Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Tartalomjegyzék


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Valtorta Mária élete, írásai

A fordítások listája -- rövidítések

1 füzet -- Tizenöt titok

Bevezetés

1. Akit te, Szent Szûz, a szentlélektôl fogantál

2. Akit te Szent Szûz, Erzsébetet látogatva méhedben hordoztál

3. Akit te Szent Szûz, a világra szültél

4. Akit te Szent Szûz, a Templomban bemutattál

5. Akit te, Szent Szûz, a Templomban megtaláltál

6. Aki értünk vérrel verítékezett

7. Akit értünk megostoroztak

8. Akit értünk tövissel koronáztak

9. Aki értünk a keresztet hordozta

10. Akit értünk keresztre feszítettek

11. Aki a halálból föltámadt

12. Aki a mennybe felment

13. Aki nekünk a Szentlelket elküldötte

14. Aki téged, Szent Szûz, a mennybe fölvett

15. Aki téged, Szent Szûz a mennyben megkoronázott

Befejezés

2. füzet -- Tízparancs

Jézus a Tízparancsolatot magyarázza

1. ,,Én vagyok a te Urad, Istened.''

,,Senki mást ne tekints Istennek, csak engem!''

2. ,,Istennek nevét hiába ne vegyed!''

3. ,,Az Úr napját megszenteljed!''

4. ,,Tiszteld atyádat és anyádat!''

5. ,,Ne ölj!''

6. ,,Ne paráználkodj!''

9. ,,Felebarátod feleségét ne kívánjad!''

Jézus tisztaságra buzdítja apostolait

Péternek sok gyermeke lesz

7. ,,Ne lopj''

10. ,,Más jószágát ne kívánjad!''

8. ,,Hamis tanúságot ne szólj felebarátod ellen!''

A tízparancs a lelkiélet épületének alapja

3. füzet -- A hegyi beszéd

A hegyi beszéd színtere

Ti vagytok a föld sója

Nyolc boldogság

,,Boldog vagyok, ha lélekben szegény vagyok''

,,Boldog vagyok, ha szelíd vagyok''

,,Boldog vagyok, ha lázadozás nélkül sírok''

,,Boldogok, akik éhezik és szomjazzák az igazságot, mert majd eltelnek vele.''

,,Boldog vagyok, ha irgalmas vagyok''

,,Boldog vagyok, ha tisztaszívû vagyok''

,,Boldog vagyok, ha békés lelkületû vagyok''

,,Boldog vagyok, ha üldöznek azért, mert hûségesen kitartok az igazság mellett''

,,Boldog vagyok, ha gyaláznak engem''

Szeresd ellenségedet!

Az ószövetségi törvény tökéletesítése

A hamis próféták

Az ellenség szeretete, rossz jóval viszonzása

A harag

Legyetek ôszinték!

Az imádság

A böjt

Gyûjtsetek égi kincseket!

A kincsgyûjtés

Nem szolgálhattok két úrnak!

Házasságtörés

Ítélkezés

Óvakodjatok a hamis prófétáktól!

4. füzet -- Az utolsó vacsora

Az utolsó vacsora

Jézus elbúcsúzik anyjától

A vacsora termének elôkészítése

Az ôsi, húsvéti szertartás

Az apostolok versengése

Példát adtam nektek...

Ez az én testem... ez az én vérem...

Jézus búcsúbeszéde

Megdicsôítettem Istent...

Ahová én megyek, oda még nem jöhettek...

Új parancsot adok nektek

Háromszor tagadsz meg engem...

Atyám házában sok lakóhely van...

Mutasd meg nekünk az atyát!...

Ô más vigasztalót ad nektek...

Békémet hagyom nektek...

Én vagyok az igazi Szôlôtô...

Nagyobb szeretete senkinek sincs...

Miért választottál ki egy árulót?

A tanítvány nem különb Mesterénél...

Elküldöm nektek a Vigasztalót

Amikor az asszony szül...

Higgyetek, én legyôztem a világot!

A fôpapi ima

Jézus megjegyzései

1) Isten minden gyermekének engedelmeskednie kell a törvénynek

2) Mária imájának ereje

3) Csak azok képesek az önuralomra, a sérelmek elviselésére, s mindenekelôtt a magasztos szeretetre, akik a szeretet törvénye szerint élnek...

4) A szentség annál hatásosabban mûködik, minél méltóbb módon veszik azt magukhoz.

5. füzet -- Jézus szenvedése

Jézus szenvedése

Búcsú Lázártól

Haláltusa a Getszemániban

Elfogatás

Annás elôtt

Kaifásnál

Pilátus

Heródes palotájában

Ismét Pilátusnál

Ostorozás

Tövissel koronázás

A halálos ítélet

Jézus Pilátusról

A keresztút

Keresztre feszítés

A kereszten

Az utolsó szavak

Befejezés

6. füzet -- Feltámadt!

Feltámadt!

Az asszonyok a sírnál

Emmausz felé

Tíz apostol látja Jézust

Tamás hisz

7. füzet -- Az apostolok keresztútja

Az apostolok keresztútja

A Getszemáni kertben

A Golgotán

8. füzet -- Utolsó oktatások

Bevezetés

Az egyházról

A hét szentség

Keresztség

Oltáriszentség

Bérmálás

Bûnbánat

Házasság

Betegek kenete

Egyházi rend

Pápa, püspökök

Szentlélek

Eretnekek

Segítsétek a tisztulókat!

Búcsúbeszéd

Jeruzsálem szerepe

A Szentlélek eljövetele

Krisztus birodalma

Jakab feladata

Én segítelek titeket

9. füzet -- Az Ôsegyház

Az Ôsegyház

Péter, a Fôpap

Mária és János

Újból a szenvedés helyein

Jézus halotti leple

István vértanúsága

István temetése

Gamáliel kereszténnyé lesz

Péter búcsúja

Mária búcsúja


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû füzetek (1-9) elektronikus változata. A füzetek a Vallás és Élet Kiadó gondozásában jelentek meg, kéziratként. Az elektronikus változat a Jézus Társasága magyarországi tartományfônökének az engedélyével készült. A programot lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Jézus Társasága Magyarországi Tartományáé.


Valtorta Mária élete, írásai

Élete

Valtorta Mária, ez a kivételes, rendkívüli adottságokkal megáldott egyéniség, megelevenedik elôttünk Önéletrajzában, amelyet 1943-ban fejezett be, mielôtt látomásai megkezdôdtek volna. A további idôszak eseményeit más írásos adatok és személyes tanúbizonyságok segítségével állította össze a szerzô.

Mária 1897. március 14-én született Casertában, ahol lombardiai származású szülei akkor éltek. Apja, József (1862--1935) alhadnagy a Cavallereggi Guide 19. regimentjében. A géppuskás osztag vezetôje szelíd, szeretetreméltó egyéniség. Anyja, Fioravanzi Izisz (1861--1943) viszont kemény, szigorú természetû asszony. A francia nyelv tanárnôje.

Születésekor Mária életveszélyben volt. Utána pedig egy szenvedélyes, szerencsétlen természetû dajkára bízták. Egyetlen gyermek maradt. Anyja elôzôleg elvesztett egy fiúgyermeket, néhány órával születése után, pedig nagyon vágyódott egy fiúra.

Alig volt 18 hónapos, amikor családja a romagnai Faenzába költözött, majd pedig 1901-ben Milánóba.

A lombard fôvárosban, négy és féléves korától az Orsolyiták óvodájába járt. Itt találkozott elôször Istennel, és ébredt fel benne ,,a vágy, hogy azáltal vigasztalja meg Jézust, hogy hasonlóvá válik hozzá a szenvedésben, amit önként, szeretetbôl szenved el.''

Hétéves korában, 1904-ben a Marcella nôvérek intézetébe iratták be. Itt kezdte el elemi iskolai tanulmányait. Azonnal kitûnt értelmességével, és osztályelsô lett. 1905-ben részesítette ôt a bérmálás szentségében Andrea Ferrari bíboros, akit ma már ,,Isten Szolgája''-ként tisztelnek, mert elkezdték boldoggáavatását.

1907 szeptemberében a Valtorta család Vogherába ment lakni, mert oda helyezték az apa ezredét. Mária itt a városi iskolába került, és hetente egyszer franciát is tanult a Franciaországból elûzött nôvérektôl. 1908-ben járult elsô áldozáshoz, amin nagy szomorúságára apja nem vehetett részt, mert anyja fölöslegesnek ítélte jelenlétét.

Az anya zsarnoksága és az apa engedékenysége következtében Mária 1909 márciusában kollégiumba került.

Mária pompásan érezte magát az Irgalmas Nôvérek kollégiumában, ahol öt iskolaévet végzett el négy naptári év alatt, 1913 februárjáig.

Nagylelkûség, határozottság, kitartás és hûség jellemezték. Szerette a tanulást, a rendet és az engedelmességet. Ezért mintaképként emlegették.

Az anya azonban ismét beleavatkozott leányának életébe, és Technikumba iratta be, holott neki semmi érzéke se volt a matematikához. Nem is kerülhette el az ,,ünnepélyes bukást:'' A klasszikus tananyagban azonban jónak bizonyult, és leérettségizett.

A kollégiumban buzgón vett részt az utolsó lelkigyakorlaton, ,,mert tartós gyümölcsöt akart belôle meríteni, hogy programja legyen egész világi életére''. Az Úr tudtára adta Máriának, ,,milyennek kell lennie életének Istenben, Istennel való kapcsolatában, hogy megfeleljen Isten akaratának.''

1913 tavaszán a Valtorta család Firenzébe költözött, mert az apa, egészségi okokból, nyugalomba vonult. Mária gyakran fölkereste apjával a város szép helyeit. Odahaza, saját elhatározásából, folytatta az elôbbi, kollégiumi életet. Anyja azonban igyekezett gátolni ôt ebben, vallásellenes oktatásaival.

Firenzében Mária megismerkedett egy szép, gazdag és mûvelt fiatalemberrel: Robertóval. Szerették is egymást, néma, türelmes, tisztelô szeretettel. A könyörtelen anya azonban már csírájában elfojtotta ezt a gyöngéd érzelmet.

Hasonló sorsra jutott kilenc évvel késôbb egy katonatisztnek készülô ifjúhoz, Márióhoz fûzôdô kapcsolata is.

1916 tavaszán, ,,az elkeseredés és sóvárgás szörnyû idôszakában'', az Úr egy álommal vonzotta magához. Ez az álom elevenen megmaradt Mária emlékezetében. Álmában, amely világosan elôrevetítette írói tevékenységének evangéliumi témáját, Jézus sietett Mária segítségére. Úgy ébred fel, mint akit ,,valamilyen, nem földi eredetû fény világított meg.''

A világtól való elvonulás ideje azonban még távol volt. 1917-ben Valtorta Mária az irgalmasszívû ápolónôk sorába lépett, és tizennyolc hónapon át mûködött ápolónôként a firenzei katonai kórházban. Azt kérte, hogy közkatonákat ápolhasson és ne tiszteket, mert azért ment, ,,hogy a szenvedôket szolgálja, nem pedig, hogy kacérkodjon vagy férjet találjon.'' A felebaráti szeretet gyakorlása közben úgy érezte, hogy mindinkább közeledik Istenhez.

Egy váratlan esemény jelezte fokozatos föláldozásának kezdetét. 1920. március 17-én anyja társaságában ment az utcán, amikor egy hitvány gyerek, egy ágyból kitört vasrúddal teljes erôbôl hatbavágta. Mária három hónapig nyomta az ágyat. Ez mintegy ízelítô volt késôbbi betegségébôl.

Ugyanennek az évnek októberében, szüleivel Reggio Calabriába utazott, vendégségbe, Belfanti nevû unokatestvéreihez, akik hatalmas szállodák tulajdonosai voltak.

Lelke ismét erôre kapott az ottani táj csodálatos természetvilágában. Egészséges tanulási kedve is kielégült unokatestvére, Klotild, ,,gyönyörû könyvgyûjteményében''. Klotild ,,igen mûvelt nô volt'', és ki tudta válogatni a stílus és cselekmény szempontjából legkiválóbb könyveket.

Az Úr, ez alkalommal, egy könyvet használt fel, hogy ismét hatalmas lökést adjon neki. Fogazzaro Antal: A Szent címû könyve kitörölhetetlen jegyet nyomott szívébe; méghozzá jó jegyet.

Itt Mária ismét tapasztalta a már elôbb is jelentkezett furcsa érzést, ,,mintha ujjaiból hosszú, igen hosszú szálak indulnának ki, amelyek kinyúlnak a végtelen térbe, és ott összekapcsolódnak a többi hozzá hasonló szálakkal'', amelyek más személyektôl indultak ki, mintegy óhajtva az összefonódást.

Reggióban ezenkívül újból kivirágzott Szent Ferenc iránti rajongása, ami lelkiségének állandó jellemvonása lesz.

De ugyanitt omlott össze Márióval való jegyessége, anyja mesterkedései következtében. 1922. augusztus 2-án visszautazott Firenzébe, és még két évig maradt ott, öszetörten ,,keserû emlékei'' miatt.

A család 1924 szeptemberében végleg Viareggióba költözött, a késôbb megvett kis házba. Mária Viareggióban is folytatta visszavonult életét. Néha kisétált a tengerhez és a fenyvesbe, vagy a bevásárlások ürügyével ment el hazulról. Ezek a bevásárlások lehetôvé tették rövid látogatásait a szentségi Jézusnál anélkül, hogy magára vonta volna miattuk anyja villámait.

A Gyermek Jézusról nevezett Szent Teréz példáján felbuzdulva, akinek Egy lélek története címû könyvét egyhuzamban olvasta végig, 1925. január 28-án áldozatul kínálta fel magát az irgalmas Szeretetnek, s ezt a felajánlást ezentúl mindennap megújította.

E pillanattól kezdve Jézus iránti szeretete mérhetetlenül megnôtt, úgyannyira, hogy saját szavaiban és tetteiben Jézus jelenlétét érezte. Fûtötte a vágy, hogy Istenének szolgáljon. Ezért szeretett volna belépni Szent Pál Társaságába, de meg kellett elégednie ,,egy alázatos, elrejtett, egyedül Isten által ismert apostolkodással, amelynek lendítôi inkább a szenvedés, mint a cselekvés voltak.''

Azonban, 1929 decemberétôl kezdve, amikor belépett a Katolikus Akcióba, mint a leányok kulturális küldöttje, nyilvánosan is a lelkek javának szentelhette magát. Munkáját odaadóan végezte, és az általa tartott elôadások egyre több hallgatót vonzottak a nem-hívôk közül is.

Közben az a nagy elhatározás érlelôdött meg benne, hogy áldozatul ajánlja fel magát az isteni Igazságosságnak is, és erre ,,egy még tisztább, még önmegtagadóbb élettel készült fel''. Már jóval elôbb szüzességi, szegénységi és engedelmességi fogadalmat tett. Az új felajánlás 1931. július 1-én történt. E naptól kezdve egyre kevésbé kímélték a testi és a lelki szenvedések.

1933. január 4-e volt az utolsó nap, amelyen Mária, végtelen erôlködéssel, utoljára ki tudott menni a házból. 1934. április 1-tôl kezdve pedig többé nem kelt föl az ágyból. Ekkor vette kezdetét ,,erôs szeretet-elragadtatásban'' hosszú, tevékeny betegsége.

Eszköz lett Isten kezében. Küldetése ez volt: ,,Szenvedni, engesztelni és szeretni''.

Ebben az idôszakban, pontosan 1935. május 24-én lépett a Valtorta ház szolgálatába Diciotti (ejtsd: dicsotti) Márta, aki hûséges társnôje lett Máriának, ,,hallgatója'' írásainak, szeretô gondozója és segítôje haláláig, halála után pedig emlékei ôrzôje. (Azóta már ô is meghalt.)

A vigasztaló tényt, hogy barátságos személy került melléje, mély fájdalom követte: egy hónap múlva, június 30-án meghalt az apja.

Az apa ,,mindig türelemmel, szelíden és szeretettel végezte kötelességét, megbocsátotta a sérelmeket, jóval viszonozta a rosszat, leküzdötte irtózatát az iránt, aki ôt félreismerte és minden percben megsebesítette.'' (Célzás feleségére.)

Mária élet-halál közé került fájdalma miatt, hogy nem lehetett apja mellett, annak utolsó pillanataiban, sôt még halottként sem láthatta ôt.

Az anya a ,,késôn ébredt szeretet ostoba megnyilvánulásai'' után még kegyetlenebbé és zsarnokibbá lett, mint elôbb. ,,Az, hogy teljesen önmaga urává vált, megzavarta az eszét.'' Mária pedig, betegágyán, tovább szenvedett és szeretett. Egyre jobban átadta magát Isten akaratának. Vigasztalta a bánkódókat, helyes irányba terelte a lelkileg tévelygôket, elfogadta a bekövetkezô idôkre vonatkozó fájdalmas figyelmeztetéseket, és mindenben kimutatta jellemének férfias erejét, és Istenre irányult elméjének éles felfogását.

1942 táján Valtorta Máriát meglátogatta Romualdo M. Migliorini (ejtsd: miljorini) atya, a Szerviták rendjébôl. Lelki-vezetôje lett és négy éven át az is maradt.

Migliorini atya kérésére, 1943-ban, Mária beleegyezett önéletrajzának megírásába, azzal a kikötéssel, hogy lelke teljes föltárásával elmondhat minden jót és minden rosszat.

Alighogy befejezte önéletrajzát, megkezdôdtek látomásai, és ezzel kapcsolatos írói tevékenysége. Néhány év leforgása alatt, egyhuzamban tizenötezer füzet-oldalt írt tele, amit csak most kezdenek egyetemesen elismerni, mint tudományos és irodalmi alkotást. Mindezt az események és személyek által okozott kimondhatatlan testi-lelki szenvedések között vetette papírra, minden tekintetben kedvezôtlen körülmények között.

A felajánlások sora még nem ért véget. 1949. április 18-án Mária felajánlotta Istennek azt az áldozatot, hogy nem éri meg mûve jóváhagyását, és ezt megtoldotta még értelme értékes odaajándékozásával is.

Az Úr elfogadta felajánlását. Amikor ugyanis Mária látta a mû elgáncsolását, fokozatosan magába zárkózott, 1956-tól pedig lelkileg elszigetelôdött környezetétôl.

Amikor teljesen munaképtelenné vált, akkor is megôrizte tiszta, derûs külsejét. Nyugodtan ült ágyában, mint egy nagy gyermek, akinek arra is szüksége van, hogy megetessék, de sohasem kért semmit sem.

A házban Diciotti Mártán kívül más nem lakott, mert 1943-ban Mária anyja is meghalt. Máriának kevés látogatója akadt, baráti köre is megritkult. Mária csendben hunyt el, 1961. október 12-én, fél tizenegykor, életének 65., betegségének 28. évében.

1944-bôl származó egyik írásában olvassuk, hogy az Úr azt mondta neki: ,,Milyen boldog leszel, amikor majd észreveszed, hogy az én világomban vagy, és hogy úgy érkeztél ide a szegény világból, hogy észre sem vetted. Egy látomásból kerültél át a valóságba, mint a kisgyermek, aki anyjáról álmodik, és arra ébred, hogy anyja szívére szorítja. Így teszek majd én is veled.''

Halálos ágyához a Szervita harmadrend társigazgatóját hívták. Mária ugyanis tagja volt mind a Szervita, mind a ferences harmadrendnek. Abban a pillanatban, amikor a pap kimondta a lelket buzdító szavakat: ,,Távozz el, keresztény lélek, ebbôl a világból'', Mária lehajtotta fejét, és meghalt. Valóban az engedelmesség testtartása volt ez, engedelmes életében a legutolsó.

Holttestét ugyanabban a szobában, ugyanazon az ágyon ravatalozták fel, amely tanúja volt szenvedéseinek, munkásságának, felajánlásainak és halálának. Már évekkel elôbb elkészítette halotti ruháját, a keresztelési kendôt, amely fejét fogja takarni, leírta a mondatot, amit majd a kis gyászlapra kell nyomtatni: ,,A szenvedést befejeztem, de szeretni nem szûnöm meg''.

A gyérszámú, de megilletôdött látogatók megcsodálhatták jobb kezének fehérségét -- annak fáradhatatlan kezét, aki magát ,,az Úr írótollának'' nevezte -- míg bal keze lassan elkékült. Térdei pedig, amelyek íróasztalul szolgáltak, kissé hajlottnak látszottak még most is, hogy igazi pihenôre tért.

Október 14-én temették el, korán reggel, egyszerûen, amint már régen meghagyta.

A Szent Paulinusz plébániatemplomban végzett beszentelési szertartás után, rövid autósor kísérte a holttestet a Misericordia temetôbe.

Tíz évvel késôbb, 1971. október 12-én exhumálták a maradványokat. Ezeket különleges kezelésnek vetették alá, hogy megmaradásukat biztosítsák, majd ugyancsak a viareggiói temetôben, családi sírban helyezték el. Azonban 1973. július 2-án átvitték a firenzei Santissima Annunziata templomba, és a Szervita atyák káptalani kápolnájában temették el.

Írásai

Valtorta Mária írásainak legnagyobb részét mindenféle nehézségek között adták ki. Nem kísérte hírverés, mégis, csodálatos módon, csöndben terjed Olaszországban és szerte a világon, és beérnek a teljes áldozat lelki gyümölcsei.

Írásai kb. tizenötezer füzetoldalnyit tesznek ki kézírásban. Ezeket fôleg 1943. április 23-a és 1947. április 27-e között vetette papírra, kis részüket pedig 1948 és 1951 között.

A tizenötezer oldalt kedvezôtlen idôkben és körülmények között (háború, kitelepítés, nélkülözések, betegség és mindenfajta megpróbáltatás közepette) írta. Nem készített elôzetes vázlatokat vagy piszkozatot, hanem közvetlenül, azonnal írta tele a 122 füzetet, minden átnézés, újra fogalmazás vagy javítgatás nélkül. Nem álltak rendelkezésére tudós személyek vagy megfelelô könyvek, a Szentírás és X. Pius Katekizmusa kivételével.

Valtorta Mária néha még a fejezetek sorrendjét is csak késôbb jelezte.

Mûveinek majdnem kétharmad részét alkotja az a hatalmas elbeszélô és tudományos mû, amely a Boldogságos Szûz Mária születésével kezdôdik, majd kibontakozik Jézus elrejtett életén, nyilvános mûködésén, szenvedésén, halálán és feltámadásán keresztül, és a Szûzanya mennybe való felvételével fejezôdik be.

A mû olasz címe: Il Poema dell'Uomo-Dio, és jelenleg tíz kötetre osztva kapható. Lefordították már a teljes mûvet franciára, spanyolra, folyamatban van (1989 elején) a német és az angol fordítás kiadása, terbevették a magyar kiadást is. Részletei megjelentek már a magyaron kívül sok más nyelven is.

A nagy Jézus életrajzon kívül kiadták Valtorta Mária Önéletrajzát, Szent Pálnak a rómaiakhoz írt levelének magyarázatát, a korabeli mise leckéinek magyarázatát, és egyéb írásainak gyûjteményét, három vaskos kötetben. Tervezik leveleinek kiadását is.

Valtorta Mária mindig kifejezetten isteni eredetûnek tartotta látomásait és a diktálásokat. Sohasem fáradt bele annak hangoztatásába, hogy ô csak ,,eszköz'', ,,szerszám'', ,,toll'' Isten kezében.

A tanúk, de fôleg Diciotti Márta kijelentik, hogy Mária bármely pillanatban hozzáfogott az íráshoz, ágyban ülve, térdén a füzettel, kegyetlen szenvedések között is, mégis a legnagyobb természetességgel és minden feltûnô jel nélkül. Félbe lehetett ôt szakítani minden semmiségért, és utána könnyedén folytatta munkáját.

,,Állíthatom -- olvassuk Valtorta Mária egyik nyilatkozatában -- hogy semmiféle emberi forrásmunka nem állt rendelkezésemre ahhoz, hogy megtudhassam, mit is írok, és gyakran azt sem értem, amit leírok.''

Bár adódtak ellenvélemények és harcos hangok is, Valtorta Mária írásait magasrangú hittudósok és világi személyek szóban és írásban egyaránt elismerték. Különösen mûveinek eredetiségét es páratlan mivoltát hangsúlyozták, és azt, hogy tökéletes összhangban állnak a katolikus Egyház tanításaival. Azt is kiemelték, hogy mûve nem arányos emberi tudásához, bár elismerik az írónô értelmi képességeit, emlékezô tehetségét, mûveltségét, kitartását, minden lelki és szellemi adottságát. Nem tartják azonban lehetségesnek, hogy annyi pontos ismeret és oly mély tudás lett volna benne fölhalmozódva.

XII. Pius pápa, 1948-ban, amikor átnézte a kéziratot, kijelentette az azt bemutató teológia-tanárnak, Corrado Berti atyának: ,,Adják ki ezt a mûvet úgy, amint van, anélkül, hogy nyilatkoznának rendkívüli vagy kevésbé rendkívüli eredetérôl. Aki elolvassa, majd megérti.''

Híres szentírástudósok és hittudósok is elismerôleg nyilatkoztak róla: Bea bíboros, Gabriele A. Allegra, Felice Cappello S. J., Alfonso Carinci és Msgr. Gabriele Roschini.

Jézus, 1943. augusztus 23-án ezt mondta Máriának: ,,Józanságra van szükség ajándékom használatában. Nem nyílt és zajos, hanem lassú és fokozatosan terjedô, névtelen terjesztésre. Amikor kezed békében megnyugszik a dicsôséges feltámadásra várva, akkor, és csak akkor fogják említeni nevedet.''


A fordítások listája -- rövidítések

A látomások alapján készült, II Poema dell'Uomo-Dio címû, tízkötetes Jézus életrajzból és Valtorta Mária egyéb feljegyzéseibôl, 1991 január 1-ig a következô részletek jelentek meg a

VALLÁS ÉS ÉLET kiadásában (zárójelben az idézésnél használt rövidítés):

Tizenöt titok (TT) -- Rózsafüzér titkok 60 oldal

Mária élete (M) és Üdvözlégy Mária (Ü) -- 16 füzetben, 710 oldal

A Keresztelô (K) 72 oldal

Péter (Pt) -- 7 füzet, 342 oldal

Tíz apostol: Júdás és Jakab (JJ), János (J), András (A), Simon (S), Tamás (Ta), Máté (Mt), 	Jakab, Zebedeus fia; Fülöp és Bertalan, 6 füzet, 312 o.

Kerióti Júdás (Jd) -- 13 füzet, 594 oldal

A nôtanítványok (N) -- 92 oldal

Tízparancs (T) 49 oldal

A hegyi-beszéd (H) 60 oldal

Példabeszédek (P) -- 12 füzet, 488 oldal

Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok (E) amelyek más füzetekben nem szerepelnek, -- 7 füzet, 	319 o.

Jézus csodái (Jcs) 4 füzet, 210 oldal

Jézus és a gyermekek (Gy) 6 füzet, 307 oldal

A betlehemi pásztorok (Bp) 72 oldal

Jézus, a szegények barátja (Jszb) 4 füzet, 222 old.

Lázár (L) 100 oldal

Jézus gazdag barátai (Jgb) 2 füzet, 146 oldal

Gamáliel (G) 49 oldal

Mária Magdolna (MM) (Jb 1) 100 oldal

Jézus és a bûnbánók (Jb) 3 füzet 210 oldal

Jézus és a pogányok (Jp) 5 füzet, 274 oldal

Jézus és a gyászolók (Jgy) 60 oldal

Az Utolsó Vacsora (UV) és Jézus szenvedése (Jsz) 2 füzet, 140 oldal

Feltámadt! (F) és Az Apostolok keresztútja (Ak) 84 oldal.

Utolsó oktatások (Uo) és Az Ôsegyház (Ô) 88 oldal

A Szeretet vértanúi (Sz) 88 oldal

Valtorta Mária (V) 4 füzet, 188 oldal

Rövidítések

A	Tíz apostol: András
Ak	Az Apostolok keresztútja
Bp	A betlehemi pásztorok
E	Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok, amelyek más füzetekben nem szerepelnek
F	Feltámadt!
G	Gamáliel
Gy	Jézus és a gyermekek
H	A hegyi-beszéd
J	Tíz apostol: János (J)
Jb	Jézus és a bûnbánók
Jcs	Jézus csodái
Jd	Kerióti Júdás
Jgb	Jézus gazdag barátai
Jgy	Jézus és a gyászolók
JJ	Tíz apostol: Júdás és Jakab
Jp	Jézus és a pogányok
Jsz	Jézus szenvedése
Jszb	Jézus, a szegények barátja
K	A Keresztelô
L	Lázár
M	Mária élete
MM	Mária Magdolna
Mt	Tíz apostol: Máté (Jakab, Zebedeus fia; Fülöp és Bertalan)
N	A nôtanítványok
Ô	Az Ôsegyház
P	Példabeszédek
Pt	Péter
S	Tíz apostol: Simon
Sz	A Szeretet vértanúi
T	Tízparancs
Ta	Tíz apostol: Tamás
TT	Tizenöt titok -- Rózsafüzér titkok
Ü	Üdvözlégy Mária
Uo	Utolsó oktatások
UV	Az Utolsó Vacsora
V	Valtorta Mária

A fejezetek végén található zárójeles számok közül az elsõ az olasz kiadás kötetszáma, a második annak oldalszáma. Az egyéb hivatkozások a füzetek oldalszámára vonatkoznak. Az elektronikus kiadásban természetesen nem érvényesek ezek az oldalszámok, ellenben egy jellemzõ szó segítségével könnyen megtalálhatók. A hivatkozott olasz kiadás:

IL POEMA DELL'UOMO-DIO, In 10 volumi, Scritti di

Maria Valtorta, Edizoini Pisani, Edizione dell'anno santo 1975, Emilio

Pisani, Stampa della Tipografia Editrce M. Pisani, Isola del Liri


Bevezetés -- Tizenöt titok
Bevezetés	Tizenöt titok

Az itt következô rózsafüzér titkok kivonatos fordítások egy tízkötetes Jézus életrajzból, amelyet Valtorta Mária írt meg 1944-1951 között látomásai alapján.

Valtorta Mária 1897-ben született az olaszországi Casertaban. Apja katonatiszt, anyja francia tanárnô volt, Mária apácákhoz járt iskolába és nagyon jó értelmi tehetségekkel rendelkezett, de íróvá sose képezte ki magát. Olyan elevenen tudta mégis leírni a látomásokat, hogy ha regényírásra adta volna magát, bizonyára világhírû íróvá vált volna. Ô azonban mást választott. Éveken keresztül dolgozott a Katolikus Akcióban, teljesen átadta magát Krisztusnak, és noha a világban maradt, tisztasági, szegénységi és engedelmességi fogadalmat tett, 1931-ben felajánlotta magát Jézusnak engesztelô áldozatul. 1933-tól kezdve oly sokat szenvedett, hogy haláláig ágyban fekvô beteg volt. Látomásait kézzel írta le, nagy szenvedések közepette, ágyában, a térdére helyezett jegyzetfüzetekbe. Küldetése az volt, hogy szenvedjen, engeszteljen és szeressen. 1961-ben halt meg. Hamarosan megkezdték boldoggá-avatását, és tíz évvel halála után, 1971-ben holttestét Viareggioból átszállították a firenzei Annunziata bazilikába, s azóta az, zarándokhellyé vált. Havonta miséket mutatnak be boldoggá-avatásáért. Mûvének kiadója, az Edizione Pisani (casella postale 47, 03036 Isola del Liri, FR. Italy) évente kétszer kiadott újságban számol be a boldoggá avatás elôkészületének fejleményeirôl. Elôadásokat, tanulmányi napokat tartanak a hívek és a papság számára, amelyen mûveit ismertetik, és lelkiségébe igyekeznek behatolni. Viareggioban és Firenzében Mária tisztelôi havonta imaórát tartanak a Mária Szolgái Rendjének atyái vezetésével. Valtorta Mária ennek a rendnek harmadrendi tagja volt.

Amikor 1948-ban bemutatták XII. Piusz pápának a látomások alapján írt Jézus életrajzot, ô azt mondotta Corrado Berti teológia tanárnak: ,,Adják ki ezt a mûvet úgy, amint van anélkül, hogy nyilatkoznának rendkívüli vagy kevésbé rendkívüli eredetérôl: Aki elolvassa, majd megérti.'' Az Egyház általában nem nyilatkozik az ilyen látomások eredetérôl, s az egyházi jóváhagyás (Imprimatur) is csak arról biztosit, hogy nincs benne hit vagy erkölcs ellenes tanítás. 1966 óta ilyen mûvekre nem szükséges egyházi jóváhagyást kérni, bárki kiadhatja anélkül is.

Nem céljuk az ilyen látomásoknak, hogy szentírásmagyarázati vagy régészeti nehézségeket oldjanak meg, azért változatosak: szinte minden látnok másképpen látja Jézus és Mária életének egyes jeleneteit. A lényegben azonban megegyeznek, és ha kellô lelkülettel olvassuk, mind alkalmas lelkiéletünk elmélyítésére és istenszeretetünk növelésére.

Ez volt Jézus célja is a Valtorta Máriának adott látomásokkal -- amint errôl a Befejezésben olvashatunk.

A rózsafüzér titkoknak a magyarban szokásos címszavakat adtuk. A kilencedik és tizedik titkot eléggé részleteztük ahhoz, hogy a keresztút végzéséhez is hasznos segítséget nyújtsanak. A látomások szerint nem a szokásos sorrendben követik egymást a keresztút ,,állomásai'', hanem a sokkal valószínûbb sorrendben: 1. Elítélés, 2. A kereszt átvétele, 3. Elsô esés, 4. Második esés, 5. Harmadik esés, 6. Veronika, 7. Jeruzsálemi asszonyok, 8. Cirenei Simon, 9. Mária, 10. Ruhától való megfosztás, 11. Keresztre feszítés, 12. Utolsó szavak a kereszten (itt is több szerepel, mint a Szentírásban); halál, 13. Levétel a keresztrôl, 14. Sírba tétel.

A feltámadásnál bevettük Jézus megjelenését Máriának, amelyet a Szentírás nem említ, de amit biztosra vehetünk. A szorosan Jézus életéhez tartozó látomások befejezôdtek 1947-ben, de részben elôtte, részben utána volt néhány látomás az ôsegyház életével, valamint Mária mennybe való felvételével és megkoronázásával kapcsolatban is, úgyhogy ezek segítségével teljessé tudtuk tenni a rózsafüzér titkokat.

Egy kiváló Mária-tisztelet szakértô, Msgr. Roschini Gábor azt mondta: ,,Valtorta Mária Mária-képe és a miáltalunk alkotott Mária-kép között az a különbség, ami egy élô Szûzanya és az ô papírképe között.'' Sokan tapasztalják ezt az életrajz olvasása közben: megelevenedik számukra Jézus és Mária alakja, mintha csak maguk elôtt látnák.


1. Akit te, Szent Szûz, a Szentlélektôl fogantál -- Tizenöt titok
1. Akit te, Szent Szûz, a Szentlélektôl fogantál	Tizenöt titok

Máriát nagyon fiatal leánynak látom. Legfeljebb tizenöt évesnek látszik. Egy kis téglalap alakú szobában van. Igazi leányszoba.

Az egyik hosszú fal mellett van a fekvôhely: egy alacsony ágy, perem nélkül, lefedve széles ágyterítôvel. ... A másik fal mentén egy polc, rajta olajlámpa, pergament tekercsek, egy hímzésnek látszó, gondosan összehajtott terítô. Emellett ül egy támlanélküli széken a Szûz, a kertre nyíló ajtó felé fordulva, amelyen függöny van, amit enyhe szél lenget.

Fon valami ragyogóan fehér és lágy, selyemszerû anyagot. Kis keze alig valamivel sötétebb az anyagnál. Gyorsan pergeti az orsót. Fiatal arca nagyon, nagyon szép, enyhén domború. Kissé mosolyog, mintha valami kellemes emléken gondolkodnék.

Nagy csend uralkodik a kis szobában és a kertben. Nagy béke ömlik el Mária arcán és környezetén egyaránt. Béke és rend. Minden szép és rendben tartott, a bútorok egyszerûek, szegényesek, a szobácska méltóságteljesen, fenségesen tiszta és gondozott. Az olajmécses mellett kis korsóban virágzó ágak, ôszibarack vagy körtefáról, nem tudom.

Mária halk hangon énekelni kezd, majd kissé felemeli a hangját. Hangja nem olyan, mint egy nagy énekesé, de kiérzôdik belôle lelkének rezgése. Nem értem a szavakat, bizonyára héberül énekel. Idônként megismétlôdik a ,,Jehova'' szó, s ebbôl gondolom, hogy valamilyen szent éneket vagy zsoltárt dalol. Talán a Templomban tanult énekekre emlékezik vissza. De nagyon kellemesek lehetnek az emlékei, mert ölebe teszi a kezét, és kissé felfelé hajtja fejét, arca szépen kipirul, mintha szemével látna valami kellemes élményt. Könny ragyog benne, amely miatt szeme még nagyobbnak látszik. De szeme nevet, mosolyog a gondolaton, amit lát, de nem a szemével. Az egyszerû, fehér ruhából kiemelkedô arca szép, rózsaszínû virágnak tûnik, amelyet hajfonata koronaként vesz körül.

Az ének imává csendesül: ,,Magasságos Úristen, ne késlekedj tovább elküldeni Szolgádat, hogy elhozza a békét a földre! Jöjjön el Krisztus eljövetelének ideje, és küldd el a tiszta és termékeny szüzet. Atyám, Szent Atyám, engedd meg szolgálódnak, hogy felajánlja életét erre a célra. Engedd meg nekem, hogy meghaljak, miután megláttam Világosságodat, Igazságodat a földön, és megéltem a Megváltás befejezôdését. Szent Atyám, küldd el a földre azt, akire a próféták vágyakoztak! Küldd el szolgálódnak a Megváltót! Amikor napjaim véget érnek, nyíljon meg számomra hajlékod, mert annak ajtaját már kitárta Krisztusod mindazok számára, akik remélnek benned. Jöjj, jöjj, Lelke az Úrnak! Jöjj híveidhez, akik várnak rád! Jöjj, Béke Fejedelme!...'' Mária így elmélyedve elcsendesedik...

A függöny erôsebben lebeg, mintha mögötte valaki valamivel szelet csinálna, vagy megfogná, hogy elhúzza. A szoba világos sárga falát még világosabbá teszi az eláradó fehér fény, amely gyöngyhöz, vagy olvasztott ezüsthöz hasonlít. Minden élénkebb színekbe öltözik; Mária felfelé emelt arca még inkább átszellemül. A függöny már nem mozog, hanem falként, mereven függ, mintegy elszigetelve a külvilágtól a szobát, és a fényben ott van a földre borulva a Fôangyal.

Szükségszerûen emberi alakot kellett felvennie. De emberentúli látványt nyújt. Milyen teste van ennek a gyönyörû, ragyogó alaknak? Milyen anyagból alkotta ôt Isten, hogy érzékelhetôvé tegye a Szûz számára? Csak Isten rendelkezhet ezzel az anyaggal és használhatja azt ilyen tökéletes módon. Van arca, teste, szeme, haja, ajka, egy fény, aki mozog és mosolyog, néz és beszél.

,,Üdvözlégy, Mária, kegyelemmel teljes, üdvözlégy!'' A hang olyan, mint egy kellemes hárfáé, mint az értékes fémre esô gyöngyszemeké.

Mária összerezzen és leereszti tekintetét. Még jobban megrezzen, amikor meglátja a tôle körülbelül egy méterre térdelô ragyogó teremtményt, aki karját mellén keresztbe téve végtelen tisztelettel néz reá.

Mária hirtelen feláll és a falhoz húzódik. Felváltva elsápad és elpirul. Arcán csodálkozás és rémület tükrözôdik. Kezét öntudatlanul öléhez szorítja, elrejtve a széles ruhaujj alatt; meghajolva, mintegy azért, hogy minél jobban elrejtse testét. A kedves szemérem kifejezése ez.

-- Ne! Ne félj! Az Úr van veled! Áldott vagy az asszonyok között.

De Mária tovább fél. Honnan jött ez a rendkívüli lény? Isten küldte, vagy a Csaló?

-- Ne félj, Mária! -- ismétli a Fôangyal. -- Én vagyok Gábor, Isten angyala. Uram küldött hozzád. Ne félj, mert kegyelmet találtál Istennél. Most méhedben fogansz, és fiút szülsz, akit Jézusnak fogsz hívni. Nagy lesz, a Magasságbeli Fiának hívják majd (és valóban az lesz), és az Úristen neki adja atyjának, Dávidnak trónját, és örökké uralkodni fog Jákob háza fölött, és Országának nem lesz vége. Értsd meg, szent Szûz, akit szeret az Úr, Isten áldott Leánya, akit az Ô Fia Anyjának hívnak, a Fiúénak, akit te szülsz!

-- Hogyan történhet ez, ha én nem ismerek férfit? Talán az Úristen többé nem fogadja el szolgáló leányának felajánlását, és nem akarja, hogy iránta való szeretetbôl szûz legyek?

-- Nem ember révén leszel anyává, Mária. Te leszel az Örök Szûz, Isten Szentje. A Szentlélek száll le rád, és a Magasságbelinek ereje árnyékol be téged. Azért a Szentet, aki tôled születik Isten Fiának hívják. A mi Úristenünk számára minden lehetséges. Erzsébet, a magtalan, öregségében fiút fogant, aki a te Fiad prófétája lesz, s elôkészíti számára az utat. Az Úr elvette tôle szégyenét, és emléke fennmarad a te neveddel kapcsolatban a nemzetek közt, akárcsak az ô gyermekének a neve a te Szenteddel kapcsolatban, és az idôk végezetéig a nemzetek boldognak hirdetnek titeket a kegyelem miatt, amely az Úrtól jött hozzátok, és fôleg hozzád, és rajtad keresztül a nemzetekhez. Erzsébet hatodik hónapjában van és terhe örömmé válik, és még inkább azzá lesz, amikor megismeri a te örömödet. Semmi sem lehetetlen Istennek, Mária, kegyelemmel teljes! Mit mondjak Uramnak? Semmiféle gondolat se zavarjon meg téged! Ô gondoskodik majd rólad, ha reá bízod magadat. A világ, az ég, az Örökkévaló várja szavadat!

Most Mária teszi keresztbe kezét a mellén, és mélyen meghajolva mondja:

-- Íme, az Isten szolgáló leánya. Legyen nekem az Ô szava szerint!

Az angyal ragyog az örömtôl. Imád, mert ô-bizonyára látja Isten Lelkét leszállni a Szûzre, aki meghajolva beleegyezik. És utána eltûnik, anélkül, hogy megmozdítaná a függönyt, amelyet behúzva hagy a szent Titok fölött.

(1-101)

* * *

Amint Mária magához tér az elragadtatásból, amely kimondhatatlan örömmel töltötte el ôt, elsô gondolata tövisszúrásként hatol szívébe: hogyan mondja el Józsefnek, hogy anyává lett? Már nagyon megszerette Józsefet, akire rábízta szüzességét, s aki oly szentül gondoskodott róla.

Mária keresgélte a szavakat, amelyekkel a történteket hírül adhatja neki. Nem akarja saját magát dicsérve kijelenteni: ,,Az Úr minden asszony között engem szeretett legjobban, szolgálóleányát, és Jegyesévé tett.'' De becsapni se akarja ôt azzal, hogy eltitkolja elôle állapotát, ami úgysem sikerülne.

Miközben imádkozik, a Szentlélek, aki eltöltötte ôt, ezt mondja neki:

-- Hallgass! Bízd rám a feladatot, hogy igazoljalak téged jegyesednél.

Mária nem kérdezi, mikor, hogyan történik majd ez. Mindig teljesen rábízta magát Istenre, aki sose hagyta el ôt.

(1-124)


2. Akit te Szent Szûz, Erzsébetet látogatva méhedben hordoztál -- Tizenöt titok
2. Akit te Szent Szûz, Erzsébetet látogatva méhedben hordoztál	Tizenöt titok

A názáreti házat látom, benne Máriával, aki oly fiatal, mint amikor Isten angyala megjelent neki.... Kopogtatás hallatszik az ajtón. Mária felkel és kinyitja. József lép be. Üdvözlik egymást. Utána József leül egy támlanélküli székre Máriával szemben az asztalnál.

József szép férfi, korának teljében. Legfeljebb harmincöt éves. Haja sötét gesztenyebarna színû, szakálla szintén, szeme is. Tekintete kedves. Homloka magas és sima. Orra finom, kissé hajlott. Arca kerekded, barna, de nem olajbarna, kissé rózsaszínû az arccsontnál. Termete nem nagyon magas, de erôteljes, arányos.

Egy ideig beszélgetnek egymással, s mikor Mária megtudja, hogy József még nem vacsorázott, megkínálja tejjel, olajbogyóval és sajttal, s utána egy almával.

Mária, mint aki elhatározott valamit, ölébe teszi a hímzést, amin dolgozott, s azt mondja:

-- József, van valami mondanivalóm neked. Ma hírt kaptam. Hírt kaptam arról, hogy rokonunk Erzsébet, Zakariás felesége gyermeket vár...

József meglepôdve kérdi:

-- Abban a korban?

-- Abban a korban -- válaszolja mosolyogva Mária. -- Az Úrnak minden lehetséges. És most meg akarta adni ezt az örömöt rokonunknak.

-- Honnan tudod? Biztos a hír?

-- Egy hírnök jött. Olyan, aki nem tud hazudni. Szeretnék Erzsébethez menni, hogy szolgáljak neki, és megmondjam, vele együtt örülök. Ha te megengeded...

-- Mária, te az én úrnôm vagy, és én a te szolgád. Te mindent jól teszel. Mikor szeretnél elindulni?

-- Minél elôbb. De hónapokig távol leszek.

-- És én számolni fogom a napokat, várakozva rád. Menj nyugodtan. Én majd gondoskodom a házról és a kertrôl. Virágjaidat oly szépeknek fogod találni, mintha te gondoztad volna ôket. De... várj csak! Húsvét elôtt Jeruzsálembe kell mennem, hogy beszerezzek egyet s mást a munkámhoz. Ha vársz néhány napig, elkísérlek téged odáig. Nem tovább, mert sürgôsen vissza kell térnem. De addig együtt mehetünk. Nyugodtabb vagyok, ha nem egyedül utazol. Amikor haza akarsz jönni, értesíts, és eléd megyek.

-- Nagyon jó vagy József. Az Úr megjutalmaz téged áldásával, és távol tartja tôled a fájdalmat. Mindig ezért imádkozom.

* * *

Amikor elérkezett az indulás ideje, József hozott két szürke szamarat, egyet Máriának, egyet saját magának. Együtt tették meg az utat Jeruzsálemig, ott József megkérte egyik idôs ismerôsét, hogy kísérje tovább Máriát Hebronig, ahol Zakariás és Erzsébet lakott.

Zakariás egy nagy házban lakik. Máriának egy öreg szolga nyit ajtót. Ô a kertész.

-- Joakim és Anna Máriája vagyok Názáretbôl, uradnak unokatestvére -- mutatkozik be neki Mária.

A kertész kinyitja a kaput és bevezeti a szamarat. Elújságolja Máriának az örömhírt, hogy Erzsébet gyermeket vár, s a szomorú hírt, hogy Zakariás megnémult. Megtudja tôle azt is, hogy Erzsébet nagyon vágyakozott Mária társasága után, s gyakran beszélt Máriáról a kertész feleségének, Sárának. Míg egymással beszélgetnek, megjelenik Erzsébet, akin bô ruhája ellenére jól látszik, hogy áldott állapotban van. Amikor meglátja Máriát, csodálkozva és örvendezve, ég felé emelt karral felkiált:

-- Ó!

Mária, aki mindig nyugodtan mozog, most gyorsan elébe fut, s átöleli örömében könnyezô rokonát.

Erzsébet mintha hirtelen valami fájdalmat és örömöt érezne egyszerre, felkiált: ,,Ah!'' és kezét domború testére teszi. Elsápad, majd kipirosodik, de hamarosan megint jól érzi magát. Oly elragadtatással néz Máriára, mintha egy angyalt látna, rámosolyog és mélyen meghajolva elôtte, mondja:

-- Áldott vagy te az asszonyok között! Áldott a te méhednek gyümölcse. Hogyan érdemeltem meg, hogy Uramnak Anyja jöjjön hozzám, szolgáló leányodhoz? Íme, hangod hallatára mintegy örömében ugrott egyet a gyermek méhemben, és amikor átöleltelek, az Úr Lelke mélységes igazságot közölt szívemmel. Boldog vagy, mert hitted, hogy Istennek lehetséges az is, ami az emberi értelem számára lehetetlennek látszik. Boldog vagy, mert hited által teljesülnek azok a dolgok, amelyeket az Úr rólad megjövendölt, és amelyet a próféták megjövendöltek a mai idôk számára. Áldott vagy, az Üdvösség miatt, amely Jákob törzsébôl születik. Áldott vagy, mert elhoztad a Szentséget fiamnak, aki, érzem, ugrándozik, mint az ünneplô kisgida az örömtôl méhemben, mert érzi, hogy megszabadult a bûn terhétôl. Hallja, hogy hívja ôt az, akit megelôz; szentté lett a megváltás elôtt a Szent által, aki benned növekszik!

Mária szemébôl két könnycsepp gördül le, mint gyöngyszemek, mosolygó arcát és karját az égre emelve felkiált:

-- Lelkem magasztalja az Urat... (amint a Szentírásban olvashatjuk: Lk 1,46-56) az utolsó szavaknál pedig mellére tett kézzel, térden állva meghajol a földig, imádva az Urat.

Most megérkezik Zakariás is; és Mária mély meghajlással üdvözli ôt, megcsókolva ruhájának szegélyét. Zakariás mozdulataival jelzi, hogy szívesen látja, és betessékeli Erzsébettel együtt egy tágas szobába. Ott megkínálja Máriát egy pohár frissen fejt tejjel.

Mária anyaságának titkát Isten csak Erzsébetnek nyilatkoztatta ki, Zakariás nem tud róla, s késôbb, amikor észreveszi, hogy Mária is gyermeket vár, feltételezi, hogy az Józseftôl származik. Erzsébet és Mária azonban, amikor csak ôk vannak együtt, gyakran beszélgetnek közös nagy titkukról. Egyszer Zakariás jelenlétében szóba kerül a Messiás eljövetele, akinek János lesz elôfutára.

Zakariás felírja egy táblára: ,,Kitôl születik majd? És hol?''

Mária felel neki:

-- Ahol a próféták megmondták, s attól, akit az Örökkévaló kiválaszt. A Magasságos Úr mindent jól tesz.

Zakariás megint ír: ,,Akkor Betlehemben! Júdeában. Elmegyünk feleségemmel, hogy tiszteletünket tegyük nála. Te is jöjj el Betlehembe Józseffel Názáretbôl.''

-- Eljövök. -- ígéri meg Mária.

Erzsébet fél attól, hogy öreg volta miatt belehal a szülésbe. Mária vigasztalja, bátorítja ôt, s a valóban nehéz szülés közben imádkozik érte, míg a másik szobában néhány asszony segédkezik a szülésnél. Amikor János megszületik, Mária örömtôl könnyes szemmel áldja az Urat. Jánost odaviszik Zakariáshoz, hogy megáldja ôt. Tôle Mária veszi át a kisdedet, aki eddig sírt, de most azonnal elhallgat, és nyugodtan aludni kezd. Mária odateszi ôt anyja mellé, és megsimogatja annak ôsz haját:

-- A rózsa megszületett -- mondja halkan -- és te élsz. Zakariás boldog.

-- Tud beszélni? -- kérdi Erzsébet, aki remélte, hogy a gyermek megszületésével véget ér férjének büntetése.

-- Még nem. De remélj az Úrban. Most pihenj. Én veled maradok.

Mária Erzsébetnél maradt egészen addig, míg a kis Jánost el nem vitték Jeruzsálembe, hogy bemutassák az Úrnak. Ekkor ô is velük ment, mert oda várták Józsefet is, akivel majd visszatér Názáretbe.

Az elmúlt hónapokban nemcsak Mária termete változott meg, úgyhogy már ô sem tudja elrejteni anyaságát, hanem arcvonásai is. A leányos arcvonások eltûntek, érettebbnek látszik, asszonynak.

Mikor József megérkezik, rögtön észreveszi; hogy Mária zavarban van, s látja azt is, hogy gyermeket vár, de nem szól semmit. Mária is látja József szenvedését, de nem tud segíteni rajta. Együtt szenvednek, míg hazafelé mennek Názáretbe.

Miután az angyal felvilágosítja Józsefet -- amint a Szentírásban olvashatjuk: Mt 1,18-25 -- ô felkeresi Máriát, és bocsánatát kéri azért, mert háromnapos szenvedése alatt gondolatban meggyanúsította Máriát. Ô azonban kijelenti:

-- Nincs mit megbocsátani. Sôt, én kérem bocsánatodat azért, hogy ily fájdalmat okoztam neked.

József megígéri neki, hogy a következô héten egybeköltözik Máriával, ezzel teljessé téve házassági szertartásukat.

(1-120,126,128,147,168)


3. Akit te Szent Szûz, a világra szültél -- Tizenöt titok
3. Akit te Szent Szûz, a világra szültél	Tizenöt titok

A názáreti házban József az asztalnál ül. Egyik könyökével az asztalon, fejét kezébe hajtva gondolkozik, miközben másik kezével szakállát simogatja.

-- Valami gondolat gyötör? -- kérdi tôle Mária, -- Meg tudlak vigasztalni?

-- Te mindig vigaszomra szolgálsz, Mária. De most nagy gondom van... miattad.

-- Miattam, József? Ugyan miért?

-- Kitettek a zsinagóga ajtajára egy rendeletet. Népszámlálás lesz egész Palesztinában. Mindenkinek oda kell mennie, ahonnan származik. Nekünk Betlehembe kell mennünk...

-- Ó! -- szakítja félbe Mária, egyik kezét ölére téve.

-- Kellemetlenül érint? Fájdalmas. Tudom.

-- Nem, József. Nem arról van szó. A Szentírásra gondolok. Ráchelre, Benjámin anyjára és Jákob feleségére, akitôl születik majd a Csillag: az Üdvözítô. Ráchelt Betlehemben temették el, s azt mondja az Írás: ,,És te, Betlehem Efrátában, a legkisebb vagy Júda földjén, de tôled származik majd az Uralkodó.'' (Vö. Szám 24,17 Ter 35,18-20. 48,7 Mik 5,2.) Az Uralkodó, aki az ígéret szerint Dávid törzsébôl származik. Ô ott fog megszületni...

-- Úgy gondolod... úgy gondolod, már itt az ideje? Ó! Mit tegyünk? -- József nagyon megijed. Részvéttel néz Máriára.

-- Nem tudom, József. Nagyon közel van az idô. De nem tudja az Úr késleltetni, hogy megmentsen téged ettôl a gondtól? Ô mindent meg tud tenni. Ne félj!

-- De az út!... Ki tudja, milyen tömeg lesz! Találunk-e jó szállást? Lesz-e idônk a hazatérésre? És ha... ott kell anyává lenned, mit csinálunk? Nincs ott házunk... Nem ismerünk senkit sem...

-- Ne félj! Minden jól megy majd. Isten talál egy menedéket az ellô állatnak. Gondolod, hogy nem talál majd a te Messiásodnak? Bízunk benne, nemde? Mindig bízunk benne. Minél nagyobb a megpróbáltatás, annál inkább bízzunk benne...

* * *

Mária egy szürke szamár hátán ül, József mellette megy, a gyeplôt tartva. Idônként megkérdezi Máriát, hogy nem fáradt-e, de ô mindig megnyugtatja. Megérkeznek Betlehembe. Hiába keresnek szállást. József nagyon nyugtalan, Mária azonban nyugodt és bátorítja ôt. Egy öreg ember ajánlja nekik a város szélén lévô barlangistállót. Megtalálják. József belép:

-- Jöjj, Mária. Üres. Nincs itt más, csak egy tehén.

József mosolyog.

-- Jobb a semminél!...

Bemennek. József meggyújt egy lámpást, és egy szögre akasztja. Hideg van. Mária odamegy a tehénhez, amely kérôdzve a földön fekszik és nézi ôket. Ráteszi kezét a nyakára, hogy kissé felmelegedjék. A tehén megértôen hagyja. József a szénából fekvôhelyet készít Máriának. Megeteti a szamarat. A közeli patakból vizet hoz neki, s megitatja. Tüzet gyújt egy kéménynyílás közelében. Köntösét a bejáratra akasztja ajtóként. József a tüzet élesztgeti, táplálja, s biztatja Máriát, hogy próbáljon aludni. Mária megpróbálja. József néha odanéz, s megnyugszik, amikor látja, hogy mozdulatlan.

Mária azonban nem alszik. Egy idô múlva feltérdel, és úgy imádkozik. A hold besüt egy nyíláson, fénye éppen ôrá esik. Mária mosolyog, mintha látna, hallana valamit. Testébôl mindinkább erôsödô fény árad. De minden más is fényleni kezd az istállóban. A fény mintegy fátyolba borítja Máriát.

József eleinte nem veszi ezt észre, mert a tûz elôtt térdelve, kitárt karral imádkozik, hogy el ne aludjék. Idônként rak egy fadarabot a tûzre. Imádságában elragadtatásba esik, s így nem veszi észre a barlangot elárasztó fényt.

A fény annyira erôsödik, hogy már bántja a szemet, s benne eltûnik Mária. Mikor a fény ismét alábbhagy, Mária már kezében tartja újszülöttjét. A Kisded rózsaszínû, kövérkés, mozgatja kezét, lábát, gyenge hangot ad ki, mint egy bárányka, aranyos haja alig látszik fején. Mária imádattal nézi, könnyezve és mosolyogva egyúttal, megcsókolja mellén, szíve fölött.

A nagy fényre a tehén felébred, nagy zajjal feláll és elbôdül, a szamár is felemeli fejét és ordít egyet. Mintha az állatvilág nevében üdvözölnék Teremtôjüket!

József is magához tér elragadtatásából, s kezével eltakarja szemét, hogy megvédje a nagy fénytôl. A tehéntôl nem látja Máriát, de hallja hívását:

-- József, gyere ide!

Odasiet. Amikor meglátja, megáll, és a tisztelettôl térdreesik. De Mária erôsködik:

-- Gyere, József! Jöjj, hogy Jézust felajánljuk az Atyának!

Mária, Gyermekét felemelve tartva mondja:

-- Íme itt vagyok! Istenem, helyette mondom ezeket a szavakat. Íme, itt vagyok, hogy megtegyem akaratodat. És vele együtt én, Mária, és József, az én jegyesem. Íme a te szolgáid, Uram. Történjék velünk minden órában és minden eseményben a te akaratod, a te dicsôségedre és szeretetedért.

Utána Mária lehajol a térdeplô Józsefhez, s azt mondja:

-- Vedd át, József! -- és odanyújtja neki a Kisdedet.

-- Én? Nekem? Ó, nem! Nem vagyok rá méltó!

Mária mosolyogva erôsíti:

-- Te nagyon is méltó vagy. Senki sem méltóbb nálad, ezért választott ki téged a Magasságbeli. Vedd át, József, és tartsd, amíg én megkeresem a pólyákat.

József erre átveszi a Kisdedet, és könnyezve mondja:

-- Ó! Uram! Istenem! -- és megcsókolja lábacskáját. Érzi, hogy az hideg, azért leül, s betakarja a Kisdedet ruhájával.

Mária már elôkereste a pólyákat, odamegy a tûzhöz és megmelegíti. Beburkolja Gyermekét, majd megkérdi:

-- Hová tegyük most?

József azt ajánlja, hogy tegyék a jászolba, és elô is készíti azt. Mária felajánlja köpenyét, hogy azzal béleljék ki, mert az meleg és puha. József aggódik, hogy Mária fázni fog, de ô kijelenti:

-- Nem hiába fogok fázni. Fô, hogy Ô ne szenvedjen tovább!

Elkészül a Kisded elsô ágya, Mária beleteszi, s betakarja köpenyének szélével. Utána Józseffel együtt Jézus fölé hajol, és úgy nézi csendesen alvó Gyermekét.

* * *

A holdvilágos éjszakában egy pásztor szokatlan fényre figyel fel. Oly erôs, hogy kezével védenie kell tôle a szemét. Minden csendes. Kihívja pásztortársait az épületbôl, ahol tartózkodnak. Vannak köztük serdülôk és öregek is. A legfiatalabb, egy 12 éves fiú félelmében sírni kezd.

-- Mit félsz, te buta? -- mondja neki a legöregebb. -- Nem látod, hogy a levegô nyugodt? Sose láttad még a holdat?...

A pásztorfiú látja meg elôször a fényben az angyalt:

-- Egy... egy angyal! -- kiáltja -- Íme, leszáll, közeledik! Le! Térdre az Isten angyala elôtt!

A pásztorok arcra borulnak, s most ôk félnek, minél idôsebbek, annál inkább. Csak a fiatalok nézik térdenállva a közelgô angyalt, aki a levegôben lebegve szárnyával megáll elôttük: A belôle áradó fény megvilágítja az egész környéket.

-- Ne féljetek! Nem szerencsétlenséget hozok. Nagy örömöt hirdetek Izrael népének és a föld minden népének. Dávid városában ma született az Üdvözítô, aki a Krisztus, az Úr.

Amikor az utolsó szavakat kiejti; még nagyobb fényben ragyog az angyal. Folytatja üzenetét:

-- Ezekrôl a jelekrôl ismeritek fel: egy szegény istállóban, Betlehem mögött, találtok egy pólyába burkolt kisdedet az állatok jászolában, mert a Messiás számára nem volt fedél Dávid városában.

E szavakat az angyal komolyan, sôt szomorúan ejti ki.

Erre újabb angyalok jönnek az égbôl, örvendezve szállnak a földre, Glóriát énekelve. A nagy fényre felébrednek a madarak, s énekükkel csatlakoznak az angyalokéhoz. Végül az angyalok visszatérnek az égbe, s a pásztorok magukra maradnak. Elhatározzák, hogy felkeresik a Kisdedet, és ajándékot visznek neki.

Amikor odaérnek a barlanghoz, nem mernek bemenni. A legfiatalabbat, Lévit küldik elôre, mert ô látta meg elôször az angyalt. Beszélgetésükre József kijön, s behívja mindnyájukat. Mária mosolyogva üdvözli ôket, s a Gyermek boldogan néz rájuk.

A pásztorok néhány szóval átadják ajándékaikat, köztük egy puha báránybôrt, amit saját születendô gyermeke számára készített az egyik pásztor. Mária mindjárt beburkolja vele a Kisdedet. Az egyik pásztor megígéri, hogy uránál szállást fog keresni a Szentcsaládnak. A búcsúzásnál a pásztorok megmondják nevüket: Illés, Lévi, Sámuel, Jónás, Izsák, Tóbiás, Jonatán, Dániel, Simeon, János, József, Benjámin.

(1-174,180,186,195)


4. Akit te Szent Szûz, a Templomban bemutattál -- Tizenöt titok
4. Akit te Szent Szûz, a Templomban bemutattál	Tizenöt titok

Egy szerény házból indul útnak a Templomba Mária, a fiatal anya, karján Gyermekével, aki fehér pólyában van. Mária is fehérbe van öltözve, köpenyben, amelynek széle világoskék. Fején fehér fátyol. Nagyon gondosan viszi Gyermekét.

A lépcsô alján József vár rá, mellette egy szürke szamár. József világosbarna ruhában van, ugyanilyen színû köpenye is. Máriára néz, mosolyog. Amikor Mária a szamárhoz ér, József átteszi a szamár gyeplôjét balkezébe, és átveszi egy pillanatra a Gyermeket, aki nyugodtan alszik, hogy Mária jobban el tudjon helyezkedni a szamár nyergén. Utána visszaadja neki Jézust, és útnak indulnak.

József Mária mellett megy, a szamár gyeplôjét tartva, s ügyelve arra, hogy az egyenesen menjen, s ne botoljék bele semmibe sem. Mária ölében tartja Jézust, és attól félve, hogy a hideg megárt neki, betakarja ôt köpenyének egyik szárnyával. A jegyespár keveset beszél, de gyakran mosolyog egymásra.

Az út nem valami jó, kanyarog a tél miatt kopár vidéken. Néha találkoznak szembejövô utasokkal, vagy elhagyják ôket egyesek, de kevesen járnak az úton.

Végre feltûnnek a házak és a város falai. A két jegyes belép a városba egy kapun keresztül, és a kövezett városi úton folytatják útjukat. Sokkal nehezebben tudnak csak elôre haladni, vagy azért, mert a forgalom minduntalan megállítja a szamarat, vagy azért, mert a rosszul és hiányosan kövezett út állandó rázkódtatásai zavarják Máriát és a Gyermeket.

Az út nem vízszintes, hanem lassan emelkedik. Az utca szûk, öreg, árkádos házak szegélyezik, kevés ablakkal. A kék ég idônként megjelenik a házak és a teraszok között. Lent az úton lármás nép, gyalog vagy szamárháton, vagy szamár által húzott kocsik látszanak, és egy tevekaraván is. Egy bizonyos ponton nagy lódobogással halad egy római légió ôrjárata.

József balra fordul és egy szélesebb és szebb utat választ. Látom a Templom bástyaserû falát az út végén.

Mária leszáll a szamárról a kapu közelében, ahol cövekek vannak gyûrûkkel, hogy kiköthessék a szamarakat. Már több szamár áll ott. József pénzt ad egy gyereknek; és szénát vesz rajta a szamárnak. A sarokban levô kútból vizet is merít neki, s megitatja.

Utána Máriával együtt belépnek a Templomba. Elôször egy oszlopcsarnokba mennek, ahol azok vannak, akiket késôbb Jézus majd alaposan ostoroz: a galamb- és bárányárusok és a pénzváltók. József vesz két fehér galambot. Pénzt nem vált, mert tudja, hogy van megfelelô pénze.

József és Mária egy oldalsó kapu felé tartanak, amelyhez nyolc lépcsô vezet, mint a többi kapuhoz is, mert a Templom épülete a környezeténél magasabb talajon nyugszik. Ennek a kapunak nagy elôtere van, amely szépen díszített. Jobbról és balról kétféle oltár látható, négyszögletes alakban. Úgy látszik, hogy belsejük alacsonyabb néhány centiméterrel szélüknél.

Nem tudom, hogy József hívására-e, vagy magától, odajön egy pap. Mária felajánlja neki a két szegényes galambot, és néhány pénzdarabot. A pap meghinti Máriát vízzel. Utána József és Mária a pappal együtt belép a Templom következô udvarába.

Ez nagyon szépen van díszítve. Az oszlopokon angyalfejek és pálmák láthatók, úgyszintén a falon és az oszlopcsarnok mennyezetén is.

Mária elmegy egy bizonyos pontig, és ott megáll. Néhány méterre. tôle újabb lépcsôsor van, s ennek végén egy oltár. Mária felajánlja a Gyermeket, aki ébren van és körülnéz ártatlan szemével, kisgyermekek módjára ámulva tekint a papra. Az karjába veszi és felemeli a Templom szentélye felé fordulva, háttal a lépcsôs oltárnak. A szertartás befejezôdött. A pap visszaadja a Gyermeket Anyjának, és elmegy.

Az ott lévô emberek kíváncsian nézik ôket. Közülük kitûnik egy meghajlott öreg, aki nehezen jár, botra támaszkodva. Nagyon öreg lehet, biztosan túl van a nyolcvanon. Odamegy Máriához, és kéri, adja oda neki egy pillanatra a kicsit. Mária mosolyogva teljesíti kívánságát.

Simeon nem a papi osztályhoz tartozik, hanem egyszerû. hívô, legalábbis ruhájáról ítélve, Átveszi és megcsókolja a Gyermeket. Jézus rámosolyog, a kisdedek bizonytalan mosolyával. Úgy látszik, mintha kíváncsian nézné az öreget, aki sír és nevet egyszerre. Könnyei lecsorognak arcán hosszú, fehér szakállára, amelyet Jézus megsimogat kis kezecskéjével. Mária és József mosolyog, és a jelenlevôk is, akik dicsérik a Kicsiny szépségét.

Hallom a szent öreg szavait: ,,Bocsásd el, Uram, szolgádat, szavaid szerint békében, mert látta szemem Üdvösségedet, amelyet minden nép színe elôtt készítettél, világosságul a pogányok megvilágosítására, és dicsôségül népednek, Izraelnek.'' (Lk 2,29-32) Látom József csodálkozó tekintetét, és Mária megindulását, és a körülálló kis csoportét is. De van ott néhány szakállas, felfuvalkodott tanácstag is. Ezek csóválják fejüket, és gúnyos részvéttel néznek Simeonra. Bizonyára azt gondolják, hogy kora miatt elment az esze.

Mária mosolya eltûnik, és nagyon elsápad, amikor Simeon így szól: ,,Ô sokak romlására és sokak feltámadására lesz Izraelben, jel lesz, amelynek ellene mondanak. A te lelkedet is tôr járja át, hogy sokaknak kiderüljenek a titkos gondolataik.'' (Lk 2,34-35) Bármennyire tudta is ezt, ezek a szavak mégis szíven találják. Mária József mellé megy, mintegy erôsítést keresve tôle, és keblére szorítja Kisdedét, akit Simeon már utolsó szavai elôtt visszaadott neki.

Szomjas lélekkel issza Anna szavait, aki mint nô, részvéttel van szenvedése iránt és megígéri neki, hogy az Örökkévaló meg fogja édesíteni szenvedésének óráját természetfeletti erejével: ,,Asszony, Az, aki az Üdvözítôt adta népének, hatalmas és angyalával megerôsít szenvedésedben. Sose hiányzott az Úr segítsége Izrael nagy asszonyainak, és te sokkal több vagy Juditnál és Jáelnél. (Vö. Jud 13, Bír 4,17-23.) Istenünk tiszta színarany szívet .ad neked, hogy elviseld a fájdalom tengerét, amely által a teremtés legnagyobb asszonyává, az Anyává leszel. És te, Gyermek, emlékezz meg rólam küldetésed órájában.'' (Anna Mária nevelônôje volt, amikor ô Jeruzsálemben élt a Templomban.)

(1-214)


5. Akit te, Szent Szûz, a Templomban megtaláltál -- Tizenöt titok
5. Akit te, Szent Szûz, a Templomban megtaláltál	Tizenöt titok

Jézus nagykorúsításának szertartására Mária nagy gonddal készíti a ruhát gyermeke számára. Ebben rokona, Alfeus felesége, akit szintén Máriának hívnak, segít neki.

Mikor útnak indulnak Jeruzsálembe, Jézus nagyon szépen fest az új ruhában. Már jól fejlett, azt hihetnék az emberek, hogy Mária öccse. Jézus Mária válláig ér, hullámos szôke haja füle aljáig ér, s olyannak tûnik, mint valami aranysisak.

Ruhája piros, éspedig nagyon szép piros, világos rubinszínû. Egészen a bokájáig ér. Lábán szandál. Ruhájának bô ujja van. A ruha a nyakánál, az ujjak végén és szegélyén sokszínû anyaggal van beszegve, ami nagyon szép. Köntöse sötét gránátvörös színû.

Mikor kiérnek a városból, a zarándokok két csoportra oszlanak: külön mennek a férfiak és az asszonyok. A gyermekek bármelyik szülôjükkel mehetnek. Jézus Mamájával megy. Útközben zsoltárokat énekelnek. A vidék tavaszi pompába öltözött, némelyik fa már virágzik is. A fák ágain a madarak vidáman énekelnek. Béke és öröm sugárzik mindenütt.

* * *

A Templomban József odavezeti Jézust a tíz vizsgáztatóhoz, akik alacsony faszékeken ülnek, méltóságteljesen. Mindketten mélyen meghajolnak elôttük, s József bemutatja fiát:

-- Íme, ô az én Fiam. Három hónap és tizenkét nap elôtt belépett abba a korba, amelyet a Törvény a nagykorúság idejeként jelöl meg... Kérlek titeket, vizsgáztassátok le jóságosan és igazságosan. Én készítettem elô, ismeri a parancsokat, a hagyományokat, határozatokat, szokásokat, el tudja mondani a mindennapos imákat és áldásokat. Ismeri a Törvényt, és felnôttként tud viselkedni. Vizsgáztassátok le.

-- Megtesszük. Jöjj elôre, gyermek. Mi a neved?

-- József Jézusa, Názáretbôl.

-- Názáretbôl... Tudsz tehát olvasni?

-- Igen, rabbi. El tudom olvasni az Írásokat, és tudom, mit jelentenek annak szavai.

-- Mit akarsz mondani ezzel?

-- Azt, hogy megértem a hasonlatok és jelképek értelmét, amely a szavak alatt rejtôzik, mint a gyöngy a kagylóban.

-- Nem közönséges válasz és nagyon bölcs. Ritkán hall az ember ilyet felnôttek ajkáról is, de egy gyermektôl, aki ráadásul még názáreti is...

A tíz vizsgáztató élénken figyel. Szemüket egy pillanatra sem veszik le a szép szôke Gyermekrôl, aki magabiztosan néz rájuk, minden arcátlanság vagy félelem nélkül.

-- Dicséretére válsz mesterednek, aki bizonyára nagyon képzett.

-- Isten bölcsessége rejtôzik igaz szívében.

-- Halljátok csak! Boldog vagy te, hogy ilyen Fiad van!

József, aki a terem végén tartózkodik, mosolyog és meghajtja magát.

A vizsgáztatók odaadnak Jézusnak egy Szentírás tekercset. Ô kinyitja és olvassa. A Tízparancs. De az elsô mondat után az egyik vizsgáztató elveszi tôle a tekercset, s azt mondja:

-- Folytasd emlékezetbôl!

Jézus olyan biztonsággal folytatja, mintha csak olvasná. Valahányszor kiejti az Úr nevét, mélyen meghajol.

-- Ki tanított téged erre? Miért teszed?

-- Mert szent ez a Név, és a belsô és külsô tisztelet jelével kell kiejteni. A király elôtt, aki csak rövid ideig király, meghajlanak alattvalói, akik porból vannak, mint ô. Nem kellene-e akkor minden teremtménynek meghajolnia a királyok Királya, a Magasságbeli elôtt, aki Izrael Ura, s aki lélekben jelen van akkor is, ha nem látjuk, s akitôl minden függ?

-- Brávó! Ember, azt ajánljuk neked, hogy taníttasd fiadat Hillellel vagy Gamáliellel. Názáreti... de válaszaiból remélhetjük, hogy új, nagy doktorrá lesz.

-- A Fiú nagykorú. Úgy tesz, amint akarja. Ha becsületes akarok lenni, nem kényszeríthetem.

A vizsgáztatás tovább folyik, és Jézus még a nehéz kérdésekre is bölcsen válaszol. Nagyon meg vannak elégedve vele. Utána bevezetik egy nagy, pompás terembe, s ott felnôtté avatják: rövidre vágják haját, övvel veszik körül ruháját, rojtokat kötnek ruhájára, karjára és köpenyére. Utána zsoltárokat énekelnek, és József hosszú imával dicséri az Urat, és bôséges áldását kéri Fiára.

A szertartás véget ér. Jézus kimegy Józseffel. Vesznek egy bárányt és felajánlják. Utána csatlakoznak az asszonyokhoz. Mária megcsókolja Jézusát. Úgy tûnik neki, mintha évek múltak volna el azóta, hogy utoljára látta. Nézi férfivá vált fiát, ruháját, haját, és megsimogatja...

* * *

A húsvéti ünnepek után hazafelé tartanak a zarándokok. Külön csoportokban mennek a férfiak és az asszonyok. Este azonban ismét ki-ki házastársával találkozik. Mária nagyon aggódik, amikor látja, hogy Jézus nincs Józseffel. De nem emeli fel a hangját, nem korholja éles szavakkal jegyesét. Más asszonyok ezt tették volna. De a fájdalom, amely visszatükrözôdik Mária arcáról, fájdalmasabban érinti Józsefet minden korholásnál.

Mária nem érzi többé a fáradtságot, se nem éhes. Pedig hosszú utat tett meg pihenés nélkül! Otthagyják az elôkészített fekhelyet és vacsorát, és elindulnak vissza Jeruzsálembe. Este van, leszáll az éj. Nem számít! Útközben megállítják a karavánokat, kérdezôsködnek. Egy napba telik, míg visszaérnek. Utána gondterhelten keresik Jézust a városban.

Hol, hol lehet Jézusuk? Isten megengedte, hogy ne tudják, hol kell keresniük. Mi értelme lenne a Templomban keresni egy gyermeket? Mit tenne az ott? Senki sem tud az elveszett gyermekrôl. Szép? Szôke? Erôteljes? Hiszen annyian vannak ilyenek! S ha valaki látta is itt, vagy ott, mit érnek vele?

Három nap után, ami jelképezi a másik három napot, a jövôbeli aggodalommal, íme a kimerült Mária bemegy a Templomba, végigsiet az oszlopcsarnokokon és elôtereken. Sehol! Fut ide, oda, ahol csak gyermekhangot hall.

Egyszerre azonban Mária hallja a kedves hangot, amint Jézus kijelenti:

-- Ezek a kövek megremegnek majd...

Nagy nehezen átvergôdik a tömegen. Íme, ott áll Fia, kitárt karral, az írástudók között!

Mária az Okos Szûz. De most szomorúsága felülkerekedik tartózkodásán. Odasiet Fiához, átöleli, leemeli a zsámolyról, amelyen áll, leteszi a földre, és felkiált:

-- Ó, miért tetted ezt velünk? Három napig kerestünk. Anyád meghal a fájdalomtól, Fiam. Atyád kimerült a fáradtságtól. Miért, Jézus?

Akit Isten hív, az nem kérdezi ,,miért'', hanem mindent otthagy, és követi Isten hívó szavát. Jézus a Bölcsesség, tudta ezt. Hívást érzett egy küldetésre, és teljesítette azt. Isten, az Isteni Atya a földi apa és anya felett áll. Az Ô érdekei fontosabbak a mieinknél, az Ôneki tartozó szeretetünk felülmúl minden más szeretetet.

Ez volt Jézus válasza Anyjának. Miután befejezte az írástudók oktatását, Máriát részesítette oktatásban. És Mária nem felejtette el ezt többé. A következô huszonegy év alatt sok öröm és fájdalom váltakozott életében, de soha többé nem kérdezte: ,,Fiam, miért tetted ezt?''

(1-273,278,293)


6. ,,Aki értünk vérrel verítékezett'' -- Tizenöt titok
6. ,,Aki értünk vérrel verítékezett''	Tizenöt titok

Jézus a Getszemáni-kert felé halad apostolaival, akik arról tanakodnak, miként menthetnék meg Mesterüket a közelgô veszélytôl. Jézus elôkészíti ôket a rájuk váró megpróbáltatásra, a zelóta Simonhoz beszélve:

-- Ez az én szenvedésem órája. Azért, hogy minél teljesebbé legyen, Atyám lassanként visszavonja világosságát, amint az közeledik. Hamarosan egészen sötét lesz, és annak a szemlélése, ami a sötétség: azaz az emberek minden bûnéé. Ti ezt nem tudjátok felfogni. Senki sem, kivéve az, akit Isten meghívott különleges küldetéssel, csak ô fogja fel ezt a nagy szenvedést. Az ember anyagias még a szeretetben és az elmélkedésben is. Lesznek, akik sírnak és szenvednek az én szenvedéseim miatt, de nem tudják felmérni ezt a lelki gyötrelmemet, amely, higgyétek el ti, kik hallgattok engem, a legkegyetlenebb lesz... Beszélj azért, Simon, vezess engem barátságod ösvényén, mert én szegény vak vagyok; aki rémeket lát, nem a valóságot...

János hozzásimul és megkérdi:

-- Mit? Nem látod többé a te Jánosodat?...

-- Látlak. De rémek kelnek fel a Sátán ködében. Nyomasztó és fájdalmas látomások. Ezen az estén mindnyájunkat beburkol ez a pokoli mérges kigôzölgés. Engem gyávává, engedetlenné akar tenni, és fájdalmakat akar nekem okozni. Tibennetek kiábrándulást és félelmet akar kelteni. Másokban, akik se nem félénkek, se nem bûnösek, fel akarja ébreszteni a hajlamot a bûntettekre és a félénkségre. Azokban pedig, akik már a Sátánéi, természetellenes elfajulást okoz. Azért mondom ezt, mert az ô gonoszságuk felülmúlja majd azt, amire az ember önmagától képes.

* * *

A Getszemáni-kertben Jézus így szól apostolaihoz:

-- Most elválunk. Én felmegyek a magasba, imádkozni. Velem jön Péter, János és Jakab. Ti maradjatok itt. Ha (a Sátán) fölétek kerekedne, hívjatok. És ne féljetek. Nektek egy hajszálatok sem fog meggörbülni, imádkozzatok értem. Tegyetek le a gyûlöletrôl, és ne féljetek. Nem tart tovább, csak egy pillanatig... és utána teljes lesz örömötök. Mosolyogjatok!. Hogy szívembe zárjam mosolyotokat.. Köszönök nektek mindent, barátaim. Isten veletek. Az Úr nem hagy el titeket...

Útközben Jézus hátrafordul, és áldását adja apostolaira. A hold már magasan jár, és fénybe öltözteti alakját, úgyhogy magasabbnak tûnik, átszellemültnek, piros ruhája, világosabbnak látszik, aranyszínû haja halványabbnak. Mögötte megy Péter egy fáklyát tartva és Zebedeus két fia. Amikor elérnek a teraszosan emelkedô olajfák között egy kis térséghez, Jézus azt mondja:

-- Álljatok meg itt, figyeljetek engem, miközben imádkozom. De ne aludjatok. Szükségem lehet rátok. Szeretettel kérlek titeket: imádkozzatok! Mesteretek nagyon össze van törve.

Valóban nagyon levert már. Mintha valami súly nyomná. Hol van már a férfias Jézus, aki a tömegnek beszélt? A szép, erôs, aki szemével uralkodott, békésen mosolygott, hol van szép, zengô hangja? Látszik, hogy valami gond, szomorúság terheli. Olyan, mint aki sírt. Hangja fáradt, szomorú. Szomorú, szomorú, szomorú...

Péter válaszol mindhármuk helyett:

-- Légy nyugodt, Mester! Virrasztunk és imádkozunk. Csak hívj, és megyünk.

Jézus tovább megy, ôk pedig leveleket és ágakat gyûjtenek, hogy kis tüzet csináljanak, ami ébren tartja ôket, és megvédi ôket a harmattól is, amely már bôségesen kezd leszállni.

Jézus arcán nagy fájdalom látszik, szeme tágranyílt, beesett, karikás a fáradtságtól. Lehajtott fejjel megy, csak néha emeli fel fejét, nagy sóhajtással. Végül megáll egy kiemelkedés mögött, ami eltakarja ôt a három apostoltól.

Jézus egy nagy sziklánál hosszasan és buzgón imádkozik. Idônként felsóhajt, és meg lehet érteni imájából néhány szót. Atyjával beszélget:

-- Te mondod... Fiad vagyok... Mindent, de segíts... Elérkezett az óra... Nem vagyok tovább a földön... Fiadnak nincs többé szüksége a segítségre... Tedd, hogy az Ember kielégítsen téged, mint Megváltó, engedelmesen... Amit te akarsz... Kérlek, könyörülj rajtuk... Üdvözítem ôket? Ezt kérem tôled. Így akarom: megmenteni a világtól, a testtôl, az ördögtôl... Kérhetek még valamit? Igazságos kérés, Atyám. Nem számomra. Az ember számára, akit te teremtettél, és aki még lelkét is besározza. Én belevetem ezt a sarat szenvedésembe és vérembe, hogy számodra szívesen látott, romlatlan dologgá változtassam... És ez van mindenütt. Ezen az estén ez az úr. A királyi. palotákban és a házakban. A katonaságnál és a Templomban... Most nyugodt a város, és holnap pokollá válik...

Jézus megfordul, és Jeruzsálemre néz, ami jó látható onnan. Figyeli Jeruzsálemet, s közben mindinkább elszomorodik arca. Ezt mormolja:

-- Olyannak látszik, mint a hó... és csupa bûn az egész. Ebben is hányat meggyógyítottam! Mennyit beszéltem!... Hol vannak azok, akik hûségeseknek látszottak?...

Jézus lehajtja fejét, és visszatér a három apostolhoz. Azok alszanak a tûz mellett.

-- Alusztok? Nem tudtatok egyetlen óráig virrasztani? És nekem oly nagy szükségem van vigasztalástokra, imátokra!

A három zavarodottan felugrik. Dörzsölik szemüket. Bocsánatkérôen mormolnak valamit, a bornak, ételnek tulajdonítva álmosságukat... Nem akartak beszélgetni, ezért aludtak el. De most majd hangosan imádkoznak, és ez nem történik meg ismét.

-- Igen, imádkozzatok és virrasszatok! Nektek is szükségtek van rá.

-- Igen Mester. Engedelmeskedünk neked.

Jézus visszatér a sziklához, lassan, meggörnyedten. Letérdel mellette, karjával a sziklára támaszkodva, amely nem csupasz, hanem egy kis mélyedés van rajta, s ott apró virágok nônek.

Jézus fejét kezén nyugtatva imádkozik. Majd felnéz, s látja a virágokat. Megsimogatja ôket. Beszél hozzájuk:

-- Ti tiszták vagytok!... Felüdítetek engem! Ilyen virágocskák voltak Mamám virágágyásaiban is... és ô szerette ôket, mert azt mondta... ,,Amikor kicsiny voltam, apám azt mondta: Te egy ilyen kicsiny liliom vagy, égi harmattal eltelve.... A Mama! Ó, Anyám!'' Jézus könnyezik s könnyei ragyogó gyöngyökként hullanak a fûre. Tovább emlékezik:... ,,Betlehemben is... odavittél, Mama....''

Utána ismét imádkozni és elmélkedni kezd. Feláll... föl s alá jár, mormolva valamit... felemeli fejét, majd lehajtja, kezével gesztikulál, szeme elé teszi, arcára, hajára... látszik rajta, hogy valami nagyon gyötri. Ezt szavakkal nem lehet kifejezni, leírni... Jeruzsálem felé mutat. Majd az ég felé tárja karját, mintegy segítséget kérve. Felveszi köpenyét, fázik. Figyel valamit... De mit lát? Elejtett szavaiból úgy látszik, mintha életének emlékei peregnének le elôtte... nevek, városok, személyek, események... Szomorúan kiáltja Péter és János nevét, és azt mondja:

-- Most jönnek. Ôk nagyon hûségesek!...

De azok nem jönnek. Újra hívja ôket. Mintha rettegne valamitôl. Gyorsan odafut Péterhez és a két testvérhez. Azok mélyen alszanak...

-- Péter! Háromszor hívtalak! Mit csináltok? Még alusztok? Nem érzitek, mennyire szenvedek? Imádkozzatok! Hogy a test ne gyôzzön, ne gyôzzön le titeket. Semmiben sem. A lélek kész, a test gyenge. Segítsetek!...

A három most már nehezebben ébred fel. Végül kinyitják szemüket, és bocsánatot kérnek. Elôbb felülnek, majd felállnak.

-- Nézd csak! -- mormolja Péter -- Mi történt megint velem! Ezt az a bor okozhatta. Erôs volt. És ez a hideg is... Fel, János, keressünk ágakat, mozogjatok. Elmúlik. Biztos vagyok benne, Mester, hogy ezután... Talpon leszünk... -- és közben feléleszti a tüzet, amiben János és Jakab is segíti ôt.

A tûz fellángol és megvilágítja a szegény Jézus arcát. Az oly szomorú, hogy nem lehet sírás nélkül nézni. A halálos fáradtság eltörölt róla minden ragyogást. Azt mondja:

-- Annyira aggódom, hogy az megöl! Igen! Szomorú a lelkem mindhalálig. Barátaim!... Barátaim! Barátaim!

De a három még mindig nagyon álmos. Olyanok, mint a részegek, dülöngélnek félig nyitott szemmel... Jézus figyeli ôket... Nem korhol. Lehajtja fejét, felsóhajt és visszatér elôzô helyére.

Ismét imádkozik, kereszt alakban kitárt karral. Majd térdelve, arcával a kis virágok felé fordulva. Gondolkodik. Hallgat... Utána mélyen felsóhajt. Az Atyát hívja. Mind szomorúbban...

-- Ó! Nagyon keserû ez a kehely! Nem bírom! Nem bírom! Felülmúlja azt, amit meg tudok tenni. Mindent meg tudtam! De ezt nem... Távolítsd el tôlem, Fiadtól, Atyám! Kegyelmezz nekem!... Mivel érdemeltem ki ezt?... De, Atyám, ne hallgass szavamra, ha a te akaratoddal ellenkezôt kérek. Ne emlékezz arra, hogy Fiad vagyok, hanem csak szolgád. Ne az én, hanem a te akaratod történjék.

Így marad egy ideig. Utána fojtott hangon felkiált és megzavarodott arccal föláll. De csak egy pillanatra, mert a földre zuhan, arccal a föld felé, és úgy marad. Egy emberroncs, akire ránehezedik az egész világ bûne, akit lever teljesen az Atya igazságossága, akire leszáll a sötétség, a hamu, a keserûség, az a félelmetes, rettenetes, legrettenetesebb dolog, annak érzete, hogy Isten elhagyta, miközben a Sátán gyötri... Jézus sóhajtozik, hörögve, valódi haláltusában:

-- Semmit!... Semmit!... El!... Az Atya akarata! Az! Egyedül az!... A te akaratod, Atyám. A tied, nem az enyém... Hasztalan. Csak egy Úr létezik: a Legszentebb Isten. Egy Törvény: az engedelmesség. Egy szeretet: a megváltás... Nem. Nincs többé Anyám. Nincs többé életem. Nincs többé Istenségem. Nincs többé küldetésem. Hasztalan kísértesz, ördög, az Anyával, az élettel, Istenségemmel, küldetésemmel. Anyám az Emberiség és szeretem annyira, hogy meghalok érte. Az életet visszaadom Annak, akitôl kaptam, és aki kéri tôlem, minden élôlény Legfelsôbb Atyjának. Megerôsítem: az Istenség képes erre az engesztelésre. Küldetésemet befejezem halálommal. Nincs többé semmim. Csak az, hogy megtegyem Uramnak, Istenemnek az akaratát. Távozz, Sátán! Ezt mondtam elôször és másodszor. Ismét ezt mondom harmadszor is: ,,Atyám, ha lehetséges, múljék el tôlem ez a kehely. De ne az én, hanem a te akaratod teljesüljön.'' Távozz Sátán, én Istené vagyok!

Utána nem beszél többet, csak ennyit: ,,Isten! Isten! Isten!'' Ezt kiáltja minden szívverésnél, minden kicsorduló vércseppnél. Vállán sötétté válik a ruha, amint a vér átitatja.

Feje fölött egy méterre fény tûnik fel, amelyben lázszik, hogy a vér már haját is átáztatta, és szemét is fátyollal borítja.

Felemeli fejét... A holdfény megvilágítja szegény arcát, és még inkább az angyali fény, amely gyémántként csillog, kékes-fehér színben. Most látszik, hogy a rettenetes haláltusa kisajtolta vérét minden pórusán. Szempillája, haja, bajusza, szakálla vérrel hintett, vértôl ázott. Vér csorog halántékán, nyakán, kezén, s amikor kitárja karját az angyali fény felé, könyökéig visszacsúszik ruhájának bô ujja, s látszik, hogy karja is egészen véres: Arcán csak könnyei húznak két csíkot vörös álarcán.

Megfordul, felemeli köntösét, és letörli kezét, arcát, nyakát, karját. De a vérizzadás folytatódik. Ismételten arcához nyomja köntösét, amely már egészen sötét a vértôl, és vértôl ázott a fû is.

Jézus mintha ájuláshoz állna közel. Kibontja ruháját a nyakán, mintha fuldokolna. Kezét szívére nyomja, majd fejéhez emeli, arcát legyezi vele, száját nyitva tartja. A sziklához vonszolja magát, hátával neki támaszkodik, karja élettelenül lóg teste mellett, mintha már halott volna, feje mellére csuklik. Nem mozdul többé.

Az angyali fény lassacskán megszûnik. Jézus felnyitja szemét. Nehezen felemeli fejét. Figyel. Egyedül van. De már nem gyötrôdik annyira. Kinyújtja egyik karját. Megfordul, és a köntössel ismét megtörli kezét, nyakát, szakállát, haját. Vesz egy harmattól átitatott nagy levelet, és azzal folytatja a tisztálkodást, megmosva arcát, kezét, fejét. Ezt addig ismétli más levelekkel, míg végül eltünteti rettenetes izzadságát. Csak ruhája véres még. Nézi, és csóválja fejét. Nézi köpenyét is. Látja, hogy nagyon véres. Összehajtja, és a sziklára teszi, a virágok mellé.

A gyengeségtôl nagyon fáradtan térdre ereszkedik. Fejét köpenyére hajtva, amelyen keze is nyugszik, imádkozik. Majd a sziklára támaszkodva feláll, és még kissé támolyogva az apostolokhoz megy. Arca nagyon halovány. De már nem zavaros. Teljes az isteni szépséggel, jóllehet vértelen és szomorúbb a szokásosnál.

Az apostolok mélyen alszanak a kialudt tûz mellett. Jézus hívja ôket. Hiába. Le kell hajolnia, s alaposan megrázza Pétert.

-- Mi az? Ki fog engem? -- mondja csodálkozva és félve.

-- Senki. Én hívlak.

-- Reggel van?

-- Nem. De majdnem vége már a második ôrváltásnak.

Péter egészen el van zsibbadva. Jézus felrázza Jánost, aki félelmében felkiált, amikor meglátja a föléje hajló márvány arcot, amely szellemnek tûnik számára.

Felrázza Jakabot, és az azt gondolva, hogy testvére rázta fel, megkérdi:

-- Elfogták a Mestert?

-- Még nem, Jakab -- válaszol Jézus. -- De keljetek már fel, és menjünk. Aki elárul engem, közel van.

A három támolyogva feláll. Körülnéznek. Béke uralkodik... Semmi más. Szó nélkül követik Jézust. A másik nyolc is többé-kevésbé elaludt a tûz körül, ami már kialudt.

-- Keljetek fel! -- mondja Jézus. -- Miközben a Sátán jön, mutassátok meg, hogy mindnyájan éberek vagytok, és az Isten fiai nem alszanak.

Alighogy az apostolok rendbeszedik magukat, megérkezik a zsandárhad, élén Júdással, s a békés kis térséget megvilágítja a sok fáklya. Rablócsorda, katonáknak álcázva magát, börtöntöltelék arcok, amelyeket sátáni vigyor torzít el. Van köztük néhány templomszolga is.

Az apostolok egy csoportban állnak, legelöl Péter.

Júdás nem hajtja le fejét Jézus villámló szemei elôtt. Sôt, odamegy hozzá egy hiéna mosolyával és megcsókolja, jobb arcát.

-- Barátom, mi végre jöttél? Csókkal árulsz el?

Júdás egy pillanatra lehajtja fejét, de utána ismét felemeli. Meghalt már a feddésnek éppúgy, mint minden bûnbánatra való felhívásnak.

A csôcselék kiáltozva tör elôre botokkal és dorongokkal, és Krisztuson kívül az apostolokat is el akarja fogni.

-- Kit kerestek? -- kérdi Jézus nyugodtan és ünnepélyesen.

-- A názáreti Jézust.

-- Én vagyok. -- Jézus szavára, mintha villám sújtotta volna ôket, mindnyájan a földre esnek. Csak Júdás és az apostolok maradnak állva. Utána Jézus megengedi, hogy elfogják, és meggyógyítja a szolga fülét, amelyet Péter csaknem teljesen levágott kardjával. Az apostolok pedig elmenekülnek.

(9-239)


7. Akit értünk megostoroztak -- Tizenöt titok
7. Akit értünk megostoroztak	Tizenöt titok

Jézust Heródestôl visszavezetik Pilátushoz. Ô így szól:

-- Zsidók, halljátok. Idevezettétek ezt az embert, mint bujtogatót. Elôttetek megvizsgáltam és nem találtam bûnösnek semmiben sem, amirôl ti vádoltátok. Heródes se találta bûnösebbnek, mint én. Visszaküldte hozzám. Nem érdemel halálbüntetést. Róma szólt. De hogy ne vegyem el örömötöket, helyette kivégeztetem Barabást. Ôt pedig negyven vesszôcsapásra ítélem. Ez elég.

-- Nem! Nem! Ne Barabást! Ne Barabást! Jézust ítéld halálra! És rettenetes halálra. Engedd szabadon Barabást és ítéld el a Názáretit!

-- De idehallgassatok! Megvesszôzést mondtam. Nem elég? Legyen akkor megostorozás! Az kegyetlen, tudjátok? Belehalhat. Mi rosszat tett? Én semmi bûnt sem találok benne. És szabadon fogom bocsátani.

-- Feszítsd keresztre! Feszítsd keresztre! Halál reá! Te a bûnözôk barátja vagy! Pogány! Te maga a Sátán vagy!

-- Ostorozzátok meg -- parancsolja Pilátus egy századosnak.

-- Hányat?

-- Ahányat akartok... Úgy, hogy befejezôdjék ez az ügy. Már unom! Menj!

Jézust átadják négy katonának és azok egy másik udvarba vezetik. Annak közepén egy magas oszlop van, amelybôl kb. három méter magasságban egy vas-kar nyúl ki kb. egy méterre, végén karikával. Ehhez kötik Jézust, csuklójánál fogva összekötve két kezét feje fölött, miután levetkôztették. Csak kis alsónadrágja és szandálja van rajta. Annyira felhúzták, hogy csak lába ujja éri a földet... Már ez is nagy gyötrelmet okozhat neki.

Mögötte elhelyezkedik egy hóhérképû alak, zsidó arcéllel, elôtte egy másik, ugyanilyen kinézésû. Hétágú ostor van a kezükben, mely kis ólomkalapácsokban végzôdik. Ütemesen verik, mintha gyakorolnának. Egyik elölrôl, a másik hátulról úgy, hogy Jézus törzse forog az ostorozástól. A négy katona közömbösen játszik a kockákkal három más katonával együtt. A játékosok hangja felveszi az ostorozás ütemét, s az ostorok sziszegnek mint a kígyók, s utána olyan hangot adnak, mint amikor köveket dobnak egy dob kifeszített hártyájára, amikor megütik a szegény testet, amely olyan karcsú és öreg elefántcsontszínû, és amely elôször csíkos lesz, mind pirosabban, majd lilává válik, majd sötét véraláfutások keletkeznek rajta, majd felszakadnak, és vér önti el minden tagját. Fôleg mellén és hasán látszanak a sebek, de nem hiányzanak lábáról, karjáról sôt fejérôl sem, mindenütt fáj a bôre.

De egy panaszszó sem hagyja el száját... Ha nem lenne felkötve, összeesne. De nem esik össze, és nem sóhajtozik. Csak feje hanyatlik le mellére, mintha elájult volna.

-- Ohó! Álljatok meg! Élve kell megölni -- kiáltja gúnyolódva egy katona.

A két hóhér megáll, és letörli verítékét.

-- Befejeztük -- mondják. -- Adjátok ide fizetésünket, hogy ihassunk és felüdülhessünk...

-- Az akasztófán majd megkapjátok! De itt van... -- és egy tizedes odavet egy nagy pénzdarabot mindegyik hóhérnak. Leoldják Jézus kötelékét, és Ô összeesik a földön, mintha meghalt volna. Otthagyják, de idônként meglökik szandálos lábukkal, hogy lássák, nyög-e.

De Ô hallgat.

-- Talán meghalt? Lehetséges? Azt mondták nekem, hogy fiatal és mesterember... de úgy néz ki, mint egy finom dáma.

-- Majd én gondoskodom róla -- mondja egy katona. Jézust hátával egy oszlophoz támasztva felülteti. Ahol volt, vértócsa jelzi helyét... Utána odamegy a kúthoz, megtölt egy rocskát vízzel és ráönti Jézus fejére és testére.

-- Így! A virágoknak jót tesz a víz!

Jézus mélyet sóhajt, felkelne, de szeme még csukva van.

-- Ó, jól van! Fel, szépség! Vár téged a dáma!...

Jézus hiába feszíti öklét a földhöz, hogy felálljon.

-- Fel! Gyorsan! Gyenge vagy? Íme a megerôsítés -- vigyorog gúnyosan egy másik katona. És alabárdjának nyelével megüti Jézus arcát jobb arccsontja és orra között, úgy hogy az vérezni kezd.

Jézus kinyitja szemét, forgatja. Fátyolos a tekintete... Ránéz a katonára, aki megütötte, letörli a vért kezével, utána nagy erôlködéssel lábra áll.

-- Öltözz föl. Nem illik így állni. Szemérmetlen! -- Mindenki röhög körülötte.

Ô engedelmeskedik anélkül, hogy szólna valamit. De miközben lehajol -- és csak Ô tudja, mily szenvedést okoz neki ez a lehajlás, annyira összetörve, és a sebek ismét felnyílnak bôrének megfeszülésétôl, és új sebek keletkeznek az összetört véredényekbôl -- egy katona belerúg a ruhákba, és szétszórja azokat. Valahányszor Jézus odaér, tántorogva járva, ahová a ruhák estek, egy katona más irányba löki vagy dobja azokat. Jézus nagyon szenved, de követi azt szó nélkül, miközben a katonák szemérmetlenül kinevetik.

Végre fel tud öltözni. Felveszi fehér ruháját is, amely egy sarokban tiszta maradt. Mintha el akarná rejteni szegény vörös ruháját, amely tegnap még olyan szép volt, de most mocskos a tisztátalanságoktól és foltos a Getszemániban kiizzadott vértôl. Mielôtt felveszi rövid tunikáját, megtörli vele arcát, amelyet belepett a por, és leköptek. Mikor megtisztítja szegény, szent arcát, látszanak rajta a véraláfutások és kis sebek. Rendbehozza haját és szakállát, veleszületett szükségérzetével, hogy rendben legyen külseje.

Utána lekuporodik a földre, mert remeg... A láz kezd erôt venni rajta a hidegrázással együtt. Gyenge a vérveszteség, éhség, szomjúság és sok járás miatt is.

Ismét megkötik kezét, és a kötél épp ott vág bele, ahol már vörös karperecként lehorzsolódott a bôre.

(9-277)


8. Akit értünk tövissel koronáztak -- Tizenöt titok
8. Akit értünk tövissel koronáztak	Tizenöt titok

Az ostorozás után Jézust ismét megkötözik, s az egyik katona felteszi a kérdést:

-- És most? Mit csináljunk vele? Unatkozom!

-- Várj! A zsidók királyt akarnak. Most ôt adjuk nekik. Azt ott... -- mondja a másik katona.

És kifut, bizonyára egy hátsó udvarba, ahonnan egy köteg tüskés ággal tér vissza, amelyek még hajlékonyak, mert a tavasz aránylag puhán tartja az ágakat, de a hosszú, hegyes tüskék már kemények. Rövid kardjukkal levágják a leveleket és a virágokat, körbehajtják az ágakat, és szegény fejébe nyomják. De a barbár korona leesik a nyakába.

-- Nem áll meg. Szorosabbra. Vegyétek le!

Amikor leveszik, megkarcolják vele arcát, kockáztatva, hogy megvakítják, és ütik a fejét, amikor ezt teszik. Megszorítják. Most túl szûk, és noha fejére préselik, attól tartanak, hogy leesik. Ismét leveszik, kitépve hajának egy részét is. Megint átalakítják. Most jól sikerült. Elôl három sor tüske van. Hátul, ahol a három ág keresztezi egymást, nagy csomó tüske van, ami beleszúródik nyakszirtjébe.

-- Látod, milyen jól áll? Természetes bronz és hamisítatlan rubinok. Nézd meg magadat, király, az én páncélomban -- gúnyolódik a kínszenvedés kitalálója.

-- Nem elég a korona ahhoz, hogy valaki király legyen. Bíbor is kell és jogar. Az istállóban van egy nád és a szennygödörnél egy vörös zeke. Hozd ide, Cornelius!

Jézus kezébe nyomják a nádat, vállára vetik a piszkos, vörös rongyot, fejet hajtanak elôtte és üdvözlik:

-- Üdvözlégy, zsidók királya -- és majd megpukkadnak a nevetéstôl.

Jézus engedi nekik, hogy ezt tegyék. Engedi, hogy ,,trónjára'' ültessék, egy felfordított dézsára, amelybôl bizonyára a lovakat itatták, hagyja, hogy üssék, gúnyolják, egy szót sem szól. Csak nézi ôket... oly szelíd és oly fájdalmas tekintettel, hogy szíven szúrja az embert.

A katonák csak akkor hagynak fel a gúnyolódással, amikor egyik feljebbvalójuk érdes hangon rájuk parancsol, hogy a vádlottat vezessék Pilátus elé.

-- Vádlott! Mivel vádolják?

Jézust visszaviszik a tágas udvarba. Még rajta van a korona, a zeke és kezében a nád.

-- Jöjj elôre, hogy bemutassalak a népnek.

A már összetört Jézus méltóságteljesen kiegyenesedik. Ó, mily valódi király Ô!

-- Idehallgassatok, zsidók! Itt van az Ember. Megbüntettem. De most hagyjátok elmenni.

-- Nem, nem! Látni akarjuk! Ki vele! Hogy néz ki az istenkáromló!

-- Vezessétek ki! Nézzétek!

Közben Jézus kimegy az elôcsarnokba, és négy katona között láthatják. Pilátus rámutat:

-- Íme az Ember! A ti királyotok. Nem elég még mindig?

A nap már dél felé jár, kidomborítja az arcvonásokat: emberek ezek? Nem! Veszett hiénák! Ordítanak, öklükkel fenyegetnek, halált kívánnak rá...

Jézus egyenesen áll. Soha nem volt ilyen méltóságteljes, mint most. Még akkor sem, amikor leghatalmasabb csodáit mûvelte. Ez a fájdalom nemessége. Olyan isteni, hogy ez elég lenne ahhoz, hogy Istennek nevezzék. De ahhoz, hogy kiejtsék ezt a nevet, legalább embereknek kellene lenniük. Jeruzsálemben azonban nincsenek emberek. Csak ördögök.

Jézus körülnéz a tömegen, keresi, s megtalálja az embertengerben a baráti arcokat. Hányat? Húsznál kevesebbet az ezernyi ellenség között. Lehajtja fejét, ez az elhagyatottság lesújtja. Egyik könnye a másik után hull. Könnyezése nem kelt szánalmat, hanem még vadabb gyûlöletet.

Visszaviszik a tágas udvarba.

-- Nos tehát? Hagyjátok elmenni. Ez az igazság.

-- Nem! A halálba! Feszítsd meg ôt!

-- Odaadom nektek Barabást megfeszítésre.

-- Nem! Krisztust!

-- Akkor vegyétek ti! Feszítsétek meg! Mert én nem találok benne semmi bûnt, hogy ezt tegyem.

-- Isten Fiának mondotta magát! A mi törvényünk halállal sújtja az ilyen káromlást!

Pilátus magába mélyed. Visszavonul. Leül trónjára. Kezét homlokára teszi, és térdére könyökölve figyeli Jézust.

-- Jöjj ide -- mondja.

Jézus odamegy eléje.

-- Igaz? Válaszolj!

Jézus hallgat.

-- Honnan jöttél? Ki az Isten?

-- Minden.

-- És utána? Mit jelent a Minden? Aki Minden, miért hal meg? Bolond vagy... Nincs Isten. Én vagyok.

Jézus hallgat.

-- Pontius: Claudia Procula szolgálója kéri, hogy beléphessen. Egy írást hoz számodra.

-- Uram! Még az asszony is, most! Jöjj!

Belép egy római asszony és térdet hajtva, viasztáblát nyújt át. Bizonyára azon kéri Procula, hogy ura ne ítélje el Jézust. A nô visszavonul, miközben Pilátus olvassa az üzenetet.

-- Azt tanácsolja nekem, hogy kerüljem el megölésedet. Igaz, hogy te több vagy, mint egy jós? Félelmet keltesz bennem.

Jézus hallgat.

-- De nem tudod, hogy hatalmam van elbocsátani, vagy keresztre feszíteni téged?

-- Semmi hatalmad nem lenne, ha nem kaptad volna a magasból. Azért az, aki kezedbe adott engem, bûnösebb nálad.

-- Ki vagy? Ki az Istened? Félek...

Jézus hallgat.

Pilátus tûkön ül. Akar is meg nem is. Fél Isten büntetésétôl, fél Rómáétól, fél a zsidók bosszújától. Egy pillanatra istenfélelme gyôz. Elôre megy és kijelenti:

-- Nem bûnös!

(9-281)


9. Aki értünk a keresztet hordozta -- Tizenöt titok
9. Aki értünk a keresztet hordozta	Tizenöt titok

Amikor Pilátus utoljára kijelentette, hogy ártatlannak tartja Jézust, és nem hajlandó elítélni, a zsidók kiáltozni kezdtek:

-- Ha ezt mondod, ellensége vagy a császárnak! Aki királlyá teszi magát, az az ô ellensége! Te szabadon akarod engedni a Názáretit! Majd tudtára adjuk ezt a császárnak!

Pilátust erre elfogja az emberektôl való félelem.

-- Szóval halálát akarjátok? Legyen! De ennek az igaznak a vére nem tapad az én kezemhez! -- Erre mosdótálat hozat, és a nép elôtt megmossa kezét. A csôcselék ôrjöngve ordítja:

-- Rajtunk, rajtunk az ô vére. Hulljon vissza ránk és fiainkra. Nem félünk ettôl. Keresztre vele! Keresztre vele!

Pontius Pilátus megfordul, odahívja Longinus századost és egy rabszolgát. A rabszolgával hozat egy kis asztalt, arra rátesz egy kis táblát, és ráírja: ,,Názáreti Jézus, a Zsidók Királya.'' Megmutatja a népnek.

-- Nem! Ne így! Nem a Zsidók Királya. Hanem hogy azt mondta: ,,A zsidók királya vagyok.'' -- Így ordítozik a sokaság.

-- Amit írtam, megírtam! -- mondja keményen Pilátus, majd feláll, kinyújtja karját maga elôtt és csendesen kiadja a rendeletet: ,,Mész a keresztre. Katona, menj, készítsd el a keresztet!''

Utána Pilátus kimegy az udvarból anélkül, hogy a nép vagy a sápadt Elítélt felé fordulna.

Jézus ott marad a katonák ôrizetében, és várja a keresztet.

Longinus szánja Jézust, s mielôtt átadnák neki a keresztet, megkínálja mézes vízzel, amit a katonák szoktak inni.

-- Jót tesz neked. Bizonyára szomjas vagy. Kint süt a nap. És az út hosszú.

Jézus azonban nem akarja ezt az enyhülést, pedig valóban nagyon szomjazik. Longinus erôltetésére azonban mégis iszik belôle néhány kortyot Longinusra való tekintettel, akinek nagyon rosszul esne a teljes visszautasítás.

Hozzák a keresztet. Már össze van állítva, s kb. négy méter hosszú. Jézus tehát a teljes keresztet hordozza, nemcsak a keresztgerendát, mint egyes esetekben szokás volt.

Mielôtt átadnák Jézusnak a keresztet, nyakába akasztják a táblát, amit Pilátus készített. Közben megmozdítják fején a töviskoronát, ami újabb fájdalmat okoz neki. A nép tombol örömében, gyalázza, káromolja Jézust.

Elindul a menet. Elöl megy Jézus, utána a két lator. Már az elsô lépéseknél látszik, hogy Jézus nagyon gyönge a sok szenvedés miatt. Bizonytalanul megy lefelé a három lépcsôfokon, a kereszt hosszú szára a földre ér, s ugrándozik az egyenetlen talajon, újabb fájdalmakat okozva Jézusnak.

A nép röhög rajta, és kiáltozza a katonáknak:

-- Lökjétek meg, hadd essen el. A porba a káromlóval!

A katonák azonban csak kötelességüket teljesítik, nem kegyetlenkednek Jézussal, sôt megvédik Ôt a néptôl, hogy az ne érhessen hozzá. Longinus a rövidebb utat akarja választani, hogy ezzel is kímélje Jézust, amikor azonban a nép ezt észreveszi, követeli, hogy a hosszabb úton menjenek.

Jézus elbotlik egy kiálló kôben, jobbtérdére esik, de balkezével sikerül feltápászkodnia. A nép kiáltozik örömében... Jézus tovább megy, mindinkább meggörnyedve, lihegve, kivörösödött arccal, lázasan...

A nyakában lógó tábla ide-oda leng, s akadályozza látását, lépteit illetôleg, A hosszú ruha is a földet éri, ahogy meggörnyedve viszi a keresztet, amiatt is nehéz lépdelnie. Megint megbotlik és elesik, most már mindkét térdére, a kereszt lesik kezébôl; alaposan megütve hátát. Neki kell lehajolnia érte, s ismét felvennie vállára. Miközben ezt teszi, látszik vállsebe, amelyet a kereszt hordozása okozott. A belôle folyó vér egészen átitatta már fehér ruháját. A nép tapsol örömében a fájdalmas esés miatt.

A katonák siettetni akarják Jézust, de ô ennek ellenére mind lassabban lépdel. Tántorog, mintha részeg lenne. A nép durván gúnyolódik rajta. Longinus idônként visszafordul, s kis pihenôt engedélyez Jézusnak.

A melegen tûzô napon a pihenôk is kellemetlenek. Jézus harmadszor is elesik, de most nem botlott meg, hanem elájult. Arca a kôhöz ütôdik, s rajta fekszik a kereszt. A katonák megpróbálják felállítani, de halottnak látszik. Egy idô múlva azonban magához tér, és a katonák segítségével talpra áll.

-- Ne engedjétek meghalni itt, a kereszten haljon meg! -- ordítja a tömeg.

-- Ha elôbb meghal, ti feleltek érte a prokonzulnak, jusson eszetekbe! Az elitéltnek élve kell eljutnia a kivégzéshez -- mondják az írástudók a katonáknak. Ezek villámló szemmel néznek rájuk, de fegyelmezettek, s nem szólnak semmit. Longinus is attól fél, hogy Jézus útközben meghal. Ezért a Kálváriára vezetô két út közül nem a meredeket választja, hanem a hosszabbat, amely szerpentin útként megy fel a dombra.

A tömegben ott vannak az asszonyok is, akik Jézust elôzô útjain kísérték. Egyikük vizet visz egy ezüst korsóban; s megkínálja Jézust, Ô azonban visszautasítja. Egy másik asszony négyszögletû, finom anyagból készült kendôt vesz elô táskájából, és odanyújtja az izzadó Jézusnak. Elfogadja. Mivel Jézus csak félkezét tudja használni, az asszony teszi azt óvatosan arcához, hogy meg ne mozdítsa közben a töviskoronát. Jézus balkezével arcához nyomja a kendôt. Utána visszaadja:

-- Köszönöm, Nike!

Jézus megköszöni az ott levô jeruzsálemi asszonyok részvétét is:

-- Köszönöm, Johanna... Sára... Marcella... Erzsi... Anna... Valéria... De... ne rajtam sírjatok... Jeruzsálem... leányai.... Hanem sirassátok bûneiteket... és városotok lakóiét... És ti anyák... sirassátok... fiaitokat... mert ez az óra nem marad... büntetés nélkül... És ha így bûnhôdik... az Ártatlan... igazán mondom nektek... szerencsés lesz... aki akkor... elôbb... elesik... a mészárlásban... Megáldalak... titeket... Menjetek... haza... imádkozzatok... értem!

A katonák kötelet kötnek Jézus derekára, s két oldalt azzal tartják, hogy így megelôzzék további elesését. Ezzel azonban a kereszt súlyán nem segítenek. A menetet, úgy látszik pusztán kíváncsiságból, nézi egy erôteljes, negyvenöt év körüli férfi Cirenebôl, két fiával együtt. Longinus odahívja:

-- Te erôs vagy. Vedd keresztjét és vidd fel helyette a csúcsra. Ô nem tudja hordozni ezt a terhet.

A cirenei elôször húzódozik, de Longinus fenyegetésére mégis jobbnak látja engedelmeskedni. Hazaküldi gyerekeit, s átveszi Jézus keresztjét.

Mária épp ezelôtt ment oda Fiához, mert Longinus jóvoltából a katonák odaengedték. A szavak: ,,Fiam!'' ,,Anyám!'' részvétet keltettek a cirenei szívében, s nagy gonddal emeli le Jézus válláról a keresztet, nehogy megüsse vele a töviskoronát. Mária látja Jézus sebes arcát, s nem akarja növelni fájdalmát a csókkal, azért csak lélekben csókolják meg egymást Fiával. Utána visszatér Jánoshoz és az asszonyokhoz, akik ôt kísérik.

Jézus most már gyorsabban tud menni, s hamarosan felérnek a csúcsra. Márián és Jánoson kívül ott van Jonatán, József; Simeon, Alfeus fia; Sára, Alfeus felesége és a pásztorok egy csoportja. Nike, aki a kendôt nyújtotta Jézusnak nincs ott, de ott van Johanna, Erzsi, és Anna. Egyedül ez a kis csoport nem gúnyolja és káromolja Jézust. A tömeg azonban nemcsak Jézust gúnyolja, hanem Anyját is sértegeti, s követeli, hogy ôt is feszítsék keresztre vele együtt!

(9-283,323)


10. Akit értünk keresztre feszítettek -- Tizenöt titok
10. Akit értünk keresztre feszítettek	Tizenöt titok

Négy erôteljes, zsidókinézésû férfi, akik méltóbbnak látszanak a keresztre feszítésre, mint az elítéltek, végzik el a keresztre feszítést. Az elítélteknek teljesen le kell vetkôzniük, de adnak nekik három rongyot ágyékkötônek. Jézusnak azonban Mária ajánlja fel erre a célra hosszú, fehér fejkendôjét, amit János átad Longinusnak, s ô nyújtja át Jézusnak. Ô jól felerôsíti, hogy le ne essék. Mivel ruhája hozzátapadt sebeihez, azok most ismét felnyíltak és vérzenek.

A nép megint gúnyos szavakkal fejezi ki örömét, és énekelni kezdi az Énekek Éneke 5. fejezetének 10-16. sorát: ,,Az én szerelmem fehér is, piros is...'' Utána leprásnak nevezik, bálványimádónak, Isten által megvertnek, Sátán fajzatának...

A latrokat rákötözik keresztjükre, s felállítják az elôre elkészített lyukakba. Ôk ordítanak, átkozódnak, Istent káromolják, szidják a Törvényt, a rómaiakat, a zsidókat, pokoli lények módjára.

Jézus szelíden ráfekszik a keresztre, nem kell lefogni ôt, mint a latrokat, akik minden erejükkel tiltakoztak. Követ minden utasítást. Két hóhér ráül mellére, a harmadik jobbkezét fogja, a negyedik egy hosszú szöggel, amely négyszögletes és hegyes, nagy kerek fejjel, csuklójánál rászegezi Ôt a keresztre.

Az éles fájdalomtól Jézus felkiált, és megrándul, szeme könnybe lábad. A szög áthatol egy idegen, megsérti a csontokat, izmokat. Mária nagyot sóhajt, amikor Fiának kiáltását hallja. Jézus nehogy több fájdalmat okozzon Anyjának, teljes csendben tûri el a további kínokat.

Jézus balkezére kötelet kötnek, s úgy húzzák, hogy elérjék a keresztbe fúrt lyukat, Felszögezik azt is.

Utána bokáinál fogva lehúzzák lábát, s a hóhérok, akik a mellén ültek, most térdére ülnek, hogy meggátolják lábának mozgását. Ezt kétszer olyan hosszú és széles szöggel szegezik fel, mint kezét. A ballábat a jobblábra szögezték, egyetlen szöggel. A töviskorona Jézus fején van, sôt az egyik hóhér már rá is ütött, mert majdnem leesett róla.

Most a keresztet odahúzzák a lyukhoz, s annak az egyenetlen talajon való ugrálása újabb fájdalmat okoz a Keresztre-feszítettnek. A fölállításkor belehuppan a lyukba, ami szintén rettenetes gyötrelemmel jár. Jézus keresztje van a középen, s magasabb, mint a két latoré. A katonák kockákkal kisorsolják egymás közt az elítéltek ruháit.

Mária és János -- akit Longinus Mária fiának tart -- odamehetnek a kereszthez. Egy katona nyit nekik utat.

A nép mindenféle gúnyos kiáltással fejezi ki érzelmeit, köztük a farizeusok, szadduceusok, heródiánusok és papok is. Gyalázzák Mária Magdolnát és Mártát is.

A bal lator is gyalázza Jézust. Mária a jobb lator keresztje elôtt áll, s az ôt nézi. Utána megfeddi a bal latort, az azonban folytatja a gyalázkodást. A jobb lator Máriát nézi, saját anyjára gondol, akit megölt a fájdalom fia miatt, s ezt elmondja a bal latornak, hogy ôt is bûnbánatra indítsa. Utána kéri Máriát, imádkozzék érte, hogy bocsánatot nyerjenek bûnei. Mária kedvesen, simogatóan ránéz. Az sír bánatában. A bal lator emiatt kigúnyolja. A nép szintén.

Jézus most megszólal:

-- Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit tesznek!

Ez az ima legyôzi a jobb lator -- Dizmas -- félelmét, fel mer nézni Jézusra, és azt mondja:

-- Uram, emlékezz meg rólam, amikor országodban leszel. Én igazságosan szenvedek. De légy irgalmas irántam és adj békét a másik életben. Egyszer hallottalak beszélni, de ostobán megvetettem szavaidat. Most bánom. És bánom elôtted bûneimet, ó Magasságbelinek Fia. Hiszem, hogy Istentôl jöttél. Hiszek hatalmadban. Hiszek irgalmadban. Krisztus, bocsáss meg nekem Anyád és Legszentebb Atyád nevében!

Jézus feléje fordul, nagy részvéttel nézi, és szép mosollyal meggyötört száján, biztosítja:

-- Mondom neked, ma velem leszel a Paradicsomban.

A jobb lator megnyugszik, és fohászimákként rebegi:

-- Názáreti Jézus, zsidók királya, irgalmazz nekem. Názáreti Jézus, zsidók királya, remélek benned. Názáreti Jézus, zsidók királya, hiszek Istenségedben.

Az ég mindjobban beborul. A felhôkön csak néha süt át a nap. Hideg szél kezd fújni. Jézus feje mellére hanyatlik.

Ereje gyorsan fogy. Halkan mormolja:

-- Mama! Mama! -- majd a hozzá közelebb lépô Anyához:

-- Asszony: íme a te fiad. -- és Jánoshoz:

-- Fiú, íme a te Anyád!

Ez mintegy Jézus végrendelete. Mária igyekszik visszaszorítani könnyeit, de nem sikerül neki.

Megérkezik Arimateai József is Nikodémus társaságában. A gúnyolódó papok elôtt megvallják hitüket Jézusban, és csatlakoznak a pásztorok csoportjához. Onnan könnyezve nézik Jézust.

Jézus rettentô gyötrelmei növekednek, s növekszik a sötétség is, úgy hogy már alig látják Ôt. Feje lehanyatlik mellére, mintha meghalt volna. Mária felkiált:

-- Meghalt!

A zsidók nem hiszik, hogy Jézus meghalt, és kövekkel kezdik dobálni, hogy lássák, megmozdul-e. Jézus magához tér. Hangosan felkiált:

-- Istenem! Istenem! Miért hagytál el engem?!

Erre a nép megint gúnyolni kezdi. A sötétség növekszik, s Jeruzsálemet már nem lehet látni. Jézus fájdalmasan megszólal:

-- Szomjazom!

Félelmetesen viharos szél fúj, hideg, poros. Egy katona nádra tûzött szivacsot márt az epés ecetet tartalmazó edénybe, s Jézusnak nyújtja. Ô megízleli, de undorral elfordul tôle. Az ecet bizonyára marja sebeit.

Jézus megint Anyjához fordul:

-- Mama!

-- Itt vagyok, kincsem! -- válaszolja halkan Mária.

-- Mama, hol vagy? Nem látlak többé. Te is elhagytál? -- mondja Jézus, akinek elfátyolosodott látása.

-- Nem, nem, Fiam! Nem hagytalak el! Halld meg, kedves... Itt van a mama, itt van... és csak az gyötri, hogy nem lehet ott, ahol te vagy...

Megint csönd. Majd Jézus megszólal:

-- Minden beteljesedett!

Nehezen lélegzik, hörögve, mind nagyobb szüneteket tartva a hörgések között. Egy szünet után, végtelen kedvességgel, buzgó imaként mondja:

-- Atyám, kezedbe ajánlom lelkemet!

Ismét csend. Utána az utolsó görcs vonaglik végig Jézus testén. Majd Jézus erôs hangon felkiált:

-- Mama...!

Többet nem tud mondani. Feje lehanyatlik, kilehelte lelkét.

A föld félelmetes robajjal válaszol a Megölt utolsó kiáltására. Villámok dörögnek, s lesújtanak a városra, a Templomra, a tömegre. Egyedül a villámok fénye világít a sötétben. Reng a föld, forgószél pusztít, büntetve az istenkáromlókat. Longinus, János, a katonák megkapaszkodnak, amibe tudnak, hogy el ne essenek. János félkezével a keresztet fogja, másikkal Máriát szorítja. A latrok ordítanak, a nép menekülni szeretne, de nem tud, egymásra esnek az emberek.

A földrengés és a szélvihar háromszor megismétlôdik, s utána teljes csend uralkodik, mintha a világ is meghalt volna. A villámok most már hangtalanul villódznak, megvilágítva a hanyatt-homlok menekülô sokaságot. A városban ég egy ház.

Mária felemeli fejét János keblérôl, és háromszor kiáltja:

-- Jézus! Jézus! Jézus!

Egy villám fényében látja Jézus mozdulatlan alakját. Ismét felkiált:

-- Fiam! Fiam! Fiam!

Utána hallgat... nyitott szájjal. Nem akarja elhinni, hogy Jézusa meghalt. János átöleli ôt, s igyekszik odébb vezetni:

-- Már nem szenved többé.

Mielôtt szavait befejezné, Mária felfogja, hogy Jézus meghalt. Mélyen meghajolva, eltakarja szemét, és felkiált:

-- Nincs többé Fiam!

Remeg, és elesne, ha János nem szorítaná ôt keblére. Odajönnek az asszonyok is, és vigasztalják Máriát szavaikkal és jelenlétükkel.

Longinus tanácsára József és Nikodémus besiet a városba, hogy Pilátustól elkérjék a holttestet. Nem akarják, hogy megtörjék Jézus csontjait. Longinus sem akarja ezt, azért fog egy lándzsát és átszúrja Jézus szívét. János elborzadva nézi.

-- Barátságból tettem. -- mondja Longinus. -- Jobb így. Mint egy lovag. A csontok megtörése nélkül... Ô valóban Igaz volt!

A sebbôl sok víz és egy sugárban alvadni készülô vér folyik ki.

József és Nikodémus útközben találkozik Gamáliellel. Anélkül, hogy megállnának, az beszámol nekik a városban történtekrôl:

-- Rettenetes dolgok! A Templomban voltam! A jel! A Templom kifordult sarkaiból! A bíborfüggöny kettéhasadt! A Szentek Szentje nincs elfedve! Átok rajtunk! -- ezzel siet fel a Kálváriára.

A két férfi nézi, majd egymásra néznek; együtt mondják:

-- ,,Ezek a sziklák megremegnek utolsó szavamra!'' Ô megígérte neki!...

A városban az emberek kiáltoznak, sírnak, mondogatják:

-- Az Ô vére tûzesôvé vált!

-- A villámok között a Jehova megjelent, hogy megátkozza a Templomot!

-- A sírok! A sírok! A halottak! Mind kint vannak! És átkoznak minket!

József és Nikodémus elnyerik Pilátus engedélyét, és sietnek vissza a Kálváriára. Épp akkor ér oda Gamáliel is, amikor ôk visszatérnek. Gamáliel mellét veri, és sóhajtozik:

-- A jel! A jel! Mondd, hogy megbocsátasz nekem! Egy sóhajjal, csak egy sóhajjal mondd, hogy hallasz engem, és megbocsátasz.

Egy katona megböki ôt lándzsája nyelével:

-- Kelj fel, és hallgass. Nem segít! Elôbb kellett volna erre gondolnod. Meghalt. És én, pogány, mondom neked: Ez, akit megfeszíttettetek, valóban Isten Fia volt!

Gamáliel térdenállva kér bocsánatot a halott Jézustól késedelmes hitéért, amellyel erre a jelre várt.

Megtörik a latrok lábát. A jobb lator Jézus nevével ajkán hal meg, a másik káromkodások közepette.

József és Nikodémus, János segítségével leveszik a keresztrôl Jézus testét. Mária a kereszthez támaszkodva ül a földön, amikor ölébe teszik Fiát. Mária úgy tartja ölében, mint egy nagy, alvó gyermeket. Jézus feje Mária vállán nyugszik. Mária simogatja, miközben könnyei sebeire hullanak. Csókolgatja fején a töviskorona okozta sebeket. Rendbehozza Jézus haját, és csendesen beszél hozzá. Közben könnyeivel mossa Jézus testét, és szárítgatja azt a még Fián levô fejkendôjének végével.

Közben lassan kiderül az ég, világosodik. József felajánlja sírját a temetésre:

-- Az én sírom új és méltó hozzá. Neki ajándékozom. Barátom, Nikodémus már a sírhoz vitte a fûszereket, amiket ô ajándékoz neki. Közeleg az este, engedd, hogy eltemessük. Légy jó, szent Asszony!

Beburkolják Jézust egy lepelbe, Nikodémus és János a vállánál, József lábánál fogva viszi a Holttestet, amelyet a leplen kívül köpenyükkel is beburkoltak.

Mária, Magdolna, Márta, Zebedeus Mária és Zsuzsanna követi ôket, magukkal vive a szögeket, harapófogót, töviskoronát, szivacsot és a nádat. József kertje a Kálvária tövében van, a sziklába vágott kôsírral. Ennek elôterébe csak négyen férnek be: József, Nikodémus, Mária és János. Mária hosszasan búcsúzik Fiától, s vele akar maradni a feltámadásig, amiben rendületlenül hisz. Végül mégis megengedi, hogy Fiát egy szivaccsal lemossák, és bebalzsamozzák olajjal és fûszerekkel, s betakarják a halotti lepellel, amelyen fekszik. Utána visszatérnek az Utolsó Vacsora termének házába.

(9-341)


11. Aki a halálból föltámadt --Tizenöt titok
11. Aki a halálból föltámadt	Tizenöt titok

Mária rendületlenül hitt Fia föltámadásában. Vasárnap hajnalban így imádkozott jeruzsálemi szállásán:

-- Jézus! Jézus! Nem térsz még vissza?... Ez a harmadik nap kezdete. Jézusom! Ne várj befejezésére ahhoz, hogy visszatérj az életbe, Mamádhoz, akinek szüksége van arra, hogy élve lásson téged, mert különben meghal halálodra emlékezve; akinek szüksége van arra, hogy téged szépnek, egészségesnek, diadalmasnak lásson, mert különben belehal arra emlékezve, hogy milyen állapotban hagyott el téged!

Ó, Atyám! Atyám! Add vissza nekem Fiamat! Hogy lássam Emberként visszatérni, és ne halottként, Királyként és ne elítéltként.... Atyám, Atyám, hallgasd meg szolgálóleányodat.... Vigasztalj meg most, Atyám! Atyám, irgalom! Irgalom, Fiam! Irgalom, isteni Lélek! Emlékezz a te Szüzedre!

* * *

A kertben az ôrök egy része alszik, másik része ôrködik. Már hajnalodik. Ekkor keletrôl egy nagyon tündöklô meteor jelenik meg az égen, vakítóan ragyogó tûzgolyó, amely tûzpiros utat hagy maga után, nagyon sebesen szállva a föld felé, oly erôs, káprázatos, félelmetesen szép fényt árasztva, hogy mellette a hajnalpír eltûnik.

Az ôrök csodálkozva figyelik. A fényt erôteljes de összhangzatos hang kíséri, olyan, mintha egy nagy katedrális orgonái az Alleluja, vagy a Glóriára zendítenének rá. A mennybôl jön ez az angyali alleluja, glória, amely Krisztus Lelkét kíséri, amint visszatér dicsôséges Testébe.

A meteor leüti a Sír hasznavehetetlen zárját, összetöri. Félelmetesen villámlik és mennydörög, amikor a Világegyetem Urának a lelke visszatér, és megint reng a föld, akárcsak akkor, amikor elszállt belôle. Belép a Sírba, amelynek sötétje leírhatatlan világossággá változik, és a Lélek ismét egyesül a mozdulatlan Testtel.

Mindez nem egy perc alatt játszódik le, hanem a percnek egy töredéke alatt, és a fény máris eltûnik. A Test mélyet lélegzik... Néhány percig semmi sem történik.

A halotti lepel alatt a dicsôséges Test örök szépségbe öltözik, felébred a halálos álomból, visszatér a ,,semmibôl'', él, miután meghalt. Szíve bizonyára ismét mûködni kezd, az erekben ismét keringeni kezd a benn maradt vér, mûködni kezd a tüdô, az agyat melegség, egészség, erô hatja át: gondolat van ismét a Testben. Egy szempillantás alatt talpra áll, ragyogó öltözetében, amely anyagtalan anyagból készült, természetfelettien szép és méltóságteljes. Annyira más, mint amilyennek utoljára látszott. Nincsenek rajta sebek, sem vér, csak az öt sebbôl sugárzik a fény, s fényben úszik az egész test is. Fény árad a töviskorona nyomaiból is, szíve tájáról is. De ez nem a föld szegényes fénye, sem a csillagok, vagy a nap szegényes fénye, hanem Isten fénye, mennyei fény, amelyet emberi szavakkal nem lehet leírni. Ez a Szentháromság mindent felülmúló izzása, amely erejével homályba borítja a mennyország minden fényét.

Amikor kijön a sírból, két nagyon szép fényesség veszi közre, egyik jobbról, másik balról, de ezek fénye olyan, mint a csillagoké a nap mellett, s a földre borulva imádják Istenüket, aki mosolyogva hagyja el a sírkamrát, és visszatér, hogy ismét a földön járjon, amely szintén színekbe öltözik a felkelô nap elsô sugarára.

Jézus áldását adja az éneklô madarakra, a szél kellemes illatot hoz, a világ olyan örvendetes látványt nyújt, hogy ez megsemmisíti a szomorú szenvedés minden emlékét.

* * *

Mária a földre borulva imádkozik szobájában még mindig. Hirtelen kinyílik ablaka és az elsô napsugárral együtt, belép rajta Jézus.

A zajra Mária felemeli fejét, és meglátja tündöklô Fiát, aki szép, végtelenül szebb, mint szenvedése elôtt; mosolyog, él, fényesebb a napnál, fénybôl szôtt fehér ruhába van öltözve, és feléje közeledik.

Mária feltérdel, kezét keresztbe teszi mellén, egyszerre sírva és nevetve mondja:

-- Uram, Istenem!

Így szemléli elragadtatva könnyben úszó arcával, amely megbékélt, nyugodt, mosolyog.

Ô azonban nem szolgálóleányként térdenállva akarja látni Mamáját. Hívja, kinyújtva feléje kezeit, amelyeknek sebeibôl fény árad, még ragyogóbbá téve fénylô testét:

-- Mama!

De ez nem a szenvedés elôtti elbúcsúzás szomorú hangja, sem pedig a Kálváriára menet találkozásánál vagy a haláltusában kiejtett szó, hanem diadalkiáltás, öröm, felszabadulás, ünneplés, szeretet és hála hangja.

És lehajol Édesanyjához, aki nem meri megérinteni Ôt. Kezét könyöke alá teszi, és talpra állítja, szívéhez szorítja, és megcsókolja.

Mária ekkor felfogja, hogy nem látomást lát, hogy Fia valóban feltámadt, hogy ez az ô Jézusa, Fia, aki továbbra is fiúi szeretettel szereti ôt. Egy kiáltással nyakába ugrik, átöleli, csókolja, nevetve sír. Megcsókolja homlokán, ahol nincsenek többé sebek, fején, amely többé nem véres, ragyogó szemén, meggyógyult arcán, többé már nem dagadt száján. Utána megragadja kezét, megcsókolja kézfejét és tenyerét, a ragyogó sebeket, és hirtelen lehajol lábához, felemeli róla a ruhát és megcsókolja. Utána feláll, nézi, de nem meri...

De Ô mosolyog és megérti. Feltárja ruháját mellén, és azt mondja:

-- És ezt nem csókolod meg, Mama, ezt, ami oly fájdalmat okozott neked, s amit egyedül te vagy méltó megcsókolni? Csókolj meg szívemen, Mama. A te csókod eltávolítja szenvedésemnek utolsó emlékét, és megadja nekem azt az örömöt, amely még hiányzik feltámadásom örömébôl.

És Jézus keze közé veszi Anyjának arcát, és ajkát oldalsebéhez közelíti, amelybôl a legragyogóbb fény árad ki. Mária arcát dicsfénnyel vonja be ez a fény. Ô csókolja, csókolja, miközben Jézus simogatja ôt. Nem fárad bele a csókolásba. Olyan, mint a szomjúságtól gyötrôdô ember, aki forrásból iszik, issza belôle az életet, amely eltávozott belôle.

Most Jézus beszélni kezd:

-- Mama, minden befejezôdött. Most már nem kell többé siratnod Fiadat. A próba véget ért. A megváltás elérkezett. Mama, köszönöm, hogy megfogantál, felneveltél, segítettél életemben és halálomban.

Éreztem hozzám küldött imáidat. Azok adtak nekem erôt a szenvedésben, azok voltak társaim földi és földöntúli útjaimon. Velem jöttek a keresztre és a limbusba. Tömjénként a Fôpap elôtt mentek... az égbe.... Meghallgatást nyertek az Atyánál és a Szentléleknél... Megismerték azokat a pátriárkák és az új szentek... és az ô hálájukat közvetítem feléd, Mama, szüleid csókjával és József áldásával együtt.

Az egész ég hozsannát zeng neked, Anyám, Szent Anya! Ez a hozsanna örökké tart! Nem hazug, mint amit néhány nappal ezelôtt nekem énekeltek.

Most emberi ruhámban megyek Atyámhoz. Az égnek látnia kell a Gyôztest emberi ruhájában, amellyel legyôzte az emberek bûnét. De utána még eljövök. Meg kell erôsítenem azok hitét, akik még nem hisznek, és akiknek hinniük kell, hogy másokat is segíthessenek a hitben, meg kell erôsítenem a félénkeket, akiknek nagy erôre van szükségük ahhoz, hogy ellenállhassanak a világnak.

Utána fölmegyek majd a mennybe. De nem hagylak egyedül téged, Mama!... Tied leszek a Szentségben, oly igazán, mint akkor, amikor engem hordoztál. Sose leszel egyedül.... Többé nem leszek elválasztva az Atyától. Te sem leszel többé elválasztva a Fiútól. És a Fiúval együtt birtokában leszel Szentháromságunknak. Élô égként a földön hordozod majd a Szentháromságot az emberek között, és megszenteled az Egyházat, te, a Papok Királynôje és a Keresztények Anyja. Utána eljövök, hogy magammal vigyelek. És többé nem én leszek tebenned, hanem te Énbennem, Országomban, hogy még szebbé tedd a mennyországot.

Mama, add csókodat áldásként; és vedd békémet társadként. Isten veled!

(10-18)


12. Aki a mennybe felment -- Tizenöt titok
12. Aki a mennybe felment	Tizenöt titok

A mennybemenetel napjának reggelén Jézus bensôségesen elbúcsúzik Anyjától. Szinte vég nélkül csókolgatják egymást. Jézus keblére öleli Anyját. Igazán az Emberfia, aki elhagyja azt, aki a világra szülte Ôt. És igazán az Anya, aki visszaadja Ôt az Atyának, a Szeretet Zálogát, amelyet a Legtisztaságosabb kapott.

Isten csókolja meg az Istenanyát!

Utána az Asszony, mint Teremtmény, letérdel Istene elé, aki mégis az ô Fia, és a Fiú, aki Isten, fejére teszi kezét, megáldja ôt az Atya, Fiú és a Szentlélek nevében, utána lehajol hozzá és felemeli, és utoljára még egyszer homlokon csókolja.

Mindez a Getszemáni-kertben történt, ahol egyedül sétáltak. Utána a ház felé mennek, ahol Jézus utoljára hosszú beszédet mond apostolainak, és megáldoztatja ôket, mint az utolsó vacsorán tette.

Az Olajfák-hegyére vezetô úton már gyülekeznek mindazok, akiket Jézus meghívott, hogy utolsó áldását adja rájuk mennybemenetele elôtt. Ott van a 72 tanítvány, a szent asszonyok, akik elkísérték Jézust útjain és a Kálváriára, Lázár, Nikodémus, Arimateai József, a pásztorok és még sokan mások.

Jézus apostolaival felmegy a hegy csúcsára. Vele van Anyja, Lázár, és a pásztorok is. Félkörben veszik körül. A többiek kissé lejjebb állnak, egy tisztáson.

Jézus egy nagy sziklán áll, ami kissé kiemelkedik a földbôl. A napfényben ruhája hófehéren tündököl, haja pedig aranyként. Isteni fény ragyog szemeiben.

Kitárja karját, mintha mindenkit átölelne, nemcsak a jelenlevôket, hanem az egész földet, amelyet a tömeg jelképez.

Felejthetetlen és utánozhatatlan hangján kiadja az utolsó parancsot:

-- Menjetek! Menjetek az én nevemben, hirdessétek az evangéliumot a nemzeteknek a föld határáig! Isten legyen veletek! Az Ô Szeretete erôsítsen meg titeket, az Ô Világossága irányítson, az Ô békéje lakjék bennetek az örökkévalóságig.

Jézus még szebbé válik, mint a Tábor-hegyén. Mindnyájan térdre esve imádják. Ô, miközben már felemelkedett a szikláról, még egyszer Anyja arcát keresi, rámosolyog oly kedvesen, hogy azt senki sem képes leírni... Ez utolsó istenhozzádja Anyjának. Száll, száll...

A nap még fényesebben ragyog rá, az Istenemberre, aki Legszentebb Testével felszáll az égbe, és akinek dicsôséges sebei élô rubinokként ragyognak. A többi gyöngyfényként tündöklik a napfényben. Valóban a Fény nyilvánul ki itt, akárcsak születésének éjszakáján. Tündöklik a fényben, amint felszáll. Fénye felülmúlja a napét, Emberfeletti, mindennél szebb.

És Jézus Krisztus, Isten Igéje eltûnik az emberek szeme elôl a fénynek ebben az óceánjában...

A mélységes csendben csak két hang hallatszik a földön: Mária kiáltása: ,,Jézus!'' és Izsák sírása.

A többiek megnémultak és csodálkozva állnak ott egészen addig, míg két angyal emberi alakban meg nem jelenik, megszólítva ôket:

-- Galileai férfiak! Mit álltok itt égre emelt tekintettel? Ez a Jézus, aki közületek az égbe emelkedett, úgy jön el ismét, amint szemetek láttára a mennybe ment. (ApCsel 1,11)

(10-242)


13. Aki nekünk a Szentlelket elküldötte -- Tizenöt titok
13. Aki nekünk a Szentlelket elküldötte	Tizenöt titok

Az utolsó vacsora termében Szûz Mária és a tizenkét apostol együtt várják a Szentlélek eljövetelét. Mária felolvas nekik valamit és a többiek csendben ezen elmélkednek. Mária mintha elragadtatásban lenne, mosolyog. Az apostolok áhítattal néznek rá. Utána Mária megint felolvas a tekercsbôl, s ismét csendben imádkoznak.

Hirtelen a reggeli csendet erôs szél zúgása szakítja meg, amely összhangzatos, mintha hárfából jönne, és emberi ének kísérné. A hang mindjobban közeledik, betölti az egész házat.

Az apostolok ijedten emelik fel fejüket, és amint a hang közeledik, egyesek készen állnak a menekülésre, mások a földre kuporodnak és fejüket kezükbe, kabátjukba rejtik. Van, aki Máriához húzódik, de óvatosan megôrizve tiszteletteljes tartózkodásukat, amellyel mindig viseltettek a Legtisztább iránt. Csak János nem fél, mert látja Mária arcán a békét és a sugárzó örömöt, amellyel felemeli tekintetét és néz valamit, amit egyedül ô lát. Mária letérdel, kitárja karját és kiterjeszti köntösét a mellette térdelô Jánosra és Péterre. Mindez egy perc töredéke alatt történik.

Ekkor íme, a Fény, a Tûz, a Szentlélek belép a dallamos hang utolsó foszlányára, ragyogó gömb alakjában, anélkül, hogy a zárt szoba ajtaja vagy ablaka kinyílt volna, és egy pillanatig Mária feje felett lebeg, egy tenyérnyire fejétôl.

Mária hátraveti fejét, és örömmel kiált fel, mosolyog. Ekkor a fénylô gömb tizenhárom lángra oszlik szét, amelyek földöntúli fényben ragyognak, és leszállnak az apostolok homlokára. Mária feje körül pedig koronát képez a reá szálló láng, mintegy megkoronázva Királynôként az Isten Leányát, Anyját, Jegyesét, az Érintetlen Szüzet, a Teljesen Szépet, az örökké Szeretettet, az örök Hajadont; akit semmiféle dolog sem képes lealacsonyítani semmiben sem; azt, akit a fájdalom megöregített, de aki a feltámadás örömében megújult, aki részesedik Fiának szépségében, fiatalságában, életerejében... mintegy elôvételezve a mennybe felvett test szépségét, lévén a mennyország virága.

A Szentlélek tûzpirosan fénylik a Szeretett feje körül. Mit mondhat neki? Titok! Mária áldott arca átváltozik a természetfeletti örömtôl, szeráfi mosoly sugárzik róla, örömében könnyei gyémántokként tündökölnek.

Egy ideig ott marad a Tûz, utána eltûnik. Nyomában kellemes illat marad, amelyet nem lehet egyetlen földi virág illatához sem hasonlítani. Ez a mennyország illata.

Az apostolok magukba mélyednek...

Mária még mindig elragadtatásban van. Karját mellén tartja, szemét behunyja, fejét lehajtja. Folytatja Istennel való társalgását... amelyet senki sem hall.

Senki. sem zavarja meg ôt. János rámutatva mondja:

-- Ô az oltár. Az ô dicsôségén nyugodott meg az Úr Dicsôsége...

-- Igen, ne zavarjuk meg örömét. De menjünk, hirdessük az Urat, és nyilvánítsuk ki mûveit és szavait a népnek -- mondja Péter természetfeletti buzgósággal.

-- Menjünk! Menjünk! Isten Lelke lángol bennem -- mondja Jakab, Alfeus fia.

-- És tettekre ösztönöz minket. Menjünk mindnyájan és hirdessük a jó hírt az embereknek.

Kimennek, mintha valami nagy erô hajtaná, vagy vonzaná ôket.

(10-264)


14. Aki téged, Szent Szûz, a mennybe fölvett -- Tizenöt titok
14. Aki téged, Szent Szûz, a mennybe fölvett	Tizenöt titok

Mária Jánossal együtt lakott a Getszemáni-kertben lévô Házban, amikor eljött Mária mennybevételének ideje. János elôre megérezte ezt abból, hogy szemmel láthatólag mind nagyobb öröm töltötte el Máriát. Mikor elérkezett. utolsó órája, Mária megmondta Jánosnak, hogy hallja Fiának hívását:

-- Jöjj! Lépj ki! Szállj fel trónusunkhoz: a Háromságos Isten ölelése vár!

János látja, hogy Mária elragadtatásba esik, s ragyogni kezd, mint Jézus a tábor-hegyi átváltozáskor. Mária lefekszik ágyára, úgy, amint van, fehér ruhájában, köpenyével együtt, karját keresztbe teszi mellén, lehunyja szemét, és a föléje hajló Jánosnak ezt mondja:

-- Én Istenben vagyok. És Isten énbennem. Miközben én Ôt szemlélem, és érzem ölelését, mondd a zsoltárokat és a Szentírásban található egyéb imákat, amelyeket a Bölcsesség Lelke majd megmutat neked. Utána imádkozd el Fiam imáját! Ismételd el nekem az angyali Üdvözlet szavait, és Erzsébetnek hozzám intézett szavait, és az én dicsôséges himnuszomat... Követlek téged azzal, amim még e földön van... Úgy tûnik nekem, hogy Jézusom mellettem van!

János elénekli a 119. 42. 39. 23. és az 1. zsoltárt, utána elmondja a Miatyánkot, Gábor fôangyal és Erzsébet szavait, Tób 13,13-18-at Sir 24,8-34-et és végül a Magnificatot.

Mikor ennek végéhez ér, észreveszi, hogy Mária többé nem lélegzik, de továbbra is mosolyog, mintha nem halt volna meg. (Valóban nem közönséges halálról volt szó, hanem elragadtatásszerû állapotról, amely mennybeviteléig tartott.)

János ott maradt Mária mellett, étlen, szomjan, virrasztva, imádkozva, várva mennybevitelét. Végül azonban a fáradtságtól elaludt. Már napok óta virraszthatott.

Hajnalfelé hirtelen nagy fény tölti be a szobát, ezüstös fény, amely mindinkább növekszik, hasonlóképpen ahhoz a fényhez, amely Jézus megszületésekor a betlehemi istállót árasztotta el. Ebben a fényben angyali alakok mozognak. Szárnyukból csodálatos színekben tündöklô sugarak áradnak, s kellemes, összhangzatos hárfa zene hallatszik.

Az angyalok körülveszik Mária ágyát, föléje hajolnak, felemelik mozdulatlan testét, és a tetôn csodálatos módon keletkezett nyíláson át felszállnak, magukkal vive Királynôjüket. Közben az angyali zene hangja, mint valami orgonahang felerôsödik. Ez a hang felébreszti Jánost, aki még álmosan körülnéz, hogy lássa mi történt. Észreveszi, hogy az ágy üres, és a mennyezet kinyílt. Felfogja, hogy csoda történt. Kifut a ház teraszára. Ösztönös megérzés, vagy mennyei sugallat hatására felnéz, kezével védve szemét a felkelô nap fényétôl, hogy jobban lásson.

És látja. Látja, hogy Máriát viszik az angyalok, mind magasabbra, miközben mintegy utolsó búcsúzásként lebeg Mária köntösének lebernyege. János -- csodálatos módon sokáig tudja követni szemével Mária mennybevitelét -- látja, hogy a felkelô nap sugarai körülveszik ôt, s ekkor Mária megelevenedik, s megdicsôült testének már nincs szüksége az angyalok segítségére, most már a maga erejébôl száll tovább a hozsannázó angyalok között.

A látvány szépsége elragadtatásba ejti Jánost, aki a terasz falának támaszkodva továbbra is nézi Máriának most már Istennel egyesült alakját, amint az mind magasabbra száll. Látja, hogy eléje jön Fia, aki szintén tündöklôen ragyog, leírhatatlan szépségben. Szívére szorítja Anyját, mindketten sugárzóak, mint két csillag, és vele együtt tér vissza oda, ahonnan jött. János többé nem látja ôket.

Lehajtja fejét. Fáradt arcán látható a fájdalom Mária elvesztése miatt, de ugyanakkor az öröm is, annak dicsôséges sorsán. Az öröm felülmúlja a fájdalmat, és ezt mondja:

-- Köszönöm, Istenem! Köszönöm! Elôre éreztem, hogy ez fog történni. És virrasztani akartam, hogy ne mulasszam el mennybevételének egyetlen mozzanatát sem. De már három napja nem aludtam! Az álom éppen akkor nyomott el, amikor közeli volt felvétele... De talán Te akartad ezt így, Istenem, hogy ne zavarjam meg azt a pillanatot, és ne szenvedjek túlságosan... És viszontláthattam Jézust! Mily szép, váratlan, nem remélt látvány volt! Nagyon köszönöm!... Minden aggodalmam megszûnt, mert láttam, hogy egyesültetek a dicsôségben. Köszönöm ezt, Istenem!...

(10-336)


15. Aki téged, Szent Szûz a mennyben megkoronázott -- Tizenöt titok
15. Aki téged, Szent Szûz a mennyben megkoronázott	Tizenöt titok

A Szûzanya így számolt be mennyei boldogságáról Valtorta Máriának:

Alázatosságomban nem is gondolhattam arra a nagy dicsôségre, ami fenn volt tartva számomra az égben. Azt szinte biztosra vettem, hogy emberi testem, amelyet megszentelt Istennek hordozása, nem fog megromlani, mert Isten az Élet, és amikor Ô maga átjár és betölt egy teremtményt, ezzel mintegy bebalzsamozza és megôrzi a halál rontásától.

Én nemcsak hogy szeplôtelen maradtam, nemcsak egyesültem Istennel egy szent és termékeny ölelésben; hanem a méhemben rejtôzô Istenség kisugárzása a legmélységesebben átjárt engem. De nem is gondolhattam arra, s ezért nem is kívánhattam azt, ami fenn volt tartva számomra az örökkévalóságtól kezdve: hogy ismét érezzem Fiam kezének érintését, az Ô ölelését, csókját, halljam hangját, saját szememmel lássam arcát. Elég lett volna számomra, ha ezekben a boldogságokban csak lelkem részesült volna, ez is már teljesen boldoggá tett volna.

De annak tanúságául, hogy a Teremtô elsô gondolata az embert illetôleg az volt, hogy éljen és halál nélkül menjen át a földi Paradicsomból az égibe, az örök Országba, Isten azt akarta, hogy én, a Szeplôtelen, lelkemmel és testemmel ott legyek a mennyországban rögtön azután, hogy befejezôdött földi életem.

Én vagyok a biztos tanúságtevôje annak, amit Isten elgondolt és akart az ember számára: hogy ártatlanul éljen, a bûnt nem ismerve, nyugodtan lépjen át ebbôl az életbôl az örök életbe, úgy, mint aki elhagyja egy háznak a talaját és belép a királyi palotába. Az ember, anyagi testbôl és szellemi lélekbôl áll. Amikor beteljesült volna tökéletessége -- Isten tervei szerint Istenhez és az Ô kegyelméhez hûségesen viszonyulva -- átlépett volna a földrôl a Paradicsomba. Elérkezett volna a teljes világosságra, az égbe, ahol Isten, az örök nap világít. Isten odaállított engem a pátriárkák, próféták és szentek elé, az angyalok és a vértanúk elé, miután felvett lélekben és testben az égi dicsôségbe, és azt mondta:

-- ,,Íme a Teremtô tökéletes mûve. Íme az, akit én saját képemre és hasonlatosságomra teremtettem az emberek összes gyermeke között; az isteni teremtô erô remekmûve, a világegyetem csodája, amely egyetlen lényben látja bezártan az Istenit -- azt, aki örök, mint Isten, aki szellemi, értelmes, szabad és szent, -- és az anyagi teremtményt, a legártatlanabb és legszentebb testben, aki elôtt minden más élô a három teremtett világban térdet hajtani kényszerül. (Vö. Fil 2,5-11.) Íme Szeretetem tanúsága az ember számára, akinek tökéletes szervezetet és boldog sorsot terveztem az örökkévaló életben Országomban. Íme, bocsánatom tanúsága az ember, mint olyan számára, a Szeretet Háromsága akaratából, akit helyreállítottam és újjáteremtettem szemem számára. Ez a titokzatos próbakô, ez a jegygyûrû az ember és Isten között, ez Az, Aki visszahozza az elsô idôket és napokat, és örömmel tölti el szememet, amikor szemlélem benne azt az Évát, akit teremtettem, és aki még sokkal szebb és szentebb, mert Igémnek az Anyja, és a legnagyobb bocsánat Vértanúja. Az ô Szeplôtelen Szíve számára, amely sose ismert semmiféle szeplôt, még a legcsekélyebbet sem: megnyitom az ég kincstárát, és fejére, amely sose ismerte meg a kevélységet, koszorút fonok ragyogásommal, és megkoronázom ôt, mert ô számomra a legszentebb, és hogy ô legyen a ti Királynôtök.''

Az égben nincsenek könnyek. De az örvendetes könnyek helyett, amelyeket a lelkek ontottak volna, ha sírni tudtak volna, amelyet kisajtolt volna belôlük megindulásuk, látni lehetett ezek után az isteni szavak után a fények ragyogását, a legélénkebb színpompákban való tündöklést, a leghevesebb tûzzel égô szeretet fellángolását, és hallani lehetett az égi összhangnak leírhatatlan hangját, amelyben Fiamnak szava egyesült az Atyaisten dicséretével és örökre boldog szolgálóleányáéval.

(10-355)


Befejezés -- Tizenöt titok
Befejezés	Tizenöt titok

Miután Jézus befejezte a Valtorta Máriának adott kinyilatkoztatásokat, megmagyarázta neki, mi indította Ôt ezeknek adására. A másutt ismertetett hét ok közül itt csak kettôt részletezünk, a másodikat és negyediket; mert ezek különösen kapcsolatban állnak a rózsafüzér titkokkal:

Második ok: Hogy a papokban és a hívekben felélessze a szeretetet az evangélium és mindaz iránt; ami Krisztussal van kapcsolatban. Mindenekelôtt, hogy megújítsa a szeretetet Anyja iránt, akinek közbenjárása titokzatos erô a világ megmentése érdekében. Ô gyôzi le a Sátánt. Ô ajándékozta a világnak a Megváltót. A világ megmentése is általa fog történni. Ezt a hatalmát segíti elô, ha fokozatosan szeretjük ôt.

Negyedik ok: Hogy az Emberfiának és Máriának alakját az Igazságnak megfelelôen mutassa be, akik húsból és vérbô1 való gyermekei Ádámnak, de a bûntelen Ádámnak. Amilyenek ôk voltak, olyanok lettünk volna mi is, ha ôsszüleink bûne nem tette volna tönkre tökéletes emberségüket... Úgy szerettük volna Istent, mint Mária, teljes buzgósággal, tökéletesen, mint ô, aki tudta, hogy Fia nem jelképesen, hanem valóban Isten Fia.

Azok, akik túlságosan érzelmesnek találják Mária szeretetét Jézus iránt, fontolják meg, hogy ki volt Mária: a bûn nélküli Asszony, aki teljesen tiszta szeretettel tudta szeretni Istent, szüleit, jegyesét, Fiát, embertársait. Fontolják meg, kit látott Mária Jézusban azon kívül, hogy méhének Fiát látta benne; és végül fontolják meg Mária nemzetiségét. A zsidó fajból származott, egy keleti fajból, és a mai idôktôl nagyon távoli korban. Ezek az elemek megmagyarázzák a szeretet kifejezésmódját, amely számunkra túlzottnak tûnhet. A keleti és zsidó beszédmód szereti a szóvirágokat, pompát...

Azok, akik túlságosan érzelmesnek találják Jézus szeretetét Mária iránt, fontolják meg, hogy Jézus Isten, és hogy a Szentháromság örömét lelte Mária szeretetében. Mária kárpótolta Jézust az egész emberi nem által okozott szenvedésért... Végül fontolják meg, hogy minden szeretet csak akkor és annyiban válik bûnössé, amennyiben rendetlen, vagyis Isten akaratával ellenkezik, és nem tölti be feladatát.

Ezután fontolják meg: Mária szeretete ilyen volt-e? Jézus szeretete ilyen volt? Visszatartotta Mária Jézust önzô szeretetbôl attól, hogy mindenben teljesítse Isten akaratát? Jézus megtagadta talán küldetését Mária iránti rendetlen szeretetébôl? Nem! Mindkettôjük szeretetének csak egyetlen vágya volt, hogy a világ üdvösségéért teljesítsék Isten akaratát. És az Anya teljesen lemondott Fiáról, és a Fiú teljesen lemondott Anyjáról, amikor Mária átadta Fiát nyilvános mûködése keresztjének és a Kálvária keresztjének, és amikor Jézus átadta Máriát az egyedüllétnek és a gyötrelmeknek, hogy Társmegváltóvá legyen, emberileg bármily fájdalmat okozott is ez Jézusnak. Ez gyengeség? Ez érzelgôsség? Ez a tökéletes szeretet! De az emberek nem tudnak szeretni, és nem értik meg többé, hogy mi a szeretet!


Jézus a Tízparancsolatot magyarázza -- Tízparancs
Jézus a Tízparancsolatot magyarázza	Tízparancs

Valtorta Mária tízkötetes Jézus életrajzában, amelyet látomások alapján írt, van egy hosszú (100 oldalas) rész, Jézus nyilvános mûködése elsô évének végén, amelyben Jézus sorraveszi a tízparancsolatot, és elmagyarázza annak jelentését.

Ez Lázárnak egyik tanyáján történik, Jerikó fölött, a Jordán mellett, ahol -- miután Jeruzsálembôl kitiltották -- Jézus egy ideig meghúzódik tanítványaival. A nép hamarosan értesül ottlétérôl, s mind nagyobb számban keresi fel. Jézus a tanítványokat bízza meg, hogy János példájára a bûnbánat keresztségében részesítsék azokat, akik ezt kérik, Ô maga pedig oktatja a népet, meggyógyítja a betegeket és társalog tanítványaival. Az evangéliumokban arról csak ennyit olvashatunk: ,,Amikor Jézus megtudta, hogy a farizeusok úgy értesültek, hogy Ô több tanítványt szerez és keresztel, mint János -- noha Jézus maga nem keresztelt, csak a tanítványai -- elhagyta Júdeát és visszatért Galileába.'' (Jn 4,1-3 Vö. Jn 3,22.)

Ezek az oktatások nem merítik ki a tízparancsolat teljes értelmét, de sok olyan meglátást tartalmaznak, amelyeket nem találunk meg még a legrészletesebb erkölcstan könyvekben sem.

Itt csak Jézus beszédeit fordítottuk le, az elôzményekbôl vagy következményekbôl csak annyit említettünk, amennyi a beszéd jobb megértéséhez szükséges.

Mivel az ilyen látomásoknak nem az a céljuk, hogy szóról szóra ismertessék velünk azt, amit Jézus mondott, valószínû, hogy eredetileg tovább tartottak Jézus beszédei, mint az itt leírt, s néhány perc alatt elmondható beszédek. Itt-ott az is nyilvánvaló, hogy a látnok néha saját gondolataival fejezte ki, amit Jézustól hallott. Ahol ez nyilvánvaló volt, ott kijavítottuk. Pl. a befejezô beszédben a 4. oldalon ez szerepel: ,,Moss meg engem a sírással, és tiszta leszek, mint az alpesi hó.'' A látnok olasz volt, az ô számára az alpesi hó emlegetése magától értetôdô. A palesztíniai zsidóknak azonban Jézus legfeljebb a Hermon havát emlegethette, mert azt saját szemükkel láthatták. Azért ezt a kifejezést ,,a havasok hava'' szavakkal adtuk vissza.

Láthatjuk ezekbôl a beszédekbôl azt is, hogy a Szentírás csak töredékeket, foszlányokat, összefoglalásokat tartalmaz Jézus tanításából. Erre János apostol is utal evangéliuma végén: ,,Jézus még sok egyebet is tett. Ha azonban valaki mind le akarná írni -- azt hiszem -- annyi könyvet kellene írnia, hogy nem tudná az egész világ sem befogadni.'' (Jn 21,25)

Ezzel kapcsolatban Jézus megjegyezte a látnoknak, hogy János kifejezése nyilvánvalóan szónoki túlzás. De hozzátette: ,,Igazán mondom nektek, hogy még ennek (a könyvsorozatnak, amelyben Valtorta Mária leírta, amit Jézus életérôl látott és hallott) elolvasása és elfogadása után sem tudtok mindent rólam. Megölte volna a fáradság a krónikást, aki fel akarta volna jegyezni minden egyes napom minden cselekedetét az én szolgálatommal kapcsolatban, ha ismerte volna azokat. Eltekintve a szónoki túlzástól, igazán mondom nektek, hogy ha le kellene írni minden cselekedetemet, minden egyes beszédemet, önmegtagadásomat és imámat, amelyet a lelkek megmentéséért mondottam, a ti könyvtáraitoknak, éspedig nagyobb könyvtáraitoknak egy termét töltenének meg a rólam szóló könyvek. És azt is igazán mondom nektek, hogy sokkal hasznosabb lenne számotokra, hogyha elégetnétek a sok poros és mérgezô haszontalan könyvet, hogy helyet csináljatok az én könyveimnek, mint az, hogy oly keveset tudtok rólam, és annyira imádjátok azokat a könyveket, amelyek szinte mindig szennyesek az érzékiségtôl vagy a tévedésektôl.''

Manapság a könyveken kívül kazettára felvett hangosfilmeket is tárolhatnak a könyvtárak. Ha 33 évet tételezünk fel Jézus élettartamának, s teljes életét felvették volna ilyen két órás anyagot tartalmazó kazettákra, 150.000 kazettára lett volna szükség! Ha ezzel összehasonlítjuk Valtorta Mária tízkötetes életrajzát, s feltételezzük, hogy annak 5.500 oldalából egy óra alatt húsz oldalt tudunk elolvasni, akkor elolvasása 275 órába kerülne, mindez filmre felvéve pedig talán még 150 kétórás kazettát sem töltene meg. Tehát a tíz kötet csak egy ezrelékét tartalmazza annak, amit Jézus tett és mondott! Az evangéliumok pedig talán csak egy százezred részét!

Kôvári Károly S. J.


1. ,,Én vagyok a te Urad, istened.'' -- Tízparancs
1. ,,Én vagyok a te Urad, istened.''	Tízparancs

-- Az Úr elsô szava ez: ,,Én vagyok a te Urad, Istened.''

Nincs a napnak olyan pillanata, amikor Istennek ez a szava ne hangzana el. Hol? Mindenütt. Minden állandóan ezt mondja. A növények, a csillagok, a víz, a tûz, a gyapjú, a kenyér, a világosság és a sötétség, az egészség és a betegség, a gazdagság és a szegénység. Minden azt mondja: ,,Én vagyok az Úr. Általam van részed ebben. Egyik gondolatom ajándékozta neked, egy másik elveszi tôled, nincs az a hadsereg, az a védekezés, ami meg tudna menteni téged az én akaratomtól.'' Ezt kiáltja a szél hangja, ezt énekli a víz örvendezve, ezt illatozzák a virágok, ez van bevésve a hegyek hátába, ez suttog, beszél, hív, kiált a lelkiismeretben: ,,Én vagyok a te Urad, Istened!''

Sose felejtsétek el ezt! Ne csukjátok be elôtte szemeteket, fületeket, ne fojtsátok el lelkiismereteteket azért, hogy ne halljátok meg ezt a szót. Ily nagy az, és eljön a pillanat, amikor a lakomaterem falán, a tenger háborgó hullámán, a kisgyermek nevetô ajkán, vagy a haldokló öreg sápadt arcán, az illatozó rózsán vagy a bûzlô síron lesz felírva Isten tüzes ujjával. Eljön a pillanat, amikor a bortól és gyönyörtôl megrészegült, a vásári kavargásban élô, az éjjel nyugovó, az egyedül sétáló meghallja felemelt hangját: ,,Én vagyok a te Urad, Istened'', és nem pedig ez a test, amelyet mohón csókolsz, nem ez az étel, amelyet falánkan lenyelsz, nem ez az arany, amelyet fösvényen felhalmozol, és nem ez az ágy, amelyen lustálkodsz; és nem használ semmit a hallgatás, az egyedüllét, alvás, nem tudod elhallgattatni.

,,Én vagyok a te Urad, Istened'', a Társ, aki nem hagy el téged, a Vendég, akit nem lehet kidobni. Jó vagy? Akkor a vendég és társ jó Barátod. Alávaló bûnös vagy? Akkor a vendég és társ haragos Királlyá válik és nem hagy békét neked. De nem hagy el, nem hagy el, nem hagy el. Csak a kárhozottaknak van megadva, hogy elkülönítsék magukat Istentôl. De ez az elkülönülés örök és kifogyhatatlan gyötrelmük.

,,Én vagyok a te Urad, Istened'' és hozzáteszi: ,,aki kihoztalak téged Egyiptom földjérôl, a szolgaság házából.'' (Vö. Kiv 20,1) Ó, milyen igazak ezek a szavak éppen most! Milyen Egyiptomból vezet ki téged, az ígéret földjére, amely nem ez a földi hely, hanem az ég! Az Úr Örök Birodalma, amelyben többé nem lesz éhség és szomj, hideg és halál, hanem minden örömöt és békét harmatoz, és a béke és az öröm minden szellemet kielégít.

Az igazi szolgaságból hozlak ki most titeket. Íme a Szabadító. Én vagyok. Jövök, hogy széttörjem bilincseiteket. Minden emberi uralkodó meghalhat, és halálával felszabadulnak a leigázott nemzetek. A Sátán azonban nem hal meg. Örökké él. Ô az uralkodó, aki leigázott titeket, és oda hurcol, ahová akar. A bûn bennetek van. És a bûn a lánc, amellyel a Sátán fogva tart titeket. Én jövök, hogy széttörjem a láncot. Az Atya nevében jövök. Ez az én kívánságom is. Íme, teljesül a meg nem értett ígéret: ,,kihoztalak titeket Egyiptomból és a rabszolgaságból.''

Most ez lelki értelemben beteljesül. Az Úr, Istenetek kihoz titeket annak a bálványnak a földjérôl, amely elcsábította az ôsszülôket, kiszabadít titeket a bûn szolgaságából, újból a kegyelembe öltöztet titeket, bebocsát benneteket Országába. Igazán mondom nektek, hogy azok, akik hozzám jönnek, hallani fogják a Magasságbeli kedves atyai hangját boldog szívükben: ,,Én vagyok a te Urad, Istened, és magamhoz vonzalak titeket, szabadok és boldogok lesztek.''

Jöjjetek! Forduljatok az Úrhoz szívetekkel és arcotokkal, imádságaitokkal és akaratotokkal. A kegyelem órája elérkezett.

(2-523)


,,Senki mást ne tekints Istennek, csak engem!'' -- Tízparancs
,,Senki mást ne tekints Istennek, csak engem!''	Tízparancs

-- Hallottátok: ,,Senki mást ne tekints Istennek, csak engem. Ne készíts magadnak faragott képet, vagy hasonmást arról, ami fent van az égben, vagy lent a földön, vagy a vizekben a föld alatt. Ne borulj le ilyen képek elôtt, és ne tiszteld ôket, mert én, az Úr, a te Istened féltékeny Isten vagyok. Azoknak a vétkét, akik gyûlölnek engem, megtorlom fiaikon, unokáikon és dédunokáikon. De ezredízig irgalmasságot gyakorlok azokkal, akik szeretnek és megtartják parancsaimat.'' (Kiv 20,3-6)

,,Senki mást ne tekints Istennek, csak engem!''

Hallottátok, miként van jelen Isten mindenütt tekintetével és hangjával. Valóban, mindig színe elôtt vagyunk. Akár be vagyunk zárkózva egy szobába, akár a tömeg között vagyunk a Templomban, egyaránt az Ô színe elôtt vagyunk. A rejtett jótevôk, akik még azok elôl is elrejtôznek, akikkel jót tesznek, a gyilkosok, akik megölik az utast egy magányos völgytorokban és felkoncolják, egyaránt jelen vannak az Ô színe elôtt. Színe elôtt van a király udvartartása közepette, a katona a harctéren, a levita a Templom belsejében, a könyvei fölé hajló bölcs, a barázdákon járó földmûves, a padján ülô kereskedô, a bölcsô fölé hajló anya, a jegyes a kamrájában, a szûz az atyai házban, az iskolában tanuló gyermek, a haldokló öreg. Mindnyájan színe elôtt vannak, és hasonlóképpen az embernek minden cselekedetét látja.

Az ember minden cselekedetét! Félelmetes szavak! És vigasztaló szavak. Félelmetesek, ha a cselekedetek bûnösek, vigasztalók, ha a cselekedetek szentek. Tudni, hogy Isten lát. Ez megfékez a rossz tevésében, megvigasztal a jócselekedetekben. Isten látja, hogy jót cselekszem. Én tudom, hogy Ô nem felejti el azt, amit lát. Én hiszem, hogy Ô megjutalmazza a jócselekedeteket. Azért biztos vagyok abban, hogy részem lesz ebben a jutalomban, és ez a biztonság megnyugtat. Ez nyugodttá teszi életemet és békéssé halálomat, mert életemben és halálomban megvigasztalja lelkemet Isten barátságának csillagfénye. Így érvelnek azok, akik jót tesznek. De azok, akik rosszat tesznek, miért nem gondolnak arra, hogy a bálványimádás a tiltott cselekedetekhez tartozik? Miért nem mondják ezek: ,,Isten látja, hogy miközben tettetem a szent istentiszteletet, hazug istent vagy isteneket imádok, akiknek titkos oltárt emeltem, amelyrôl az emberek nem tudnak, csak Isten''?

Milyen isteneket, mondjátok, ha még a Templomban sincs szobra Istennek? Milyen arcuk van ezeknek az isteneknek, ha az Igaz Istennek lehetetlen arcot formálni? Igen. Lehetetlenség arcot formálni, mert az ember nem képes méltóképpen ábrázolni a Tökéleteset és a Legtisztábbat. Csak a szellem látja meg az Ô anyagtalan és magasztos szépségét, és hallja hangját, élvezi simogatását, amikor Ô kiárasztja magát egy szentjére, aki kiérdemli ezeket az isteni érintéseket. De az ember szeme, füle, keze nem képes látni, hallani és megismételni citerájának hangjával, kalapáccsal és vésôvel a márványon azt, aki az Úr.

Ó, végtelen boldogság, amikor az igazak lelke meglátja Istent! Az elsô pillantás annak a boldogságnak a kezdete lesz, amely századokon és századokon keresztül társává válik. Mégis, amit nem tudunk megtenni az Igaz Istennel, azt az ember megteszi a hazug istenekkel. És az egyik oltárt emel a nônek; a másik az aranynak; a hatalomnak; a tudománynak; a katonai gyôzelemnek; az egyik imádja a hatalmas embert, aki természetében hozzá hasonló, csak hatalom vagy szerencse dolgában áll felette; a másik önmagát imádja, és azt mondja: ,,Nincs hozzám hasonló''. Íme Isten népének istenei.

Ne csodálkozzatok a pogányokon, akik imádják az állatokat, a csúszómászókat és a csillagokat. Mennyi csúszómászót! Mennyi állatot! Mennyi kialudt csillagot imádtok szívetekben! Az ajkak hazug szavakat ejtenek ki, hogy hízelegjenek, birtokoljanak, megrontsanak. Nemde imák ezek a titkos bálványokhoz? A szívekben bosszúálló gondolatok lappanganak, üzérkedô, parázna gondolatok. Nemde ezek a gyönyör, zsugoriság, gonoszság tisztátalan istenének szóló hódolatok?

Hallottátok: ,,Ne imádj semmit, ami nem a te Igazi, Egyetlen Örök Istened.'' És hallottátok: ,,Én erôs és féltékeny Isten vagyok''.

Erôs: Semmiféle más erô nem múlja felül az övét. Az ember szabadon cselekszik, a Sátán szabadon kísért. De amikor az Isten azt mondja: ,,Elég'', az ember nem képes többé rosszat tenni, és a Sátán nem képes többé kísérteni. Ezt visszaküldi a pokolba, azt meggátolja a visszaélésben, a gonosztettben, mert van egy határ, amelyet Isten nem enged átlépni.

Féltékeny: Kire? Milyen féltékenységgel? A kis emberek szánalmas féltékenységével? Nem. A fiaira féltékeny Isten szent féltékenységével. Az igazságos féltékenységgel. A szeretetteljes féltékenységgel. Teremtett titeket. Szeret titeket. Akar titeket. Tudja, mi árt nektek. Ismeri, mi választhat el titeket tôle. És féltékeny arra, ami az Atya és gyermekei közé kerülve eltéríti ôket Istentôl, aki egyetlen szeretetük, üdvösségük és békéjük. Értsétek meg ezt a nagyszerû féltékenységet, amely nem szûkmarkú, nem kegyetlen, nem börtönöz be. Hanem ez a végtelen szeretet, a végtelen jóság, a határtalan szabadság, amely önmagát adja a véges teremtménynek, hogy az, az örökkévalóságon keresztül törekedjék feléje, és Ôbenne részesedjék az Ô végtelenségében. Egy jó apa nem akar egyedül örvendeni gazdagságának, hanem azt akarja, hogy gyermekei vele együtt örüljenek annak. Alapjában véve inkább gyermekeinek gyûjtötte azokat, mint saját magának. Hasonlóképpen Isten. Ebben a szeretetében és vágyában a tökéletesség vezeti, amely megtalálható minden cselekedetében.

Ne csaljátok meg várakozásában az Urat! Ô büntetést ígér a bûnösnek és a bûnös fiai fiainak. És Isten nem hazudik ígéreteiben. De ne csüggedjetek el lelketekben, ember és Isten gyermekei! Halljátok a másik ígéretet és örvendjetek: ,,És irgalmasságot gyakorlok ezredízig azokon, akik szeretnek és megtartják parancsaimat.''

A jók ezredik nemzedékéig. És az ezredik gyengeségéig a szegény emberfiaknak, akik nem gonoszságból buknak el, hanem könnyelmûségbôl és a Sátán cselvetése miatt. Sôt, mi több: mondom nektek, hogy Ô kitárja felétek karját, ha bûnbánó szívvel és könnytôl áztatott arccal mondjátok neki: ,,Atyám, vétkeztem. Tudom. Megalázom magamat, és meggyónom neked. Bocsáss meg! A te bocsánatod lesz az én erôm, hogy visszatérjek az igazi életet élni.''

Ne féljetek! Mielôtt ti még vétkeztetek volna gyengeségbôl, Ô már tudta hogy vétkeztek. De Ô csak azok elôtt zárja be Szívét, akik kitartanak a bûnben, mert vétkezni akarnak, és egy adott bûnüket vagy sok bûnüket megteszik rettenetes istenüknek. Vessetek el minden bálványt, adjatok helyet az Igaz Istennek! Ô leszáll dicsôségével és megszenteli szíveteket, amikor látja, hogy egyedül Ô van bennetek.

Adjátok vissza Istennek az Ô szállását! Nem a kôtemplomokban, hanem az emberek szívében van az. Mossátok meg küszöbét, távolítsatok el belsejébôl minden haszontalan vagy bûnös felszerelést. Egyedül Isten. Ô egyedül. Ô minden! És semmivel sem marad el a Paradicsom mögött annak az embernek a szíve, akiben Isten van, annak az embernek a szíve, aki szeretetében dalol isteni Vendégének.

Készítsetek mennyországot minden szívbôl! Kezdjétek meg a Fölségessel való együttlakást! Örök holnapotokban az tökéletesebbé válik erôteljességben és örömben. De már itt oly nagy lesz, hogy felülmúlja Ábrahám, Jákob és Mózes remegô csodálkozását. Mert többé nem a mennydörgô és félelmetes Hatalmassal való találkozás lesz, hanem az Atyával és Baráttal való tartózkodás, aki leereszkedik, mondván: ,,Örömöm az emberek fiaival lenni. Te boldoggá teszel engem. Köszönöm, gyermekem''. (Vö. Péld 8,31)

(2-529)


2. ,,Istennek nevét hiába ne vegyed!'' -- Tízparancs
2. ,,Istennek nevét hiába ne vegyed!''	Tízparancs

-- Hallottátok: ,,Ne ejtsd ki hiába nevemet!'' (Kiv 20,7)

Mikor ejtik ki hiába Isten nevét? Csak akkor, amikor káromkodnak? Nem. Akkor is, ha Istenhez méltatlan módon ejtik ki nevét. Mondhatja-e egy fiú: ,,Szeretem és tisztelem atyámat'', ha utána mindig annak ellenkezôjét teszi, amit atyja tôle kíván? Nem azzal szeretjük szüleinket, hogy mondjuk: ,,atyám, atyám''. Nem azzal szeretjük az Urat, hogy mondjuk: ,,Isten, Isten''. (Vö. Mt 7,21.)

Amint más alkalommal már mondtam, sokan rejtegetnek bálványokat szívükben. Hasonlóképpen kétszínû módon dicséri Istent az, akinek tettei nem felelnek meg dicsôítô szavainak. Egy másik irányzat, hogy a külsôségekben sok mindent bûnösnek tartanak, de nem akarják felfedezni a bûnt ott, ahol igazán van, a bensôben. Mások káromlásnak tartják, ha a pogányok ajkukra veszik a mi Istenünk nevét, és meg akarják tiltani nekik, hogy az igaz Istenhez közeledjenek.

Így volt ez eddig. Nem így lesz ezentúl.

Izrael Istene ugyanaz az Isten, aki minden embert teremtett. Miért kellene magakadályozni, hogy a teremtmények vonzódjanak Teremtôjükhöz? Azt hiszitek, hogy a pogányok nem éreznek valamit szívük mélyén, valamit, ami kielégítetlenül hagyja ôket, hogy felkiáltanak, felindulnak, keresnek? Kit? Mit? Az ismeretlen Istent. (Vö. ApCsel 17,22-30.) Azt hiszitek, hogy Isten szentségtörésként visszautasítja annak a pogánynak az önfelajánlását, aki az ismeretlen Isten oltárához járul, a lélekben lévô anyag nélküli oltárhoz, amely mindig megörökíti Teremtôjét, ahhoz a lélekhez, amely törekszik arra, hogy Isten dicsôségére váljék, mint a Mózes által emelt tabernákulum, és amely lélek sír mindaddig, míg ez be nem következik? Azt hiszitek, hogy bûnös az a becsületes vágyból fakadó cselekedet, amely az isteni hívásra: ,,Jöjj!'' azt válaszolja: ,,Eljöttem!''? Ugyanakkor szentnek tartjátok azt az erkölcstelen istentiszteletet, amelyet Izrael mutat be a Templomban, amikor olyan lélekkel járul oda, amely lélekben férgekként nyüzsögnek a bûnök? Így lép be Isten színe elé, és veszi ajkára a legtisztább nevét!

Nem. Igazán mondom nektek, hogy az viszi tökélyre a szentségtörést, aki tisztátalan lélekkel ejti ki hiábavaló módon Isten nevét. Hiábavaló módon ejtitek ki, ezt jól tudjátok, amikor lelkiállapototok miatt semmi hasznotok sincs belôle. Ó, látom Isten méltatlankodó tekintetét, amellyel undorodva elfordul a képmutatótól, aki hozzá kiált, a bûnét nem bánó bûnöstôl, amikor Ôt megszólítja! Rémülettel tölt el ez engem, engem, aki egyáltalán nem érdemeltem ki Isten neheztelését.

Látom egy szívben ezt a gondolatot: ,,De akkor a kisgyermekeken kívül senki sem fordulhat Istenhez, mert minden ember tisztátalan és bûnös.'' Nem. Ne mondjátok ezt! A bûnösöknek segítségül kell hívniuk ezt a nevet! Akik érzik, hogy fojtogatja ôket a Sátán, és akik meg akarnak szabadulni a bûntôl és a Csábítótól. Akik akarnak. Íme, ez változtatja a szentségtörést szertartássá. Meg akarnak gyógyulni. A Hatalmashoz kiáltanak, hogy bocsásson meg nekik és gyógyítsa meg ôket. Segítségül hívják Ôt, hogy megmeneküljenek a Csábítótól.

A Teremtés könyve elmondja, hogy a kígyó megkísértette Évát akkor, amikor az Úr nem járt a Paradicsomban.(3,1-7) Ha Isten a Paradicsomban lett volna, a Sátán nem tudott volna ott lenni. Ha Éva segítségül hívta volna Istent, a Sátán elmenekült volna. Sose felejtsétek el ezt! Ôszintén kiáltsatok az Úrhoz! Az Ô neve az üdvösség. Közületek sokan meg akarnak tisztulni. Állandóan tisztuljatok meg szívetekben azáltal, hogy szeretettel ráírjátok: Isten. Ne imádkozzatok hazug módon! Ne imádkozzatok pusztán megszokásból! Hanem szívbôl, gondolatban, cselekedetben, mindeneteket beleadva ejtsétek ki Isten nevét. Ejtsétek ki azért, hogy ne legyetek egyedül. Ejtsétek ki azért, hogy segítsen titeket. Ejtsétek ki azért, hogy megbocsásson nektek.

Értsétek meg: ,,hiába'' veszitek Isten nevét, ha nem akartok megjavulni. Akkor bûnös ez. De nem hiábavaló, amikor a nap minden pillanatában, cselekedetében, szükségletében, kísértésében, szenvedésében szeretettel hívjátok: ,,Jöjj Istenem!'' Akkor nem vétkeztek Isten szent Nevének kiejtésével.

(2-539)


3. ,,Az Úr napját megszenteljed!'' -- Tízparancs
3. ,,Az Úr napját megszenteljed!''	Tízparancs

-- Hallottátok: ,,Dolgozz becsületesen, és a hetedik napot szenteld az Úrnak és lelkednek.'' (Vö. Kiv 20,8-11 MTörv 5,12-15.) Ez a hétvégi pihenés parancsolatja.

Az ember nem több Istennél. Márpedig Isten hat nap alatt teremtett és a hetediken megnyugodott. (Vö. Ter 2,2-3; Kiv 31,12-17) Hogyan merészeli akkor az ember nem utánozni az Atyát, és nem engedelmeskedni parancsának? Ostoba a parancs? Nem! Valójában üdvös parancs, akár a testet tekintjük, akár az erkölcsöket, akár a lelket.

Az elfáradt testnek szüksége van a pihenésre éppúgy, mint minden teremtménynek. A mezôn használt ökörnek, a teherhordó szamárnak, a megfiadzott és kis bárányát szoptató juhnak megengedjük a pihenést, nehogy elveszítsük. Pihenj csak! Megengedjük a földnek, hogy pihenjen, mert azokban a hónapokban, amelyekben nincs bevetve, táplálkozik és töltekezik a sókkal, amelyeket az égbôl jövô esôbôl vagy a föld mélyébôl kap. Jól pihennek -- anélkül, hogy törôdnének vele, tetszik-e nekünk, vagy sem -- az állatok és a növények, amelyek engedelmeskednek a bölcs szaporodás örök törvényeinek. De akkor miért nem akarja az ember követni a Teremtôt, aki megpihent a hetedik napon; és az alatta álló növényeket vagy állatokat, amelyek anélkül, hogy tudnának a parancsról, ösztönösen aszerint szabályozzák életüket és engedelmeskednek annak?

Ez erkölcsi parancs is a testin kívül. Hat napon keresztül az ember mindenkinek mindene volt. Akárcsak a fonál a szövôszékben ide-oda járt anélkül, hogy mondhatta volna: ,,Most saját magammal foglalkozom, a számomra legkedvesebbekkel. Atya vagyok, és ma gyermekeimé vagyok; férj vagyok, a mai napot feleségemnek szentelem; testvér vagyok, és örvendezni akarok testvéreimnek; gyermek vagyok, és öregségükben gondját akarom viselni szüleimnek.''

Lelki parancs is. A munka szent. De a szeretet még szentebb. Legszentebb azonban az Isten. Azért gondoljatok arra, hogy legalább egy napot adjatok a hétbôl a mi jó, és szent Atyánknak, aki életet adott nektek és fenntartja azt. Miért törôdtök kevésbé az Atyával, mint a gyermekkel, testvérekkel, feleségetekkel, saját testetekkel? Az Úr napja legyen az Övé. Milyen kellemes megpihenni este a napi munka után, a szeretetteljes otthonban! Milyen jó ismét otthon lenni egy hosszú utazás után! De akkor miért nem pihentek meg hatnapi munka után, az Atya házában? Miért nem vagytok olyanok, mint a gyermek, aki hazatér egy hat napig tartó útról és azt mondja: ,,Íme, veled fogom tölteni pihenônapomat!''

De most idehallgassatok. Azt mondtam nektek: ,,Dolgozzatok becsületesen!''

Tudjátok, hogy a mi törvényünk megparancsolja a felebarát szeretetét. A becsületes munka a felebarát szeretetéhez tartozik. A becsületes munkás nem csal, ha kereskedô. A becsületes (munkaadó) nem fosztja meg bérétôl a munkást, nem zsákmányolja ki bûnös módon. Szem elôtt tartja, hogy a szolga és a munkás hozzá hasonló testtel és lélekkel rendelkezik, és nem bánik velük úgy, mint élettelen kôdarabokkal, melyeket szabadon összetörhet egy vassal, vagy lábbal taposhat. Aki nem eszerint jár el, az nem szereti felebarátját, és vétkezik Isten színe elôtt. Átkozott a nyeresége még akkor is, ha annak egy részét ajándékként a Templomnak adja.

Ó, mily hazug ajándék ez! És hogyan meri az oltár lábához tenni, amikor csurog róla a kizsákmányolt munkás könnye és vére, vagy lopott holmi? Árulója, tolvaja felebarátjának! Higgyétek el, nem szenteli meg az ünnepet az, aki nem végez lelkiismeret-vizsgálatot és nem törekszik megjavulni, jóvátenni a hat nap alatt elkövetett bûneit.

Íme, az ünnepnap megszentelése! Ez kell, és nem valami külsôséges viselkedés, amely egy szemernyit sem változtat gondolkozásmódotokból. Isten, élô, (hitbôl fakadó) cselekedeteket kíván, nem képmutatást.

Képmutatás a törvény hamis módon való megtartása. Képmutatás a pihenônap hazug megszentelése, azaz, a kiszámított pihenés, amely a parancs teljesítését tetteti az emberek elôtt, de az idôt bûnös henyéléssel, paráználkodással, dorbézolással tölti, s azon gondolkodik, miként tudja kizsákmányolni, megkárosítani felebarátját a jövô héten. Képmutatás a pihenônap megszentelése, azaz, a testi pihenés, amelyhez nem társul bensôséges, lelki, megszentelô tevékenység, helyes önvizsgálat, saját nyomorúságának alázatos elismerése és komoly elhatározás, hogy a következô héten jobban fog viselkedni.

Azt kérdezitek: ,,És ha utána ismét bûnbe esik?'' De mit mondanátok egy kisgyermekrôl, aki mivel elesett, többé egy lépést sem akarna tenni, nehogy ismét elessék? Azt, hogy ostoba. Azt, hogy nem kell szégyellnie bizonytalan járását, mert mindnyájan így jártunk, amikor kicsinyek voltunk, és emiatt apánk nem szeretett minket kevésbé. Ki nem emlékszik arra, hogy eséseink után anyánk mennyire elhalmozott minket csókjaival, s mennyire simogatott atyánk?

Ezt teszi legkedvesebb mennyei Atyánk is. Lehajol a földön síró kicsinye fölé, és azt mondja neki: ,,Ne sírj! Én felállítalak. Legközelebb majd jobban figyelj. Most gyere karomba. Itt elmúlik minden bajod, és utána megerôsödve térsz vissza, meggyógyultan, boldogan.'' Ezt mondja mennyei Atyánk. Ezt mondom én is nektek. Ha hisztek az Atyában, minden sikerül nektek. Higgyetek, figyeljetek, mint egy kisgyermek! A kisgyermek mindent lehetségesnek tart. Nem kérdezi, hogy megtörténhet-e valami, és hogyan. Nem hatol a dolgok mélyére. Hisz abban, aki bizalmat keltô számára, és megteszi azt, amit ô mond neki. A Magasságbeli elôtt legyetek olyanok, mint a kisdedek! Mennyire szereti ô ezeket az eltévedt angyalokat, akik széppé teszik a földet! Hasonlóképpen szereti a lelkeket, akik egyszerûek, jók, tiszták, mint a kisgyermekek.

Akarjátok látni egy kisgyermek hitét, hogy megtanuljatok tôle hinni? Idefigyeljetek! Mindnyájan részvétet éreztek e kisgyermek iránt, akit ölemben tartok, és aki annak ellenére, amit az orvosok és anyja mondott, nem sírt, amikor ölembe ültettem. (Egy kocsi által elgázolt, és súlyos lábtörést szenvedô gyermeket gyógyított meg elôzôleg Jézus, és ôt ölében tartva beszélt a népnek.) Látjátok? Ô, aki sokáig mást sem csinált, mint csak sírt éjjel és nappal anélkül, hogy ez megnyugtatta volna, most nem sír, hanem nyugodtan alszik szívemen. Azt kérdeztem tôle: ,,Akarsz karomba jönni?'' -- és ô azt felelte: ,,Igen'', anélkül, hogy gondolt volna nyomorúságos állapotára, s annak következményére, ha megmozdul. Arcomon látta szeretetemet, és azt mondta: ,,igen'', és jött. És nem érzett fájdalmat. Örült annak, hogy itt van a magasban, mosolygott, örült és elaludt, kis kezével hajamat fogva. Most egy csókkal felébresztem ...'' És Jézus megcsókolja a kisgyermek barna haját, mire az mosolyogva felébred.

-- Hogy hívnak?

-- Jancsinak.

-- Idefigyelj, Jancsi. Akarsz járni? Menj mamádhoz, és mondd neki: ,,A Messiás megáld téged hitedért.''

-- Igen, igen! -- És a kicsi tapsol kis kezével, s megkérdi:

-- Te megteszed, hogy járni tudjak? A réten? Te inkább, mint az orvosok?

-- Inkább, sokkal inkább.

-- Ó, mennyire szeretlek! -- és átöleli Jézus nyakát, és megcsókolja, és hogy jobban csókolhassa, föltérdel Jézus térdére, és nagy csókokat cuppant homlokára, szemére, arcára.

A kisgyermek örömében nem is gondol arra, hogy mozogni tud, ô, aki eddig össze volt törve. De anyjának és a tömegnek felkiáltására csodálkozva hátrafordul. Ártatlan szemével kérdôleg néz rájuk. Még mindig térdelve, jobb kezével Jézus nyakát átölelve, bizalmasan megkérdezi tôle, mikor hallja, hogy anyja és a tömeg együtt kiáltozzák: ,,Jancsi! Jézus! Jancsi! Jézus!'':

-- Miért kiabál a tömeg és a mama? Mi van velük? Te Jézus vagy?

-- Az vagyok. A tömeg azért kiáltozik, mert megelégedetten. látja, hogy járni tudsz. Isten veled Jancsi! (Jézus megcsókolja és megáldja.) Menj mamádhoz, és légy jó!

A gyermek magabiztosan leszáll Jézus térdérôl, és mamájához fut. Nyakába ugrik, és azt mondja:

-- Jézus megáld téged. Miért sírsz, akkor?

Amikor a nép egy kissé lecsillapodik, Jézus azt mondja:

-- Tegyetek úgy, mint a kis Jancsi, ti, akik bûnbe estek, és megsebzitek magatokat! Higgyetek Isten szeretetében! Béke veletek!

(2-569)


4. ,,Tiszteld atyádat és anyádat!'' -- Tízparancs
4. ,,Tiszteld atyádat és anyádat!''	Tízparancs

-- Béke legyen mindnyájatokkal! ...

Mindnyájan testvérek vagyunk. A szeretetet nem szavakkal bizonyítjuk, hanem tettekkel. Az, aki bezárja szívét a hozzá hasonlók elôtt, Káin szívét hordja magában. Az, aki nem szeret, fellázad Isten parancsa ellen. Mindnyájan testvérek vagyunk. Mégis látom, és ti is látjátok, hogy még a családon belül is -- ahol az azonos test és vér megerôsíti az Ádámtól származó testvériséget -- gyûlölködés és súrlódások találhatók. Testvér, testvér ellen, a gyermekek a szülôk ellen, a házastársak egymás ellen hadakoznak, mint ellenségek.

De azért, hogy a testvérek ne legyenek mindig rosszindulatúak, és a házastársak ne váljanak egy nap házasságtörôkké, már kiskortól kezdve meg kell tanulni a család tiszteletét. A család a világ legkisebb és legnagyszerûbb szervezete. A legkisebb szervezet egy városban, vidéken, nemzetben, világrészen. De a legnagyszerûbb, mert a legrégibb; mert Isten rendelte el akkor, amikor a haza, a vidék fogalma még nem létezett, de már élt és mûködött a családi kötelék, a faj és fajok forrása, a kis ország, amelyben a férfi a király és a nô a királyné, a gyermekek pedig az alattvalók. Fennmaradhat-e azonban egy bensôleg megoszlott ország, amelynek lakosai egymás ellenségei? Nem sokáig. Valóban, nem maradandó az a család, ahol nincs engedelmesség, tisztelet, takarékosság, jóakarat, szorgalmas tevékenység és szeretet.

,,Tiszteld atyádat és anyádat'' -- mondja a tízparancsolat.

Hogyan tiszteljük ôket? Miért kell tisztelnünk ôket?

Tiszteljük ôket az igazi engedelmességgel, a teljes szeretettel, bizalmas tisztelettel, tiszteletteljes félelemmel, amely nem zárja ki a bizalmat, s ugyanakkor a szülôknek nincs megengedve, hogy úgy bánjanak velünk, mintha szolgák, vagy alárendeltek lennénk. Tisztelni kell ôket, mert Isten után tôlük származik az élet és mindaz az anyagi jólét, amit az élet megkíván. Ôk az elsô tanítók, az apa és az anya a fiatalok elsô barátai a földön. Ha valaki felemel egy tárgyat a földrôl, amelyet elejtettünk, vagy ad nekünk egy darab kenyeret, megköszönjük, és azt mondjuk: ,,Áldjon meg érte az Isten!'' De akkor nemde szeretetteljesen meg kell köszönnünk, és áldást kell kérnünk azokra, akik feláldozzák magukat az értünk végzett munkában, hogy csillapítsák éhségünket, ruházzanak, tisztán tartsanak minket, akik felkelnek, hogy álmunkon ôrködjenek, akik lemondanak a pihenésrôl, hogy minket gondozzanak, akik ölükbe vesznek legnagyobb fájdalmainkban?

Ôk a mi tanítóink. A tanítót félni és tisztelni kell. Elkezdik tanításunkat, amikor már járni és táplálkozni tudunk, és meg tudjuk mondani a lényeges dolgokat, és akkor hagyják abba, amikor már megtanított minket az élet legkeményebb leckéje. Apánk és anyánk készít elô minket az elsô iskolára, és utána az életre.

Ôk a mi barátaink. Ki lehet inkább barátunk, mint apánk? És ki lehet inkább barátnônk, mint anyánk? Félhetünk-e tôlük? Vádolhatjuk-e ôket azzal, hogy elárultak minket? Íme, milyen ostoba az a fiatalember, s még ostobább az a fiatal leány, aki, míg idegenekkel barátkozik, bezárja szívét apja és anyja elôtt, s aki lélekben és szívében tönkremegy oktalan, sôt bûnös kapcsolatai következtében, és oka lesz annak, hogy apja és anyja szívére ólomsúlyú könnyek hullanak. De ezek a könnyek nem a porba hullnak, és nem lesznek elfelejtve. Isten összegyûjti, és számon tartja azokat. Az Úr megjutalmazza a lábbal taposott szülô gyötrelmeit. De a szülôjét megkínzó gyermek cselekedete nem megy feledésbe még akkor sem, ha apja és anyja könyörög érte, Isten irgalmát kérve fájdalmas szeretetében bûnös gyermeke számára.

,,Tiszteld atyádat és anyádat, ha hosszú életû akarsz lenni a földön'' -- mondatott. ,,És örökké az égben'' -- teszem hozzá én. Nagyon csekély lenne büntetésként a rövid élet azok számára, akik mulasztást követtek el szüleikkel szemben: A túlvilág nem mese, és a túlvilágon jutalom vagy büntetés vár ránk aszerint, ahogy éltünk. Aki vétkezik szülôje ellen, Isten ellen vétkezik, mert Isten adta a szülôk iránti szeretet parancsát, és aki nem szereti ôket, vétkezik. Ezért elveszíti még földi életénél is jobban -- igazi életét, amelyrôl beszéltem nektek. Halálnak néz elébe, sôt már meg is halt, mert lelke elvesztette Urának kegyelmét. Vétkezett, mert megsebezte azt a szeretetet, amely a legszentebb Isten szeretete után. Már gyökeret vert benne a házasságtörés, mert a gonosz gyermekbôl hûtlen házastárs lesz. Benne van már a társadalmi elfajulás ösztökéje, mert a romlott gyermekbôl fejlôdik ki a rabló, a kegyetlen és erôszakos gyilkos, a rideg uzsorás, a nôcsábász, a cinikus élvhajhász, az undok hazaáruló, aki elárulja barátait, gyermekeit, jegyesét, mindenkit. Nagyra becsülhettek-e valakit, bízhattok-e valakiben, aki megtanulta elárulni egy anya szeretetét, és aki kigúnyolja apjának ôsz fejét?

De várjatok csak! A gyermekek kötelességével párhuzamos ugyanis a szülôk hasonló kötelessége. Átkozott a bûnös gyermek! De átkozott a bûnös szülô is! Tegyetek meg mindent, hogy gyermekeitek ne bírálhassanak titeket, ne utánozhassák bûneiteket! Szerettessétek meg magatokat azáltal, hogy igazságos és irgalmas szeretettel szeretitek ôket! Isten maga az Irgalmasság. A szülôk, akik azonnal Isten után következnek, szintén legyenek irgalmasok! Adjatok jó példát gyermekeiteknek és erôsítsétek meg ôket! Legyetek békések és vezessétek ôket! Ti legyetek gyermekeitek elsô szerelmei! A fiúgyermek mindig anyjáról alkotja meg az általa kívánt jegyes képét. A leányok pedig apjukra tekintve álmodják meg jövendô férjüket. Legyetek rajta, hogy fiaitok és leányaitok bölcsen válasszák meg jövendô élettársukat, anyjukra és apjukra gondolva, és azokat az igazi erényeket kívánva meg tôlük, amelyeket apjukban és anyjukban látnak.

Ha teljesen ki akarnánk meríteni ezt a tárgykört, egész nap és éjjel beszélhetnénk róla, s még az sem lenne elég. Azért irántatok való szeretetbôl rövid leszek. A többit majd megmondja nektek az Örök Lélek. Én elvetem a magot, és utána tovább megyek. De a jókban gyökeret ver a mag és kisarjad. Menjetek! Béke veletek!

(2-549)


5. ,,Ne ölj!'' -- Tízparancs
5. ,,Ne ölj!''	Tízparancs

Hallottátok: ,,Ne ölj!''

A parancsolatok két csoportjának melyikéhez tartozik ez? ,,A másodikhoz'' -- mondjátok? Biztosak vagytok benne?

Még egyszer megkérdezlek titeket: ez a bûn Istent bántja meg, vagy azt, akit ér? Azt mondjátok: ,,Azt, akit ér''? Biztosak vagytok ebben is?

Tovább kérdezlek titeket: csak az emberölés bûne ez? Amikor megöltök valakit, csak ezt az egy bûnt követitek el? ,,Csak ezt'' -- mondjátok? Senki sem kételkedik ebben?...

Amikor mérlegelünk egy bûnt, mérlegelni kell elôzményeit, amelyek elôkészítik, igazolják, megmagyarázzák. ,,Kit öltem meg? Mit öltem? Hol öltem? Milyen eszközzel? Miért? Hogyan? Mikor?'' Mindezeket a kérdéseket fel kell tennem, mielôtt Istenhez járulnék, hogy bocsánatát kérjem.

,,Kit öltem meg?''

Egy embert. Azt mondom: egy embert. Nem gondolok arra, nem törôdöm azzal, hogy gazdag volt-e vagy szegény, szabad, vagy rabszolga. Számomra nem léteznek rabszolgák vagy hatalmasok. Csak az Egyetlentôl teremtett emberek léteznek, azért mindnyájan egyenlôk. Valóban, Isten fensége elôtt por a földnek leghatalmasabb uralkodója is. Az Ô szemében és az én szememben nem létezik más, csak egyféle rabszolgaság: a bûné, a Sátán alatt. A régi törvény különbséget tett a szabad és a rabszolga között, és a között, hogy valakit egy ütéssel öltek meg, vagy egy-két napig még élt, miután leütötték, valamint a között, hogy viselôs asszonyt ölt meg valaki, vagy csak méhének gyümölcsét. De ezt a parancsolatot akkor kapták, amikor a tökéletesség fénye még messze volt tôlük. Most közöttetek van, és azt mondja: ,,Bárki, aki halálra sújt egy hozzá hasonlót, vétkezik.'' És nemcsak az ember iránt vétkezik, hanem Isten ellen is.

Ki az ember? Az ember az a felsôbbrendû teremtmény, akit Isten azért teremtett, hogy a teremtett világ királya legyen; akit saját képére és hasonlatosságára teremtett; hasonlatosságára a szellem szerint, és kirajzolva benne az Ô tökéletes gondolatát, képét. Nézzétek a levegôt, a földet és a vizet. Láttok-e ott egy állatot, vagy növényt, amely jóllehet szép, egyenlô az emberrel? Az állat fut, eszik, iszik, alszik, szaporodik, dolgozik, énekel, repül, csúszik-mászik, fára mászik. De nem tud beszélni. Az ember is tud futni és ugrani, és ugrásában verseng a madárral; tud úszni, oly gyorsan, hogy halnak tûnik; tud csúszni-mászni a csúszómászókhoz hasonlóan; tud fára mászni, mint a majom; tud énekelni, mint a madár. Tud szaporodni. De ezenfelül tud beszélni.

Ne mondjátok: ,,Minden állatnak van nyelve.'' Igen. Az egyik bôg, a másik ugat, vagy ordít, csicsereg, trillázik, de az elsô ökörtôl az utolsóig mind ugyanúgy ordít, és hasonlóképpen béget a bárány a világ végéig, és az utolsó szamár úgy fog ordítani, mint az elsô, a veréb mindig ugyanúgy csicsereg, a pacsirta és a fülemüle ugyanazzal a dallal köszönti a napot és a csillagos eget a világ végén, mint ahogy tették létezésük elsô napján. Az ember azonban, mert nemcsak torka és nyelve van, hanem bonyolult idegrendszere is, amely összpontosul az agyban, az értelem székhelyén, fel tudja fogni az új benyomásokat, gondolkodni tud rajtuk, és nevet tud adni nekik.

Ádám kutyának nevezte barátját, és oroszlánnak azt, amelyik leginkább hasonlított rá sûrû sövényével, alig szakállas képével. Juhnak nevezte a bárányt, amely szelíden üdvözölte ôt, és madárnak nevezte azt a szárnyas virágot, amelyik repült akárcsak a lepke, de édesen énekelt, amire a pillangó nem képes. És utána, a századok folyamán, Ádám fiai ismét új neveket alkotnak, fokozatosan, ahogyan megismerik Isten mûveit a teremtményekben. Az emberben lévô isteni szikra révén nemcsak gyermekeket nemzenek, hanem számukra hasznos vagy káros dolgokat is gyártanak, aszerint, hogy Istennel tartanak, vagy ellene vannak. Istennel tartanak azok, akik jó dolgokat gyártanak és tesznek. Isten ellen vannak azok, akik gonosz dolgokat gyártanak, vagy rosszat tesznek felebarátaikkal. Isten megbosszulja azokat, akik kínozzák gyermekeit: rossz emberi hajlamukkal.

Az ember tehát Isten mindenekelôtt szeretett teremtménye. Még akkor is, ha jelenleg bûnös, mindig az, aki legkedvesebb neki. Ezt bizonyítja, hogy magát Igéjét küldte el, nem egy angyalát, nem egy fôangyalát, nem egy kerubot, nem egy szeráfot, hanem Igéjét, akit emberi testbe öltöztetett, hogy megváltsa az embert. Nem tartotta magához méltatlannak ezt az öltözetet, hogy képes legyen a szenvedésre és az engesztelésre Az, aki lényénél fogva akárcsak Ô a Legtisztább Lélek, s így nem szenvedhetett és engesztelhetett volna az ember bûnéért.

Az Atya azt mondta nekem: ,,Emberré leszel: Az Ember leszel. Alkottam egyet. Tökéletes, mint minden, amit teszek. Az ô élete kellemes lesz, elszenderülése a legkellemesebb, boldog felébredése, legboldogabb örök tartózkodása az égi Paradicsomomban. (Máriáról van szó.) De, te tudod, ebbe a Paradicsomba nem léphet be senki szennyesen, mert abban az Egy és Három Istennek van a trónja. Ôelôtte pedig nem képes megállni más, mint a szentség. Én vagyok az, aki van. Az én isteni természetemet, a mi titokzatos lényegünket nem láthatja meg, csak az, aki folt nélkül van. Most Ádámban és Ádámon keresztül szennyes az ember. Menj! Tisztítsd meg! Akarom. Mostantól fogva ezután te leszel az Ember. Az Elsôszülött. Azért te lépj be ide elôször bûntôl mentes testtel, az eredeti bûntôl mentes lélekkel. A te megváltói halálod által részesülnek az életben azok, akik megelôztek téged a földön, és azok, akik követnek téged.'' Csak az halhat meg, aki elôbb megszületett. Megszülettem és meg fogok halni.

Az ember Istennek nagyon kedves teremtménye. Most mondjátok meg nekem: ha egy apának sok gyermeke van, de az egyik a legkedvesebb számára, az ô szemefénye, és ezt megölik, az az apa nemde jobban szenved, mintha egy másik fiát ölték volna meg? Nem így kellene lennie, mert az atyának igazságosnak kellene lennie minden gyermekéhez. De így van, mert az ember tökéletlen. Isten azonban igazságosan teszi ezt, mert az ember az Ô egyetlen teremtménye a teremtmények között, akinek közös vonása van a Teremtô Atyával: szellemi lelke, az isteni atyaság letagadhatatlan jele.

Ha megölik egy atyának a gyermekét, csak a gyermek ellen vétkeznek? Nem. Az atya ellen is. A gyermek testében az atya szíve van. Mindkettôt átdöfték. Aki egy embert megöl, csak az ember ellen vét? Nem. Isten ellen is. Az ember teste ellen, Isten joga ellen. Mert csak Ô adhatja az életet, és csak Ô veheti el. A gyilkosság erôszak Isten és az ember ellen. A gyilkosság beavatkozás Isten hatalmába. A gyilkosság a szeretet parancsának megsértése. Nem szereti Istent az, aki öl, mert tönkreteszi egyik mûvét: egy embert. Nem szereti felebarátját, aki öl, mert elveszi tôle azt, amit a gyilkos önmagának kíván: az életet.

Íme válaszom a két elsô kérdésre.

,,Hol gyilkoltam?''

Megölhetek valakit az úton, az ô saját házában, vagy az áldozatot az én házamba vonszolhatom. Megüthetem valakinek egyik vagy másik szervét, súlyosabb szenvedést okozva. Kettôs gyilkosságot is követhetnek el egyszerre, ha egy áldott állapotban lévô asszonyt ölnek meg magzatával együtt.

Akaratlanul is megölhetnek valakit. Egy megvadult állat megölhet egy arra járó embert. De akkor nem terveztük azt elôre, míg ha valaki képmutató módon elrejti fegyverét ruhájában, és úgy megy ellensége házába -- és gyakran az az ellenség, akinek hibája az, hogy jobb nálunk -- vagy meghívja ôt saját házába, mintha megtisztelné, és utána elvágja a nyakát, és a ciszternába veti, akkor az elôre tervezte a gyilkosságot, és bûnét megtetézte kegyetlenségével és vadságával.

Ha az anyával együtt megölöm a magzatot is, Isten mindkettôt számon kéri tôlem. Azért az anyaméh, amely egy új embert hordoz, Isten parancsa szerint szent, és szent a kis élet, amely abban fejlôdik, s amelynek Isten adott lelket.

,,Milyen eszközzel gyilkoltam?''

Hiába mondja valaki: ,,Nem akartam gyilkolni'', amikor felfegyverzetten megy. Haragjában az ember keze is fegyverré válik, és fegyver a kô, amelyet felmarkol a földrôl, vagy az ág, amelyet letör egy fáról. Nem mondhatja azt, hogy ,,nem akartam gyilkolni'' az, aki hidegvérrel nézi a tôrt vagy a fejszét, és ha nem elég élesek, kiélesíti azokat, és utána elrejti testén, hogy ne lássák, de ô könnyen kiránthassa, és így felkészülve megy ellenfeléhez. Aki mérget készít, összegyûjtve a mérgezô növényeket és gyümölcsöket, s azokból port vagy italt készít; és utána felajánlja áldozatának, mint valami fûszert vagy italt, nem mondhatja: ,,Nem akartam gyilkolni.''

És most idefigyeljetek, ti asszonyok, akik oly sok életet csendben és büntetetlenül kioltotok. Gyilkosság az is, ha kitéptek egy gyümölcsöt, amely az anyaméhben növekszik, mert bûnös módon fogantátok, vagy mert nem akartátok megfoganni, haszontalan tehernek ítélitek magatok vagy vagyonotok számára. Csak egy módotok van arra, hogy ne legyen részetek ebben a teherben: maradjatok tisztán.

Ne társítsátok a gyilkosságot a paráznasághoz, az erôszakot az engedetlenséghez, és ne higgyétek, hogy Isten sem látja azt, amit az ember nem lát. Isten mindent lát, és mindent tud. Gondoljatok csak erre!

,,Miért gyilkoltam?''

Ó, mennyi miért! A hirtelen önuralomvesztéstôl kezdve, amely felkelti bennetek a szenvedélyeket, attól, ami a nászágy megszentségtelenítéséhez vezet; vagy saját leányának megbecstelenítéséhez, egészen a hideg és elôre kitervezett gyilkosságig, hogy valaki megszabaduljon egy számára veszélyes tanútól, az útonállásig, más állásának vagy vagyonának megkívánásáig, mily sok oka lehet a gyilkosságnak! És ha Isten megbocsát is annak, aki felhevülésében vagy fájdalmában válik gyilkossá, nem bocsát meg annak, aki hatalomvágyból vagy tiszteletvágyból válik azzá (ha nem bánja meg ôszintén bûnét.)

Tegyetek mindig jót, és ne féljetek más véleményétôl. Elégedjetek meg azzal, amitek van, és ne vágyakozzatok a máséra, mert végül felebarátotok gyilkosává váltok, hogy megkaparintsátok vagyonát.

,,Hogyan gyilkoltam?''

Dühöngve az elsô heves kitörés után is? Néha az ember nem képes megfékezni magát, mert a Sátán beleveti ôt a rosszba úgy, mint ahogy a parittyázó elveti a követ. De mit szólnátok a kôhöz, amely miután elért a célponthoz, visszatérne a parittyába, hogy újból kivessék és ölhessen. Azt mondanátok: ,,Mágikus, pokoli erô szállta meg.'' Így van azzal az emberrel, aki az elsô ütés után másodszor, harmadszor, tizedszer üt anélkül, hogy vadsága csökkenne. Mert ha jogos haragból származik a felindulás, azonnal elmúlik és aláveti magát az értelemnek az elsô kirobbanás után. A Sátán azonban maga a gyûlölet, és nem érezhet részvétet a testvér iránt, azért az igazi gyilkos vadsága annál inkább növekszik, minél inkább veri áldozatát.

,,Mikor gyilkoltam?''

Az elsô felinduláskor? Miután ez lecsillapodott? Tettettem a megbocsátást, miközben mindinkább tápláltam haragomat? Talán évekig vártam a gyilkosságra, hogy kétszeres fájdalmat okozzak a gyermekeken keresztül megölve az apát?

Látjátok, hogy a gyilkos vét a parancsolatok elsô és második csoportja ellen. Azért, mert magának követeli Isten jogát, és mert semmibe veszi a felebarátot. Vétkezik tehát Isten és a felebarát ellen egyaránt. Nemcsak gyilkossággal vétkezik, hanem a haraggal, erôszakossággal, kevélységgel, engedetlenséggel, szentségtöréssel is; és néha kapzsisággal is, ha azért gyilkol, hogy megszerezze valakinek az állását vagy pénzét. Majd egy más alkalommal megmagyarázom nektek, hogy nemcsak fegyverrel és méreggel lehet gyilkosságot elkövetni, hanem a rágalmazással is. Gondolkozzatok ezen.

És még valamit mondok nektek: a birtokos, aki úgy megveri rabszolgáját, hogy az meghal keze között, kétszeresen bûnös. A rabszolga nem tartozik a gazda vagyonához: az ô Istenéé annak a lelke. Örökké átkozott legyen az, aki rosszabbul bánik vele, mint barmával. -- Jézus szeme most szikrázik, hangja mennydörög. Mindenki csodálkozva néz rá, mert eddig nyugodtan beszélt.

Átkozott legyen! Az Új Törvény eltörli ezt a durvaságot, amely megengedett volt, amikor Izrael népében nem voltak még képmutatók, akik szenteknek képzelik magukat és éles ésszel ki akarják játszani Isten törvényét. De ma Izrael túlcsordul ezektôl a viperafajzatoktól, akik megengedettnek tartanak mindent, a nyomorult hatalmasok, akikre Isten gyûlölettel és megvetéssel tekint. Mondom nektek: ez nem mehet tovább!

Összeesnek a rabszolgák a barázdákon vagy a malomkônél. Összeesnek az ostorcsapásoktól eltört csontokkal és csupasszá tett idegekkel. Vádolják ôket azért, hogy üthessék, hazug vétkekkel, hogy igazolják saját sátáni szadizmusukat. Még Isten csodáját is felhasználják vádként, hogy joguk legyen verni ôket. Sem Isten hatalma, sem a rabszolga szentsége nem téríti meg gonosz lelküket. Nem képesek a megtérésre. A jó nem hatol be oda, ahol a gonosz átitatott mindent. Isten azonban látja, és azt mondja: ,,Elég!''

Sokan vannak a Káinok, akik megölik az Ábeleket. És mit gondoltok ti, tisztátalan sírok, amelyeket kívülrôl bemeszeltek és teleírtak a Törvény szavaival, de amelyekben a Sátán uralkodik, és hemzseg a legravaszabb sátánimádat. Mit gondoltok? Talán csak Ábel volt fia Ádámnak, és az Úr csak azokra tekint jóságosan, akik nem rabszolgák, de elveti az egyetlen áldozatot, amelyet a rabszolga fel tud ajánlani: könnyével fûszerezett becsületét? Nem! Igazán mondom: minden igaz egy Ábel, akkor is, ha rabigát hord, akkor is, ha haldoklik a szántóföldön, ha vérzik a ti korbácsolástok alatt, és hogy Káinok mindazok, akik igazságtalanok, akik kevélységbôl adakoznak Istennek, nem pedig igazi istentiszteletbôl, akik azt adják, amit bûnük beszennyezett, és amihez vér tapad.

A csoda megszentségtelenítôi. Megszentségtelenítik az embert, gyilkosok, szentségtörôk! Ki innen! Távozz színem elôl! Elég! Mondom: elég volt! Én mondhatom, mert Isten Szava vagyok, aki Isten Gondolatát közvetíti. El innen!

Jézus e szavait a tömeg mögött meglapuló dúsgazdag farizeushoz, Dorashoz intézi, aki halálra korbácsoltatta rabszolgáit, köztük az egyik pásztort is, aki meglátogatta Jézust születésekor. A farizeus dühében el akarja átkozni Jézust, de csak ennyit tud mondani: ,,Te át ...'' s holtan rogy össze. Az ôt kísérô szolga felkiált: ,,Halott! Meghalt a gazda! Légy áldott Messiás, aki bosszút álltál értünk!''

,,Nem én, hanem az Örök Úr'' -- válaszolja Jézus.

(2-573)


6. ,,Ne paráználkodj!'' -- Tízparancs
6. ,,Ne paráználkodj!''	Tízparancs

,,Ne paráználkodj!''

Ne nézzetek körül (most), keresvén, hogy kinek arcáról rí le a bujaság. Legyetek szeretetteljesek egymás iránt. Ti sem szeretnétek, ha valaki lelketek mélyére látna! Azért ti se figyeljétek szomszédotok zavaros tekintetét vagy lehajtott, elpirult arcát.

Mondjátok -- fôleg ti, férfiak -- közületek ki nem harapott bele ebbe a hamuban és ganéjjal sült pogácsába, a (tisztátalan) nemi gyönyörökbe? Vagy csak az bujaság, ha valaki egy órát tölt a kéjnôk karjaiban? Nemde az is bujaság, ha valaki megszentségteleníti a házasságot feleségével? Megszentségteleníti, mert törvényesített bûn az, amikor kölcsönösen kielégítik érzéki vágyaikat, de ugyanakkor elkerülik annak minden következményét! A házasság célja a gyermeknemzés, és az erre szolgáló cselekedetnek termékenységre (alkalmasnak) kell lennie, ezt a célt szolgálja. Enélkül erkölcstelenség. A nászágyat nem szabad bordélyházzá tenni. Azzá válik, ha bepiszkítja valaki az érzékiséggel, és nem szenteli meg az anyasággal.

A föld nem utasítja el a magot. Befogadja, és az palántává nô. A mag nem menekszik a (felszántott) földtôl, amelybe elvetették, hanem azonnal gyökeret ereszt, belekapaszkodik, hogy növekedjék, és kalászba szökkenjék. Azaz, a növények a föld és a mag házasságából származnak. A férfi (adja) a magot, a nô a földet, a kalász pedig a gyermek. Bûn, ha visszautasítják a kalász termelését, és bûnösen megsemmisítik az (életadó) erôt. Prostitúciót követnek el a nászágyon, amely nemcsak hogy nem különbözik attól, hanem még súlyosabb, mert nem engedelmeskednek a parancsnak: ,,Legyetek egy testté és sokasodjatok gyermekeitekben.'' (Vö. Ter 1,26-28, 2,18-24, 9,1)

Lássátok meg ezt ti, nôk, akik szándékosan terméketlenné teszitek magatokat, akik a világ elôtt törvényes feleségek vagytok, de nem Isten szemében; akik jóllehet megbecsülésnek örvendhettek, de ugyanakkor paráználkodtok férjetekkel, mert nagyon gyakran nem az anyaságot keresitek, hanem a gyönyört. Nem fontoljátok meg, hogy a (tisztátalan) gyönyör méreg, amit magatokba szívtok attól, akinek fertôzött a szája. Tûz az, amelyet meggyújtotok, s amely, hogy kielégítse magát, kipattan a tûzhelybôl és feléget titeket. Mindinkább kielégíthetetlenné válik. A hamu maró ízét hagyja nyelvetek alatt. Undort, hányingert, önmegvetést és a bûntárs megvetését okozza. Amikor a két fellángolás között felébred a lelkiismeret, csak ez az önmegvetés származhat belôle, mert (a bûnös érzi, hogy) lealacsonyította magát az állatok szintje alá.

Hallottátok: ,,Ne paráználkodj!''

Az ember sokféleképpen paráználkodik. Nem akarok foglalkozni azzal a felfoghatatlan egyesüléssel, amelyet a Leviták könyve elítél e szavakkal: ,,Ne hálj férfival, úgy, ahogy asszonnyal szokás hálni;'' és ,,Ne hálj együtt semmiféle állattal, attól tisztátalanná válsz. Az asszony se adja oda magát állatnak, hogy vele háljon. Ez undok dolog.'' (Lev 18,22-23)

De miután hangsúlyoztam a házastársak kötelességét a házasságot illetôleg, amely megszûnik szentté lenni, amikor bûnös módon terméketlenné teszik, beszélni akarok az igazi és sajátos értelemben vett paráznaságról a férfi és a nô között, amikor pénzzel vagy ajándékokkal kölcsönösen bûnbe viszik egymást.

Az emberi test pompás templom, amelynek oltára van. Ezen az oltáron Istennek kell lennie. De Isten nincs ott, ahol romlottság uralkodik. Azért a tisztátalan test oltára meg van szentségtelenítve és nélkülözi Istent.

Akárcsak a részeg, aki hentereg a sárban és saját hányadékában, az ember lealacsonyítja magát az állatias paráznasággal, és rosszabbá válik a féregnél és a legmocskosabb állatnál. Ha van köztetek valaki, aki lealacsonyította magát egészen addig, hogy árúba bocsátotta saját testét, mint ahogy kereskednek a takarmánnyal vagy az állatokkal, mondja meg nekem, mi jó származott rá ebbôl? Vegyétek kezetekbe saját szíveteket, figyeljétek meg, kérdezzétek meg, hallgassátok meg, lássátok sebeit, fájdalmas remegését, és utána mondjátok meg, és válaszoljatok nekem: oly édes volt az a gyümölcs, hogy megérte ezt a szívfájdalmat? Megérte annak a szívnek fájdalmát, amely szív tisztának született, és amelyet ti rákényszeríttettetek arra, hogy tisztátalan testben éljen, és azért verjen, hogy éltesse és fûtse a paráznaságot, hogy elpusztuljon a bûnben?

Mondjátok meg nekem: annyira elfajultatok, hogy nem zokogtok titokban, amikor halljátok egy gyermek hangját, aki anyját hívja? És akkor saját anyátokra gondoltok. Ti kéjnôk, elmenekültetek hazulról, vagy kidobtak titeket onnan, nehogy a rothadt gyümölcsbôl kiszivárgó rothadás megrontsa többi testvéreteket is. Gondoljatok anyátokra, aki talán meghalt a fájdalomtól, amikor azt kellett mondania magának: ,,Gyalázatos alakot szültem!''

Nem érzitek, hogy szívetek a földbe süllyed, amikor találkoztok egy tisztességben megôszült öreggel, és apátokra gondoltok, akire szégyent hoztatok, mintha telt marokkal sarat dobtatok volna rá; és amikor arra a szégyenre gondoltok, amit szülôföldetekre hoztatok?

Nem éreztek lelkiismeret-furdalást, amikor látjátok egy házastárs boldogságát, vagy egy szûz ártatlanságát, és azt kell mondanotok: ,,Én minderrôl lemondtam, és sosem lesz már részem benne!''

Nem érzitek, hogy szégyenetekben lesül a bôr arcotokról, amikor az emberek vágytól epekedve, vagy megvetéssel eltelve néznek rátok?

Nem érzitek nyomorúságtokat, amikor vágyakoztok egy gyermek csókjára, és nem meritek többé azt mondani neki: ,,csókolj meg'', mert életeket öltetek meg, amikor azok megkezdôdtek, eltaszítottátok magatoktól, mint kellemetlen terhet, mint haszontalan akadályt, leszakítottátok a fáról, amelyen megfogantak és a trágyadombra dobtátok, és most ezek a kis életek azt kiáltják felétek: ,,gyilkos''!

De mindenekelôtt nem remegtek attól a Bírótól, aki teremtett titeket, és aki vár rátok, hogy megkérdezze tôletek: ,,Mit tettél magaddal? Talán ezért adtam neked életet? Férgektôl és rothadástól hemzsegô fészek, hogy mersz színem elôtt állni? Elteltél a gyönyörrel, ami istened volt. Menj az örök átok helyére!''

Ki sír? Senki? Azt mondjátok: senki? Dehogynem, lelkem egy másik léleknek megy elébe, aki sír! Miért megy elébe? Azért, hogy kiátkozza, mert prostituált? Nem. Azért, mert szánakozom lelkén. Minden undorodik bennem mocskos testétôl, amelyet kiver a tisztátalanság verejtéke. De a lelke!

Ó, Atyám! Atyám! Ezért a lélekért is testet öltöttem, és elhagytam az eget, hogy megváltója legyek és oly sok nôvére lelkének! Nemde fel kell vennem ezt az eltévedt bárányt, és el kell vinnem az akolba, meg kell tisztítanom, egyesítenem kell a nyájjal, meg kell etetnem, azzal a tökéletes szeretettel, amilyen tökéletes csak az enyém lehet, amely annyira más mint azoké, akik csak névleg szeretnek, valójában azonban gyûlölnek; azzal a szeretettel, amely részvevô, teljes, kedves, hogy (a lélek) ne sirassa többé az elmúlt idôt, vagy csak azért emlegesse sírva, hogy mondja: ,,Sokáig voltam távol Tôled, Örök Szépség. Ki adja vissza nekem az elvesztett idôt? Hogyan élvezhetem a számomra hátralevô kis idôben, amit élvezhettem volna, ha mindig tiszta maradtam volna?''

Mégse sírj, te a világ minden érzékiségétôl sárba tiport lélek. Idefigyelj! Te mocskos rongy vagy, de újra virággá válhatsz. Szemétdomb vagy, de virágággyá lehetsz. Tisztátalan állat vagy, de újból angyallá változhatsz. Egykor az voltál. Virágos mezôkön táncoltál, rózsa voltál a rózsák között, friss voltál, mint azok, illatoztál a szüzességtôl. Derûsen énekelted gyermekkori dalaidat, és utána odafutottál anyádhoz, apádhoz, és azt mondtad nekik: ,,Szeretlek titeket.'' És a láthatatlan ôr(zôangyal), aki ott van minden teremtmény mellett rámosolygott a te tiszta, égszínkék lelkedre...

És utána? Miért? Miért szakítottad ki ártatlan kis szárnyadat? Miért tapostál rá apád és anyád szívére azáltal, hogy más, bizonytalan szívek után futottál? Miért változtattad tiszta hangodat a szenvedély hazug szólamaivá? Miért törted össze a rózsaszálat és becstelenítetted meg saját magadat? Tarts bûnbánatot, Istennek leánya. A bûnbánat megújít. A bûnbánat megtisztít. A bûnbánat felemel. Az ember nem képes megbocsátani neked? Még apád sem lenne többé képes erre? Isten azonban megteheti. Mert Isten jóságát nem lehet összehasonlítani az emberi jósággal, és az Ô irgalmassága végtelenül felülmúlja az emberi nyomorúságot. Tiszteld meg saját magadat azzal, hogy a becsületes élettel visszaadod lelked becsületét. Megigazulva Istennél, nem vétesz többé lelked ellen. Új nevet kapsz Istentôl. És ez számít. Maga a bûn vagy jelenleg. Becsületessé válsz. Áldozattá válsz. Bûnbánatod vértanújává válsz. Jól értettél ahhoz, hogy gyötörd szívedet azzal, hogy a testben gyönyörködtetted. Most megtanulod meggyötörni testedet, hogy szívednek örök békét adj.

Menj! Menjetek mind! Mindenki saját terhével és saját gondolatával, és gondolkodjatok el ezen. Isten mindenkit vár, és nem utasít vissza egyetlen bûnbánót sem. Az Úr megvilágosít titeket, hogy megismerjétek lelketeket. Menjetek!

(2-555)


9. ,,Felebarátod feleségét ne kívánjad!'' -- Tízparancs
9. ,,Felebarátod feleségét ne kívánjad!''	Tízparancs

Jézus egy házasságtörô fiatalember anyjának kérésére meggyógyítja a bûnbánó fiatalembert bôrbajából, amelyet abban az idôben ,,leprának'' tartottak. Utána beszélni kezd a kilencedik parancsolatról:

A parancsolat: ,,Felebarátod feleségét ne kívánjad'' kapcsolatban áll a ,,ne paráználkodj''-jal. Mert a vágy mindig megelôzi a cselekedetet. Az ember nagyon gyenge ahhoz, hogy képes lenne kívánni valamit anélkül, hogy utána ne teljesítené kívánságát. De ami a legszomorúbb, az ember nem képes ugyanezt megtenni a jó kívánságok esetében. Amikor rosszat kíván, azt utána teljesíti. Amikor jót kíván, utána megáll, sôt esetleg még meg is hátrál.

A bûnös vágy magától terjed, mint a dudva. Gyermekek vagytok, és nem tudjátok, hogy ez a kísértés, bomlasztó, és menekülni kell tôle? ,,Kísértést szenvedtem'' -- régi védekezés! De éppen azért, mert már régen ismerik, az embereknek emlékezniük kellene következményeire is, és tudniuk kellene ,,nem''-et mondani. A mi történelmünkbôl nem hiányoznak a tiszta emberek példái. Ôk tiszták maradtak az összes érzéki kísértés és az erôszakoskodók fenyegetése ellenére is.

Rossz a kísértés? Nem. A Gonosznak a mûve. De annak számára, aki gyôzedelmeskedik felette, dicsôséggé válik.

Az a férj, aki más szeretôket keres, gyilkosa feleségének, gyermekeinek és önmagának. Az, aki belép más lakásába, hogy házasságtörést kövessen el, rabló, éspedig a leghitványabb. Hasonlít a kakukkhoz, áldozathozás nélkül örül más fészkének. Az, aki visszaél barátjának jóhiszemûségével, csaló, mert barátságot színlel, valójában azonban nem barátja. Az, aki így cselekszik, megbecsteleníti magát, és gyalázatot hoz szüleire. Vele lehet-e akkor az Isten?

Csodálatosan meggyógyítottam ezt a fiatalembert szegény anyja könyörgésére. De olyan undor tölt el a bujaság miatt, hogy hányingerem van tôle. Ti felkiáltottatok a félelemtôl és a borzongástól a lepra miatt. Én, lélekben kiáltottam fel, undorodásomban a bujaságtól. Körülvesz engem mindenféle nyomorúság, és mindenki számára Megváltó vagyok. De szívesebben érintek meg egy halottat, egy igazat, akinek teste már oszlásnak indult, de akinek egyenes lelke már békét élvez, mint hogy egy olyanhoz közeledjek, aki bujálkodott. Üdvözítô vagyok, de Ártatlan vagyok. Ezt észreveszik mindazok, akik ide jönnek vagy velem beszélnek, és az én egyéniségem serkentôleg hat rájuk.

Megértem, hogy szeretnétek, ha még beszélnék hozzátok. De nem vagyok képes rá. Egy alig felnôtt fiatalembernek az elzüllése és tönkremenetele az érzékiség következtében jobban fölkavart engem, mint ha magát a Halált érintettem volna meg. Menjünk a betegekhez! Ha az undor miatt, ami elfog, nem vagyok képes beszélni, legalább üdvössége leszek azoknak, akik remélnek bennem.

Béke veletek!

(2-592)


Jézus tisztaságra buzdítja apostolait -- Tízparancs
Jézus tisztaságra buzdítja apostolait	Tízparancs

-- Legyetek tiszták! Kezdjétek azzal, hogy tiszták lesztek a testben, hogy tovább haladjatok a lélek tisztasága felé. Kezdjétek az öt érzékkel, hogy tovább haladjatok a hét szenvedély felé. Kezdjétek a szemmel: azzal az érzékkel, amely a király, és amely megnyitja az utat a leggyötrôbb és legteljesebb éhség felé. A szem látja a nô testét és megkívánja a testet. A szem látja a gazdagok gazdagságát, és megkívánja az aranyat. A szem látja az uralkodók hatalmát és megkívánja a hatalmat. Legyen szemetek nyugodt, tisztességes, erkölcsös, tiszta, és vágyaitok is nyugodtak, becsületesek, erkölcsösek és tiszták lesznek! Minél tisztább lesz szemetek, annál tisztább lesz szívetek. (Vö. Mt 6,22-23, Lk 11,34-35) Ôrködjetek szemetek felett, amely mohón felfedezi a kísértô almákat. Legyetek tiszták szemetek használatában, ha tiszták akartok lenni testetekben! Ha testben tiszták lesztek, akkor tiszták lesztek a gazdagságot és a hatalomvágyat illetôleg is. Minden tisztaságnak birtokában lesztek, és Isten barátaivá váltok.

Ne féljetek attól, hogy kigúnyolnak titeket tisztaságotok miatt. Csak attól féljetek, hogy Isten ellenségei legyetek! Egy napon ezt hallottam: ,,Kigúnyol a világ, mint hazugot és házasságra képtelent, ha látja, hogy nem vágyakozol a nôk után.'' Igazán mondom nektek, hogy Isten azért rendelte el a házasságot, hogy felemeljen titeket az Ô követôivé a nemzésben és az Ô segítôivé az ég benépesítésében. De van egy sokkal magasabb állapot, amely elôtt meghajolnak az angyalok, akik látják annak magasztosságát, de nem képesek azt követni. Egy állapot, amely tökéletes, amikor a születéstôl a halálig tart, de amely nincs elzárva azok elôl sem, akik többé nem szüzek, de akik lemondanak férfi vagy nôi termékenységükrôl, lemondanak testi nemzôképességükrôl, hogy csak lélekben váljanak termékenyekké és nemzôképessé.

Ez olyan lemondás a házasságról, amely nélkülözi a természetes tökéletlenséget, s nem elszenvedett vagy önkéntes öncsonkításból ered. Ez a házasságról való lemondás nem akadálya annak, hogy az oltárhoz közeledjenek, sôt az eljövendô századokban ezek fogják szolgálni és körülvenni az oltárt. (Vö. Lev 21,16-24, Mt 19,10-12, 1Kor 7,1,7-8,32-34) Ez a magasabb rendû állapot: azoké, akik akaratukkal egyedül Istenhez tartoznak, és az Ô számára tisztán ôrzik meg szívüket és testüket, azért, hogy az örökkévalóságon keresztül ragyogjanak a Bárány szeretett tisztaságában.

(2-361)


Péternek sok gyermeke lesz -- Tízparancs
Péternek sok gyermeke lesz	Tízparancs

Péter és felesége öregek voltak már és nem volt gyermekük. Pedig Péter nagyon vágyakozott gyermekekre. Azért egyszer így szólt Jézushoz:

-- Mondd, Mesterem, adnál nekem is egy gyermeket? Öregek vagyunk... De te azt mondtad, hogy a Keresztelô is egy öreg asszonytól született... Azt mondtad: ,,És aki utánad jön, azt fogja mondani ...'' Ki jön az ember után, ha nem az, aki tôle származik?'' -- Péter arcára kiül a kérés és a remény.

-- Nem, Péter. És ne szomorkodj ezért! Olyan vagy, mint tavad, amikor egy felhô elfedi a napot. Mosolyogj, ha beborult! Nem, Péterem. Nem egy gyermeked lesz, hanem ezer és tízezer, és minden nemzetbôl... Nem emlékszel, hogy azt mondtam neked: ,,Emberhalásszá leszel?''

-- Ó!... igen... de... Olyan kedves lenne, ha egy gyermek azt mondaná nekem: ,,papa''!

-- Oly sok gyermeked lesz, hogy nem tudod megszámlálni ôket. És az örök életet adod nekik. És ismét találkozni fogsz velük az égben, és hozzám hozod ôket, mondván: ,,A te Pétered gyermekei, és azt akarom, hogy ott legyenek, ahol én vagyok''. És én azt mondom majd neked: ,,Igen, Péter. Úgy lesz, amint te akarod. Mivel te mindent megtettél értem, én is mindent megteszek teérted.''

Jézus nagyon kedves, amikor ezt az ígéretet teszi. Péterbôl kihal a földi atyaság utáni vágy és könnyezik az elragadtatástól.

-- Ó, Mester! -- mondja -- Azonban ahhoz, hogy valaki örök életet adjon, jóra kell buzdítania a lelkeket. Én azonban nem tudok beszélni.

-- Amikor eljön annak az ideje, tudsz majd beszélni, jobban, mint Gamáliel -- ígéri neki Jézus.

(2-621)


7. ,,Ne lopj!'' -- 10. ,,Más jószágát ne kívánjad!'' -- Tízparancs
7. ,,Ne lopj!'' 10. ,,Más jószágát ne kívánjad!''	Tízparancs

-- Isten mindenkinek megadja azt, amire szüksége van. Valóban így van. Mire van szüksége az embernek? Fényûzésre? Sok szolgára? Hatalmas birtokra? Estétôl reggelig tartó lakomákra? Nem! Az embernek szüksége van fedélre, kenyérre, ruhára. Arra, ami nélkül nem élhet meg.

Nézzetek körül. Kik a legvidámabbak, a legegészségesebbek? Ki örül egészséges, nyugodt öregkornak? A mulatozók? Nem. Azok, akik becsületesen élnek, dolgoznak, és becsületes dolgokra vágyakoznak. Nem mérgezi meg ôket a paráznaság, és erôsek maradnak. Nem mérgezi meg ôket a lakmározás, és mozgékonyak maradnak. Nem mérgezi meg ôket az irigység, és vidámak maradnak. Ezzel szemben azok, akik mindig többre kívánnak szert tenni, megölik saját békéjüket, és nem örvendeznek, hanem korán megöregszenek, kiszárítja ôket a rosszindulat vagy a visszaélés.

Összeköthetem a parancsolatot: ,,Ne lopj!'' a ,,Más jószágát ne kívánjad''-dal. Mert valóban a túlzott bírvágy ösztönöz a lopásra. Az egyiket csak egy lépés választja el a másiktól. Minden vágy tilos? Ezt nem állítom. A családapa, aki a mezôn vagy a mûhelyben dolgozik, vágyakozik arra, hogy biztosíthassa a kenyeret gyermeke számára, és ezzel valóban nem vétkezik. Sôt apai kötelességét teljesíti. De az, aki csak arra vágyakozik, hogy többet élvezhessen, és ezért eltulajdonítja másét, vétkezik.

Az irigység! Mert mi más jószágának megkívánása, ha nem irigység és kapzsiság? Gyermekeim, az irigység elválaszt Istentôl, és egyesít titeket a Sátánnal. Nem gondoltok arra, hogy az elsô, aki el akarta lopni azt, ami a másé, Lucifer volt? Ô volt a legszebb fôangyal, örvendett Istennek. Meg kellett volna elégednie ezzel. De irigyelte Istent és ô akart Istenné lenni, és ördöggé lett. (Vö. Iz 14,3-21.) Az elsô ördög.

Második példa: Ádámnak és Évának mindenük megvolt, földi Paradicsomnak örvendtek, élvezték Isten barátságát, boldogok voltak, mert Isten megajándékozta ôket kegyelmével. Meg kellett volna elégedniük ezzel. De ôk megirigyelték Isten tudását, a jót és rosszat illetôleg, és ezért Ô kivetette ôket az Éden kertjébôl, Istentôl gyûlölt számkivetettekké váltak. Az elsô bûnösök. (Ter 1,26-3,24)

Harmadik példa: Káin irigy volt Ábelre Istennel való barátsága miatt. És az elsô gyilkossá vált. (Ter 4,1-16) Mária, Áron és Mózes nôvére megirigyelte testvérét és Izrael történelmében az elsô leprássá vált. (Szám 12,1-15) Lépésrôl lépésre vezethetnélek titeket Isten népének egész életén keresztül, és látnátok, hogy a féktelen vágy bûnössé teszi azt, aki táplálja, és a népre pedig levonja Isten büntetését. Az egyesek bûnei ugyanis felhalmozódnak és kihívják a büntetést a népre, akárcsak a századokon keresztül felhalmozódott homokszemek földcsuszamlást idéznek elô, amelyben elpusztulnak a falvak és azok lakói.

Gyakran említettem nektek a kisgyermekek példáját, mert ôk egyszerûek és bízni tudók. Ma azt mondom: kövessétek a madarakat, akik mentesek a kívánságoktól. Figyeljétek meg. Most tél van. Kevés az eledel a gyümölcsöskertekben. De ôk aggódnak-e emiatt nyáron, s gyûjtenek-e maguknak télre? Nem. Bíznak az Úrban. Tudják, hogy mindig tudnak fogni egy kis férget, magocskát, morzsát, pókot, vízi szúnyogot begyecskéjük számára. Tudják, hogy egy meleg kémény vagy gyapjúbolyh mindig menedéket ad nekik télen, amint tudják azt is, hogy amikor eljön az idô, hogy szénára lesz szükségük a fészeképítéshez, vagy több eledelre kicsinyeiknek, lesz illatos széna a réteken és zamatos gyümölcs a kertekben és a barázdákban, s lesznek bôségesen rovarok a levegôben és a földön. És csendesen éneklik: ,,Hála neked Teremtônk azért, amit adsz, és adni fogsz.'' Tele torokkal énekelnek, amikor eljön szerelmük ideje és sokasodnak.

Van-e vidámabb teremtmény a madárnál? Mégis mi az ô értelmük az emberéhez hasonlítva? Egy homokszem egy hegyhez viszonyítva. De tanulhattok tôlük. Igazán mondom nektek, hogy a madár vidámságával rendelkezik az, aki tisztátalan vágyak nélkül él. Bízik Istenben, és atyának tapasztalja. Rámosolyog a hajnalra és a leszálló estére, mert tudja, hogy a nap az ô barátja és az éjszaka az ô dajkája. Neheztelés nélkül néz az emberekre és nem fél bosszújuktól, mert semmi kárt sem okoz nekik. Nem retteg egészsége miatt, se az álmatlanságtól nem fél, mert tudja, hogy a becsületes élet távol tartja a betegségeket, és édes nyugalmat biztosít. Még a haláltól sem fél, mert tudja, hogy mivel jót tett, csak Isten mosolyában lehet része. A király is meghal. A gazdag is meghal. Sem a királyi jogar nem távolítja el a halált, sem a pénzzel nem lehet megszerezni a halhatatlanságot. A királyok Királya és az urak Ura elôtt mily nevetséges dolgok a koronák és a pénzdarabok, de mily értékes egy, az Ô törvénye szerint leélt élet!

Jézus látja, hogy hallgatósága között egyesek beszélgetnek, s megkérdezi:

-- Mit mondanak azok az emberek ott hátul? Ne féljetek beszélni!

-- Azt kérdeztük: Antipász mivel vétkezett? Lopott, vagy házasságot tört? (Mt 14,3-12, Mk 6,14-29, Lk 3,19-20, 9,7-9)

-- Ne másokra nézzetek, hanem saját szívetekbe. De válaszolok nektek. Ô bálványimádásba esett, jobban imádva a testet, mint Istent, házasságot tört, lopott, vétett tilos vágyakozással és nemsokára gyilkossá válik.

-- Üdvözülni fog általad, az Üdvözítô által?

-- Én üdvözítem azokat, akik bûnbánatot tartanak, és Istenhez fordulnak. A töredelem nélküliek nem üdvözülnek.

-- Azt mondtad, hogy tolvaj. Mit lopott?

-- Testvérének feleségét. Nemcsak pénzt lehet lopni. Az is lopás, ha elveszik egy ember becsületét, egy leány szüzességét, egy férjtôl feleségét, a szomszéd ökrét vagy terményét. A lopást még súlyosabbá teszi a fajtalan vágy vagy a hamis tanúskodás, a házasságtörés vagy paráznaság, vagy hazugság.

-- Egy prostituáló nô mivel vétkezik?

-- Ha férjes, házasságtöréssel és férjének meglopásával. Ha hajadon, tisztátalansággal és önmagának meglopásával.

-- Önmagát lopja meg? Hiszen sajátját adja oda!

-- Nem. Testünket Isten azért teremtette, hogy a lélek temploma, és Isten temploma legyen. Azért tisztességesen meg kell ôrizni, mert egyébként a lelket megfosztjuk Isten barátságától és az örök élettôl.

-- Akkor egy kéjnô már csak a Sátáné lehet?

-- Minden bûn bujálkodás a Sátánnal. A bûnös, mint egy megvásárolt nô, odaadja magát a Sátánnak tilos szeretkezésre, mocskos nyereség reményében. Nagy, nagyon nagy bûn a prostitúció, amely a tisztátalan állatokhoz tesz hasonlóvá. De higgyétek el, hogy a többi fôbûn nem kisebb nála. Mit mondjunk a bálványimádásról? A gyilkosságról? Mégis Isten megbocsátott a zsidóknak az aranyborjú imádása után. (Vö. Kiv 30-34.) Megbocsátott Dávidnak kettôs bûne után. (2Kir 11,1-12,23) A bûnbánónak Isten megbocsát. Legyen a bûnbánat arányos a bûnök számával és súlyosságával, és mondom nektek, hogy aki jobban bánja bûneit, annak többet bocsát meg Isten. Mert a bûnbánat a szeretet egyik megnyilatkozása. A cselekvô szereteté. A bûnbánó azt mondja Istennek: ,,Nem tudom elviselni neheztelésedet, mert szeretlek és vágyakozom szereteted után.'' És Isten szereti azt, aki szereti Ôt. Azért mondom nektek: minél inkább szereti Ôt valaki, annál inkább fogja Isten szeretni ôt. Aki teljes odaadással szeret, annak mindent megbocsát.

(2-610)


8. ,,Hamis tanúságot ne szólj felebarátod ellen!'' -- Tízparancs
8. ,,Hamis tanúságot ne szólj felebarátod ellen!''	Tízparancs

-- Hallottátok: ,,Ne szólj hamis tanúságot!''

Mi undorítóbb a hazugságnál? Nemde azt mondhatjuk, hogy egyesíti a kegyetlenséget a tisztátalansággal? Igen, azt mondhatjuk. A hazugság, -- a súlyos dolgokban való hazugságról beszélek -- kegyetlen. Nyelvével megsemmisíti valakinek a megbecsülését. Azért nem különbözik a gyilkosságtól. Sôt azt mondom, több a gyilkosságnál. Aki gyilkol csak a testet öli meg. A hazug megöli a jó hírnevet, a becsületet. Azért kétszeres gyilkosság. És büntetetlen gyilkosság, mert nem ont vért, de megsebzi a becsületet, a megrágalmazottnak és családjának becsületét. Nem gondolok most arra az esetre, amikor valaki hamis esküjével a halálba küld valakit. Az ilyen már összegyûjtötte magára a pokol tüzének parazsát. Csak arról beszélek, aki hazug beszédével meggyanúsít egy ártatlant és meggyôz másokat annak bûnösségérôl. Miért teszi? Esztelen gyûlöletbôl. Vagy, mert más vagyonát akarja megkaparintani. Vagy félelembôl.

Gyûlöletbôl

Csak az gyûlöl, aki a Sátán barátja. A jó ember nem gyûlöl. Soha. Semmiféle okból. Megbocsát még azoknak is, akik ócsárolják, akik kárt okoznak neki. Sose gyûlöl. A gyûlölet arról tanúskodik, hogy az, akit gyûlölünk ártatlan. Mert a gyûlölet a gonosz lázadása a jó ellen. Nem bocsát meg annak, aki jó.

Bírvágy

,,Neki van, ami nekem nincs. Meg akarom szerezni az övét. De állását csak akkor tudom megkaparintani, ha rossz hírnévbe hozom ôt. Ezt teszem. Hazugság? Mit számit! Kifosztom? Mit számit! Tönkretehetem egész családját? Mit számít!'' A sok kérdés között, amit a ravasz hazudozó feltesz magának, elfelejt, el akar felejteni egyet. Ezt: ,,És ha lelepleznek?'' Ezt nem teszi fel, mert kevélységében, bírvágyában mintegy beköti a szemét. Nem látja a veszélyt. Olyan, mint egy részeg. Megrészegült a sátáni bortól, és nem gondol arra, hogy Isten erôsebb a Sátánnál, és megbosszulja a rágalmazást. A hazug átadja magát a Hazugságnak, és ostobán bízik biztonságában.

Félelem

Sokszor valaki azért rágalmaz, hogy saját magát kimentse. Ez a hazugság leggyakoribb formája. Valami rosszat tett. Fél attól, hogy felfedezik, felismerik tettét. Akkor felhasználja jó hírnevét, amivel még rendelkezik mások elôtt, sôt visszaél vele, és megfordítja a tényeket, és amit ô tett másra fogja, akinek becsületességétôl fél. Teszi ezt azért is, mert a másik, akaratlanul is tanúságot tett néha az ô gonosz tetteirôl, és most biztonságba akarja helyezni magát annak tanúskodásától. Vádolja ôt, hogy gyûlöletessé tegye, s így senki se higgyen neki, ha mond valamit.

De tegyetek jót! Tegyetek jót! Akkor sose lesz szükségetek a hazugságra. Nem gondoltok arra, hogy amikor hazudtok, súlyos jármot vesztek magatokra? Az ördög sugallatára teszitek ezt. Állandóan félni fogtok a hazugság kiderülésétôl, és azért emlékeznetek kell arra, hogy mit hazudtatok, kinek hazudtatok, még évek után is, nehogy ellentmondásba keveredjetek. Ez fárasztó, mint a gályarabság. És nem az eget szolgálja! Egyedül csak arra jó, hogy elôkészítse helyeteket a pokolban!

Legyetek ôszinték! Oly szép annak az embernek a szája, aki nem ismeri a hazugságot! Legyen szegény, mûveletlen, ismeretlen! De mindig király. Mert ôszinte. Az ôszinteség aranynál, gyémántnál értékesebb ajándék, és a trónusnál is jobban a tömeg fölé emel, és olyan királyi udvarban részesíti a jót, amilyen még az uralkodónak sincs. Biztonságot és fellélegzést jelent az ôszinte ember közelsége. A hazug ember barátsága ezzel szemben kellemetlen, sôt még közelléte is kellemetlen érzést okoz. Nem gondol a hazug arra, hogy az ezernyi hazugság után mindig gyanakodni fognak rá? Hogyan hihetnek ezek után abban, amit mond? Mégha az igazat mondja is, aki hallja titokban mindig arra gondol: ,,Vajon most is hazudik?''

Azt kérditek: ,,De mi van a hamis tanúsággal?'' Minden hazugság hamis tanúság. Nemcsak a törvény elôtti.

Legyetek egyszerûek, amint Isten és a kisgyermek egyszerû. Mondjatok igazat életetek minden pillanatában. Azt akarjátok, hogy jónak tartsanak titeket? Legyetek valóban azok. Ha egy rosszakarótok rosszat akarna mondani rólatok, száz jó azt mondaná: ,,Nem. Nem igaz. Ô jó. Tettei beszélnek helyette.'' Az egyik bölcsességeket tartalmazó könyv mondja: ,,Egy semmirekellô, igen, egy csirkefogó közelít, hamisság van a szájában... álnokság lakik a szívében, mindig gonoszságon járatja az eszét... Hat dolog van, amit gyûlöl az Úr, s hét, ami utálattal tölti el szívét: a gôgös szem, a hamis nyelv, az ártatlan vért ontó kéz, az álnokságot tervezô szív, a gonosz ügyben járó láb, a hazudozó, hamis tanú, s végül, aki viszályt kelt a testvérek között... Az ajkak hibáiba bonyolódik a rossz,... a hamis tanú csak a hamisságot adja tovább... Az igazmondó ajak mindig megmarad, de a hazugság nyelve csak egy pillanatig...'' (Vö. Péld 6,12-19, 12,13.17.19.) ,,Egyszerûnek tûnik a suttogó beszéd, de behatol az ember belsejébe. Az ellenséget felismerjük szavairól, amikor árulást forral. Amikor halkan beszél, ne bízzál benne, mert hét gonoszság rejlik szívében. Kétszínûen elrejti gyûlöletét, de kiderül majd gonoszsága... Aki másnak gödröt ás, maga esik bele, és a kô arra esik, aki legurítja.''

A hazugság bûne oly régi, mint a világ; és nem változik a bölcs gondolata, amit tervez, amint Isten ítélete sem változik a hazugot illetôleg. Mondom nektek: mindig csak egyet mondjatok. Az ,,igen'' legyen mindig ,,igen'', és a ,,nem'' legyen mindig ,,nem'', még a hatalmasok és zsarnokok elôtt is. (Vö. Mt 5,37) Akkor nagy lesz jutalmatok az égben. Azt mondom nektek: Legyetek közvetlenek, mint a kisgyermek, aki ösztönszerûleg közelít ahhoz, akirôl érzi, hogy jó, anélkül, hogy a jóságon kívül mást keresne. És azt mondja, amit saját jóságában gondol, számítgatás nélkül, nem törôdve azzal, hogy sokat mond, és megfeddhetik érte.

Menjetek békében, és az Igazság barátotok lesz.

Jézus lábánál ült beszéde alatt egy kisgyermek, felemelve fejét, mint egy madár, amelyik szülôjének énekét hallgatja. Most kedves mozdulattal, arcával megsimogatja Jézus térdét és azt mondja: ,,Én és te barátok leszünk, mert te jó vagy és én jót akarok neked. Most én is azt mondom -- és felemeli szavát, hogy mindenki meghallja, kezével utánozva Jézus mozdulatát -- mindnyájan figyeljetek: Én tudom, hová mennek azok, akik nem hazudnak, és jót akarnak a Názáreti Jézusnak. Felmennek Jákob létráján. Fel, fel, fel... az angyalokkal együtt, és utána megállnak, amikor megtalálják az Urat.'' És boldogan nevet, látszik valamennyi foga.

Jézus megsimogatja, és a nép közé megy. Visszaviszi a kicsit anyjának: ,,Köszönöm, asszony, hogy átengedted nekem gyermekedet.''

,,Terhedre volt...''

,,Nem. Szeret engem. Ô az Úr kicsije. Legyen az Úr mindig vele és veled! Isten veled!''

(2-606)


A Tízparancs a lelkiélet épületének alapja -- Tízparancs
A Tízparancs a lelkiélet épületének alapja	Tízparancs

-- Helytelen lenne, ha valaki a tökéletességre törekvést a legnehezebb dolgokkal kezdené meg, elhanyagolva a tökéletesség megváltoztathatatlan alapját, a tízparancsolatot.

A Makkabeusok könyvében olvassuk (1Mak 4,36-52), hogy Júdás, miután övéivel visszafoglalta az Úr segítségével a Templomot és a várost, lerombolta az idegen istenek oltárait és templomait, és megtisztította a Templomot. Utána. egy másik oltárt emelt és tûzkôvel tüzet gyújtott az áldozatok bemutatásához, tömjént égettek, meggyújtották a mécseseket, kenyeret tettek az asztalra, s utána mindnyájan a földre borultak, s kérték az Urat, hogy többé ne vétkezzenek, vagy ha gyengeségük miatt ismét bûnbe esnek, isteni irgalmassága szerint bánjon velük. És ez Kaszleu hónap huszonötödik napján történt.

,,Lerombolták a pogány oltárokat és templomokat.''

Íme az elsô tennivaló. Erre szólítottalak fel titeket, amikor megneveztem nektek azokat az isteneket, amelyek elfoglalják az Igaz Isten helyét: az érzékek, az arany, a kevélység bálványai, a fôbûnök, amelyek megszentségtelenítik és megölik a lelket és a testet, és magukra vonják Isten büntetését. Én nem terheltelek agyon titeket a számtalan elôírással, amelyekkel ma elnyomják a híveket és körülbástyázzák a Törvényt; a külsô tilalmak halmazával, amelyek miatt a hívek szem elôl tévesztik az Úr egyenes, világos, szent szavát, amely mondja: ,,Ne legyenek hamis isteneid! Ne káromkodj! Ne szentségtelenítsd meg az ünnepeket! Ne légy tiszteletlen szüleid iránt! Ne ölj! Ne paráználkodj! Ne lopj! Ne hazudj! Ne kívánd meg más feleségét! Ne irigykedj más vagyonára!'' Tíz ,,ne!'' Eggyel sem több. Ez a lélek templomának tíz oszlopa. Ezek fölött ragyog a legszentebb parancs aranya: ,,Szeresd Istenedet! Szeresd felebarátodat!'' Ez a templom megkoronázása. Ez védi az alapot. Ez Alkotójának dicsôsége.

Szeretet nélkül nem lehet engedelmeskedni a tíz szabálynak és ledôlnének az oszlopok. Mind, vagy néhányuk. És a templom teljesen, vagy részben összedôlne. Többé már nem lenne alkalmas a Legszentebb befogadására: Tegyétek azt, amit mondottam nektek, gyôzzétek le a három bûnös vágyat. Nevezzétek nevén bûnötöket, amint Isten tette, amikor meghagyta nektek: ,,Ne tegyétek ezt és ezt!'' Fölösleges finomkodó kifejezések alá rejteni a bûnt. Aki bárkit vagy bármit jobban szeret mint Istent, az bálványimádó. Aki Isten szolgájának nevezi magát, és utána mégsem engedelmeskedik neki, az lázadó. Aki fösvénységbôl dolgozik a pihenônapon, az megszentségteleníti azt, bizalmatlan Isten iránt és elbizakodott. Aki megtagadja a segítséget szüleitôl, ürügyekkel élve, mégha azt mondja is, hogy Istennek adta, azt Isten gyûlöli, hiszen a szülôk ôt képviselik a földön. Aki öl, az mindig gyilkos. Aki paráználkodik az mindig buja. Aki lop az mindig tolvaj. Aki hazudik az mindig aljas. Aki másét akarja, azt mindig a legutálatosabb éhség gyötri. Aki megszentségteleníti a nászágyat, az mindig tisztátalan.

Ezeket Isten mindig megbüntette. (Itt Jézus felsorol egy sereg példát a zsidóság történelmébôl. Lásd a 48. oldalon.)

,,És megtisztították a Templomot.''

Nem elég a ,,lerombolás'', szükség van a ,,megtisztításra'' is. Megmondtam nektek, hogyan tisztítja meg magát az ember: az alázatos és ôszinte bûnbánattal. Nincs az a bûn, amelyet Isten meg ne bocsátana, ha a bûnös igazán megbánja. Higgyetek Isten jóságában! Ha sikerülne megértenetek ezt a Jóságot, akkor, még ha az egész világ bûne terhelne is titeket, akkor sem menekülnétek Istentôl, hanem lábához futnátok, mert csak a Legjobb tudja megbocsátani azt, amit az ember nem bocsát meg.

,,És új oltárt emeltek.''

Ne próbáljátok becsapni az Urat! Ne járjatok el csalárd módon! Ne egyesítsétek Istent a Mammonnal! Egyedül Istennek tartsátok fenn oltárotokat! Hasztalanul állítotok ugyanis fel új oltárt, ha a többiek is megmaradnak. Vagy Isten, vagy a bálvány. Válasszatok!

,,És tüzet gyújtottak tûzkôvel és taplóval.''

A tûzkô az erôs akarat, hogy Istené legyetek. A tapló a vágy, hogy hátralévô életetekkel megsemmisítsétek a bûnnek még az emlékét is Isten szíve által. Íme, mi okozza a tüzet: a szeretet. Mert mit tesz az a gyermek, aki becsületes életével igyekszik megvigasztalni megbántott szülôjét? Szereti apját, azt akarja, hogy öröme teljen fiában; akit megsiratott, az most örömévé váljék.

Miután elérkeztetek ide, bemutathatjátok az áldozatot, tömjént égethettek, világosságot gyújthattok, felajánlhatjátok a kenyeret. Isten letekint áldozatotokra, kedves lesz elôtte imátok, igazi fényben úszik az oltár, gazdag lesz mindennapos áldozatotoktól. Imádkozhattok hozzá: ,,Védj meg minket'', mert Ô barátotok lesz. De az ô irgalmassága nem az lesz, amit ti neveztek irgalomnak. Megelôzi vágyatokat. Elküldi nektek az Irgalmasságot, mondván: ,,Reméljetek! Mondom nektek: Isten megbocsát. Jöjjetek az Úrhoz!''

Már közöttetek van egy oltár: egy új oltár. Belôle a világosság és megbocsátás folyamai áradnak. Olajként szétterjednek, gyógyítanak, megerôsítenek. Higgyetek abban, amit mond nektek. Velem együtt sirassátok bûneiteket! Mint az énekkart vezetô levita, én irányítom szavatokat Istenhez, és nem veti el sóhajotokat, ha az egyesül az én szavammal. Veletek együtt megalázom magamat, én, aki az emberek megtestesült Testvére vagyok, lélekben Fiú az Atyához, és általatok, veletek mondom: ,,Ebbôl a végtelen mélységbôl, amelybe Én, az Emberiség zuhantam, kiáltok hozzád, Uram. Hallgasd meg annak a szavát, aki rád néz és felsóhajt, és ne fordítsd el füledet szavam elôl! Rettenetes látványt nyújtok neked, Istenem. Magam számára is rettenetes ez a látvány! Mi vagyok akkor számodra? Ne tekintsd bûneimet, Uram, mert különben nem tudok megállni elôtted, hanem légy irgalmas hozzám! Te mondottad: »az Irgalmasság vagyok« Hiszek benned. Megsebzett, levert lelkem bízik benned, a te ígéretedben és reggeltôl estéig, ifjúságomtól öreg koromig remélni fogok benned.''

Miután Isten megfeddette gyilkossága és házasságtörése miatt Dávidot, megbocsátott neki, amikor az az Úrhoz kiáltott: ,,Légy irgalmas, ne rám való tekintettel, hanem irgalmasságod miatt, amely végtelen. Töröld el általa bûnömet! Nincs az a víz, amely le tudná mosni szívemet, csak az, amelyet a te szent jóságod mélyébôl merítettek. Azzal mosd meg gonoszságomat, és tisztíts meg engem a szennytôl! Nem tagadom vétkemet. Sôt, megvallom vétkemet, és az állandóan vádol engem. Megbántottam az embert felebarátomban és önmagamban, de különösképpen fájlalom, hogy vétettem Te ellened. Elismerem, hogy igaz vagy szavadban, és félek ítéletedtôl, amely minden emberi hatalom felett érvényesül. De tekints arra, Örökkévaló, hogy bûnben születtem és bûnben fogant engem anyám. Te annyira szerettél engem, hogy részesítettel bölcsességedben és tanítómul adtad, hogy felfogjam fenséges igazságod titkait. Miután oly sokat tettél értem, félnem kell-e téged? Nem! Nem féllek. Hints meg engem a fájdalom keserûségével és megtisztulok! Moss meg engem a sírással, és tiszta leszek, mint a havasok hava! Add, hogy meghalljam szavadat, és örvendezni fog a te megalázott szolgád, mert a te szavad örömöt és vígságot okoz akkor is, ha erôsen megdorgálsz. Fordítsd arcodat bûneim felé! A te tekinteted eltörli gonoszságomat. Szívemet, amelyet te adtál nekem, megszentségtelenítette a Sátán és az én gyenge emberségem. Teremts belém új, tiszta szívet, és semmisítsd meg bennem, szolgádban azt, ami romlott, hogy csak egyenes lélek uralkodjék bennem! De ne vess el engem színed elôl, és ne vond meg tôlem barátságodat, mert egyedül csak a tôled jövô üdvösség örvendezteti meg lelkemet, és a te fenséges szellemed erôsíti meg a megalázottat! Tedd, hogy azzá legyek, aki elmondja az embereknek: Nézzétek, milyen jó az Úr! Járjatok az Ô útján és részesüljetek áldásában, mint én, én, az elvetélt ember, aki most Isten gyermekévé váltam a kegyelem révén újjászületve! És a gonoszok hozzád térnek. A vér és a test lázadozik és kiabál bennem. Uram, szabadíts meg engem tôlük, te, ki lelkem üdvössége vagy, és zengeni fogom dicséretedet! Nem tudtam. De most megértettem. Nem véráldozatot akarsz, hanem a töredelmes szív elégô áldozatát. A töredelmes és alázatos szív kedvesebb elôtted, mint a kosok és juhok, mert te teremtettél minket, és azt akarod, hogy megemlékezzünk errôl és megadjuk neked azt, ami a tiéd. Légy áldott általam nagy jóságodért, és építsd újra az én és a te Jeruzsálemedet: a megtisztított és megbocsátott lélekét, amelyen be lehet mutatni az áldozatot, a felajánlást és a bûnért bemutatott égô áldozatot, a hálaadó és dicsôítô áldozatot! Minden újabb napom legyen a teljes szentség áldozata oltárodon, hogy szeretetem illatával felszálljon hozzád!''

Jöjjetek! Menjünk az Úrhoz! Én elôl, ti utánam. Menjünk az üdvösség forrásához, menjünk a szent mezôkön, menjünk Isten földjén! Felejtsétek el a múltat! Mosolyogjatok rá a jövôre! Ne gondoljatok a sárra, nézzétek a csillagokat! Ne mondjátok: ,,Sötétség vagyok''; mondjátok ,,Isten a Világosság''! Azért jöttem, hogy békét hirdessek nektek, a jó-hírt hirdessem a szelídeknek, meggyógyítsam a sok mindentôl megtört szíveket, szabadságot hirdessek minden rabszolgának, elsôsorban a Mammon rabszolgáinak, és megszabadítsam a bûnös vágyak által fogva tartottakat.

Mondom nektek: elérkezett-a kegyelem éve. Ne sírjatok ti, kik bûnösöknek érzitek magatokat, ne zokogjatok, ti, kik számûzve vagytok Isten országából! Én arannyá változtatom a hamut, olajjá a könnyeket. Ünneplôbe öltöztetlek titeket, hogy bemutassalak az Úrnak, és azt mondjam: ,,Íme, a báránykák, akiknek keresésére küldtél engem. Meglátogattam és összegyûjtöttem ôket, megszámoltam ôket, megkerestem az elveszetteket és elhoztam ôket hozzád, kivonva ôket a nagy, sötét felhôkbôl és ködbôl. Minden népbôl vettem ôket, és összegyûjtöttem ôket minden országból, hogy elvezessem ôket a Földre, amely nem a föld többé (hanem a mennyország), amelyet te készítettél nekik, Szent Atyám. Elvittem ôket a te paradicsomi hegyeid csúcsára, ahol minden fény és szépség, az égi boldogságok folyóinak partjára, ahol jóllaknak az általad szeretett lelkek, téged élvezve. Elmentem megkeresni a megsebesülteket is, meggyógyítottam az összetörteket, megerôsítettem a gyengéket, senkit se hanyagoltam el. És akit az érzékek éhes farkasai legjobban széttéptek, a szeretet jármaként vállamra vettem, és lábad elé helyezem, Jóságos és Szent Atyám, mert nem tud járni, nem ismeri fel szavadat, szegény lélek, akit üldöz a lelkiismeret-furdalás, és üldöznek az emberek, aki sír és remeg és olyan, mint a parthoz csapódó hullám, amely ismét visszaverôdik onnan. Vágyakozva jön, de visszaveti önismerete... Nyisd meg neki öledet, Minden Szeretet Atyja, mert abban megtalálja békéjét ez az eltévedt lélek. Mondd neki: ,,Jöjj!'' Mondd neki: ,,Az enyém vagy!'' Mindenkié volt. De megundorodott tôle és fél. Azt mondja: ,,Minden úr szennyes pribék!'' Tedd, hogy elmondhassa: ,,Örülök annak, hogy ennek a Királyomnak a hatalmába kerültem!'' Nem tudja, mi a szeretet. De ha te elfogadod ôt, megtudja, mi ez a mennyei szeretet, mi az Isten és az emberi lélek közötti házastársi szeretet, és mint a kegyetlen emberek kalickájából szabadult madár repül, repül, mind magasabbra, hozzád, az égbe, a boldogságba, a dicsôségbe, énekelve: ,,Megtaláltam, akit a szívem szeret. Szívemnek nincs más vágya. Beléd helyezem magamat, Örök Úr, és örvendezek, mindörökké boldog leszek!''

Menjetek! Új lélekkel ünnepeljétek meg a megtisztulás ünnepét! És gyúljék ki bennetek Isten világossága!

Jézus mindenkit magával sodort beszédének befejezésekor. Ragyogó arccal, sugárzó szemmel, soha nem ismert kedves mosollyal áll elôttük.

Az emberek, mintegy elbûvölve meg se mozdulnak, míg Ô meg nem ismétli: ,,Menjetek! Béke veletek!''

(2-614)

(Példák Isten büntetésére, amelyeket Jézus felsorolt a zsidó történelembôl: Aranyborjú: Kiv 32; Salamon bálványimádása: 1Kir 11-13; 2Krón 10,1-11.4; hellenizmus: 1Mak 1,2 Mak 4-7; Nabal és Abigail: 1Sám 25; szombati mannaszedés: Kiv 16; Szám 11,7-9; Kám: Ter 9,20-25; Dávid: 2Sám 11,1-12.23; Absalom: 2Sám 13,1-38; 18,1-18; Heliodorus: 2Mak 3,1-34; Simon és Menelaus: 2Mak 4-5; 13,1-8; hamis bírók: Dán 13)

(2-615)


A hegyi beszéd színtere -- A hegyi beszéd
A hegyi beszéd színtere	A hegyi beszéd

A szentírás-magyarázók feltételezik, hogy Szent Máté evangelista az úgynevezett ,,hegyi beszédben'' összegyûjtötte az Úr Jézus más alkalmakkor elhangzott tanításának egyes részleteit, és azok nem egy beszéd keretében hangzottak el.

Biztosra vehetjük, hogy Jézus három éves nyilvános mûködése alatt különbözô helyeken sokszor megismételte ugyanazt a tanítást, esetleg némileg váltakozó szöveggel. De Valtorta Mária látomásai szerint a hegyi beszéd valóban egy összefüggô beszédsorozat volt, ami hét nap folyamán hangzott el, a Genezáreti tó közelében levô egyik hegy két csúcsa közt fekvô nyeregben, amely különösen alkalmas volt arra, hogy nagy tömeg hallhassa az Úr Jézust, mert amfiteátrum alakban vették körül a sziklák, ahonnan megerôsödve verôdtek vissza szavai. A látomás szerint a hegy a Genezáreti tó nyugati oldalán, kb. a középsô részével egyvonalban van. A tótól lassan emelkedik a talaj a két csúccsal rendelkezô hegyig, ahonnan jó kilátás nyílik mind a Genezáreti tóra, mind pedig a tôle északra fekvô Hermon hóval fedett csúcsára. A hegy körülbelül nyolc kilométerre fekszik légvonalban a tótól, és alatta halad el a Kafarnaumtól a Tábor hegyére vezetô út, és az ezt keresztezô út, amely a tóparti Tiberiástól a tengerparton levô Ptolemaisz felé vezet.

 A Szentírásban szereplô hegyi beszéd csak foszlányokat, kiragadott mondatokat vagy részeket tartalmaz a sokkal hosszabb beszédekbôl, amelyeket Valtorta Mária feljegyzett. A hegyi beszéd az olasz kiadásban kb. 90 oldal terjedelmû, tehát bôségesebb, mint Szent Máté teljes evangéliuma. Az ô leírása nemcsak a beszédeket tartalmazza, hanem az elôtte és utána történt eseményeket is, például az apostolokkal való beszélgetést, Jézus csodáit, a környezet leírását.

Az elsô napot Jézus apostolainak és tanítványainak oktatására szánta, ekkor a tömeg még nem volt jelen.

A következô napokon mind több ember keresi fel Jézust a hegyen, s ekkor már hozzájuk intézi szavait. Ezekbe valószínûleg beleszûrôdik itt-ott Valtorta Mária gondolata, s ahol erre gyanakodtunk, zárójelben megjegyeztük. Az ilyen tudatos vagy öntudatlan hozzáadások elôfordulhatnak valódi látomásoknál is, de pusztán ezért nem kell az egészet képzeletszüleménynek tartanunk, elég kiemelnünk belôle a hozzákeveredett részt.

A péntek délutáni beszéd után már nincs elég ideje a népnek arra, hogy hazatérjen otthonába anélkül, hogy meg ne sértené a szombati pihenés törvényét. Azért csak a hegy lábáig mennek el az emberek. Ott Jézus szombat reggel még egyszer beszél hozzájuk. Ezzel fejezôdik be a hegyi beszéd.

Ahol a Szentírásban is szerepel egy részlet a hegyi beszédbôl, ott zárójelben jeleztük ezt. A Szentírás más sorrendben hozza az egyes részleteket, mint a látomások. Némelyik kifejezés Lukács evangéliumában is szerepel, de lehet, hogy ezek a részletek más alkalommal hangzottak el, vagy más alkalommal is elhangzottak, noha a hegyi beszédben is szerepeltek.


Ti vagytok a föld sója -- A hegyi beszéd
Ti vagytok a föld sója	A hegyi beszéd

Jézus az apostolokhoz és a tanítványokhoz beszél:

-- Azt akartam, hogy mindnyájan velem legyetek, s néhány óráig csak a ti társaságtokban legyek, s hozzátok szóljak. Van valami mondanivalóm számotokra, hogy mindig jobban felkészítselek titeket küldetéstekre. Együnk elôször, és utána beszélgetünk, és álom közben a lélek folytatja a tanítás élvezését.

Magukhoz veszik szerény vacsorájukat, és utána körbeveszik Jézust, aki egy sziklára ül. A tanítványok és az apostolok összesen körülbelül százan vannak, vagy talán többen. Jézus csendesen beszél, nyugodt kézmozdulatokkal kísérve szavait.

-- Azt akartam, hogy itt legyetek, elkülönülve, mert barátaim vagytok. Az apostolok elsô próbára-tétele után hívtalak meg titeket, mind azért, hogy kiterjesszem tanítványaim munkakörét, mind azért, hogy halljam tôletek, mit szóltok azok irányításához, akiket mint az én munkám folytatóit adtam mellétek. Tudom, hogy minden jól ment. Imámmal támogattam apostolaimat, akik új erôvel indultak útra értelmükben és szívükben. Ez az erô nem emberi eredetû, hanem az Istenre való teljes ráhagyatkozásból ered.

Azok kaptak belôle többet, akik jobban megfeledkeztek magukról. Nehéz dolog megfeledkezni önmagunkról.

Az ember emlékeibôl él, és leginkább egyéni élményeire emlékszik. Különbséget kell azonban tenni a kétféle egyéni emlékek között. Vannak lelki emlékeink, Istennel kapcsolatban, Istentôl való származásunkat illetôleg, és vannak alsóbbrendû élményeink, a testtel kapcsolatban, annak ezernyi követelményeit illetôleg, és a szenvedélyeket illetôleg -- amelyek sokféle hangja egy kórust alkot -- amelyek fölülkerekednek, ha a lélek nem eléggé erôs, legyôzik a lélek egyedülálló hangját, amely istengyermeki nemességére emlékszik. Azért -- ezt a szent emléket kivéve, amelyet mindinkább ébren kell tartani, és erôsíteni kell -- ahhoz, hogy a tanítványok tökéletesek legyenek, tudniuk kell megfeledkezniük önmagukról, emberi emlékeikrôl, követelményeikrôl, félénk gondolataikról.

Ebben az elsô próbáratételben az én tizenkettôm közül azok értek el legtöbbet, akik legjobban megfeledkeztek magukról. Nemcsak múltjukról feledkeztek meg, hanem egyéni korlátozottságukról is. Akik nem emlékeztek többé arra, kik voltak; annyira egyesültek Istennel, hogy nem féltek. Semmitôl sem. Miért voltak egyeseknek gátlásaik? Azért, mert szokásos félelmeikre gondoltak, szokásos fontolgatásaikra, szokásos elôítéleteikre. Miért volt oly nehéz a beszéd másoknak? Mert csekély tudásukra gondoltak, és féltek, hogy otromba alakoknak tûnnek fel, vagy engem tüntetnek fel annak. Minek köszönhetô ismét mások feltûnô viselkedése? Annak, hogy szokásos kevélységükre gondoltak, arra a kívánságukra, hogy magukra irányítsák a figyelmet, tapsoljanak nekik, ,,valakik''-nek látsszanak. Végül, miért mutatkoztak egyesek hirtelenül mesteri szónokoknak, biztosaknak, meggyôzôknek, diadal-ittasoknak? Azért, mert ezek, és csak ezek értettek ahhoz, hogy Istenre emlékezzenek. Egészen eddig alázatosak voltak, észrevétlenek akartak maradni, de a kellô pillanatban a rájuk bízott küldetésnek megfelelô méltósággal tudtak viselkedni, félelem nélkül. Az elsô három csoportba tartozók alsóbbrendû emlékeikre gondoltak. A negyedik csoportban levôk a felsôbbrendûekre, és ezért nem féltek. Érezték, hogy Isten velük van, bennük van, azért nem féltek. Szent az a lelkesedés, amely az Istennel való együttlétbôl ered!

Idefigyeljetek azért ti apostolok és tanítványok! Ti apostolok már megtapasztaltátok ezt, amirôl szó volt. De most még jobban megértitek majd. Ti, tanítványok, még nem hallottatok errôl, vagy csak töredékeit hallottátok. Jól szívetekbe kell vésnetek ezt! Mert én mindig jobban és jobban fel foglak használni titeket, amint mindinkább növekszik Krisztus nyája. Azért a világ mindinkább támadni fog titeket, mind több lesz benne a farkas, támadva engem, a Pásztort és nyájamat, azért kezetekbe akarom adni a fegyvereket, amelyekkel megvédhetitek tanításomat és nyájamat. Ami elég a nyájnak, az nem elég nektek, kis pásztoraimnak. Ha megengedett dolog a bárány számára, hogy tévedéseket kövessen el, s oly füveket legeljen, amelyek keserûek, vagy hogy ostoba vágyaik legyenek, nincs megengedve nektek, hogy ugyanezeket a hibákat kövessétek el, és sok nyáj pusztulását okozzátok. Ahol a pásztor bálványként van jelen, ott elpusztulnak a juhok a méreg vagy a farkasok támadása által.

Ti vagytok a föld sója és a világ világossága. (Vö. Mt 5,13-16.) De ha nem teljesítitek küldetésteket, ízetlen, semmire se jó sóvá váltok. Semmi sem képes visszaadni nektek ízeteket, hacsak Isten nem akarja azt visszaadni nektek. Ti, miután birtokában voltatok Isten ajándékának, sótlanná tettétek azt, lemosva az emberiség ízetlen és piszkos vizével, vagy édessé téve az érzékek romlott édességével. Isten tiszta sóját összekevertétek a szeméttel, a kevélység, (irigység), fösvénység, torkosság, bujaság, harag és lustaság szemetjével úgyannyira, hogy csak egy szem só maradt a hét bûn mindenegyes szemére. A ti sótok akkor nem más, mint kôpor keverék. Elvész benne az a nyomorúságos mennyiségû só, a kô csikorog a fog alatt, a szájban a föld ízét hagyja és az ételt visszataszítóvá, kellemetlenné teszi. Még alacsonyabb rendû használatra sem jó (az ilyen ember), mert pusztán emberi küldetésnél is a hét (fô)bûnt terjesztené. Akkor a só nem jó másra, mint csak arra, hogy kidobják és az emberek lábbal tapossák. Milyen sok ember taposhatja majd így Isten embereit! Mert ezek a meghívottak megengedik az embereknek, hogy nemtörôdöm módon tapossák ôket, mivel többé már nem azok, akiknek lenniük kellene, nem az égi dolgok izével rendelkeznek a kiválasztottak, hanem egyedül csak szemétnek számítanak.

Ti vagytok a világ világossága. Olyanok vagytok, mint ezek a hegycsúcsok, amelyek utoljára veszítik el a napsugarat, és amelyeket elsôknek ezüstöz be a hold sugara. Akit a magasba helyeznek, az ragyog és látható, mert még az elszórakozottak szeme is megnyugszik néha a magaslatokon. Azt mondanám, hogy a testi szem, amelyet a lélek tükrének mondanak, visszatükrözi a lélek óhaját, a gyakran öntudatlan óhajt, amely azonban mindig él, amíg az ember nem válik ördöggé; a magasságba vágyást, a magasságba, ahová az ész ösztönszerûen a Magasságost helyezi. És az eget keresve felemeli, legalábbis néhányszor életében szemét a magasságokba.

Kérlek, emlékezzetek vissza arra, amit mindnyájan gyakorolunk gyermekkorunk óta, amikor belépünk Jeruzsálembe. Hová irányul tekintetünk? A Mória hegyére, amelyet diadalmasan megkoronáz a Templom márványa és aranya. És amikor udvarában vagyunk? Akkor a napfényben tündöklô gyönyörû kupolákat nézzük. Milyen szép a szent térség az udvarokkal, oszlopcsarnokokkal és elôterekkel: De a szem felnéz. És kérlek még, gondoljatok arra, amit menet közben tesztek. Hová nézünk, mintegy megfeledkezve az út hosszáról, egyhangúságáról, a fáradságról, a melegrôl vagy a sárról? A csúcsokra, még akkor is, ha kicsinyek, akkor is, ha távoliak. És milyen enyhülést okoz, amikor megpillantjuk ôket, ha lapos, változatlan síkságon vagyunk! Itt sár van. Ott ragyogás. Itt fülledt a levegô? Ott friss. Itt korlátolt látóhatárunk? Ott tágas. És csupán ez a látvány látszólag kevésbé forróvá teszi a napot, kevésbé tapadóvá a sarat, kevésbé kellemetlenné a gyaloglást. Ha azután egy város ragyog a hegytetôn, akkor nincs az a szem, amely ne gyönyörködne benne. Azt mondhatjuk, hogy még egy kis helyiség is megszépül, ha egy hegycsúcson van, mintegy légiessé válva. Ezért helyezik a templomokat a magasba mind az igaz, mind a hamis vallások hívei, amikor csak megtehetik ezt, és ha nincs ott egy hegy vagy domb, akkor kôbôl készítenek számára magaslatot, nagy fáradsággal, s arra építik fel a templomot. Miért teszik ezt? Azért, mert azt akarják, hogy lássák a templomot és annak látványa, Istenre irányítsa gondolataikat.

Hasonlóképpen azt mondtam, hogy világosság vagytok. Aki világot gyújt este a házban, hová teszi? A kemence nyílásába? A pince mélyébe? Bezárja a ruhásládába? Vagy egyszerûen elnyomja azt egy vékával? Nem! Mert akkor hiába gyújtotta volna meg. Ellenkezôleg, elhelyezi a lámpást a magasban egy állványra, vagy felakasztja a lámpatartóra, mert ha a magasban van, bevilágítja az egész szobát, és megvilágítja a benne tartózkodókat. Éppen ezért feladatának magaslatán kell lennie annak, akinek dolga az, hogy Istenre emlékeztessen és világítson, akit ezért helyeztek magasra.

Emlékeznetek kell az Igaz Istenre. Legyetek azért rajta, hogy ne legyen bennetek a hétszeres pogányság. Különben megszentségtelenített magas helyekké váltok, énetek vagy annak a pogány istennek szánt szobraivá, és magatokkal vonszoljátok pogányságtokba azokat, akik úgy tekintenek rátok, mint Isten templomaira. Nektek Isten világosságát kell hordoznotok. Egy piszkos lámpás, egy olajjal nem táplált lámpás füstöl, és nem ad világosságot. Bûzlik, és nem világít. Egy piszkos kristály mögé rejtett lámpás nem teremt ragyogó sugarakat, nem játszik fénye az áttetszô kristályon. Fekete füstje bekormozza, és a fény nem hatol át rajta.

Isten fénye ragyog ott, ahol fáradhatatlan akarattal naponta megtisztítják a salaktól, amelyet létrehoz a munka, a vele járó kapcsolatokkal, visszahatásokkal és csalódásokkal. Isten fénye ragyog ott, ahol a lámpabelet az ima és a szeretet bôséges folyadékával táplálják. Isten fénye annyiszor sokszorozza meg végtelen ragyogását, ahány tökéletessége van Istennek, amelyek mindegyike egy hôsiesen gyakorolt erényre buzdítja a szentet, ha Isten szolgája tisztán tartja a bûnös szenvedélyek minden füstjétôl lelkének megérinthetetlen kristályát. Megérinthetetlen kristály. Megérinthetetlen! (Jézus hangsúlyozza ezt az utolsó szót, és hangját visszaverik a sziklafalak.) Csak Istennek van joga és hatalma írnia erre a kristályra, akaratának gyémántjával belevésni Legszentebb Nevét. Akkor ez a Név, díszítéssé válik, amely még élénkebben kiemeli természetfeletti szépségét a legtisztább kristályon.

Ha azonban az Úr szolgája ostoba, elveszti önuralmát és küldetésének távlatát. Küldetése teljesen és egyedülálló módon természetfeletti. Ô azonban megengedi, hogy hamis díszekkel díszítse, a Sátán tüzes karmával belekarcolt titokzatos, sátáni rejtjelekkel, nem bevésésekkel. Akkor a csodálatos lámpa nem ragyog mindig szebben és teljes fénnyel, hanem megreped és tönkremegy, a beleesett törmelékek elfojtják a lángot. Vagy ha nem reped el, a jelek zavarossá válnak ahelyett, hogy félreérthetetlenek lennének, a korom rárakódik, bedugul, és a lámpa tönkremegy.

Jaj, háromszor is jaj azoknak a tanítóknak, akik elvetik a Bölcsességet, és gyakran az azzal ellenkezô tudománnyal töltekeznek, amely mindig kevély, néha sátáni, azért, hogy azzá tegye az embereket. Pedig -- és ezt jól jegyezzétek meg -- minden ember célja az, hogy hasonlóvá váljék Istenhez, megszentelôdjék, Isten gyermekévé váljék. Azért a tanítónak, a papnak nem szabad másnak látszania a földön, csak Isten gyermekének, és egyedül csak annak. Az ô tanítványainak birtokolniuk kellene Istent, vágyakozniuk kellene utána. Jaj annak a természetfeletti igazságokat közlô tanítónak, aki emberi bölcsesség bálványává válik!

Jaj, hétszeresen jaj a lelkileg halott papjaimnak, akik ízetlenségükkel, helytelen életmódjukból fakadó lustaságukkal, álmodozásukkal, amely olyan dolgokra vonatkozik, amelyek kívül állnak a Szentháromság Egy Istenen, emberi módon élnek, nyomorúságosan, tespedten, és magukkal rántják az ô holt vizükbe azokat, akik követik ôket, azt gondolva, hogy élnek. Isten átka azokon, akik megrontják az én kicsi, szeretett nyájamat. Nem azoktól kérek majd számadást, és nem azokat büntetem meg, akik elvesznek a ti hanyagságtok miatt, hanem tôletek, kötelességmulasztó szolgái az Úrnak, tôletek kérek számot minden óráról, minden idôrôl, minden körülményrôl és minden következményrôl, és titeket büntetlek meg érte.

Jegyezzétek meg ezt a beszédet! És most menjetek! Én felmegyek a csúcsra. Ti csak aludjatok! Holnap a Pásztor megnyitja a nyáj számára az Igazság legelôjét.

(3-165)


Nyolc boldogság -- A hegyi beszéd
Nyolc boldogság	A hegyi beszéd

Másnap reggel sokan jönnek Jézushoz, hogy tanítását hallják. Magukkal hozzák betegeiket is. Jézus kijelöli az apostolok helyét a tömeg irányításához. Egyesek leülnek a sziklákra, kövekre, mások még várnak, hogy a harmat felszáradjon a fûrôl. Jézus egy sziklafalhoz támaszkodva kezdi beszédét:

-- Sokan kérdezték tôlem az elmúlt év folyamán, amikor hozzájuk beszéltem: ,,Te, aki Isten Fiának mondod magadat, mondd meg nekünk, mi a mennyország, mi az Ország, mi Isten? Mert nekünk zavaros eszméink vannak ezekrôl. Tudjuk, hogy van egy ég Istennel és angyalokkal. De sose jött senki, hogy megmondja nekünk milyen az, beleértve az igazakat is.'' Kérdezgettek engem az Ország és Isten felôl is. És én rákényszerültem, hogy megmagyarázzam nekik, mi az Ország és ki az Isten. Nem azért jelentett ez erôfeszítést számomra, mert nehezemre esik kifejezni gondolataimat, hanem azért, mert sok okból kifolyólag nehéz elfogadtatni az igazságot, amikor az ellenkezik a századok óta kialakult gondolatokkal, az Országgal és Istennel kapcsolatban, az Ô természetének fenségességét illetôleg.

Mások azt mondták: ,,Rendben van. Ez az Ország és ez az Isten. De hogyan egyeztethetô össze ez és ez?'' Itt is igyekeztem fáradhatatlanul megmagyarázni nekik a Sinai Törvény igazi szellemét. Aki ezt magáévá teszi, az elnyeri az eget. De a Sinai Törvény magyarázatánál érezni kell a Törvényhozónak és Prófétájának erôs szavait is, amelyek áldást ígérnek azok megtartóinak, és rettenetes büntetéssel és átokkal fenyegetik az engedetleneket. Isten megnyilatkozása a Sinai-hegyen rettenetes volt, és annak félelmetes volta visszatükrözôdik az egész Törvényrôl, minden században és minden lelken. (Lásd: Kiv 19-24 MTörv 4,41-6,25.)

Isten azonban nemcsak Törvényhozó. Isten Atya is. És végtelenül jóságos Atya.

Talán, vagy biztosan nem tudjátok felemelni lelketeket Isten végtelen tökéletességének szemlélésére, mert az eredeti bûn, a szenvedélyek, a bûnök, gyakori önzésetek és mások önzése elgyengítette lelketeket, felizgatott titeket, zárkózottakká tett. Isten végtelen tökéletességei között legkevésbé tudtátok szemlélni jóságát, mert az erény és a szeretet a legritkább tulajdonság a halandók között. A jóság! Ó, mily édes jónak lenni, gyûlölet nélkül, irigység nélkül, kevélység nélkül! Mindig csak szeretettel tekinteni másokra, mindig csak szeretettel inteni másokat, mindig csak szeretettel beszélni másokkal és másokról, és fôleg, szívünkben mindig szeretettel eltelni, amely szeretetteljes cselekedetekre kényszeríti szemünket, kezünket és ajkunkat!

A legképzettebbek közületek tudják, milyen adományokkal gazdagította Isten Ádámot, hogy azokat ô maga használja és átadja utódainak. És Izrael fiai közül még a legtudatlanabbak is tudják, hogy egy szellem van bennük. Csak a szegény pogányok nem tudják ezt, nem ismerik ezt a királyi vendéget, ezt az éltetô leheletet, ezt az égi fényt, amely megszenteli és élteti testünket. De a legképzettebbek tudják, milyen adományokat kapott az ember, az emberi szellem.

Isten nem volt kevésbé bôkezû a szellem iránt, mint a test és vér iránt, amikor megalkotta teremtményét egy kis sárból és saját leheletébôl. És amint megadta a természetes adományokat, a szépséget, épséget, értelmet, akaratot, a szeretetet önmaga és mások iránt, úgy megadta az erkölcsi adományokat is. Az érzékek alá voltak rendelve az értelemnek, olyan módon, hogy Isten megajándékozta Ádámot szabad akarattal és önuralommal. Nem uralkodott még az érzékek és a szenvedélyek kegyetlen rabsága. Szabadon szerette önmagát, szabad volt akarata, szabadon örült igaz voltának, mind a nélkül, ami rabszolgává tesz titeket. Még nem érezte a halálos mérget, amit a Sátán terjeszt, és amelyben bôven van részetek. A Sátán kiemel titeket a tiszta folyóból, és mocsaras rétekre, rothadó pocsolyákba tesz, ahol terjed a testi érzékek és az erkölcsi érzékek lázas betegségének minden fajtája. Tudjátok, hogy a gondolatban való vágyakozás is érzékiség. És voltak természetfeletti ajándékok is, azaz a megszentelô kegyelem, a felsôbb rendeltetés, Isten látása.

A megszentelô kegyelem a lélek élete. Szellemi lelkünkben ez a legszellemibb dolog. A kegyelem, amely Isten gyermekeivé tesz, és megôriz a bûn halálától. Aki halott, az nem ,,él'' az Atya házában: a mennyországban, az én országomban: az égben.

Mi ez a kegyelem, amely megszentel, és amely életet ad és az Országot adja? Ó, ne írjátok le sok szóval! A kegyelem a szeretet. Ezért a kegyelem: Isten. Isten, aki csodálja önmagát a tökéletes teremtményben, szereti önmagát, szemléli önmagát, kívánja önmagát, önmagát adja, azt, ami az övé, hogy megsokszorozza azt, amije van, hogy boldoggá tegye önmagát önmagának megsokszorosításával, hogy szeresse önmagát, amennyiben önmaga másait látja ezekben.

Ó, gyermekek! Ne csaljátok meg Istent ebben a jogában! Ne lopjátok el Istentôl azt, ami az övé! Ne hagyjátok kielégítetlenül Istennek ezt a vágyakozását! Gondoljatok arra, hogy Ô szeretetbôl cselekszik. Ô akkor is mindig a Végtelen lenne, ha ti nem léteznétek. Ezzel nem csökkenne az Ô hatalma. De azért, hogy teljes legyen végtelenségének mérhetetlen mértékében, növelni akarta a szeretetet, nem önmaga számára és önmagában -- ezt nem tehette, mert már végtelen volt -- hanem teremtményében, amennyiben az befogadhatja. Ezért adta nektek a Kegyelmet, a Szeretetet, hogy azt hordozzátok magatokban a szentek tökéletességével, és visszavigyétek a végtelen Óceánba, ahol Isten van, az égbe, gyarapítva Isten nektek adott kegyelmével, hôsiesen szent életetekkel és szent cselekedeteitekkel.

A Szeretet isteni, isteni, isteni ciszternái! Ti vagytok azok, és ti nem vagytok halandók, mert örökkévalók vagytok, mint Isten, mert Istenben vagytok. Ti lesztek, létezésteknek nem lesz vége, mert halhatatlanok vagytok, mint a szent szellemek, akik titeket bôségesen tápláltak, saját érdemeikkel gazdagítva visszatérve belétek. Ti élitek és tápláljátok, élitek és gazdagítjátok, élitek és formáljátok ezt a legszentebb dolgot, ami a szellemek közössége, Istentôl, a Legtökéletesebb Lélektôl az imént született kisdedig, aki elôször szopja anyjának emlôjét.

Ne bíráljatok engem szívetekben, ti tanultak! Ne mondjátok: ,,Ez bolondság, ez hazugság! Mert úgy beszél, mint a bolond, azt mondja, hogy bennünk van a kegyelem, pedig meg vagyunk fosztva attól (ôsszüleink) bûne miatt. Mert hazudik, amikor azt mondja, hogy mi már egyesültünk Istennel.'' Igen, (az eredeti) bûn létezik; igen, az elválasztás létezik. De a Megváltó hatalma elôtt (az eredeti) bûn, az Atya és gyermekei közti kegyetlen válaszfal összeomlik majd, mint az új Sámsontól megütött fal; én már megragadtam azt, és rázom, és az már inog, és a Sátán remeg a haragtól és tehetetlenségétôl, mivel semmit sem tud tenni hatalmam ellen, és érzi, hogy nagyon sok áldozatától megfosztom, és nehezebbé válik bûnbe vinnie az embert. Mert amikor majd birtokba veszlek titeket, önmagamon keresztül, Atyámhoz vive és véremmel és szenvedésemmel megtisztítlak és megerôsítelek titeket, akkor a kegyelem visszatér belétek elevenen, tevékenyen, erôteljesen, és gyôzedelmesek lesztek, ha gyôzni akartok.

Isten nem kényszerit titeket sem a gondolkozásra, sem a szentté-levésre. Szabadok vagytok. De erôt ad nektek. Szabaddá tesz titeket a Sátán hatalmától. Rajtatok áll, hogy ismét magatokra vegyétek a pokoli igát, vagy pedig angyali szárnyakat tegyetek lelketekre. Minden rajtatok áll. Én testvérként irányítalak, és a halhatatlanság kenyerével táplállak titeket.

,,Hogyan nyerhetjük el Istent és az Ô Országát a kellemesebb úton, és nem a Sinai szigorú útján?'' -- kérditek. Nincs másik út. Az az Út. De ne lássuk azt a fenyegetés színében, hanem a szeretet színében. Ne mondjuk: ,,Jaj nekem, ha nem teszem ezt!'' remegve várva, hogy vétkezünk, attól félve, hogy nem vagyunk képesek elkerülni a bûnt. Inkább mondjuk: ,,Boldog vagyok, ha ezt teszem!'' És a természetfeletti öröm lendületével, örvendezve vessük rá magunkat ezekre a boldogságokra, amelyek a Törvény megtartásából születtek, mint a rózsák a tüskés bokorból.

,,Boldog vagyok, ha lelkileg szegény vagyok, mert akkor enyém a mennyek országa!

Boldog vagyok, ha szelíd vagyok, mert öröklöm a Földet!

Boldog vagyok, ha lázadozás nélkül sírok, mert vigaszban részesülök.

Boldog vagyok, ha a testet kielégítô kenyérnél és bornál inkább éhezem és szomjazom az igazságot. Az Igazság kielégít engem!

Boldog vagyok, ha irgalmas vagyok, mert részesülök Isten irgalmában!

Boldog vagyok, ha tisztaszívû vagyok, mert Isten lehajlik tiszta szívemre és meglátom Ôt!

Boldog vagyok, ha békés lelkületû vagyok, mert Isten gyermekének nevez, mert a békében van a szeretet, és Isten a Szeretet, aki szereti azokat, akik hasonlók hozzá!

Boldog vagyok, ha üldöznek azért, mert hûségesen kitartok az igazság mellett, mert a földi üldöztetésekért való kárpótlásként Isten, az én Atyám nekem adja a mennyországot!

Boldog vagyok, ha gyaláznak engem, és hazug módon szememre hányják, hogy a te gyermekednek vallom magamat, Istenem! Emiatt nem kell szomorkodnom, hanem örülnöm kell, mert ezzel hasonlóvá válok legjobb szolgáidhoz, a prófétákhoz, akiket ugyanezért üldöztek, és akikkel -- amint erôsen remélem -- megosztom ugyanazt a nagy, örök jutalmat az égben, amely az enyém!''

Így tekintsünk az üdvösség útjára! A szentek örömével.

,,Boldog vagyok, ha lélekben szegény vagyok''

Ó, gazdagság, égetô sátáni szomjúság, mennyi tébolyt okozol! A gazdagoknak és a szegényeknek. A gazdagnak, aki aranyának él: a becstelen bálványnak, amely tönkretette lelkét. A szegénynek, aki gyûlöli a gazdagot, mert annak van aranya, és ha nem gyilkolja is meg ezért, elhalmozza átkaival a gazdag fejét, mindenféle rosszat kívánva neki. Nem elég; hogy nem teszünk rosszat, az is szükséges, hogy ne kívánjunk rosszat. Az, aki átkozódik, szerencsétlenséget és halált kívánva, nem sokban különbözik attól, aki ténylegesen gyilkol, mert él benne a vágy, hogy lássa annak vesztét, akit gyûlöl. Igazán mondom nektek, hogy a vágy nem más, mint egy visszatartott cselekedet, hasonló az anyaméhben már kialakult magzathoz, akit megfogantak, de még nem hoztak világra. A gonosz vágy megmérgez és tönkretesz, mert sokkal tovább tart, mint az erôszakos cselekedet, mélyebbre nyúlik magánál a cselekedetnél is.

A lélekben szegény, ha gazdag, nem vétkezik aranyával, hanem az, megszentelésére szolgál, és megszeretteti ôt. Szeretik és áldják, mert hasonló a sivatagban csörgedezô forráshoz, amely életet ment. Zsugoriság nélkül ad, örvendezve annak, hogy adhat és enyhítheti a kétségbeesett helyzetben levôket. Ha szegény, örvendezik szegénységében, s ez megédesíti kenyerét. Mentes az arany égetô szomjúságától. Nincsenek lidércnyomásos álmai, és kipihenten kel fel, hogy nyugodtan munkához lásson, ami mindig könnyûnek tûnik számára, ha mentes a sóvárgástól és az irigységtôl.

Két dolog teszi gazdaggá az embert: az arany és az érzelmek. Az egyik anyagilag, a másik erkölcsileg. Az arany nemcsak a pénzt jelenti, hanem a házakat, mezôket, ékszereket, bútorokat, nyájakat is, egyszóval mindent, ami anyagilag gazdaggá tesz. Az érzelmekhez tartoznak: a vérségi és házassági kötelékek, barátságok, értelmi adottságok, betöltött tisztségek, állások. Amint látjátok, ha az elsô csoportot illetôleg a szegény elmondhatja is; ,,Ó, számomra elég, ha nem irigylem azokat, akiknek van, és rendben vagyok, mert én szegény vagyok, és mivel kényszerbôl vagyok rendben'', a második csoportot illetôleg azonban a szegénynek is vigyáznia kell, mert a legnyomorúságosabb körülmények között élô ember is bûnösen gazdaggá lehet lélekben. Aki rendetlen érzelmekkel ragaszkodik valamihez, az vétkezik.

Azt mondjátok: ,,De akkor gyûlölnünk kell a javakat, amelyeket Isten adott nekünk? Akkor miért parancsolja meg, hogy szeressük apánkat és anyánkat, jegyesünket, gyermekeinket, és mondja: »Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat«?'' Tegyetek különbséget! Szeretnünk kell apánkat és anyánkat, jegyesünket és felebarátunkat, de abban a mértékben, amelyet Isten megszabott: ,,mint önmagunkat''. Istent pedig mindenekfelett kell szeretnünk és mindenünkkel. Nem úgy szeretjük Istent, amint legkedvesebb felebarátunkat szeretjük, ezt, mert szoptatott minket, azt, mert keblünkön alszik, és gyermekeket szül; hanem mindenünkkel szeretjük Ôt, azaz minden szeretô képességünkkel, amivel csak rendelkezünk: a gyermek szeretetével, a jegyes szeretetével, a barát szeretetével, és -- ne botránkozzatok meg rajta -- az atya szeretetével. Igen, Istennel úgy kell törôdnünk, mint ahogy az apa gondját viseli saját gyermekének, akit szeretettel gondoz, növelve vagyonát, ügyelve testi és szellemi fejlôdésére és a világban való sikerére.

A szeretet nem rossz és nem szabad azzá lennie. Az Isten által nekünk adott kegyelmek nem rosszak, és nem szabad rosszakká válniuk. A szeretet jelei azok. Szeretetbôl kaptátok azokat. Szeretettel kell használni ezt a gazdagságot, amelyet Isten adott nektek mind az érzelmek terén, mind az anyagi javakban. Aki nem imádja azokat bálványokként, hanem eszközként használja fel arra, hogy általuk szentül szolgálja Istent, az bebizonyítja, hogy nem tapad hozzájuk bûnös módon. Gyakorolja a lélek szent szegénységét az, aki mindentôl megfosztja magát, hogy szabadabb legyen a Szent Isten, a Legfôbb Gazdagság elnyerésére. Isten elnyerése: ezt jelenti a mennyország birtoklása.

,,Boldog vagyok, ha szelíd vagyok''

Ez látszólag ellenkezik azzal, amit az életben tapasztalunk. Úgy tûnik, hogy nem a szelídek gyôzedelmeskednek a családokban, a városokban, a nemzetekben. De valódi az erôszakosak gyôzelme? Nem. Látszólag a félelem miatt hódolnak az elnyomottak a kényúrnak, valójában azonban ez csak leplezi a zsarnok ellen forrongó lázadozást. Nem birtokolják családtagjaik szívét, se a polgárokét, sem az alattvalókét azok, akik haragosak és zsarnokok. Azok, akik kijelentik: ,,amit mondtam, megmondtam!'' nem nyerik meg saját véleményüknek mások értelmét és szellemét. Csak azt érik el, hogy elômozdítják az önképzést, a kutatást a kulcs után, amely alkalmas a bölcsesség vagy a tudomány egy lezárt ajtajának kinyitására, amelynek létezését érzik, és amely ellenkezik azzal, amit rájuk erôszakolnak.

Nem viszik a lelkeket Istenhez azok a papok, akik nem kedves türelemmel igyekeznek meggyôzni ôket, alázatosan, szeretettel, hanem harcos katonáknak látszanak, akik vad támadást indítanak, kegyetlenül, megalkuvást nem tûrve vonulnak fel a lelkek ellen... Ó, szegény lelkek! Ha szentek lennének, nem lenne szükségük rátok, papokra, ahhoz, hogy eljussanak a Világossághoz. Akkor már birtokában lennének. Ha igazak lennének, nem lenne szükségük rátok, mint vezetôkre ahhoz, hogy az igazság féken tartsa ôket; akkor már birtokában lennének. Ha egészségesek lennének, nem lenne szükségük valakire, aki meggyógyítja ôket. Legyetek azért szelídek. Ne késztessétek menekülésre a lelkeket. Szeretettel vonzzátok ôket. Mert a szelídség, szeretet éppúgy, amint az a lelki szegénység is.

Ha ilyenek lennétek, tiétek lenne a Föld, és Istenhez vinnétek azt, amely elôbb a Sátáné volt, mert a ti szelídségtek, amely azonfelül hogy szeretet, alázatosság is, legyôzné a Gyûlöletet és a Kevélységet, megölve a lelkekben a kevélység és a gyûlölet gonosz királyát, és tiétek lenne a világ, vagyis Istené, mert ti igazak lennétek, akik elismernétek Istent mint a teremtmények Végtelen Urát, akit dicséret és áldás illet, és akié minden.

,,Boldog vagyok, ha lázadozás nélkül sírok''

A földön fájdalom van. És a fájdalom könnyeket fakaszt az emberbôl. A fájdalom nem volt mindig. Az ember hozta a földre, és értelmének elfajulása azt mindig növelni igyekszik mindenféle módon. A betegségeken és a villámcsapások, viharok, lavinák és földrengések által okozott csapásokon kívül az ember kigondolja a mind rettenetesebb gyilkos fegyvereket, és a mindig ravaszabb erkölcsi szívtelenségeket, hogy szenvedjen, és másoknak szenvedést okozzon, mert szeretnénk, hogy csak mások szenvedjenek, mi nem. Mily sok könnyet csal ki az ember az emberbôl titkos királyának, a Sátánnak ösztönzésére! Mégis igazán mondom nektek, hogy ezek a könnyek nem csökkentik az embert, hanem tökéletesítik.

Az ember figyelmetlen gyermek, felületesen könnyelmû, visszamaradott értelemmel született egyén egészen addig, míg a sírás felnôtté, megfontolttá, értelmessé nem teszi. Csak azok tudnak szeretni és megérteni, akik sírnak vagy sírtak. Szeretni a hasonlóképpen síró testvéreket, megérteni fájdalmukat, jóságosan segíteni ôket, csak a sírás tesz szakértôvé minket mások bajának megértésében. És tudják szeretni Istent, mert megértették, hogy Istenen kívül minden szenvedés, mert felfogták, hogy a fájdalom elcsitul, ha Isten szívén sírnak, mert belátták, hogy a megnyugvással való sírás, amely nem töri össze a hitet, nem szárítja ki az imát, amely mentes a lázadozástól, megváltoztatja természetét és a fájdalom, vigasztalássá változik.

Igen. Azok, akik az Urat szeretve sírnak, vigasztalásban részesülnek.

,,Boldogok, akik éhezik és szomjazzák az igazságot, mert majd eltelnek vele.''

Születésének pillanatától haláláig az ember vágyódik az ételre. Amint megszületik, kinyitja száját, hogy a csecsbimbót megragadhassa; felnyitja ajkát, hogy lenyelje az üdítô italt a közeli haláltusában. Dolgozik, hogy ehessen. A földet végtelenül nagy csecsbimbóvá változtatja, amelyet kielégíthetetlenül szív, szív, mert éhezik. De mi az ember? Állat? Nem! Isten gyermeke, aki számkivetésben él több, kevesebb évig. De nem szûnik meg élete azzal, hogy megváltoztatja tartózkodási helyét.

Egy élet van az életben, úgy, mint ahogy a dióbél a dióban. Nem a héj a dió, hanem a belsô dióbél a dió. Ha elvettek egy dióhéjat, semmi se nô ki belôle, de ha elvetitek a dióhéjat a béllel együtt, abból nagy fa nô. Így van az ember is. Nem a test lesz halhatatlan, hanem a lélek. És táplálkozik, hogy elvigye a halhatatlanságba a testet, amelyet szeretetbôl majd hordozni fog a boldog feltámadásban. A lélek tápláléka a Bölcsesség és az Igazság. Amint a folyadékot és az ételt felszívjuk és megerôsítenek minket, minél inkább megízleli valaki, annál inkább növekszik szent vágya, hogy birtokolja a Bölcsességet és megismerje az Igazságot. De eljön majd a nap, amelyen a léleknek ez a kielégíthetetlen szent éhsége kielégül. Eljön. Isten önmagát adja gyermekének, közvetlenül keblére vonja, és a gyermek a Paradicsomban kielégül majd a csodálatos anya által, aki maga az Isten, és többé nem éhezik, hanem boldogan nyugszik Isten ölén. Semmiféle emberi tudás nem ér fel ezzel az istenivel. Az emberi értelem kíváncsiságát ki lehet elégíteni, de a lélek szükségletét nem. Sôt, a lélek undorítónak talál egyes ízeket, és elfordítja száját a keserû mellbimbótól, inkább éhezik, minthogy olyan étellel csillapítsa éhségét, amely nem Istentôl jön.

Ne féljetek ti, kik éhezitek és szomjazzátok Istent! Maradjatok hûségesek, és majd kielégít titeket Az, aki szeret benneteket.

,,Boldog vagyok, ha irgalmas vagyok''

Az emberek közül ki mondhatja: ,,Nekem nincs szükségem irgalomra?'' Senki. Nos, még ha a Régi Törvény azt mondta is: ,,Szemet szemért, fogat fogért'' (Lásd Kiv 21,22-25; Lev 24,19-22; MTörv 19,21), miért ne kellene azt mondani az Újban: ,,Az irgalmasok irgalmasságra találnak''? Mindenkinek szüksége van a bocsánatra.

Nos: nem a szavak és szertartások nyerik el a bocsánatot. Ezek külsô jelek, amelyek megengedettek az emberi értelem homálya miatt. A bocsánatot a szeretetnek, vagy még inkább az irgalmasságnak belsô szertartása nyeri el.

Azért volt elôírva áldozatként egy kecske vagy bárány, vagy némi pénz felajánlása, mert minden rossz alapja mindig két dologban gyökerezik: a fösvénységben és a kevélységben. A fösvénységet megbünteti az áldozat beszerzéséhez szükséges kiadás, a kevélységet pedig a nyilvános vallomás ennél a szertartásnál: ,,Azért mutatom be ezt az áldozatot, mert vétkeztem.'' Megelôzte korát és korának jeleit az a tény, hogy a kiontott vér jelképezte a Vért, amelyet majd kiontanak, hogy eltörölje az emberek bûneit.

Boldog tehát az, aki irgalmas tud lenni az éhezôkhöz, azokhoz, akiknek ruhára van szükségük, a lakástalanokhoz, a még nagyobb nyomorúságban sínylôdôkhöz: azokhoz, akik rossz jellemvonásokkal rendelkeznek, és szenvedést okoznak a velük együtt élôknek. Legyetek irgalmasok! Bocsássatok meg, legyetek részvéttel, segítsetek, oktassatok, támogassatok! Ne zárkózzatok be kristálytoronyba, mondván: ,,Én tiszta vagyok, és nem szállok le a bûnösök közé.'' Ne mondjátok: ,,Én gazdag és boldog vagyok, és nem akarok hallani mások nyomorúságáról.'' Vigyázzatok, mert gyorsabban eltûnhet gazdagságtok, egészségetek, családi jólétetek, mint ahogy a nagy szélben elenyészik a füst!

Irgalmasság véghezvinni egy titkos, folytonos, szent engesztelô áldozatot, és elnyerni az irgalmasságot.

,,Boldog vagyok, ha tisztaszívû vagyok''

Isten maga a Tisztaság. A mennyország a Tisztaság Országa. Semmi tisztátalan nem léphet be az égbe, ahol Isten van. Azért ha tisztátalanok vagytok, nem léphettek be Isten Országába. De örvendjetek! Örvendjetek elôre annak, amit az Atya ad gyermekeinek! Az, aki tiszta, már a földön megkezdi a mennyországot, mert Isten lehajol a tisztához, és a földi ember látja Istenét. Nem az emberi szeretet különféle fajtáit ismeri meg, hanem élvezi, egészen az elragadtatásig, az isteni szeretet ízét, és elmondhatja: ,,Én Veled vagyok, és Te bennem, azért birtokollak és ismerlek, mint lelkem legszeretetreméltóbb jegyesét.'' És higgyétek el, az, aki bírja Istent, megmagyarázhatatlan lényeges változásokban részesül, amelyek által szentté, bölccsé, erôssé válik, és ajkán olyan szavak virágzanak ki, és cselekedetei olyan erôteljesek lesznek, amelyek nem a teremtménytôl származnak, hanem Istentôl, aki bennük él.

Mi azok élete, akik látják Istent? Boldogság. És meg akarnátok fosztani magatokat ettôl az ajándéktól a bûzös tisztátalanság által?

,,Boldog vagyok, ha békés lelkületû vagyok''

A béke Isten egyik jellegzetessége. Isten csak ott van, ahol béke van. Mert a béke szeretet, míg a háború gyûlölet. A Sátán a gyûlölet. Isten a Béke. Nem mondhatja valaki magát Isten gyermekének, és Isten se képes gyermekének mondani valakit, aki haragos lelkületû és mindig kész viharok keltésére. De nemcsak ez. Az sem mondhatja magát Isten gyermekének, aki jóllehet ô maga nem keltett vihart, de nem járul hozzá a mások által keltett viharok lecsillapításához az ô nagy békéjével. Az, aki békességes, szó nélkül is békét áraszt maga körül. Ura önmagának, és merem mondani: ura Istennek, úgy hordozza Ôt, mint ahogy egy lámpa hordozza saját fényét, mint ahogy egy tömjénezô árasztja saját illatát, mint ahogy egy tömlô hordja a benne levô folyadékot, és világít a harag füstös ködében, és megtisztítja a levegôt a gyûlölködés mérges kigôzölgésétôl, és lecsillapulnak a perlekedések dühödt hullámai ez által a kellemes olaj által, amely az Isten gyermekeibôl kiáradó béke szelleme.

Legyetek rajta, hogy Isten és az emberek ilyeneknek hívhassanak titeket!

,,Boldog vagyok, ha üldöznek azért, mert hûségesen kitartok az igazság mellett''

Az emberek egy része annyira sátánivá vált, hogy gyûlöli a jót, bárhol találja, s mégha az hallgat, akkor is vádolja és szidalmazza.... Valóban, a gonoszak csak gyûlölni tudják azokat, aki életmódjukkal állandóan tanúságot tesznek az igazságról. Ezért dühöngnek az igazságot szeretôkre.

Itt is úgy van, mint a háborúban. Annál inkább elôre halad az ember a sátáni üldözés mûvészetében, minél kevésbé halad a szent szeretet mûvészetében. De csak azt tudja üldözni, ami rövidéletû. Az örökkévaló (lélek), ami az emberben van, megmenekül minden cselvetéstôl, és az üldözés még inkább növeli életerejét. Az életet kioltják a sebek, amelyek megnyitják az ereket, vagy a szenvedések, amelyek elemésztik az üldözöttet. De a vérbôl lesz a jövô királyának bíbora, és a szenvedések csak mindmegannyi lépcsôfokok a trón felé, amelyet az Atya készített vértanúinak, akik számára fenntartja a királyi székeket a mennyek országában.

,,Boldog vagyok, ha gyaláznak engem''

Csak azzal törôdjetek, hogy nevetek be legyen írva az égi könyvekbe, ahová nem jegyzik be azok nevét, akiket az emberek hazug módon dicsérnek, mikor arra nem méltók. De az igazságnak és a szeretetnek megfelelôen beírják oda a jók cselekedeteit, hogy megkapják jutalmukat, amelyeket Isten az áldottaknak ígért.

Elôzôleg gyalázták és rágalmazták a prófétákat. De amikor megnyílnak az ég kapui, tiszteletre méltó királyokként lépnek be Isten Városába, és meghajolnak elôttük az angyalok, örvendezve énekelve. Hasonlóképpen ti is, akiket gyaláztak és rágalmaztak azért, mert Istené voltatok, égi diadalban részesültök, és amikor az idô befejezôdik és megtelik a mennyország, értékes lesz minden könnyetek, mert azok által nyertétek el ezt az örök dicsôséget, amelyet Atyám nevében megígérek nektek.

Menjetek! Béke legyen veletek, és elmélkedjetek az üdvösségrôl, amely a szereteten keresztül irányít titeket azon az úton, amely az égbe vezet.

(3-171)


Szeresd ellenségedet! -- A hegyi beszéd
Szeresd ellenségedet!	A hegyi beszéd

Az ószövetségi törvény tökéletesítése (Mt 5,17-20)

Jézus lassan helyére megy, és beszélni kezd:

-- Abból, amit tegnap mondtam nektek, senkinek sem szabad arra következtetnie, hogy a Törvényt eltörölni jöttem. Nem. De mivel Ember vagyok, és mivel megértem az emberi gyengeséget, bátorítani akartalak titeket a Törvény követésére. Ezért irányítottam lelki szemeteket a sötét mélység helyett a ragyogó Mélységre. Mert ha a büntetéstôl való félelem visszatarthat tízbôl hármat, a jutalom biztos elérése tízbôl hetet lelkesít. A bizalommal ugyanis többet lehet elérni, mint a félelemmel. És én azt akarom, hogy tízbôl ne hét, hanem tíz érje el teljesen és biztosan az ég legszentebb jutalmát.

Én egy ,,i'' betût sem változtatok meg a Törvényben. Ki adta azt villámlások közepette a Sinain? A Magasságbeli.

Ki a Magasságbeli? A Háromszemélyû Egy Isten.

És honnan adta azt? Az Ô Gondolatából.

Hogyan adta? Szava által.

Miért adta? Mert Szeretete késztette rá.

Látjátok tehát, hogy a Háromság jelen volt. A Szó, mint mindig, engedelmes volt a Gondolatnak és a Szeretetnek, és szólt a Gondolat és a Szeretet által.

Meghazudtolhatnám önmagamat? Erre nem lennék képes. De megtehetem, mert én mindent megtehetek, hogy teljessé tegyem, istenileg tökéletesítsem a Törvényt. Nem úgy, mint az emberek tették a századok alatt. Ôk nem tökéletesítették, hanem csak kibogozhatatlanná, teljesíthetetlenné tették azáltal, hogy egymásra halmozták a parancsolatokat és törvényeket, amelyek saját agyukból származtak, saját hasznukat szolgálták, és ezzel a romhalmazzal megkövezték és megfojtották, elásták, és hatástalanná tették az Isten által adott legszentebb Törvényt. Túlélheti-e egy növény, ha mindig elárasztják vízzel, eltemetik törmelékkel? Nem. Az a növény elhal. Sok szívben meghalt a Törvény, megfulladt a túl sok reá épített felépítmény súlya alatt. Én azért jöttem, hogy mindezt leemeljem, és kiásva a Törvényt, ismét feltámasszam azt. Íme, én azt ezentúl nem törvénnyé teszem, hanem királlyá.

A királyok kihirdetik a törvényt. A törvények a királyok alkotásai, de nem többek a királynál. Én azonban királlyá teszem a Törvényt: tökéletesítem, megkoronázom azt az evangéliumi tanácsok koszorújával. Elôször volt a rend. Most több van a rendnél. Elôször jött, ami szükséges volt. Most több jön a szükségesnél, most a tôkeletesség következik. Aki birtokolja azt úgy, amint én adom nektek, egyszerre királlyá válik, mert elérkezett a ,,tökéleteshez'', mert nemcsak engedelmes, hanem hôsies, azaz szent, mert a szentség az erények összessége a legmagasabb fokban, amit teremtmény elérhet, hôsiesen szeretve és szolgálva, teljesen elszakadva mindattól, amire az ember vágyakozik vagy gondol bármit illetôleg. Azt mondhatnám, hogy szent az, akinek a szeretete és vágya akadályt lát mindabban, ami nem Isten. Nem vonják el figyelmét az alsóbbrendû látványok, szívének szemét bezárja azok elôtt, Isten legszentebb ragyogásának fényében mindent Istenben lát, buzgón segítve rászoruló embertársait. Anélkül, hogy levenné szemét Istenrôl, a szent kiárasztja segítô tevékenységét testvéreire. Eszménye: szolgálni, mit sem törôdve a testtel, a vagyonnal, a kényelemmel. Szegény a szent? Csökkent értékû? Nem! Eljutott az igazi bölcsesség és gazdagság birtokába. Azért mindennel rendelkezik. Állandóan tevékenykedik, s nem fárad bele, de igaz, hogy állandóan töltekezik is. Igazán megérti a világ fájdalmait, és igazán élvezi az ég örömeit. Isten táplálja, Istenben örvendezik. Ô az a teremtmény, aki megértette az élet értelmét.

Amint látjátok, nem változtatom, és nem csonkítom meg a Törvényt, de nem is teszem tönkre azt emberi agyszülemények reá halmozásával. Inkább tökéletesítem. A Törvény az, ami, és az marad a világ végéig, egyetlen szavának megváltoztatása nélkül, egyetlen parancsának eltörlése nélkül.

De ráhelyezik a tökéletesség koronáját. Ahhoz, hogy valaki üdvözüljön, elég elfogadni azt, úgy, amint Isten adta. De ahhoz, hogy valaki közvetlenül egyesüljön Istennel, szükséges úgy élni azt, amint én tanácsolom. De a hôsök kivételek. Én a közönséges lelkekhez beszélek, a lelkek tömegéhez, azért, hogy ne mondhassák, a tökéletesség kedvéért figyelmen kívül hagyom a szükségeset. De abból, amit mondok nektek, jól jegyezzétek meg ezt: azt, aki megengedi, hogy ezeket a parancsolatokat a legkisebb fokban megsértsék, a legkisebbnek tartják majd a mennyországban. És azok, akik rávesznek másokat azok megsértésére, legkisebbnek tartják majd azok, akiket ôk rávettek erre. Ezzel szemben azok, akik életükkel és cselekedeteikkel, inkább, mint szavukkal meggyôznek másokat a parancsoknak való engedelmesség szükségességérôl, azok nagyok lesznek a mennyországban, és nagyságuk növekszik minden egyes ember által, akiket ôk vezettek el az engedelmességre és az önmegszentelésre. Tudom, hogy amit mondani fogok keserû lesz sokak ínye számára. De én nem vagyok képes hazudni akkor sem, ha az igazság, amit kimondok, ellenségeimmé teszi ôket.

Igazán mondom nektek, ha a ti igazságtok nem újul meg, teljesen elszakadva attól a szegényes és helytelenül megfogalmazott igazságosságtól, amelyet az írástudók és farizeusok tanítottak nektek; ha ti nem lesztek sokkal inkább és igazán igazabbak a farizeusoknál és írástudóknál, akik azt hiszik, hogy ôk azok, mert szaporítják a kifejezéseket, de lényegesen nem változtatják meg szellemüket, akkor nem léptek be a mennyországba.

A hamis próféták (Mt 7,15-20)

-- Óvakodjatok a hamis prófétáktól és a tévedések tanítóitól. Báránybôrben jönnek hozzátok, de ragadozó farkasok. A szentség köntösében jönnek, de kigúnyolják Istent. Azt mondják, hogy szeretik az igazságot, de hazugság az eledelük. Tanulmányozzátok ôket, mielôtt utánuk mennétek.

Az embernek nyelve van a beszédhez, szeme a látáshoz, keze, amivel rá tud mutatni valamire. De van valami, ami jobban tanúskodik arról, hogy valójában kicsoda: ezek a cselekedetei. És mit gondoltok arról, aki összetett kézzel imádkozik, de utána lop vagy paráználkodik? És arról, aki ájtatosan forgatja szemét, de miután befejezte ezt a komédiát, utána ugyancsak vágyakozva néz egy nôre, hogy paráználkodjék vele, vagy ellenségére, hogy megölje? És mit gondoltok arról, aki hazug nyelvvel dicshimnuszokat zeng, de utána bûnre csábít másokat mézesmázos szavaival, vagy hátatok mögött megrágalmaz titeket, és képes a hamis esküre is azért, hogy titeket megvetésre méltókká tegyen? Milyen nyelv az, amely hosszú képmutató imák után gyorsan tönkreteszi embertársa becsületét, vagy becsapja a jóhiszemûeket? Utálatos! Utálatosak a hazug szemek és kezek. De egy embernek igaz cselekedetei, vagyis viselkedésmódja a családjában, az üzletkötésben, felebarátjával és szolgáival, tanúskodnak arról, hogy ,,Ez az ember az Urat szolgálja''. Mert a szent cselekedetek az igazi vallásosság gyümölcsei.

Egy jó fa nem hoz rossz gyümölcsöt, és egy rossz fa nem hoz jó gyümölcsöt. Ezek a szúrós tüskebokrok teremhetnek-e valaha zamatos szôlôt? És azok a még kellemetlenebb bogáncsok teremhetnek-e valaha lágy fügét? Nem. Már virágjuk is tövises, és gyümölcsük ehetetlen. Az az ember, aki nem igaz, tiszteletet ébreszthet megjelenésével, de csak azzal.

A bogáncs gömbje is ezüstös szálú gyapotpehelynek tûnhet, amikor a harmat gyémántként csillog rajta. De ha megérintitek véletlenül, érzitek, hogy nem gyapotpehely, hanem tûhegyes gömb, amely fájdalmat okoz az embernek, árt az állatnak. Ezért a pásztorok kiirtják legelôjükrôl, és tûzbe vetik, hogy még magjuk se maradjon meg. Igazságos, és elôrelátó eljárás. Nem azt mondom nektek, hogy: ,,Öljétek meg a hamis prófétákat és a képmutató híveket''. Ellenkezôleg azt mondom: ,,Hagyjátok ezt a feladatot Istenre.'' De azt is mondom: ,,Figyeljetek, maradjatok távol tôlük, nehogy megmérgezzenek titeket váladékukkal!''

Az ellenség szeretete, rossz jóval viszonzása (Mt 5,38-48)

-- Tegnap hallottátok, hogyan kell szeretnetek Istent. Most megmagyarázom, miként kell szeretnetek embertársaitokat.

Egykor azt mondták nektek: ,,Szeresd barátodat és gyûlöld ellenségedet!'' Nem! Ne így tegyetek! Ez jó volt akkor, amikor az ember nem érezhette Isten mosolyának vigaszát. De most eljöttek az új idôk, amelyekben Isten annyira szereti az embereket, hogy elküldi Igéjét megváltásukra. Most az Ige beszél. Már kiárasztja kegyelmét. Utána az Ige véghezviszi a béke és megváltás áldozatát, és a kegyelem nemcsak kiárad, hanem mindenki részesül benne, aki hisz Krisztusban. Azért tökélyre kell emelni az embertárs szeretetét, s ki kell terjeszteni azt barátra és ellenségre egyaránt.

Rágalmaznak titeket? Szeressétek ôket és bocsássatok meg nekik! Megütnek titeket? Szeressétek ôket és fordítsátok oda másik arcotokat annak, aki arcul üt titeket, arra gondolva, hogy jobb, ha rajtatok tölti ki haragját, akik el tudjátok azt viselni, mintha egy másikon tenné, aki megbosszulná a sértést. Meglopnak titeket? Ne gondoljátok: ,,Ez az ember telhetetlen kapzsi'', hanem szeretetteljesen gondoljátok: ,,Ez a szegény testvérem nélkülöz'', és adjátok neki ruhátokat is, ha elvette köntösötöket. Ezzel feleslegessé teszitek számára, hogy mást is meglopjon, mert már nincs szüksége más ruhájára.

Azt mondjátok: ,,De lehet, hogy bûnözô és nem nélkülöz''. Rendben van, akkor is adjatok neki éppúgy. Isten megjutalmaz titeket, és a gonosz majd fizet érte Istennek. De sokszor az történik, amit tegnap mondtam nektek az irgalmassággal kapcsolatban, hogy a bûnös megtér és visszaadja a lopott holmit.

Legyetek nagylelkûek azokkal, akik becsületesebbek, és kérnek tôletek ahelyett, hogy ellopnák azt, amire szükségük van. Ha a gazdagok valóban lelkileg szegények volnának, mint tegnap tanítottam, nem lenne oly fájdalmas társadalmi egyenlôtlenség, ami annyi emberi szerencsétlenséget okoz, néha oly fokban, hogy felülmúlja az emberek erejét. Gondoljatok mindig arra: ,,Ha én szenvednék szükséget, milyen hatással lenne rám a segítség visszautasítása?'' Tegyetek úgy, amint az erre adott válasz ösztönöz titeket. Tegyetek úgy másokkal, ahogy ti szeretnétek, hogy mások bánjanak veletek hasonló helyzetben, és ne tegyétek azt, amit ti sem szeretnétek, ha mások tennének veletek.

A régi mondás: ,,Szemet szemért, fogat fogért'' (Vö. Kiv 21,22-25. Lev 24,18-22. MTörv 19,21) nem a tízparancsolatban van, hanem onnan ered, hogy a kegyelemtôl megfosztott ember vérszomjas volt, és csak a bosszúállást volt képes felfogni. Ennek érvénye megszûnt. Megszüntette az új mondás: ,,Szeresd azt, aki gyûlöl téged, imádkozz üldözôidért, mentegesd azt, aki rágalmaz, áldd átkozóidat, tégy jót azzal, aki kárt okoz neked, légy békés a kötekedôkkel, bocsáss meg annak, aki bosszant, segítsd szívesen azt, aki hozzád fordul, és ne uzsorázd ki, ne bírálj, ne ítélj!'' Ti nem ismeritek az emberi cselekedetek végpontját. Minden segítésnél legyetek nagylelkûek, irgalmasok. Minél többet adtok, annál többet kaptok, a nagylelkût Isten túláradó mértékben jutalmazza meg. Isten nemcsak annyit ad nektek, amennyit ti adtatok, hanem sokkal-sokkal többet. Igyekezzetek szeretni, és megszerettetni magatokat. A perlekedések többe kerülnek, mint a szeretetteljes megegyezés, és a kedvesség olyan, mint a méz, amely sokáig érezhetô nyelvünkön.

Szeressetek, szeressetek! Szeressétek a barátaitokat és ellenségeiteket, hogy hasonlókká legyetek Atyátokhoz, aki esôt ad a jóknak és a gonoszoknak, és aki napsugarat ad az igazaknak és a gonoszoknak, és aki magának tartja fenn, hogy napsugárban és örök harmatban vagy tûzben és pokoli jégesôben részesítse ôket, amikor kiválasztja a jókat, mint a búzakalászokat, amelyeket kévékbe kötnek az aratásnál.

Nem elég azokat szeretni, akik titeket szeretnek, és akiktôl viszonzást reméltek. Ez nem érdemszerzô; ez öröm, és a becsületes természetûek is meg tudják tenni. A vámosok és a pogányok is ezt teszik. De ti Istenhez hasonlóan szeressetek, Istenre való tekintettel szeressetek, aki azoknak is Teremtôje, akik ellenségeitek és kevésbé szeretetreméltók. A tökéletes szeretetet akarom látni bennetek, és azért mondom nektek: ,,Legyetek tökéletesek, amint mennyei Atyátok tökéletes.''

A harag (Mt 5,21-26)

-- Oly nagyszerû az embertárs szeretetének parancsa, a felebaráti szeretet parancsának tökéletesítése, hogy többé már nem azt mondom nektek, amit azelôtt mondtak: ,,Ne ölj'', mert azt, aki öl, az emberek elítélik. Hanem azt mondom: ,,Ne haragudj'', mert sokkal magasabb ítélet alá estek, amely számításba veszi a láthatatlan cselekedeteket is. Aki sértegeti testvérét, azt elítéli a fôtanács. De aki bolondként kezeli ôt, és azért megtagadja, azt Isten ítéli el. Hasztalan áldozatokat vinni az oltárhoz, ha elôbb nem áldozzátok fel szívetekben haragotokat Isten iránti szeretetbôl, és ha nem viszitek végbe a megbocsátás legszentebb szertartását. Azért, ha amikor áldozatot akarsz bemutatni Istennek, eszedbe jut, hogy vétettél testvéred ellen, vagy haragszol rá bûne miatt, hagyd ott áldozatodat az oltár elôtt, s elôbb áldozd fel önszeretetedet, kiengesztelôdve testvéreddel, és utána jöjj az oltárhoz, és akkor és csak akkor lesz szent áldozatod. A legjobb üzlet mindig a jó egyetértés. Az ember ítélete visszavonható, és aki megátalkodik, kockáztatja azt, hogy elveszti a pert és az utolsó fillérig meg kell fizetnie adósságát ellenfelének, vagy börtönbe kerül.

Tekintsetek minden dologban Istenre. Tegyétek fel magatoknak a kérdést: ,,Jogom van-e azt tenni, amit Isten nem tesz velem?'' Mert Isten nem olyan könyörtelen és megátalkodott, mint ti. Jaj lenne nektek, ha olyan lenne! Egyiktek sem üdvözülne! Ez a megfontolás hajlamossá tesz titeket a szelídségre, alázatosságra, irgalmasságra. Akkor nem marad el jutalmatok Isten részérôl sem.

Menjetek mindnyájan békével! Holnap ismét beszélek hozzátok.

(3-183)


Legyetek ôszinték!;A hegyi beszéd
Legyetek ôszinték!	A hegyi beszéd

Jézus beszél a tömeghez: (Vö. Mt 5,33-37; 6,5-6; 7,7-17)

-- Az emberek egyik hibája, amit könnyen elkövetnek, hogy nem ôszinték, még önmagukkal sem. Mivel nehéz az emberek számára az ôszinteség és a becsületesség, önmaguktól készítettek maguk számára egy korlátot, ami kényszeríti ôket, hogy azon az úton haladjanak, amelyet megígértek. Olyan ez számukra, mint a zabla a ló számára, amellyel a szilaj lovat idomítják, s nem engedik neki, hogy tetszése szerinti irányba menjen. Vagyis gondolkodás nélkül teszi, amit megígért, nem is gondolva arra, hogy Isten megfeddheti ôt ezért, vagy az emberek, vagy lelkiismerete korholja meg érte.

Ez a zabla, korlát az eskü. De becsületes emberek között nincs szükség esküre, és nem Isten oktatott erre titeket. Sôt, minden további nélkül azt mondta nektek: ,,Ne tanúskodjál hamisan!'' Mert az embernek ôszintének kellene lennie, anélkül, hogy másra lenne szüksége szavának betartásához. Amikor a Másodtörvény beszél a fogadalmakról, akár a szívbôl jövô fogadalmakról, amelyekrôl hiszi, hogy Istennel egyesítik, akár szükségbôl fakadnak, akár hálából teszik azokat, azt mondja: ,,Ha egyszer ajkadra jött, tartsd meg és teljesítsd fogadalmadat, amelyet szabadon tettél az Úrnak, a te Istenednek, tulajdon száddal.'' (Mtörv 23,24) Mindig csak az adott szóról beszél, semmi másról. Az, aki szükségét érzi az eskünek, vagy nem bízik önmagában, vagy érzi, hogy felebarátja nem bízik benne. Aki pedig másoktól esküt követel, ezzel tanúskodik arról, hogy nem bízik annak ôszinteségében és becsületességében.

Amint látjátok, a szokásos esküdözés az erkölcsileg becstelen ember követelménye. Szégyenletes az emberre nézve. Kétszeresen szégyenletes, mert az ember nem hûséges még ehhez a szégyenletes dologhoz, az eskühöz sem, és kineveti Istent ugyanazzal a könnyelmûséggel, ahogy kineveti embertársát, akinek a legnagyobb könnyelmûséggel és lelki nyugalommal esküdözik. Lehet-e alávalóbb teremtmény a hamisan esküvônél? Ez gyakran egy szent szöveget használ, és azért Istent hívja meg bûntársául vagy kezesként, vagy a legkedvesebb érzelmekre hivatkozik: apjával, anyjával, feleségével, gyermekeivel, az övéi halálával, saját életével, legértékesebb szerveivel kapcsolatban, hogy azok támogassák saját hazug kijelentését, és ezáltal rávegye felebarátját annak elhívésére. Azonban megcsalja ôt. Szentségtörô, tolvaj, áruló, gyilkos! Kié? Istené, mert összeköti az Igazságot saját hazugságának becstelenségével, kigúnyolja azt kihívó módon: ,,Ölj meg, hazudtolj meg, ha tudsz! Te ott vagy, én itt vagyok, és nevetek rajtad.'' Ó, igen! Nevessetek, nevessetek csak ti hazudozók és gúnyolódók! De lesz majd egy pillanat, amikor nem fogtok nevetni, amikor Az, akinek megadatott minden hatalom, megjelenik elôttetek rettenetes fenségességében, és pusztán tekintetével figyelmessé tesz titeket, és szemének villámával lesújt rátok, mielôtt még hangja, megjelölve örök átkával, letaszítana titeket örök rendeltetési helyetekre.

Tolvaj, mert magának tulajdonítja azt a nagyrabecsülést, amit nem érdemel meg. Esküjétôl meghatva felebarátja megadja azt neki, és a kígyó feldíszíti magát vele, annak mutatva magát, ami pedig nem. Áruló, mert az esküvel megígér olyan dolgokat, amelyeket nem akar megtenni. És gyilkos, mert hamis esküjével megöli, elveszi felebarátjának becsületét, vagy pedig megöli saját lelkét, mert a hamisan esküvô alávaló bûnös Isten szemében, aki akkor is látja az igazságot, ha senki más nem látja azt. Istent nem lehet félrevezetni sem hamis szavakkal, sem kétszínû cselekedetekkel. Ô látja. Egy pillanat se kerüli el tekintetét egyetlen ember életérôl sem. Nincs az a megerôsített vár, sem az a mély pince, ahová nem hatol be az Ô tekintete. Még bensôtökbe is, abba az egyedülálló erôdítménybe, amellyel minden ember rendelkezik szívében, behatol az Isten. És nem aszerint ítél meg titeket, amit eskütökkel állítottatok, hanem aszerint, amint valóban tettetek.

Azért én más renddel helyettesítem azt a rendet, amit kaptatok, amikor azért, hogy megfékezzék a hazudozást és az ígéret meg nem tartását, az esküt bevezették. Nem azt mondom, amit a régiek mondtak: ,,Ne esküdj hamisan, hanem teljesítsd, amit esküvel ígértél'', hanem azt mondom nektek: ,,Sose esküdjetek!'' Sem az égre, ami Isten trónusa, sem a földre, ami lábának zsámolya, se Jeruzsálemre és Templomára, amely a Nagy Király Városa és Urunknak, Istenünknek a Háza.

Ne esküdjetek a holtak sírjára sem, sem pedig az ô szellemükre. A sírok tele vannak annak maradványaival, ami alsóbbrendû az embernél és közös az állattal, a szellemeket pedig hagyjátok békén tartózkodási helyükön. Ne okozzatok nekik fájdalmat, elborzadást, ha az igazak szellemei, akik már elôzetes ismerettel rendelkeznek Istenrôl. És mivel elôzetes csak az ismeretük, azaz nem teljes, mert a feltámadás pillanatáig nem birtokolják Istent az Ô teljes ragyogásában, szenvedést okoznak nekik bûneitek, amikor látnak titeket. Ha pedig nem megigazultak, ne növeljétek gyötrelmeiket azzal, hogy bûneitekkel figyelmeztetitek ôket az ô bûneikre. Hagyjátok, hagyjátok a szent halottakat békéjükben, a nem szent halottakat pedig szenvedéseikben. Ne csökkentsétek az elsôt, ne növeljétek a másodikat. Miért hivatkoztok a halottakra? Ôk nem beszélhetnek. A szentek azért nem, mert tiltja ezt szeretetük, nagyon sokszor kellene megcáfolniuk titeket. A kárhozottak pedig azért nem, mert a pokol nem nyitja meg kapuit és a kárhozottak nem nyitják meg szájukat másra csak átkozódásra, és minden szót elfojt a Sátán és az ördögök gyûlölete, mert a kárhozottak, ördögök.

Ne esküdjetek apátok vagy anyátok fejére sem, sem jegyesetekére vagy ártatlan gyermekeitekére. Ehhez nincs jogotok. Talán pénzként, vagy árúként kezelhetitek ôket? Talán olyanok, mint egy aláírás egy iraton? Némiképpen hasonlítanak ezekhez. A ti testetekbôl és véretekbôl származnak, de szabad teremtmények, és te nem használhatod ôket rabszolgákként, hogy kezeskedjenek hazugságodnál. És még kevésbé használhatod ôket aláírásodként, mert te értelmes vagy, szabad és felnôtt vagy, nem pedig egy megzavarodott, vagy gyermek, aki nem tudja, mit tesz, és azért szüleinek kell képviselniük ôt. Te értelmes ember vagy, és azért felelôs vagy cselekedeteidért, magadtól kell cselekedned, a te becsületednek, a te ôszinteségednek kell kezeskednie cselekedeteidrôl és szavaidról, a te jó hírnevednek, amelyet meg tudtál alapozni felebarátaidnál, nem pedig a te szüleid becsületességének, ôszinteségének és jó hírnevének, amit ôk alapoztak meg. Felelôsek a szülôk gyermekeikért? Igen, de csak addig, míg azok kiskorúak. Utána mindenki saját magáért felelôs. Az igazaktól nem mindig születnek igazak, és egy szent asszony férje nem mindig szent. Miért használjátok akkor jótállásként azok becsületességét, akik kapcsolatban állnak veletek? Ugyanígy egy bûnöstôl születhetnek szent gyermekek, és addig, míg ártatlanok, mind szentek. Miért folyamodtok akkor egy tisztához a ti tisztátalan cselekedetetek által, amilyen a hamis eskü is?

Ne esküdjetek saját fejetekre, szemetekre, nyelvetekre és kezetekre se. Nincs hozzá jogotok. Mindent Istentôl kaptatok. Ti azoknak csak ideiglenes ôrzôi vagytok, az Isten által nektek adott erkölcsi vagy anyagi kincsek bankárai. Miért akarjátok arra használni, amire nincs jogotok? Hozzá tudtok talán adni egy hajszálat hajatokhoz, vagy meg tudjátok változtatni annak színét? Ha nem tudjátok megtenni ezt, miért használjátok látástokat, beszédeteket, tagjaitok szabadságát eskütök megerôsítésére? Ne hívjátok ki Istent! Szavatokon foghat titeket, és elszáradhat szemetek úgy, mint gyümölcsöskertetek, vagy megfoszthat titeket gyermekeitektôl, elveheti házatokat, hogy emlékeztessen titeket arra, Ô az Úr és ti alattvalói vagytok, és hogy átkozott az, aki önmagát bálványozza olyannyira, hogy kihívja Istent hazugságával.

A ti beszédetek legyen: igen, igen; és nem, nem. Ne több. Ami több, azt a Gonosz sugallja nektek, hogy késôbb kinevessen titeket, mert nem tudtátok megtartani mindazt, amit ígértetek, hazudtok, csaltok, és hazugságtok közismertté válik. Ôszinteség, gyermekeim! A beszédben és az imában.

Az imádság (Mt 6,5-8; 7,7-10)

Ne tegyetek úgy, mint a képmutatók, akik, amikor imádkoznak, szeretnek felállni a zsinagógában vagy a piacterek sarkában, hogy lássák ôket az emberek és dicsérjék ôket, mint vallásosakat és igazakat, jóllehet utána, családi körükben vétkeznek Isten és felebarátjuk ellen. Nem tekintitek ezt úgy, mint a hamis esküt? Miért akarjátok igaznak feltüntetni azt, ami nem az? Nagyrabecsülést akartok kiváltani másokból, amikor nem érdemlitek meg azt? A képmutató ima célja ezt mondani: ,,Igazán szent vagyok. Esküszöm azok szemére, akik látnak engem, és amelyek nem hazudhatnak, amikor imádkozni látnak engem.'' Fátyolt borítanak gonoszságukra. Az ilyen célból mondott ima istenkáromlássá válik.

Bízzátok Istenre, hogy szenteknek jelentsen ki titeket, és éljetek úgy, hogy egész életetek ezt kiáltsa helyettetek: ,,Íme, Istennek egy szolgája.'' Ti azonban, ti azonban, kérlek, hallgassatok. Ne botránkoztassátok meg az angyalokat nyelvetekkel, amelyet kevélységtek indít szólásra. Jobb lenne nektek, ha egy pillanat alatt megnémulnátok, ha nincs erôtök parancsolni kevélységteknek és nyelveteknek, magatokat igazaknak és Isten elôtt kedveseknek kiáltva ki. Ezt a szegényes dicsôséget engedjétek át a kevélyeknek és kétszínûeknek! Ezt a tiszavirág-életû jutalmat engedjétek át a kevélyeknek és kétszínûeknek! Szegényes jutalom! De ezt akarják, és nem kapnak majd mást, mert csak egy jutalmat kaphatnak. Vagy az igazit az égben, amely örök és igazságos. Vagy a nem igazit, a földit, amely csak addig tart, ameddig az ember (földi) élete, vagy még addig sem, és utána, mivel alaptalan, már ki van fizetve, a másvilágon gyötrelmes büntetés vár csak rá.

Halljátok, hogyan kell imádkoznotok mind ajkatokkal, mind munkátokkal és teljes lényetekkel, szeretô szívetektôl hajtva. Igen, Isten, az Atya hallja azt. Aki így imádkozik, mindig szem elôtt tartja, ki a Teremtô és ki a teremtmény. Szeretetteljes tisztelettel áll Isten színe elôtt, mindig, akár imádkozik, akár kereskedik, akár gyalogol, akár pihen, akár nyerészkedik, akár jótékonykodik. Azt mondtam: szívbôl. Ez az elsô és lényeges feltétel. Mert minden a szívbôl jön. És amilyen a szív, olyan a gondolat, olyan a beszéd, a tekintet, a cselekedet.

Az igaz ember igaz szívébôl jót hoz elô, és minél többet hoz elô, annál többet talál benne, mert a jócselekedet újabb jót teremt, úgy, mint a vér, amely megújul a vérkeringésben és mindig új elemekkel meggazdagítva tér vissza a szívbe, amelyet a felvett oxigénbôl és a tápanyagok nedvébôl táplál. (A fordító megjegyzése: a vérkeringésrôl szóló rész biztosan Valtorta Mária öntudatlan hozzáadása Jézus szavaihoz, mert ezt csak a 18. században fedezték fel. Jézus hallgatósága tehát nem tudhatott errôl, és így Jézus sem hivatkozhatott erre, jóllehet Ô ismerte mindezt.) Ugyanakkor a gonosz az ô csalásokkal és mérgekkel teli sötét szívébôl csak csalárd és mérges dolgokat tud elôhozni, amelyek mindinkább növekszenek, erôsödnek, amint bûnei sokasodnak, s amint a jóknál Isten áldása gyarapodik. (Vö. Mt 12,34; Lk 6,45) Higgyétek azért, hogy a szív bôségébôl beszél a száj, és ez nyilvánul meg a cselekedetekben.

Legyen a ti szívetek alázatos és tiszta, szeretetteljes, bizakodó, ôszinte. Olyan szemérmes szeretettel szeressétek Istent, mint amilyennel egy szûz szereti jegyesét. Igazán mondom nektek, hogy minden lélek az Örök Szeretônek, Úristenünknek eljegyzett szûz. Ez a föld az eljegyzés ideje, amelyben minden ember ôrangyala a lelki vôfély, és az élet minden órája és körülménye mindmegannyi szolgálóleány, akik elkészítik a menyegzôs ruhát. A halál órája a házasságkötés, és akkor jön a megismerés, az átölelés, az egyesülés, és az elkészített ruhával a menyasszony, a lélek, felemelheti fátylát, és Istenének karjába vetheti magát anélkül, hogy megbotránkoztatna valakit azzal, hogy ennyire szereti Jegyesét.

De jelenleg, ó, az Istennel való eljegyzés kötelékében feláldozott lelkek, amikor beszélni akartok Jegyesetekkel, menjetek be lakástok békés helyére, és fôleg bensô békességes lakástokba, és beszéljetek, ti testben élô angyalok, ôrangyalotok oldala mellett, az angyalok Királyához. Szívetek rejtekében beszéljetek Atyátokhoz, bensô (lelki) szobátokban. Hagyjátok kint mindazt, ami a világé: a rögeszmét, hogy feltûnjetek másoknak, és épületeseknek lássanak titeket, valamint az aggályosságot, hogy hosszú imára van szükség, a szavak, szavak, szavak egymásra halmozására és egyhangúságára, a lanyha, sápadt szeretetre. Ugyan! Szabadítsátok meg magatokat a méricskéléstôl az imában! Igazán mondom nektek, vannak, akik sok, sok órát pocsékolnak el pusztán ajkukkal ismételt egyoldalú imájukkal, amely annyira egyoldalú, hogy még ôrangyaluk se hallgat rá, annyira hiábavaló zajcsapás, hogy az ôrangyal igyekszik jóvátenni ostoba ôrzöttjének mulasztását saját elmélyedt, buzgó imájával.

Igazán vannak egyesek, akik nem használnák fel ezeket az órákat másképpen akkor sem, ha maga Isten jelenne meg nekik, s azt mondaná: ,,A világ üdvössége függ attól, hogy hagyd abba ezt a lélek nélküli fecsegést, menj inkább, meríts vizet a kútból, és az irántam és hozzád hasonlók iránti szeretetbôl locsold meg a földet.'' Igazán, vannak egyesek, akik többre becsülik egyoldalú imájukat az udvarias vendégfogadásnál, vagy egy rászoruló megsegítésénél. Ezek a lelkek beleestek az ima bálványozásába.

Az ima a szeretet cselekedete. Szerethetünk valakit azáltal, hogy imádkozunk, éppúgy, mint azáltal is, hogy kenyeret készítünk, az elmélkedéssel éppúgy, mint egy beteg segítésével, a Templomba zarándoklással éppúgy, mint a család gondozásával, egy bárány feláldozásával éppúgy, mint saját, még jogos vágyunk feláldozásával is, hogy összeszedetten az Úrnál legyünk. Elég, hogy valaki teljesen átitassa magát és minden cselekedetét a szeretettel. Ne féljetek! Az Atya lát titeket. Az Atya megért titeket. Az Atya meghallgat titeket. Az Atya teljesíti kérésteket. Mily sok kegyelmet kaptak egyesek pusztán egyetlen igazi, tökéletes szeretetfohászért! Mily bôséges (kegyelmet kaptak) egy szeretetbôl végzett belsô áldozatért! Ne legyetek olyanok, mint a pogányok. Istennek nincs szüksége arra, hogy megmondjátok neki, mit kell tennie, mire van szükségetek. Ezt megmondhatják a pogányok értelmetlen bálványaiknak. Ne így tegyetek ti Istennel, az Igazi, Szellemi Istennel, aki nemcsak Isten és Király, hanem Atyátok, és tudja, mielôtt még kérnétek tôle, hogy mire van szükségetek. (Vö. Mt 6,7-8.)

Kérjetek, és kaptok, keressetek és találtok, kopogtassatok, és ajtót nyitnak nektek. Mert mindaz, aki kér, kap, aki keres, talál, és a kopogónak ajtót nyitnak. Amikor fiatok kinyújtja kezecskéjét, és azt mondja nektek: ,,Atyám, éhes vagyok!'', talán követ adtok neki? Kígyót adtok annak, aki halat kér tôletek? Nem! Sôt, nemcsak hogy kenyeret és halat adtok, hanem ezen felül meg is simogatjátok, és megáldjátok, mert jól esik egy apa számára, hogy gyermekét táplálja és látja annak boldog mosolyát. Ha tehát ti, tökéletlen szívûek, jó adományokat tudtok adni gyermekeiteknek pusztán természetes szeretetbôl, amely közös az állatéval kicsinyei iránt, mennyivel inkább megadja mennyei Atyátok a nekik szükséges javakat azoknak, akik kérik tôle. Ne féljetek kérni, és ne féljetek attól, hogy nem kapjátok meg!

Azonban -- és itt óvlak titeket egy könnyen elkövethetô tévedéstôl -- ne tegyetek úgy, mint azok, akiknek hite és szeretete gyenge, az igaz vallás pogányai -- mert a hívôk közt is vannak pogányok, akiknek szegényes vallása a babona és a hit keverékének halmaza, egy tönkretett épület, amelyet bevontak a különféle kúszóindák, oly fokban, hogy megrepedezett és rommá vált -- akik gyengék és pogányok, s akik úgy érzik, hogy elhal hitük, ha nem látják imájuk meghallgatását.

Ti kértek. És nektek helyesnek látszik, hogy kérjetek valamit. Valóban, abban a pillanatban nem is lenne helytelen az a kegyelem. De az élet nem fejezôdik be azzal a pillanattal. És az, ami jó ma, lehetséges, hogy nem lesz jó holnap. Ti ezt nem tudjátok, mert ti csak a jelent ismeritek, és ez is Isten kegyelme számotokra. Isten azonban ismeri a jövôt is. És sokszor azért, hogy megmentsen titeket egy nagyobb fájdalomtól, nem hallgatja meg egy kérésteket. Nyilvános életem évében nem egyszer hallottam felsóhajtani a szíveket: ,,Mennyire szenvedtem akkor, amikor Isten nem hallgatott meg. De ma azt mondom: Jól volt úgy, mert az a kegyelem meggátolt volna engem, hogy eljussak Istennek ehhez az órájához.'' Másokat hallottam, amikor azt mondták nekem: ,,Uram, miért nem hallgatsz meg? Mindenkinek megteszed ezt, és nekem nem?'' És jóllehet fájt, hogy ôket szenvedni láttam, azt kellett mondanom: ,,Nem tehetem'', mert ha meghallgattam volna ôket, meggátoltam volna ôket a tökéletes élet felé szárnyalásban.

Az Atya is azt mondja néha: ,,Nem tehetem''. Nem mintha nem tudná azonnal megtenni. Hanem mert nem akarja megtenni, mivel ismeri jövôbeli következményét. Idehallgassatok: Egy gyermeknek fáj a gyomra. Anyja hívja az orvost, és az azt mondja: ,,Ahhoz, hogy meggyógyuljon, teljes böjtöt kell tartania.'' A gyermek sír, kiabál, könyörög, látható módon elgyengül. Az anya, aki mindig részvéttel van, gyermekével együtt könyörög. Keménynek tûnik számára az orvos teljes tilalma. Úgy látszik, hogy árthat gyermekének a böjt is, a sírás is. Az orvos azonban könyörtelen. Végül azt mondja: ,,Asszony, én értek hozzá, te nem. El akarod veszíteni gyermekedet, vagy azt akarod, hogy megmentsem neked?'' Az anya felkiált: ,,Azt akarom, hogy éljen!'' ,,Akkor -- mondja az orvos -- nem engedhetem meg neki, hogy egyék. Belehalna.'' Az Atya is ezt mondja néha. Ti, résztvevô anyaként kezelve önmagatokat, nem akarjátok hallani saját síránkozástokat a megtagadott kegyelem miatt. De Isten azt mondja: ,,Nem tehetem. Károdra válna.'' Eljön majd az idô, vagy eljön az örökkévalóság, amikor azt mondjátok: ,,Köszönöm, Istenem, hogy nem hallgattad meg ostoba kérésemet!''

A böjt (Mt 6,16-18)

Amit az imáról mondottam, azt mondom a böjtrôl is. Amikor böjtöltök, ne járjatok mélabúsan, mint a képmutatók teszik, akik mesterségesen eltorzítják képüket, hogy a világ tudja és higgye, akkor is, ha nem igaz, hogy ôk böjtölnek. A világ dicsérete által ôk is megkapták már jutalmukat, és nem lesz más jutalmuk. De ti, amikor böjtöltök, legyetek vidámak, még inkább mossátok meg arcotokat, hogy frissnek és simának látsszék. Kenjétek meg szakállatokat és illatosítsátok hajatokat, mosolyogjatok, mint a jóllakott ember. Ó, mennyire igaz, hogy nincs az az étel, amely úgy táplálna titeket, mint a szeretet! És aki a szeretet szellemében böjtöl, azt a szeretet táplálja! Igazán mondom nektek, hogy, még ha a világ titeket ,,hiúknak'' nevez is, és ,,vámosoknak'', Atyátok látja titkos hôsiességteket, és kétszeresen megjutalmaz érte. Mind a böjtért, mind pedig az áldozatért, hogy nem kívántátok érte mások dicséretét.

Most menjetek, és miután lelketeket tápláltátok, tápláljátok testeteket is. Az a két szegény -- mutat rá Jézus két emberre -- maradjon velünk. Áldott vendégeink lesznek, akik megízesítik kenyerünket. Béke veletek!

A két szegény, egy fiatalabb özvegyasszony és egy öreg férfi ott marad, és Jézus személyesen szolgálja ki ôket. Utána megkéri az asszonyt, hogy legyen támasza a halálhoz közelálló öregnek, akit saját lánya nem hajlandó segíteni. Az asszonyt megvigasztalja fájdalmában, s ô szívesen vállalkozik erre, ami viszont az öreget vigasztalja meg.

(3-190)


Gyûjtsetek égi kincseket! -- A hegyi beszéd
Gyûjtsetek égi kincseket!	A hegyi beszéd

Ma még többen gyûltek össze, hogy Jézust meghallgassák, mint tegnap. Jézus a szokásos módon kezdi:

-- Az Ô békéje legyen veletek!

Tegnap beszéltem az imáról, az eskürôl és a böjtrôl. Ma egyéb tökéletességgel kapcsolatos dolgokról akarok szólni. Ma is szó lesz az imáról, továbbá a bizalomról, ôszinteségrôl, szeretetrôl és vallásosságról.

A kincsgyûjtés (Mt 6,19-21)

Elôször a vagyon helyes használatáról beszélek. A hûséges szolga a vagyont átváltoztathatja jóakaratával égi kinccsé. A földi kincsek nem tartanak sokáig. Az égi kincsek azonban örökkévalók. Szeretitek azt, ami a tiétek? Fájlaljátok, hogy meg kell halnotok, mert többé nem tudjátok gondját viselni javaitoknak, hanem itt kell azokat hagynotok? Akkor vigyétek magatokkal az égbe!

Azt mondjátok: ,,Az égbe nem juthat be az, ami földi, és te azt tanítod, hogy a pénz a föld legszennyesebb dolga. Hogyan vihetjük akkor át az égbe?''

Nem. A pénzt, ami anyagi, nem vihetitek magatokkal abba az Országba, ahol minden szellemi. De magatokkal vihetitek a pénz kamatját. Amikor bankba teszitek aranyotokat, miért adjátok azt oda? Azért, hogy kamatozzék. Kétségtelen, hogy megfosztjátok magatokat tôle, jóllehet csak pillanatnyilag, mert az ott kamatozik számotokra. De azt akarjátok, hogy tíz talentumért visszakapjatok tizenegyet, vagy még többet. Akkor boldogok vagytok és dicséritek a bankárt. Egyébként azt mondjátok: ,,Ez becsületes ember, de ostoba.'' Ha pedig a tizenegy helyett csak kilencet ad nektek, mondván: ,,A többit elvesztettem'', akkor feljelentitek, és börtönbe vetitek.

Hogyan gyümölcsözik a pénz? Talán a bankár elveti és öntözi, hogy növekedjék? Nem. Azáltal gyümölcsözik, hogy óvatosan kezeli, kikölcsönzi, és igazságos kamatot kér érte. Nemde így van?

Nos, akkor hallgassatok ide. Isten földi javakat ad nektek. Egyeseknek sokat, másoknak épp csak annyit, amennyi megélhetésükhöz szükséges, és azt mondja: ,,Most a tied. Neked adom. Használd fel arra a célra, amire szeretetbôl javadra szántam. Rád bízom. De nem azért, hogy rosszra használd fel. Bízom benned, hogy hálás vagy ajándékaimért, gyümölcsöztesd tehát azokat igazi Hazád számára.''

Íme, milyen módon érhetitek el ezt a célt.

Ne akarjátok felhalmozni a vagyont a földön, ne annak éljetek, ne váljatok kegyetlenné miatta, nehogy Isten és embertársaitok elátkozzanak érte titeket. Nem ér ennyit. Itt lenn mindig bizonytalan a vagyon. A tolvajok ellophatják tôletek. Tûz emésztheti meg házatokat. A növények vagy nyájak betegségei megsemmisíthetik állataitokat vagy gyümölcsöseiteket. Mennyi dolog veszélyeztetheti javaitokat! Ha azok ingatlanok vagy romolhatatlanok, mint a házak és az arany, vagy természetüknél fogva kárt szenvedhetnek, mint mindaz, ami él, mint a növények és az állatok; vagy ha értéktárgyak, csökkenhet értékük. A villámcsapás, tûz, víz, tolvajok, a rozsda, szárazság, patkányok, rovarok, birkabetegség, lázas betegségek, ficamok, járványok az állatok között. A moly és az egerek az értékes anyagoknál és ingóságoknál, a mûvészi értékû edények, lámpák, kerítések megrozsdásodása, mind, mind értékcsökkenéssel jár.

Ha azonban ti ezeket a földi javakat természetfeletti javakká alakítjátok át, akkor ezek semmi kárt nem szenvedhetnek sem az idôtôl, sem az emberektôl, sem a viszontagságoktól. A mennyben helyezzétek el tehát vagyonotokat, ahol se tolvajok nem férnek hozzá, sem balszerencse nem érheti. Irgalmas szeretettel segítsetek a föld minden nyomorán. Simogassátok, igen, pénzeteket, meg is csókolhatjátok, ha akarjátok, örvendezhettek a jól sikerült aratásnak, a bôséges szôlôszüretnek, az olajbogyóktól roskadozó fáknak, a gyorsan szaporodó nyájnak, duzzadó emlôknek. Tegyétek meg mindezt. De ne terméketlenül. Nem emberi módon. Tegyétek természetfeletti szeretettel, csodálattal, örömmel és számítással.

,,Hálát adok neked, Istenem, ezért a pénzért, ezért az aratásért, ezekért a növényekért, ezekért az állatokért, ezért az üzletért! Hála nektek, állataim, növényeim, mezôim, üzleteim, amelyek oly jól szolgáltok engem. Legyetek áldottak mind, mert a te jóságodból, Örökkévaló, és a ti jóságtokból, ti dolgok, íme jót tudok tenni azokkal, akik éheznek, akik ruhára szorulnak, akik felett nincs fedél, akik betegek, egyedül vannak... A múlt évben tízen segítettem. Ebben az évben -- mivel sok alamizsnát adtam, több pénzem van, kövérebbek és számosabbak nyájaim -- íme, kétszer, háromszor annyit adok, mint tavaly. Azért mindnyájan, a minden saját javuktól megfosztottak is együtt örülnek velem és áldanak Téged velem együtt, Örök Úr.'' Íme, így imádkozik az igaz. Ez az ima, a cselekedetekkel együtt az égbe viszi a ti javaitokat, és nemcsak örökre megôrzi azokat, hanem a szent szeretet kamatoztatja is ôket.

Legyen kincsetek a mennyben, hogy ott legyen szívetek is. Ott nemcsak aranyotok, házaitok, mezôitek és nyájaitok nincsenek alávetve a csapásoknak, hanem szíveteket sem lopja meg, rozsdásítja meg, sebzi meg, öli meg a világ szelleme. Ha így tesztek, szívetekben lesz kincsetek, mert Isten lesz bennetek egészen addig a boldog napig, amikor ti lesztek Ôbenne.

Azonban nehogy csökkentsétek a szeretet gyümölcseit, természetfeletti szellemben legyetek szeretetteljesek. Amit mondtam az imáról és a böjtrôl, azt mondom az alamizsnálkodásról és minden más jócselekedetrôl is, amit véghez vihettek.

Ôrizzétek meg a jót, amit tesztek a világias gondolkodástól, tartsátok távol az emberi dicsérettôl. Ne szentségtelenítsétek meg az illatos rózsát, szeretetetek és jócselekedeteitek legyenek kellemes illatúak az Úr számára. Megszentségteleníti javaitokat a kevélység szelleme, a vágy, hogy felfigyeljenek rátok, amikor jót tesztek, és megdicsérjenek érte. A szeretet rózsája akkor beszennyezôdik a kielégített kevélység csigájának nyálától, és féreg rágta lesz, és a tömjénezôbe bûzös trágyadarabok esnek abból az alomból, amelyen a kevély hentereg, mint egy jóllakott állat.

Ó, mennyi jót tesznek azért, hogy megemlékezzenek róluk! De jobb, sokkal jobb, ha egyáltalán nem teszik azokat! Aki nem tesz jót, vétkezik érzéketlenséggel. De aki teszi, nyilvánosságra hozva, mily összeget adott és kiknek, ezzel koldulja a dicséretet, az vétkezik kevélységgel, mert amikor felajánlását közli, mintegy ezt mondja: ,,Látjátok, mit tudok én tenni?'' Vétkezik a szeretet ellen is, mert gyötrelmet okoz annak, akivel jót tett, amikor közli nevét. Vétkezik a lelki fösvénységgel is, mert fel akarja halmozni az emberi dicséreteket... Szalma, szalma, csak szalma. Tegyetek úgy, hogy csak Isten és angyalai dicsérjenek titeket!

Mikor alamizsnát osztotok, ne trombitáltassatok magatok elôtt, hogy a járókelôk figyelmét magatokra vonjátok, és azok tiszteljenek titeket. Így tesznek a képmutatók, akik az emberek dicséretét keresik, és azért csak akkor tesznek jót, ha sokan láthatják ôket. Ezek is megkapták már jutalmukat, és semmi több jutalmat sem kapnak Istentôl. Ti ne essetek bele ugyanebbe a bûnbe és önteltségbe. Amikor alamizsnát adtok, ne tudja bal kezetek, mit tesz a jobb, annyira szemérmesen rejtsétek el jótetteteket, és utána ti is feledkezzetek el róluk. Ne csodáljátok magatokat a véghezvitt tettért, fölfuvalkodva, mint a varangyos béka, amely fátyolos szemével csodálja magát a pocsolyában. Tegyük fel, hogy látja visszatükrözôdni a vízben a felhôket, fákat, a víz mellett álló kocsit, és magát oly kicsinynek látja ezekkel a nagy dolgokkal összehasonlítva, s addig fújja fel magát, míg végül szétpukkad. A ti felebaráti szeretetetek is semmiség a Végtelennel, Isten Szeretetével összehasonlítva, és ha Ôhozzá hasonlókká akartok válni, és a ti csekély szereteteket felfújjátok, fújjátok, fújjátok, hogy oly nagy legyen, mint az Övé, a kevélység levegôjével töltitek meg magatokat, és végül elvesztek.

Feledkezzetek el magatokról! Feledkezzetek el arról, amit tettetek. Mindig megmarad számotokra a fény, egy hang, a méz, és beragyogja napotokat, megédesíti, és boldoggá teszi azt. Mert ez a fény Isten mosolya lesz, ez a méz a lelki béke, aki ezen felül Isten, ez a hang az Atyaisten hangja, aki azt mondja nektek: ,,Köszönöm!'' Ô látja a rejtett rosszat és látja a rejtett jót, és megjutalmaz érte titeket.

Mondom nektek, hogy Isten megjutalmaz titeket akkor is, ha ti nem kértek jutalmat jótetteitekért. De ti ne tegyétek a jót azért, hogy jutalmat kapjatok érte, hogy az biztosítsa jövôtöket. Ne mérlegeljétek a jót, és ne tartson vissza titeket az a gondolat, hogy ,,Utána mi lesz velem, marad-e még nekem? És ha semmi sem marad, ki segít majd rajtam? Lesz-e valaki, aki azt teszi velem, amit én tettem? És ha többet már nem tudok adni, szeretnek-e még engem?''

Idehallgassatok: Nekem vannak hatalmas barátaim a gazdagok között, és vannak barátaim a föld nyomorgói között. És igazán megmondhatom nektek, hogy nem hatalmas barátaimat szeretik a legjobban. Nem önszeretetbôl, saját javamat keresve megyek hozzájuk. Hanem azért, mert tôlük sokat kaphatok azok számára, akiknek semmijük sincs. Nekem nincs semmi vagyonom. Szeretném birtokolni a világ minden kincsét, és átváltoztatni azt kenyérre azok számára, akik éheznek, tetôvé a lakásra szorulóknak, ruhává a ruhátlanoknak, orvosságra a betegeknek. Azt mondjátok: ,,Te tudsz gyógyítani.'' Igen, ezt és más egyebet is meg tudok tenni. De nem mindig van hitük másoknak, és én nem tudom megtenni, amit megtennék, és amit szeretnék megtenni, ha hitet találnék szívükben. Szeretnék jót tenni azokkal is, akiknek nincs hitük. Feltéve, hogy nem csodát kérnek az Emberfiától, szeretnék emberi segítséget nyújtani nekik. De nincs semmim. Azért kinyújtom kezemet azok felé, akiknek van, és kérem ôket: ,,Isten nevében adj nekem alamizsnát!'' Ezért vannak magasrangú barátaim. Holnap, amikor én már nem leszek többé a földön, még mindig lesznek veletek szegények, és én nem leszek itt, és nem teszek csodát azokkal, akiknek van hitük, se alamizsnát nem adok azoknak, akiknek nincs hitük, hogy elôsegítsem hitüket. De akkorra gazdag barátaim megtanulták már a velem való kapcsolatuk által, miként kell jót tenniük, és apostolaim szintén megtanulták a velem való kapcsolatuk által, hogy szeretettel alamizsnát adjanak testvéreiknek. És a szegények mindig segítségre találnak.

Azonban tegnap valakitôl, akinek semmije se volt, többet kaptam, mint amit mindazok adtak nekem, akiknek volt. Ez a barátom szegény, mint én. De adott nekem valamit, amit nem lehet semmiféle pénzhez sem hasonlítani, és boldogan adta nekem. Ez felidézte bennem gyermekkorom és ifjúkorom sok békés óráját, amikor minden este fejemre tette kezét az atyám, és én az ô áldásával mentem aludni, s ô ôrködött álmom felett. Tegnap ez a szegény barátom királlyá tett engem áldásával. Látjátok, hogy amit ô adott nekem, azt sose kaptam egyik gazdag barátomtól sem. Azért ne féljetek. Mégha nem is lesz már többé módotokban pénzt adni, pusztán a szeretet és szentség ajándékozásával jót tudtok tenni a szegényekkel, elfáradtakkal és a szomorúakkal.

Azért azt mondom nektek: ne nyugtalankodjatok sokat attól félve, hogy kevés vagyonotok lesz. A szükséges mindig meglesz nektek. Ne aggódjatok sokat a jövôre gondolva. Senki sem tudja, mennyi jövô van még elôtte. Ne aggódjatok azért, hogy mit esztek, mivel tartjátok fenn testeteket, mivel ruházkodtok, hogy melegen tartsátok testeteket. Szellemetek élete sokkal értékesebb gyomrotoknál és tagjaitoknál, sokkal többet ér a kenyérnél és a ruhánál, amint az anyagi élet több az ételnél és a test több a ruhánál. És Atyátok tudja ezt. Tudjátok meg tehát ti is. Nézzétek az ég madarait; nem vetnek, nem aratnak, csûrökbe sem gyûjtik a magot, mégse halnak éhen, mert a mennyei Atya táplálja ôket. Ti emberek, akiket különösen szeret az Atya, sokkal többet értek azoknál.

Közületek, ki tud, minden tehetségét latba vetve, egy könyöknyit is hozzáadni termetéhez? Ha még egy tenyérnyivel se sikerül magasabbá tenni termeteteket, hogyan képzelhetitek, hogy megváltoztathatjátok jövôtök feltételeit, meggyarapítva vagyonotokat, hogy azzal hosszú és szerencsés öregkort biztosítsatok magatoknak? Mondhatjátok-e a halálnak: ,,Te akkor viszel majd el engem, amikor én akarom''? Nem mondhatjátok. Akkor miért nyugtalankodtok a holnap miatt? És miért féltek annyira attól, hogy nem lesz ruhátok? Nézzétek a mezôk liliomait: nem fáradoznak, nem szônek, nem mennek a ruhakereskedésekbe, hogy vegyenek maguknak. Mégis, biztosítalak titeket, hogy Salamon az ô egész dicsôségében sose volt úgy öltözve, mint ezek egyike. Nos, ha Isten így felöltözteti a mezô füvét, amely ma létezik, és holnap a kemence begyújtására használják, vagy a nyájat táplálják vele, és a vége hamu vagy trágya lesz, mennél inkább gondoskodni fog rólatok, gyermekeirôl.

Ne legyetek kicsinyhitûek! Ne aggódjatok a jövô bizonytalansága miatt, mondván: ,,Amikor megöregszem, mit fogok enni? Mit iszom? Mibe öltözöm?'' Hagyjátok ezeket a gondokat a pogányoknak, akik nem rendelkeznek az isteni atyaság fennkölt biztonságával. Ti rendelkeztek vele. Hiszitek, hogy Atyátok tudja, mire van szükségetek, és szeret titeket. Bízzatok azért benne. Keressétek elôször az igazán szükséges dolgokat: a hitet, a jóságot, a szeretetet, az alázatosságot, az irgalmasságot, a tisztaságot, az igazságosságot, a szelídséget, a három és a négy fôerényt, és a többit mind, mind, úgy hogy barátai legyetek Istennek és jogotok legyen az Ô Országára. És biztosítalak titeket, hogy a többit mind megkapjátok ráadásként anélkül, hogy kérnétek. Nincs gazdagabb a szentnél, és biztosabb nála. Isten a szenttel van. A szent Istennel van. Nem kér semmit teste számára, és Isten önmagát adja neki itt, és a mennyországot a túlvilágon.

Ne gyötörjétek azért magatokat azzal, ami nem éri meg a gyötrelmet. Sújtson le titeket az, hogy tökéletlenek vagytok, ne pedig az, hogy nincs elég földi javatok. Ne gyötörjétek magatokat a holnap miatt. A holnap majd gondoskodik önmagáról, és ti majd gondoltok rá, amikor élitek. Miért aggódni ma? Nem elég fájdalmas a tegnap emléke és a mai nap gyötrô gondolata, az élet, szükségetek van még arra is, hogy aggódjatok, ,,mi lesz'' holnap? Elég a napnak a maga baja! Az életben mindig több lesz a szenvedés, mint szeretnétek anélkül, hogy a jelenlegihez hozzá kellene csatolnunk a jövôét! Mondjátok mindig a nagyszerû szót Istennek: ,,Ma.'' Legyetek az ô gyermekei, akiket saját hasonlatosságára teremtett. Mondjátok tehát vele: ,,Ma''. (Mt 6,25-32)

És ma megáldalak titeket. Elkísérlek titeket az új ma, a holnap kezdetéig, azaz amikor újból békét adok nektek Isten nevében.

(3-202)


Nem szolgálhattok két úrnak! -- A hegyi beszéd
Nem szolgálhattok két úrnak!	A hegyi beszéd

Miután Jézus meggyógyított néhány beteget és alamizsnát osztottak az apostolok a szegényeknek, Jézus elkezdi beszédét:

-- Béke legyen veletek!

Azért magyarázom meg nektek az Úr útjait, hogy kövessétek. Tudnátok-e járni egy ösvényen, amely innen jobbra indul lefelé, és ugyanakkor azon is járni, amely a baloldalon megy le? Nem tudnátok. Mert ha az egyiket veszitek, ott kell hagynotok a másikat. Még két egymás mellett futó ösvényen se tudnátok hosszú ideig járni úgy, hogy egyik lábatokkal az egyiken, a másikkal a másikon jártok. Végül kifáradnátok. De Isten ösvénye és a Sátáné között nagy távolság van, amely egyre növekszik, épp úgy, mint a két ösvény között, amely itt összetalálkozik, de amelyek egyike Kafarnaum felé megy, a másik Ptolemaisz felé, s amint lemennek a völgybe, mindinkább távolodnak egymástól.

Így telik az élet a múlt és a jövô között, a rossz és jó között. A középpontban van az ember akaratával és szabad döntésével. A végállomások: egyik oldalon Isten és a mennyország, a másikon Sátán és a pokol. Az ember választhat. Senki se kényszeríti. Ne mondja nekem: ,,De a Sátán kísért'', s ne mentegesse magát ezzel azért, hogy a lefelé menô ösvényt választotta. Isten is vonz, szeretetével, éspedig jó erôsen; szavával, amely ugyancsak szent; ígéreteivel, amelyek nagyon csábítóak! Miért engedik meg akkor az emberek, hogy a kettô közül csak az egyik csábítsa ôket, éspedig az, amelyik a legkevésbé érdemli meg, hogy hallgassanak rá? Isten szava, ígérete, szeretete nem elég ahhoz, hogy közömbösítse a Sátán mérgét?

Óvakodjatok attól, ami megfertôz titeket. Amikor valaki testileg egészséges és erôs, nem mentes a fertôzéstôl, de könnyen legyôzi. Míg ha valaki már beteg és azért gyenge, szinte biztosan elpusztul egy újabb fertôzés következtében, és ha túléli, betegebb, mint elôbb volt, mert nincs ereje a vérnek ahhoz, hogy teljesen megsemmisítse a fertôzô csírákat. (A fordító megjegyzése: Ez megint Valtorta Mária öntudatlan magyarázata lehet, mert noha Jézus tudott minderrôl, korának hallgatósága még nem volt tisztában velük, s ezért Jézus szavainak értelmét nem fogta volna fel.) Ugyanez a helyzet a felsôbb síkon is. Ha valaki erkölcsileg és lelkileg egészséges és erôs, nem mentes a kísértéstôl, de a rossz nem ver gyökeret benne. Amikor hallom, hogy valaki azt mondja: ,,Ez és ez megközelített, ezt és ezt olvastam, meg akartam gyôzni ezt és ezt a jóról, de az történt, hogy a rossz, ami az ô agyukban és szívükben, vagy a könyvben volt, behatolt énbelém'', én ebbôl arra következtetek, hogy ô már megteremtette a kedvezô talajt annak behatolására. Ebbôl látszik, hogy gyenge volt, hiányzott belôle az erkölcsi, lelki erô. Mert nekünk még ellenségeinkbôl is hasznot kell húznunk. Amikor megfigyeljük gyengéiket, tanulnunk kell tôlük, hogy mi ne essünk bele ugyanabba a hibába. Az értelmes embert nem vezeti félre az elsô tanítás, amit hall. Akit átjárt egy tanítás, az nem képes helyt adni egy másfajta tanításnak. Ez a magyarázata annak, miért oly nehéz meggyôzni az igaz tanítás követésérôl azokat, akik másfajta tanításról vannak meggyôzôdve. De ha te bevallod, hogy a legkisebb szélfúvásra megváltoztatod gondolkozásmódodat, akkor látom, hogy tele vagy lyukakkal, lelki várad tele van résekkel, gondolataid gátjai ezernyi helyen elgyengültek, és kifolyik rajtuk keresztül a jó víz, és belép a szennyes, és te oly ostoba és nemtörôdöm vagy, hogy nem is veszed észre, nem segítesz rajta. Állapotod nyomorúságos.

Ismerjétek fel azért a két ösvényt, válasszátok a jót, és haladjatok azon ellenállva, ellenállva, ellenállva az érzékek, a világ, az (ál)tudomány és az ördög csábításának. A rosszhiszemûséget, megalkuvásokat, két ellentétes egyénnel való szerzôdéskötést hagyjátok a világ embereinek. Ha az emberek becsületesek lennének, ez elô se fordulna köztük. De legalább ti, Isten emberei ne fogadjátok el ezt. Istennel együtt nem birtokolhatjátok a Mammont is. Értéktelenné válna jó cselekedetetek, ha kevernétek a jót a rosszal. A teljesen jót megsemmisítené a rossz. Ez egyenesen az Ellenség karjába vinne titeket. Azért ne tegyétek! Szolgáljátok (Istent) hûségesen!

Senki sem szolgálhat két ellenkezô felfogású úrnak. Vagy szeretni fogja az egyiket és gyûlölni a másikat, vagy ellenkezôleg. Nem lehettek egyaránt Istenéi is és a Mammonéi is. Isten szellemét nem lehet összeegyeztetni a világ szellemével. Az egyik felfelé száll, a másik lefelé halad. Az egyik megszentel, a másik megront. Ha pedig romlottak vagytok, hogyan cselekedhettek tisztán? Az érzékek felgyulladnak a romlottban, és az érzékek után az egyéb vágyak is. Tudjátok már, miként romlott meg Éva, és általa Ádám is.

A Sátán megigézte az asszony szemét, és ezzel megrontotta úgy, hogy mindaz, amit eddig tisztának látott, tisztátalanná lett számára, és furcsa kíváncsiság kelt fel benne. Utána a Sátán megigézte a fülét, és megnyitotta azt egy ismeretlen tudás: saját tudása számára. Éva értelme is meg akart tudni olyan dolgokat, amelyekre nem volt szüksége. Utána a Sátán megmutatta a rosszra megnyílt szem és értelem számára azt, amit elôzôleg nem látott és nem értett, és Évában minden felébredt és megromlott, és az Asszony a Férfihez menve kinyilvánította neki titkát, és meggyôzte Ádámot, hogy ízlelje meg az új gyümölcsöt, amely oly szép volt a szemnek, és ami addig tilos volt számukra. És Ádám megcsókolta, nézte száját és szemét, amely már zavaros volt a Sátán által. És a romlás behatolt Ádámba, aki látta, és szemén keresztül megkívánta a tilosat, és beleharapott társával együtt, oly magasból lezuhanva a sárba.

Amikor valaki romlott, a romlottság magával ragadja (társát is), hacsak az nem szent a szó igazi értelmében.

Vigyázzatok azért szemetekre, emberek! A szem pillantására és az értelemére. Akik romlottak nem képesek másra, csak mások megrontására. A szem a test világossága. (Vö. Lk 11,34-35.) A te gondolatod a szív világossága. De ha szemed nem tiszta -- mert egy romlott gondolat megrontja az érzékeket -- akkor minden elsötétül benned, és csábító ködök tisztátalan képzeteket alkotnak benned. Akinek gondolata tiszta, abban minden tiszta, tiszta a tekintete, és Isten világossága uralkodik ott, ahol az érzékek nem gátolják. De ha rosszindulatúlag zavaros dolgok látására nevelted szemedet, akkor minden elsötétül benned. Hasztalanul néznél még a legszentebb dolgokra is. A sötétségben csak sötétség lesz, és a sötétség tetteit viszed végbe.

Azért, Isten gyermekei, védjétek meg magatokat önmagatok ellen. Figyelmesen ôrködjetek minden kísértés felett. A kísértés még nem rossz. Az atléta a küzdelem által készül fel a gyôzelemre. A felkészületleneket és figyelmetleneket viszont legyôzi a rossz. Minden kísértést okozhat. A vereség elernyeszt. A küzdelem elfáraszt. De gondoljatok arra, mit szereznek nektek ezek a dolgok. Azt akarjátok, hogy egyórás gyönyörért elveszítsétek az örökkétartó békét? Mit hagy hátra a testi gyönyör, az aranyban és a gondolatban való gyönyörködés? Semmit. Mit értek el, ha visszautasítjátok ezeket? Mindent. A bûnösöknek beszélek, mert az ember bûnös. Rendben van, mondjátok meg nekem igazán: miután kielégítették érzékeiteket, kevélységteket, fösvénységteket, frissebbeknek, biztosabbaknak, megelégedettebbeknek érzitek magatokat? A kielégítést követô órákban, amikor visszagondoltok rá, ôszintén boldognak érzitek magatokat? Én nem ízleltem meg az érzékiségnek ezt a kenyerét. De válaszolok helyettetek: ,,Nem. Elhervadás, elégedetlenség, bizonytalanság, hányinger, félelem, nyughatatlanság. Íme az elmúlt órának kisajtolt leve.''

De kérlek titeket valamire. Miközben azt mondom: ,,Sose tegyétek ezt'', azt is mondom: ,,Ne legyetek könyörtelenek azokkal szemben, akik eltévelyednek''. Gondoljatok arra, hogy mindnyájan testvérek vagytok, közös a testetek és lelketek. (eredete). Gondoljatok arra, hogy sok oka lehet annak, hogy valaki vétkezik. Legyetek irgalmasok a bûnösök iránt, és jóságosan emeljétek fel ôket és vezessétek ôket Istenhez, megmutatva nekik, hogy az általuk megtett út veszélyeket jelent a test, az értelem és a szellem számára. Tegyétek ezt, és nagy lesz jutalmatok. Mert mennyei Atyátok irgalmas a jók iránt és százannyit tud adni egyért.

(Ekkor mozgás támad a tömegben, s Jézus félbeszakítja beszédét, mert mindenki Mária Magdolnát figyeli, aki négy piperkôc társaságában megérkezik. Azok utat csinálnak neki a tömegben. Jézus egy ideig ránéz, de utána feléje se nézve folytatja beszédét, amelyet azonban fôleg hozzá intéz:)

Azt mondtam, legyetek hûségesek a Törvényhez, legyetek alázatosak és irgalmasok, ne csak azokat a testvéreiteket szeressétek, akikkel vérségi kapcsolat köt össze, hanem azokat is, akik a közös eredet révén azok, mint emberek. Azt mondtam nektek, hogy a megbocsátás hasznosabb a haragnál, hogy a részvét jobb a könyörtelenségnél. De most azt mondom nektek, hogy nem szabad elítélni mást, ha valaki nem mentes attól a bûntôl, amelyet másban el akar ítélni. Ne legyetek olyanok, mint az írástudók és a farizeusok, akik mindenkivel szemben szigorúak, csak magukkal szemben nem. Akik tisztátalannak mondják azt, ami külsôségesség, ami csak a külsôt tudja beszennyezni, de utána helyet adnak bensejükben, szívükben a tisztátalanságnak. (Lk 11,39)

Isten nincs a tisztátalanokkal, mert a tisztátalanság azt rontja meg, ami Isten tulajdona: a lelket, és fôleg a kicsinyek lelkét, akik a föld angyalai. Jaj azoknak, akik sátáni, állatias kegyetlenségükkel levágják azok szárnyát, és az égnek eme virágait a sárba tiporják, megismertetve velük az érzékiség ízét! Jaj!... Jobb lenne nekik, ha villám vágná agyon ôket, mint hogy ilyen bûnt kövessenek el. (Vö. Mt 18,10.)

Jaj nektek, ti gazdagok és örvendezôk! Mert éppen köztetek erjed a legnagyobb tisztátalanság, aminek ágyat, párnát, henyélést és pénzt adtok. Most jóllaktatok. Torkotokig ér a tisztátalan vágyak étele és fojtogat titeket. De éhezni fogtok. Rettenetes és kielégíthetetlen, csökkenthetetlen lesz éhségetek az örökkévalóságban. Most gazdagok vagytok. Mily sok jót tudnátok tenni vagyonotokkal! Ti pedig sok rosszat tesztek vele magatoknak és másoknak. Egy napon, amelynek nem lesz vége, kegyetlen szegénység lesz részetek. Most nevettek. Gyôzteseknek képzelitek magatokat. De könnyeitek megtöltik majd a Gyehenna mocsarait. És többé nem lesz nyugalmatok. (Vö. Lk 6,24-25.)

Hol rak fészket a házasságtörés? Hol rontják meg a gyermekeket? Ahol valakinek van két, három ágya a szabadosságra, jegyesének ágyán kívül, és abba süllyeszti el pénzét és a testének erejét, amely testet Isten azért adta neki, hogy dolgozzék családjáért, és ne tegye ki tisztátalan viszonyoknak, amelyek a tisztátalan állat alá süllyesztik ôt. Hallottátok a mondást: ,,Ne törj házasságot''. (Kiv 20,14; MTörv 5,18; Mt 5,27) De én azt mondom nektek, hogy aki vágyakozva néz egy asszonyra, vagy aki vágyakozva megy egy férfihez, már pusztán ezzel házasságtörést követett el szívében. Semmiféle ok sem teszi megengedetté a paráználkodást. Semmiféle. Nem jogosít fel erre, ha a férj elhagyott vagy visszautasított. Nem jogosít fel a visszautasított asszony iránt érzett részvét. Csak egyetlen lelketek van. Amikor az össze van kötve egy másik lélekkel a hûséget ígérô szerzôdés által, ne hazudtold meg! Különben a szép test, amellyel vétkezel, veled megy, tisztátalan lélek, a kiolthatatlan lángokba. Inkább csonkítsátok meg, de ne öljétek meg örökre elkárhoztatva. (Vö. Mt 5,29) Forduljatok vissza emberek, ti gazdagok, a bûn férges mocsarai, forduljatok vissza emberek, hogy ne undorodjék tôletek az Ég...

(Mária Magdolna a kezdetben gúnyos, csábító arccal hallgatja Jézus szavait. Végül elsötétül a dühtôl. Jóllehet Jézus nem néz rá, felfogja, hogy neki beszél. Megvetôen fátylába burkolózik, és a nép megvetô pillantásaitól és Jézus szavaitól üldözve, veszett kacajjal lefut a hegyrôl.)

Jézus folytatja beszédét:

Méltatlankodtok a történtek miatt. Már két napon keresztül megzavarta a Sátán a mi találkozóhelyünket, amely jó magasan van a sár fölött. Többé nem szolgál ez menedékül számunkra, azért elhagyjuk. (Elôzô napon egy képmutató farizeus hazugsággal vádolta Jézust, erre is utal.)

Házasságtörés (Mt 5,27-32)

Hallottátok, hogy azt mondták a régieknek: ,,Ne törj házasságot''. Aki közületek már hallott engem beszélni más helyeken, tudja, hogy gyakran beszéltem errôl a bûnrôl. Mert, figyeljétek csak meg, számomra ez a bûn nemcsak egy, hanem két vagy három személy bûne. Megmagyarázom. A házasságtörô vétkezik önmagában, vétkezik társa által, vétkezik az elárult feleség vagy férj ellen, akit kétségbeesésébe vagy bûnténybe kergethet. Ez a véghezvitt bûnre vonatkozik. De még többet mondok nektek: ,,Nemcsak a véghezvitt bûn, hanem már a végbevitel vágya is bûn.'' Mi a házasságtörés? Lázas kívánság az után, aki nem a miénk. Kezdôdik a bûn a vággyal, folytatódik a csábítással, majd a rávétellel, és megkoronázást nyer a cselekedettel.

Hogyan kezdôdik? Általában egy tisztátalan tekintettel. És ez összefügg azzal, amit elôzôleg mondtam. A tisztátalan szem látja azt, ami rejtve van a tiszta elôtt, és a szemen keresztül szomjúság keletkezik a torokban, éhség a testben, láz a vérben. Szomj, éhség, láz a testet illetôleg. Az ôrület kezdete. Ha az, akire néz becsületes, az ôrjöngô forgolódik saját parazsán, vagy elhatározza, hogy bosszúból befeketíti. Ha az is becstelen, akit néznek, akkor válaszol a tekintetre, és kezdôdik a lejtô a bûn felé. Azért mondom nektek: ,,Aki vágyakozva nézett egy asszonyra, már házasságtörést követett el vele, mert gondolatban már véghezvitte azt, amire vágyakozott.'' Inkább, ehelyett, ha jobb szemed bûnre indít téged, vájd ki, és vesd el magadtól. Jobb neked félszemmel élned, mint mindörökre a pokoli sötétségbe zuhannod. És ha jobb kezed vétett, vágd le és vesd el. Jobb neked félkézzel élned, mint mindkettôvel a pokolba jutnod. Igaz, azt mondják, hogy a csonkák nem szolgálhatják Istent a Templomban. De más a helyzet az életben. Akik csonkán születtek de szentek, vagy az erény által csonkává váltak, az angyaloknál szebbekké lesznek, és szolgálni fogják Istent, szeretve Ôt az égi boldogságban.

Azt is mondták nektek: ,,Aki elküldi feleségét, adjon neki válólevelet''. De ennek érvényessége megszûnt. Nem Istentôl jött. Isten azt mondta Ádámnak: ,,Ez a társad, akit neked adtam. Növekedjetek és szaporodjatok a földön, töltsétek be azt, és vessétek uralmatok alá.'' (Vö. Ter 1,26-31; 2,18-25) És Ádám, felsôbbrendû értelemmel eltelve, mert a bûn még nem homályosította el értelmét, amelyet Isten tökéletesnek teremtett, felkiáltott: ,,Íme végre csont az én csontomból és hús az én húsomból. Férfias megjelenésû nônek fogják hívni, azaz másomnak, mert a férfibôl lett. Azért a férfi elhagyja apját, anyját, és a kettô egyetlen testté lesz.'' És a fény ragyogásának növelésével az Örök Világosság mosolyogva jóváhagyta, amit Ádám mondott, s ami az elsô, eltörölhetetlen törvénnyé vált. Nos, ha az ember állandóan növekvô durvasága miatt az emberi törvényhozónak egy új törvényt kellett hoznia; ha az ember állandóan növekvô változékonysága miatt meg kellett fékezni ôt és azt kellett mondania: ,,Ha azonban elküldted, nem veheted többé vissza'', ez nem törli el az elsô, eredeti törvényt, amely a földi Paradicsomban született, és amelyet Isten jóváhagyott.

Mondom nektek: ,,Mindaz, aki elküldi feleségét, a bebizonyított paráználkodást kivéve, kiteszi ôt a házasságtörésnek.'' Mert valójában mi történik az esetek kilencven százalékában az elküldött asszonnyal? Újból férjhez megy. Milyen következménnyel? Errôl sokat lehetne mondani! Nem tudjátok, hogy ez a rendszer akaratlanul is vérfertôzésekre vezethet? Mily sok könnyet ejtettek egyetlen bujálkodás miatt! Igen. Bujálkodás. Nincs rá más szavam. Legyetek tiszták! Mindent felülmúlhattok, ha a szellem helyes. De minden az érzékek kielégítésére indít, ha valakinek lelkülete buja. A nôi hidegséget, a törvény súlyosságát, az aránylagos munkaképtelenséget, a nyelv nehézkességét, a bujaság szeretetét, mindet felülmúlja, még a betegségeket és haragosságot is az, aki szentül szeret. De mivel bizonyos idô után az ember már nem szeret úgy, mint az elsô napon, azért látja lehetetlennek azt, ami több mint lehetséges, és a szegény asszonyt kiteszi az utcára és a pusztulásnak.

Házasságtörést követ el, aki visszautasítja ôt. Házasságtörést követ el, aki feleségül veszi ôt, miután visszautasították. Csak a halál vet véget a házasságnak. Ne felejtsétek el ezt. És ha szerencsétlenül választottatok, viseljétek annak következményét keresztként, mindketten boldogtalanul, de szentül, és anélkül, hogy még nagyobb boldogtalanságot okoznátok a gyermekeknek, akik ártatlanok, és akik inkább szenvednek eme szerencsétlen helyzet miatt. A gyermekek szeretetének százszor és százszor gondolkodóba kellene ejtenie titeket, abban az esetben is, amikor az egyik házastárs meghal. Ó, ha meg tudnátok elégedni azzal, amitek van, és amire Isten azt mondta: ,,Elég!'' Ti özvegy férfiak és nôk, ha a halálban nem lecsökkentést tudnátok látni, hanem felemelést a szülôk tökéletességére! Anyának lenni az elhunyt anya helyett is. Apának lenni az elhunyt apa helyett. Két léleknek lenni egyben, szeretetet gyûjteni a gyermekek számára az elhunyt kihûlt ajkáról, és azt mondani: ,,Menj békében anélkül, hogy féltenéd azokat, akik tôled jöttek. Én tovább szeretem ôket helyetted és a magam részérôl is, kétszeresen szeretem ôket, apjuk és anyjuk leszek, és nem nehezedik majd rájuk az árvák szerencsétlensége, nem érzik majd a velük született féltékenységet az elhunyt házastárs iránt, azzal kapcsolatban, aki átveszi az anya vagy apa szent szerepét, amikor Isten azt az égi hazába hívta.''

Ítélkezés (Mt 7,1-6)

Gyermekeim, mondanivalóm végéhez közeledik, amint végéhez közeledik ez a nap is a napnyugtával. Ezen a hegyi találkozóhelyen mondott beszédemet jegyezzétek meg. Véssétek szívetekbe! Gyakran emlékezzetek vissza rá! Örök útmutatóitok lesznek. És fôleg legyetek jók a gyengék iránt. Ne ítélkezzetek, hogy titeket se ítéljenek meg. Gondoljatok arra, hogy eljöhet a pillanat, amelyben Isten emlékezetetekbe idézi: ,,Így ítéltél. Ezért tudtad, hogy ez rossz volt. Lelkiismereted figyelmeztetett tehát, hogy bûnt követtél el. Törleszd most le, büntetésedet.''

A szeretet már feloldozás. Legyetek szeretetteljesek mindenki iránt mindenben. Ne kevélykedjetek azért, mert Isten annyira segített titeket abban, hogy jók maradjatok. Inkább igyekezzetek felfelé haladni, mert hosszú a tökéletesség létrája, és nyújtsatok segítô kezet az elfáradtaknak, a tudatlanoknak, azoknak, akik áldozatul esnek a hirtelen csábításnak. Miért vizsgálod oly nagy figyelemmel a szálkát testvéred szemében, ha elôzôleg nem emeled ki a gerendát sajátodból? Hogyan mondhatod felebarátodnak: ,,Engedd kivennem szemedbôl ezt a szálkát'', miközben megvakít téged a te szemedben levô gerenda? Fiam, ne légy kétszínû. Vedd ki elôbb a gerendát a tiedbôl, és utána ki tudod venni a szálkát felebarátodéból anélkül, hogy mindent tönkre tennél.

A szeretetlenséghez hasonlóan ne legyetek oktalanok. Azt mondtam nektek: ,,Nyújtsatok segítô kezet a fáradtaknak, a tudatlanoknak, azoknak, akik a hirtelen csábítás zsákmányává lesznek.'' De ha szeretetteljesség a tudatlanok oktatása, az elfáradtak fellelkesítése, azok felemelése, akiket sok minden összetört, oktalanság lenne felfedni az örök igazságokat azok elôtt, akiket megfertôzött a sátánimádás, akik prófétáknak képzelik magukat, akik befurakodnak az egyszerûek közé, akik megrontják, rossz útra térítik ôket, akik szentségtörô módon bemocskolják Isten dolgait. Az igazi tanítvány a legnagyobb tiszteletet tanúsítja, tud beszélni és tud hallgatni, tud fontolgatni és tud cselekedni, hogy Istennek híveket szerezzen és Ôt szolgálja. Értelmesek vagytok, és ha igaz életet éltek, Isten megadja nektek mindazt a világosságot, amelyre szükségetek lesz ahhoz, hogy még jobban irányítsa értelmeteket. Fontoljátok meg, hogy az örök igazságok hasonlók a gyöngyökhöz, és sose látjuk, hogy a gyöngyöket a disznók elé vetnék, amelyek jobban szeretik a bûzös moslékot és a makkot, mint az értékes gyöngyöt, és azokat könyörtelenül eltaposnák, és megfordulnának, hogy széttépjenek titeket. Ne adjátok a szent dolgokat kutyáknak! Ez most elég számotokra.

Sok mindent mondtam nektek, gyermekeim. Hallgassatok szavamra. Aki megszívleli azokat és átviszi a gyakorlatba, az hasonló ahhoz a megfontolt emberhez, aki sziklás helyen akar házat építeni magának. Kétségtelenül fáradságos megalapozni azt. Csákánnyal és vésôvel kell dolgoznia, kérges lesz tôle a keze, belefárad a dereka. De utána beöntheti a habarcsot a kövek hézagaiba, és ráteheti a megrögzített téglákat, mint egy várfalra, és a ház szilárd lesz, mint egy hegy. Jöhetnek a viharok, a felhôszakadások, kiáradhatnak a folyók, süvölthetnek a szelek, ostromolhatják a hullámok, mindennek ellenáll. Ilyen az, akinek hite jó alapokon nyugszik.

Ezzel szemben aki felületesen hallgat és nem vési erôteljesen szívébe szavaimat, mert tudja, hogy ez fáradságos lenne számára, fájdalmas lenne neki túl sok dolgot kitépni onnan, az hasonló ahhoz, aki lustán és ostobán építi fel házát a homokra. Alighogy jönnek a viharok, a gyorsan felépített ház gyorsan összeomlik, és az ostoba elszomorodva nézi a törmeléket és vagyonának pusztulását. És itt több van, mint egy romhalmaz, amit még helyre lehet hozni drágán és fáradságosan. Itt egy rosszul épített lelki épület dôl össze, és semmitek se marad annak újjáépítésével. A másvilágon nem építenek. Jaj annak, aki oda ezt a törmeléket hozza magával.

Befejeztem. Most lemegyek a tóhoz, és megáldalak titeket a Háromszemélyû Egyisten nevében. Békém legyen veletek!

(3-210)


Óvakodjatok a hamis prófétáktól! -- A hegyi beszéd
Óvakodjatok a hamis prófétáktól!	A hegyi beszéd

Jézus az apostolokkal és a néppel együtt még péntek este lemegy a hegyrôl, de már nincs annyi idejük, hogy a szombat beállta elôtt elérhetnék lakóhelyüket, azért a hegy alján töltik az éjszakát. Másnap reggel egy gazdag írástudó, aki hallgatta Jézus beszédeit, s ott van birtoka, reggelit hoz az egész seregnek, és utána kéri Jézust, hogy még egyszer beszéljen nekik. Jézus szívesen teljesíti kérését:

-- Isten akarata itt tartott minket ezen a helyen, mert a megtett út után nem mehetünk tovább anélkül, hogy meg ne sértenénk a törvényt (a szombati pihenésre vonatkozólag) és botrányt ne okoznánk... Méltányos megszentelni az ünnepeket és dicsérni az Urat az imaházakban. De az egész teremtett világon imádkozhatunk, ha a teremtmény az ima helyévé teszi azt, lelkét felemelve az Atyához. Noé bárkája az ima helye volt, amikor sodorták a hullámok; Jónás számára a hal gyomra volt az ima helye. Amikor József a fáraó házában élt, az volt számára az ima helye, Holofernesz sátra pedig a tiszta Judit számára szolgált az ima helyéül. És nemde annyira szent volt az Úr számára az a romlott hely, ahol Dániel próféta rabszolgaként élt, és amelyet az ô életszentsége megszentelt, hogy kiérdemelte a nagy jövendöléseket Krisztusról és az Antikrisztusról, a mai idôk és az utolsó idôk kulcsáról. Még inkább szent ez a hely, amely színeivel, illatával, tiszta levegôjével, gazdag vetésével, gyöngyszerû harmatával az Atyaistenrôl és Teremtôrôl beszél, és azt mondja: ,,Hiszek. És ti is higgyetek, mert mi tanúskodunk Istenrôl.'' Ezen a szombaton legyen azért ez a zsinagóga, és olvassunk a kalászok örök oldalairól, a nap lámpása mellett.

Említettem Dánielt. Azt mondtam: ,,Legyen ez a hely a mi zsinagógánk''. Ez emlékezetbe idézi a három szent ifjú áldásra felhívó szavait a kemence lángjai között: ég és vizek, harmat és zúzmara, jég és hó, tüzek és színek, fény és sötétség, villámok és felhôk, hegyek és dombok, minden, ami nô, madarak, halak és vadállatok, áldjátok és dicsérjétek az Urat az alázatos és szívükben szent emberekkel együtt. Ez a szent ének összefoglalása, amely oly sok mindenre tanítja az alázatosakat és a szenteket.

Minden helyen imádkozhatunk és kiérdemelhetjük az eget. Kiérdemeljük azt, amikor megtesszük az Atya akaratát. Amikor a nap megkezdôdött, megjegyezte valaki, hogy ha minden Isten akaratából történik, akkor az emberek tévedéseit is akarja Isten. Ez tévedés, és nagyon elterjedt tévedés. Akarhatja-e valaha egy atya, hogy fia szégyenteljesen viselkedjék? Nem kívánhatja. Mégis látjuk, hogy egyes családokban a gyermekek szégyenletesen viselkednek, jóllehet atyjuk igaz ember, aki megmutatta nekik a jót, hogy azt tegyék és a rosszat, hogy kerüljék. És egy becsületes ember sem vádolja az atyát, hogy ô ösztönözte rosszra fiát.

Isten az Atya, az emberek az Ô gyermekei. Isten megmutatja a jót, és azt mondja: ,,Íme, a te javadra ezek közé a körülmények közé helyezlek téged.'' Vagy amikor a Gonosz és azok az emberek, akik az ô szolgái, szerencsétlenségeket okoznak az embereknek, Isten azt mondja: ,,Íme, ebben a fájdalmas órában tégy így, és ha így teszel, ez a rossz örök javadra szolgál''. Tanácsot ad nektek. De nem kényszerít titeket. Akkor, ha valaki, jóllehet ismeri Isten akaratát, mégis inkább az ellenkezôjét teszi, mondhatja-e, hogy ez az ellenkezô az Isten akarata? Nem mondhatja!

Szeressétek Isten akaratát. Szeressétek jobban saját akaratotoknál, és kövessétek a csábítások ellenére és a világ, a test és az ördög erôs befolyása ellenére. Igazán mondom nektek, hogy nagyon boldogtalan, aki azoknak enged. Ti Úrnak és Messiásnak neveztek engem. Azt mondjátok, szerettek engem, és hozsannát zengtek nekem. Követtek engem, és ez szeretetnek látszik. De igazán mondom nektek, hogy közületek nem mindenki lép majd be velem a mennyországba. Még legrégibb és legközelebbi tanítványaim között is lesznek olyanok, akik nem lépnek be oda, mert sokan saját akaratukat teljesítik, vagy a test, a világ és az ördög akaratát, nem pedig Atyámét.

Nem azok, akik azt mondják nekem: ,,Uram! Uram!'' lépnek be a mennyországba, hanem azok, akik Atyám akaratát cselekszik. (Vö. Mt 7,21) Csak ezek lépnek be Isten országába. Eljön majd a nap, amikor én, aki hozzátok beszélek, miután Pásztor voltam, Bíró leszek. Ne vezessen félre titeket a jelenlegi látvány. Most pásztorbotom összetereli a szétszéledt nyájat, és kedvesen hívlak titeket, hogy jöjjetek az Igazság legelôjére. Akkor pásztorbotom helyett bírói, királyi jogarom lesz kezemben, és ugyancsak más lesz a hatalmam. Nem kedvesen, hanem kérlelhetetlen igazságossággal választom szét az Igazság által táplált juhokat azoktól, akik az Igazságot a Tévedéssel vegyítették, vagy csak a Tévedéssel táplálkoztak.

Egy elsô és egy utolsó alkalommal teszem ezt. (Célzás a halál utáni személyes ítéletre és az utolsó ítéletre.) És jaj azoknak, akik a Bíró elôtti elsô és második megjelenéskor nem lesznek tiszták, nem tisztulhatnak meg a mérgektôl. A harmadik csoportba tartozók nem tisztulhatnak meg. Senki se képes megtisztítani ôket. (A fordító megjegyzése: Az elsô csoportba az azonnal üdvözültek tartoznak, a másodikba azok, akik megtisztulhatnak a tisztítóhelyen, a harmadikba a kárhozottak.) Ezek csak a Tévedést kívánták, és megmaradnak a Tévedésben. Lesz, aki akkor ezek közül felsóhajt: ,,De hogyan, Uram? Nem prófétáltunk-e mi a te nevedben, és nemde a te nevedben ûztük-e ki az ördögöket, és a te nevedben tettünk-e sok csodát?'' (Vö. Mt 7,15-23.)

Akkor nagyon világosan megmondom nekik: ,,Igen. Merészeltétek használni az én nevemet, hogy azoknak tûnjetek, akik nem voltatok. Sátáni módon Jézusnak akartatok látszani az életben. De cselekedeteitek gyümölcse vádol titeket. Hol vannak azok, akiket megmentettetek? Mikor teljesedtek a ti jövendöléseitek? Mi volt az eredménye a ti ördögûzésteknek? Ki volt cinkostársatok a csodáitokban? Ó, az én Ellenségem nagyon hatalmas! De nem hatalmasabb nálam! Segített titeket, de csak azért, hogy nagyobb legyen zsákmánya, és a ti mûködéstek által megnövekedett azok köre, akiket elsodort a tévtan. Igen, tettetek csodákat. Sôt, látszólag nagyobbakat azoknál, akik Istennek igazi szolgái voltak, akik nem voltak komédiások, akik elszédítik a népet, hanem alázatosságukkal és engedelmességükkel csodálatba ejtették az angyalokat. Ôk, az én igazi szolgáim önfeláldozásaikkal nem okoznak érzéki csalódásokat, hanem legyôzik a szíveket, ôk megmutatják az embereknek Istent. Ôk csak az Atya akaratát teljesítik, és másokat is elvezetnek erre, úgy, amint az egyik hullám hatással van a másikra, amelyik megelôzi, és amelyik követi. Ôk nem ültek trónra, hogy megbámulják ôket. Ôk, az én igazi szolgáim azt teszik, amit én mondok, anélkül, hogy gondolnának arra, amit tesznek, és az ô mûvüket az én jelem pecsételi meg, amely a megzavarhatatlan békéé, a szelídségé és a rendé. Azért mondhatom nektek: ezek az én szolgáim. Titeket nem ismerlek. Távozzatok tôlem messzire mindnyájan, ti gonoszok!''

Ezt mondom majd akkor. És rettenetes szavak lesznek ezek. Vigyázzatok, hogy ne érdemeljétek ki ezeket, és jöjjetek a biztos úton, jóllehet fájdalmas, az engedelmesség útján a mennyország dicsôsége felé! Most élvezzétek szombati nyugalmatokat, Istent dicsérve, egymás társaságában! Béke legyen mindnyájatokkal!

Jézus megáldja a tömeget mielôtt az szétoszlik, hogy árnyékos helyet keressen, és csoportokat alkotva megbeszélje azt, amit hallott. Jézus mellett maradnak az apostolok és az írástudó János, aki nem beszél, hanem mélységesen elmélkedik, tanulmányozva Jézus minden mozdulatát.

Ezzel lezárul a hegyi beszéd sorozata.

(3-242)


Az utolsó vacsora
Az utolsó vacsora	Az utolsó vacsora
(Mt 26,17-29; Mk 14,12-25; Lk 22,1-30.34-38; Jn 13,1-30)

Az utolsó vacsora terme nem tökéletes négyzet alakú, kissé téglalap alakja van. Talán egy méterrel hosszabb, mint amilyen széles. Mennyezete alacsony, vagy legalábbis annak tûnik nagy méretéhez viszonyítva, és kissé boltíves.

Rövidebb oldalain egy-egy ablak van, bezárt ablaktáblákkal. Padlózata égetett agyagból készült nagy lapokból áll, amelyeket az idô már fakóvá tett. A mennyezet közepén több olajlámpát tartó lámpa függ. A hosszú falak egyikén nincs semmiféle nyílás, a másik végén hat lépcsô vezet egy kis ajtóhoz.

A falak fehérek, minden díszítés nélkül. A terem közepén nagy, téglalap alakú, fából készült egyszerû kivitelû asztal van. Az egyik rövidebb fal ablaka alatt egy láda, amelynek tetején kézmosó edények és vizeskancsók vannak. A másik falon levô ablak alatt hosszú, alacsony állvány van, amelyen nincs semmi. A hosszú falak mentén vannak a kerevetek, amelyeken majd elhelyezkednek az asztal körül.

A terem ajtaja egy folyosóra nyílik, amely a bejárathoz vezet. A folyosóról be lehet menni egy másik, kisebb terembe. Ebben a szobában tartózkodik jelenleg Mária más asszonyokkal. Ott van köztük Magdolna, és Jakab és Júdás anyja, akit szintén Máriának hívnak. Néhány férfi is van velük, akik Jézus tanítványai lehetnek.

Mária sötétkék ruhában van. Fején fehér fátyol, melyet csak akkor látni, mikor leveti a fejét is befedô köpenyt. Arca nagyon megviseltnek látszik. Nagyon szomorú, jóllehet néha kedvesen mosolyog. Nagyon sápadt. Mozgása is fáradt és bizonytalan, mint azé, aki elmélyed gondolataiban.

A ház gondnoka meggyújtja az utolsó vacsora termének olajlámpásait. Utána a kapuhoz megy és kinyitja, és belép rajta Jézus apostolaival. Már sötétedik.

Jézus a szokásos módon üdvözli a gondnokot:

-- Béke ennek a háznak! -- és utána, miközben az apostolok a vacsora termébe mennek, ô bemegy abba a szobába, ahol Mária tartózkodik. Az asszonyok üdvözlik ôt, és magára hagyják Anyjával.

Jézus elbúcsúzik Anyjától

Jézus átöleli Anyját, és homlokon csókolja. Mária elôször Fiának kezét csókolja meg, utána jobb arcát. Jézus leülteti Máriát, és leül melléje egy támla nélküli székre. Fogja Mária kezét, miközben az leül, s utána is.

Jézus is gondolataiba merül, szomorú, bár néha mosolyt kényszerít magára. Mária aggodalmas arccal tanulmányozza Ôt. A szegény Édesanya a kegyelem és szeretet révén felfogja, hogy ez az az óra! Fájdalmas vonások jelennek meg Mária arcán és szeme kitágul, mint akinek kínos bensô látomása van. De nem rendez jeleneteket. Méltóságteljes, akárcsak Fia. Jézus beszél. Anyja imáiba ajánlja magát:

-- Mama, azért jöttem, hogy megerôsítésre és vigaszra találjak nálad. Olyan vagyok, mint egy kisgyermek, Mama, akinek szüksége van fájdalmában az anyai szívre és az anyai ölre, hogy megerôsítse. Visszatértem ebben az órában, mint egykori kis Jézusod. Nem a Mester vagyok, Mama. Egyedül Fiad vagyok, mint Názáretben, amikor kicsi voltam, mint Názáretben, mielôtt elhagytam magánéletemet. Nincs senkim, csak te. Az emberek ebben a pillanatban nem barátaim, nem hûségesek Jézusodhoz. Mégcsak nem is bátrak a jóra. Csak a gonoszok állhatatosak és erôsek gaztetteikre. De te hûséges vagy hozzám, te vagy az én erôm, Mama, ebben az órában. Támogass engem szereteteddel és imáddal. Csak te tudsz itt imádkozni ebben az órában. Imádkozni és megérteni. A többiek ünnepelnek, gondolataikat leköti az ünneplés vagy a bûntény, miközben én annyi dolog miatt szenvedek. Sok dolog meg fog halni ez után az óra után. Többek között meghal bennük a gyenge ember. Azután majd méltók lesznek hozzám mindnyájan, kivéve azt, aki elveszett, és akit semmiféle erô sem tud rávenni arra, hogy legalább bûnbánatot tartson. De most még nehéz a felfogásuk, még nem érzik, hogy én meghalok, miközben ôk ünnepelnek, azt gondolva, hogy már közel van diadalom. Néhány nappal elôbb megrészegítette ôket a hozsannázás. Mama, ezért az óráért jöttem, és természetfeletti módon örömmel látom ennek elérkezését. De énem fél is tôle, mert ennek a kehelynek a neve: árulás, megtagadás, vadság, káromlás, elhagyás. Támogass engem, Mama! Mint amikor imáddal levontad magadra Isten Lelkét, és Általa a világnak adtad Azt, akire a nemzetek vártak. Vondd le most Fiadra az erôt, ami segít engem annak a mûnek véghezvitelére, amiért jöttem. Mama, Isten veled! Áldj meg, Mama, az Atya által! És bocsáss meg mindenkinek! Bocsássunk meg együtt, bocsássunk meg már most megkínzóinknak.

Miközben beszel, Jézus térdre ereszkedik Mária lába elôtt, és derekánál átölelve tartja ôt.

Mária hangtalanul sír, arcát kissé felemelve, bensôségesen imádkozva Istenhez. Könnyei lecsordulnak sápadt arcára, és ölébe hullanak és Jézus fejére, amely szívén nyugszik. Majd Mária Jézus fejére teszi kezét, mintha megáldaná, és utána lehajol, hogy megcsókolja haját. Simogatja haját, vállát, karját, keze közé veszi arcát, és maga felé fordítja, szívére szorítja. Könnyezve megcsókolja Ôt homlokán, orcáin, fájdalmas szemén, ringatja ezt a szegény, fáradt fejet, mintha kisgyermek volna, amint az Újszülöttet ringatta a barlangban. De most nem énekel. Csak azt mondja: ,,Fiam! Fiam! Jézus! Jézusom!'' De olyan hangon, hogy fájdalom hallani.

Utána Jézus felkel. Megigazítja palástját, megáll Anyja elôtt, aki még mindig sír, és most Ô áldja meg ôt. Majd az ajtóhoz megy. Mielôtt kimenne, azt mondja:

-- Mama, eljövök még, mielôtt befejezném az én húsvétomat. Várj imádkozva! -- És kimegy.

A vacsora termének elôkészítése

Az apostolok tízen vannak, és nekilátnak a terem elôkészítésének.

Júdás feláll az asztalra, és ellenôrzi, hogy van-e elég olaj a lámpákban. Utána leugrik és segít Andrásnak a tálak elrendezésében az asztalon, melyet közben leterítettek egy pompás asztalterítôvel. András megcsodálja azt.

-- Lázár egyik legjobb terítôje -- jegyzi meg Júdás. -- Márta mindenképpen ezt akarta hozni.

-- És ezek a kelyhek! És ezek a kancsók! -- jegyzi meg Tamás, aki bort önt az értékes kancsókba, és a szakértô szemével figyelmesen nézi azok karcsú alakját és finoman kidolgozott füleit.

-- Ki tudja, milyen értékesek! -- jegyzi meg Júdás.

-- Kovácsolt munka. Apám bolondulna érte. Az ezüst és az aranylemez könnyen hajlik, amikor meleg. De így kidolgozva!... Egy pillanat alatt mindent tönkre lehet tenni. Elég egy rossz kalapácsütés. Erô és ugyanakkor könnyedség kell ehhez. Látod a füleket? Egy darabot képeznek a többivel. Nincsenek ráforrasztva. Csak gazdagok rendelkeznek ilyen dolgokkal...

-- Olyan, mint egy szobrászmû!

-- Pontosan!

Mindnyájan megcsodálják. Utána visszatérnek munkájukhoz. Egyesek a pamlagokat helyezik el, mások a tálalóállványt rakják meg.

Együtt belép Péter és Simon.

-- Ó! Végre megjöttetek! Hova mentetek megint? Miután a Mesterrel megérkeztünk ide, újból eltüntetek. -- mondja a kerióti.

-- Még volt egy megbízatásunk a vacsora elôtt -- válaszol röviden Simon.

-- Bánatos vagy?

-- Azt hiszem, elég okunk van erre azok után, amit ezekben a napokban arról az ajakról hallottunk, amely sose hazudott.

-- És ezzel a büdös... Péter, szedd össze magad! -- morogja Péter fogai között.

-- Te is...! Néhány napja bolondnak látszol. Olyan a képed, mint a vadnyúlé, amely maga mögött érzi a sakált -- válaszol Júdás.

-- Te meg olyan vagy, mint a riadt róka. Néhány nap óta te sem vagy különösebben szép. Olyan különös képet vágsz. Kifejezetten sandítasz... Kit vársz, vagy kit remélsz, hogy látsz? Magabiztosnak látszol, magabiztosnak akarsz látszani, de olyan vagy, mint aki fél -- vág vissza Péter.

-- Ó! Ami a félelmet illeti, te sem vagy egy hôs!

-- Egyikünk sem, Júdás. Te a Makkabeus nevét viseled, de nem vagy az. Az én nevem jelentése ,,Isten kegyes'', de megvallom, félek attól, hogy elvesztem Isten kegyeit -- mondja János. -- Simon, Jónás fia új nevet kapott: ,,szikla'', és most lágy, mint a viasz a tûzben. Nincs meg többé régi akaratereje. Pedig a legnagyobb viharban sem láttam ôt soha gyávának! Máté, Bertalan és Fülöp olyanok, mint az alvajárók. Testvérem és András mást se tesznek, csak sóhajtoznak. Nézd a Mester két unokatestvérét, már öregeknek látszanak. Tamás elvesztette jókedvét. Simon olyannak látszik, mint három éve, amikor végét járó leprás volt, annyira elemészti a fájdalom, ólomszínû, reményt-vesztett.

-- Igen. Mindenkit megfertôzött búskomorságával -- jegyzi meg Júdás.

-- Az én unokatestvérem, Jézus, az én és a ti Mesteretek és Uratok nem búskomor. Ha azt akarod mondani ezzel, hogy Ô szomorú a nagy fájdalom miatt, amiben egész Izrael részesítette, amit mi is látunk, és más rejtett fájdalmai miatt, amelyeket csak Ô lát, akkor azt mondom: ,,Igazad van.'' De ha ezzel a kifejezéssel bolondnak minôsíted ôt, azt megtiltom neked! -- mondja Jakab, Alfeus fia.

-- És nem elmezavar a búskomorság rögeszméje? Én tanulmányoztam a világi tudományokat. És tudom. Ô túlságosan önmagába mélyed. Most kifáradt az agya.

-- Ami azt jelenti, hogy elvesztette az eszét. Nemde? -- kérdezi látszólagos nyugalommal a másik unokatestvér, Júdás Tádé.

-- Pontosan azt! Jól látta az apád, akinek igaz és szent az emléke, és akihez te annyira hasonlítasz az igazságban és a bölcsességben! Jézus, akinek szomorú végzete, hogy egy nagyon régi kiváló házból származik, lelki öregségben szenved, és mindig hajlamos volt erre a betegségre. Elôször kedves volt, utána mindinkább erôszakos. Láttad, miként támadta meg a farizeusokat és írástudókat, a szadduceusokat és a heródiánusokat. Lehetetlenné vált az élet, mint a kvarcszilánkokkal borított úton a járás. És Ô szórta tele. Mi... annyira szerettük Ôt, hogy a szeretet hályogot vont szemünkre. De azok, akik nem bálványozva szerették: a te apád, József testvéred és fôleg Simon, helyesen látták... Szavainak ki kellett volna nyitni szemünket. Ehelyett mindnyájunkat félrevezetett betegségének kedves varázsa. És most... Eh!

Júdás Tádé, aki ugyanolyan magas, mint a kerióti, elôtte áll, és látszólag nyugodtan hallgatja ôt, hirtelen nekitámad, és kézfejével úgy arcul üti, hogy Júdás az egyik fekhelyre esik. De félelmében nem szól semmit, mert attól fél, hogy Tádé ismeri az ô bûnét. Tádé a hitvány arca fölé hajolva, visszafojtott haraggal, sziszegô hangon mondja:

-- Ezt kapod az esztelenség miatt, te csúszómászó! És csak azért nem fojtalak meg, mert Ô odaát van, és mert húsvét este van. De fontold meg, jól fontold meg! Ha valami baj éri, és többé nem él, hogy meggátoljon, senki se fog megmenteni téged. És mintha már nyakadon lenne a kötél, ezek az én becsületes és erôs kezeim, a galileai mesteremberéi, aki Góliát legyôzôjének leszármazottja, intéznek el téged. Kelj fel, puhány kéjenc! És viselkedj tisztességesen!

Júdás felkel, sápadtan, a legcsekélyebb ellenállást sem tanúsítva. Az apostolok közül senki sem tiltakozik Tádé tette miatt. Sôt!... Világos, hogy mindnyájan helyeslik.

Alig áll helyre a rend, amikor belép Jézus. Megáll a küszöbön, a lépcsô tetején, és szelíd, szomorú mosolyával mondja, kitárt karokkal:

-- Béke legyen veletek! -- hangja fáradt, mint azé, aki testi vagy szellemi kimerültségtôl szenved.

Lejön a lépcsôkön. Megsimogatja János szôke fejét. Rámosolyog Júdás Tádéra, mintha semmit sem tudna, és azt mondja másik unokatestvérének:

-- Anyád kér, legyél kedves Józsefhez. Ezt kérte nemrég tôlem és tôled. Sajnálom, hogy nem üdvözöltem.

-- Majd megteszed holnap!

-- Holnap?... De lesz mindig idôm arra, hogy lássam ôt. Ó! Péter! Végre egy kicsit együtt leszünk! Tegnap óta olyannak tûnsz, mint egy lidércfény. Hol látlak, hol nem látlak. Ma szinte azt mondhattam, hogy elvesztettelek. Téged is, Simon.

-- A mi inkább ôsz, mint fekete hajunk biztosíthat téged, hogy nem azért voltunk távol, mert húsra éheztünk -- mondja komolyan Simon.

-- Ami azt illeti... bármely korban jelentkezhet ez az éhség... Az öregek! Rosszabbak, mint a fiatalok... -- mondja támadólag a kerióti.

Simon ránéz, és kész a visszavágásra. De akkor Jézus is ránéz, és azt mondja:

-- Fáj a fogad? Jobb arcod dagadt és vörös.

-- Igen. Rosszul vagyok. De nem érdemes törôdni vele.

A többiek semmit sem szólnak, s a szó másra terelôdik.

-- Megtettetek mindent, amire szükség volt? Te, Máté, és te, András, és te Júdás, gondoltál az áldozatra a Templomban?

Mind a hárman azt mondják:

-- Mindent megtettünk, amit el kellett intézni mára. Legyél nyugodt.

-- Elhoztam Lázár zsengéit Johanna Cusának. A gyermekek számára. Azt mondták nekem: ,,Jobbak voltak azok az almák!'' Azokra éheztek. És a te almáid voltak -- mondja János mosolyogva és álmodozva.

Jézus is mosolyogva emlékezik vissza rá.

-- Láttam Nikodémust és Józsefet -- mondja Tamás.

-- Láttad ôket? Beszéltél velük? -- kérdezi a kerióti nagyon kíváncsian.

-- Igen. Mi különös van ebben? József jó vevôje apámnak.

-- Nem azt mondtam az elôbb... Csodálkozom ezen! -- Júdás igyekszik helyrehozni az elôzôleg tett benyomást.

-- Nekem az különös, hogy nem jöttek ide megtisztelni téged. Sem ôk, sem Cusa, sem Mannanen... Egyikük sem...

De Júdás hamis nevetéssel félbeszakítja Bertalant:

-- A krokodil jókor elrejtôzik.

-- Mit akarsz mondani? Mire célzol? -- kérdezi Simon nagyon támadó hangon.

-- Béke, béke! Mi van veletek? Húsvét este van! -- mondja Jézus szívettépô szelídséggel. -- Sose volt ily méltó pompánk a bárány elfogyasztásához. Töltsük azért a vacsorát a béke szellemében. Látom, hogy titeket nagyon megzavartak utasításaim, amelyeket erre az utolsó estére adtam. De látjátok? Befejeztem! Többé nem zavarlak titeket. Nem mondtam el mindent, arról, ami engem illet. Csak a lényegeset. A többit... majd megértitek. Megadatik nektek... Igen. Eljön Az, aki megmondja nektek! János, menj Júdással és néhány mással, hozzátok el az edényt a megtisztuláshoz. És utána asztalhoz ülünk.

János, Andrással, Júdás Tádéval és Jakabbal elhozzák a hatalmas edényt, megtöltik vízzel, és törülközôket ajánlanak fel Jézusnak és társainak, akik utána ugyanezt teszik az övékével. Az edényt (ami fémbôl készült, kézmosás céljára) félreteszik egy sarokba.

Az ôsi, húsvéti szertartás

	-- Most menjetek helyetekre. Én itt foglalok helyet, jobbomon János, és másik oldalamon az én hûséges Jakabom. A két elsô tanítvány. János után az én erôs Péterem, és Jakab után az, aki olyan, mint a levegô, nem lehet észrevenni, de mindig jelen van, és vigaszt nyújt: András. Mellette unokatestvérem, Jakab. Nem szomorít el, kedves testvérem, ha az elsô helyet az elsô tanítványoknak adom? Te az Igaznak vagy az unokaöccse, akinek szelleme felettem lüktet és repdes ezen az estén jobban, mint bármikor.

Légy békében, gyenge gyermekségem atyja, tölgy, amelynek árnyékában felüdült az Anya és Fia! Béke legyen veled...! Péter után Simon... Simon, gyere ide egy pillanatra. Hûséges arcodat akarom látni. Késôbb csak kevéssé láthatlak téged, mert a többiek eltakarják elôlem becsületes arcodat. Köszönöm, Simon, mindazt, amit tettél. -- És megcsókolja. Simon utána helyére megy, egy pillanatra kezébe temeti arcát, hogy elrejtse szívfájdalmát.

-- Simonnal szemben az én Bertalanom. Két becsületes és bölcs ember, akik egymásban visszatükrözôdnek. Jól összeillenek. És mellette te, unokatestvérem, Júdás Tádé. Így láthatlak téged... és úgy tûnhet számomra, mintha Názáretben lennék... amikor némelyik ünnepen mindnyájan összegyûltünk az asztalnál... Kánában is... Emlékszel? Együtt voltunk. Egy ünnepen... egy lakodalmon... az elsô csoda... a víz borrá válik... Ma is ünnep van, és ma is csoda történik... a bor megváltoztatja természetét... és lesz belôle...

Jézus elmerül gondolataiban. Lehajtja fejét, és mintha el lenne szigetelve saját titkos világában. A többiek nézik, de nem szólnak semmit.

Jézus felemeli fejét és keményen ránéz a kerióti Júdásra, és azt mondja neki:

-- Te velem szemben fogsz ülni.

-- Annyira szeretsz engem? Jobban Simonnál, hogy azt akarod, mindig elôtted legyek?

-- Annyira. Jól mondád.

-- Miért, Mester?

-- Mert te vagy az, aki mindenkinél többet tettél ezért az óráért.

Júdás vegyes érzelmekkel néz a Mesterre és társaira. Az elsôre gúnyos részvéttel, a többire diadalmasan.

-- És melletted, egyik oldalon Máté, a másikon Tamás.

-- Akkor Máté lesz baloldalamon, és Tamás jobbomon.

-- Amint akarod, amint akarod -- mondja Máté. -- Nekem elég, hogy Üdvözítôm elôtt leszek.

-- Végül Fülöp. Íme, látjátok? Akinek nem jutott a megtiszteltetô hely oldalamon, az megtiszteltetésben részesül azáltal, hogy elôttem foglal helyet.

Jézus, saját helyén állva megtölti az eléje helyezett nagy kelyhet. (Mindenki elôtt magas kehely van, de Ôelôtte azon kívül van egy sokkal nagyobb kehely is. Ez bizonyára hozzátartozik a szertartáshoz.) Bort tölt bele. Felemeli, felajánlja. Leteszi.

Utána mindnyájan együtt kérdezik zsoltár-ének hangján:

-- Miért ez a szertartás? -- Ez az elôírt kérdés.

Jézus, mint a család feje válaszol rá:

-- Ez a nap Egyiptomból való szabadulásunk emléke. Legyen áldott az Isten, aki a szôlôtô gyümölcsét teremtette. -- Iszik egy kortyot a felajánlott borból, és tovább adja a kelyhet a többieknek. Utána felajánlja a kenyeret, megtöri, szétosztja, azután a füvet, belemártva a négy tálban lévô vörös mártásba.

Miután befejezték a vacsorának ezt a részét, kórusban együtt éneklik a zsoltárokat. (Vö. Zsolt 113-118.)

Az állványról odahozzák, és Jézus elé teszik a nagy tálat a sült báránnyal.

Péter, akinek a kórusban az elsô helye van, megkérdi:

-- Miért van így elkészítve ez a bárány?

-- Annak emlékére, amikor Izrael megmenekült a feláldozott bárány által. Nem halt meg az elsôszülött ott, ahol vér ragyogott az ajtófélfán és a szemöldökfán. És utána, miközben az egész Egyiptom siratta elsôszülött fiúgyermekeinek halálát, a királyi palotától kezdve a kunyhókig, a zsidók, Mózes vezetésével elindultak a szabadság és az ígéret földje felé. Felövezve derekukat, szandállal lábukon, vándorbottal kezükben Ábrahám népe gyorsan menetelt, örvendetes zsoltárokat énekelve.

Mindnyájan felállnak és rázendítenek: ,,Amikor Izrael kivonult Egyiptomból, Jákob törzse az idegen nép közül, akkor Júda lett a szentélye és Izrael az országa ... stb. stb.'' (Lásd Zsolt 114.)

Most Jézus felvágja a bárányt, egy újabb kelyhet tölt meg, iszik belôle, és továbbadja. Utána ismét énekelnek: ,,Magasztaljátok, ti szolgái az Úrnak, magasztaljátok az Úr nevét! Az Úr neve áldott most és mindörökké! Napkeltétôl napnyugtáig dicsôítsék az Úr nevét! stb.'' (Lásd Zsolt 113.)

Jézus kiosztja a részeket, vigyázva arra, hogy mindenkit jól kiszolgáljon, akárcsak a családatya teszi kedves gyermekeivel. Ünnepélyes, kissé szomorú, miközben mondja: ,,Vágyva vágytam elkölteni veletek ezt a húsvétot. Öröktôl fogva ez volt vágyaim vágya, mint az Üdvözítônek. Tudtam, hogy ez az óra megelôzi azt a másikat. És az öröm, hogy önmagamat adom, enyhülést adott nekem szenvedésem elôtt... Vágyva vágytam elkölteni veletek ezt a húsvétot, mert nem ízlelem meg többé a szôlô termését mindaddig, míg el nem jutok Isten országába. Akkor ismét leülök a választottakkal a Bárány Lakomájához, az Élôknek az Élôvel tartott lakodalmán. De ahhoz csak azok jönnek el, akik alázatosak és tisztaszívûek, mint amilyen én vagyok.

Az apostolok versengése

-- Mester, az imént azt mondtad, hogy aki nem részesült a megtisztelô helyben, az elôtted nyerte el azt. Akkor hogyan tudhatjuk, hogy ki az elsô közöttünk? -- kérdi Bertalan.

-- Mindnyájan és egyikôtök sem. Egy alkalommal... fáradtan tértünk vissza... és undorodtunk a farizeusok gyûlöletétôl. De ahhoz nem voltatok fáradtak, hogy vitassátok, ki közületek a legnagyobb... Egy kisgyermek futott a közelben... egyik kis barátom... És az ô ártatlansága mérsékelte visszatetszésemet sok dolog miatt. Nem utolsó sorban makacs emberi felfogástok miatt. Hol vagy most, kis Benjamin, bölcs válaszoddal, ami az égbôl jött általad, mert mivel olyan voltál, mint egy angyal, a Lélek beszélt belôled! Akkor azt mondtam nektek: ,,Ha valaki elsô akar lenni, legyen az utolsó és szolgáljon mindenkinek.'' A bölcs gyermeket példaképül állítottam elétek. Most azt mondom nektek: ,,A népek királyai uralkodnak népük fölött. És az elnyomott népek éljenezik ôket, jóllehet gyûlölik ôket, és a királyokat ,,jótevôknek'', ,,a haza atyjának'' nevezik. De gyûlölet lappang a hazug tisztelet alatt.'' Nálatok azonban ne így legyen, hanem a legnagyobb közöttetek legyen olyan, mint a legkisebb, a vezetô olyan, mint aki szolgál. Mert ki nagyobb? Aki az asztalnál ül, vagy aki felszolgál? Az, aki az asztalnál ül. Mégis én felszolgálok nektek. És rövidesen még jobban ki foglak szolgálni titeket. Ti azok vagytok, akik velem kiállottátok a próbát. És én kijelölök nektek egy helyet Országomban, éppúgy, amint én leszek abban a Király Atyám akarata szerint, hogy örök asztalomnál egyetek és igyatok, és trónokon üljetek, ítéletet mondva Izrael tizenkét törzse fölött. Velem maradtatok megpróbáltatásaimban. Csak ez tesz titeket naggyá Atyám elôtt.

-- És azok, akik utánunk jönnek? Nekik nem lesz helyük az Országban? Csak nekünk?

-- Ó! Sokan lesznek elsôk Házamban! Mindazok, akik hûségesek maradnak Krisztushoz az élet megpróbáltatásaiban, elsôk lesznek Országomban. Mert azok, akik mindvégig kitartanak az élet vértanúságában, egy sorban lesznek veletek, akik kitartottatok velem megpróbáltatásaimban. Én azonosítom magamat azokkal, akik hisznek bennem. A fájdalmat, amit átölelek értetek és minden emberért, a legkiválóbb kiválasztottság jeléül adom nekik. Akik hûségesek lesznek fájdalmaimban, veletek egy sorban boldogok lesznek, kedveseim.

-- Mi kitartottunk mindvégig.

-- Azt gondolod, Péter? Mondom neked, hogy még csak most jön a megpróbáltatás órája. Simon, Simon, Jónás fia, nézd, a Sátán követeli, hogy megrostálhasson titeket, mint a búzát. Én imádkoztam érted, hogy ne inogjék meg a hited. Te pedig, visszatérésed után erôsítsd meg testvéreidet.

-- Tudom, hogy bûnös vagyok. De hûséges leszek hozzád mindhalálig. Ezt a bûnt nem követem el! Sose fogom elkövetni!

-- Ne légy elbizakodott, Péterem! Ez az óra végtelenül sok dolgot megváltoztat majd. Amik ezelôtt ilyenek voltak, és most másmilyenekké lesznek. Mennyi minden!... Ezek új szükségleteket idéznek elô és hoznak be. Tudjátok. Mindig mondtam nektek, akkor is, amikor távoli helyeket jártunk be a banditák között: ,,Ne féljetek! Semmi bajotok sem esik, mert az Úr angyalai velünk vannak. Ne aggódjatok semmi miatt sem.'' Emlékeztek arra, amikor azt mondtam nektek: ,,Ne aggódjatok azért, mit esztek, mibe öltöztök. Atyátok tudja, hogy mire van szükségetek''? Azt is mondtam: ,,Az ember sokkal többet ér egy verébnél és a virágnál, amely ma zöldell, holnapra elszárad. Az Atya mégis gondoskodik a virágról és a madárról. Kételkedhettek-e akkor abban, hogy rólatok is gondoskodik?'' Ugyancsak mondottam: ,,Ne legyen se erszényetek, se bototok''. Mert én szeretetre és bizalomra tanítottalak titeket. De most... Most többé nem ez az idô járja. Most azt mondom nektek: ,,Hiányzott-e valami nektek mindeddig? Bántottak-e titeket valaha?''

-- Semmi, Mester. És csak téged bántottak.

-- Akkor látjátok, hogy igazat mondok. De most Uruk visszahívta minden angyalát. Ez az ördögök órája... Az Úr angyalai eltakarják, befödik szemüket arany szárnyukkal, és keseregnek, hogy nincs haragos színû szárnyuk, mert ez a küzdelem órája, a kegyetlen, szentségtörô küzdelemé... Ezen az estén nincsenek angyalok a földön. Isten trónja körül vannak, hogy énekükkel elnyomják az istengyilkos világ káromlásait és az Ártatlan sírását. És mi egyedül vagyunk... Én és ti: egyedül. És az ördögök ennek az órának az urai. Azért most úgy jelenik meg, mint szegény emberek, akik kételkednek, és nem szeretnek. Most akinek erszénye van, vegyen magához egy tarisznyát is, akinek nincs kardja, adja el köntösét és vegyen rajta egyet. Mert az Írás ezt is mondja rólam, és be kell teljesednie: ,,A gonoszok közé számították''. Igazában, minden, ami rám vonatkozik, véget ér.

Simon odamegy a ládához, amelyre rátette elôkelô köpenyét -- mert ezen az estén mindnyájan legjobb ruhájukat viselik, és azért van tôrük, nagyon rövid damaszkuszi kardjuk, amelyek inkább kis kések, mint tôrök, díszes övükben -- elôvesz két kardot, két igazi kardot, hosszút, enyhén hajlottat, és Jézushoz viszi:

-- Én és Péter felfegyverkeztünk erre az estére. Ezzel rendelkezünk. De a többieknek csak rövid tôreik vannak.

Jézus átveszi a kardokat, megfigyeli ôket, kivesz egyet hüvelyébôl és kipróbálja annak élét körmén. Furcsa látvány, és még furcsább ezeket az embertelen eszközöket Jézus kezében látni.

-- Ki adta nektek ezeket? -- kérdezi a kerióti, miközben Jézus csöndben vizsgálja azokat. Látszik, hogy Júdás tûkön ül...

-- Ki? Emlékeztetlek arra, hogy atyám nemes volt és hatalmas.

-- De Péter...

-- Nos? Mióta vagyok köteles számot adni arról, hogy milyen ajándékokat adok barátaimnak?

Jézus felemeli fejét, miután visszadugta hüvelyébe a kardot. Visszaadja a Zelótának.

-- Rendben van. Elég. Jól tetted, hogy magadhoz vetted ezeket. De most, mielôtt iszunk a harmadik kehelybôl, várjatok egy pillanatig. Mondtam nektek, hogy a legnagyobb azonos a legkisebbel, és hogy én a szolga ruháját viselem ennél az asztalnál, és még jobban kiszolgállak majd titeket. Eddig ételt adtam nektek. Ez szolgálat a testnek. Most a lélek számára akarok táplálékot adni. Ez nem a régi szertartás egy tálja. Ez új szertartás. Meg akartam keresztelkedni, mielôtt Mester lettem volna. Az Ige terjesztéséhez ez a keresztség elég volt. Most véremet fogom ontani. Ez egy másik mosakodást kíván akkor is, ha ti már megtisztultatok a Keresztelô által az ô idejében, és ma is a Templomban. Az még nem elég. Jöjjetek, hogy megtisztítsalak titeket. Szakítsátok félbe a vacsorát. Van valami magasabb rendû és szükségesebb, mint a gyomorba kerülô étel, hogy megtöltsön, még akkor is, ha szent ez az étel, mint ennek a húsvéti szertartásnak az étele. És ez a tiszta lélek, amely kész befogadni az ég ajándékát, amely már leszáll, hogy trónust készítsen bennetek, és az Életet adja nektek. Az Életet adja annak, aki tiszta.

Példát adtam nektek...

Jézus feláll, s Jánosnak is fel kell állnia, hogy Jézus kijöhessen helyérôl. Odamegy az egyik ládához, leveti vörös ruháját, összehajtja s ráteszi a már összehajtott köntösére. Derekára köt egy nagy törülközôt, utána odamegy egy másik mosdótálhoz, amelyik még üres és tiszta. Vizet önt bele, odaviszi a terem közepére, az asztal mellé, és ott ráteszi egy zsámolyra. Az apostolok elképedve nézik.

-- Nem kérditek meg tôlem, mit csinálok?

-- Nem tudjuk. De, mondom neked, hogy már tiszták vagyunk. -- válaszol Péter.

-- És én megismétlem neked, hogy az nem számít. Az én szertartásom segíti azokat, akik már tiszták, hogy még tisztábbak legyenek.

Letérdel. Leveszi a kerióti szandálját, és egymásután megmossa mindkét lábát. Könnyû megtennie, mert a kereveteken úgy helyezkednek el, hogy lábuk kifelé van. Júdás meghökken, de nem szól semmit. Csak amikor Jézus, mielôtt visszateszi a szandált bal lábára, feláll, hogy megcsókolja a már szandálban levô jobb lábát, Júdás hirtelen visszahúzza lábát, és talpával megüti Jézus száját. Ezt akaratlanul tette, és nem volt erôs az ütés. Jézus elmosolyodik, és az apostol megkérdezi tôle:

-- Megsértettelek? Nem akartam... Bocsáss meg!

-- Nem, barátom. Ezt rosszindulat nélkül tetted és nem sértettél meg vele. -- Júdás ránéz... zavarodott tekintettel, egy pillanatig...

Jézus továbbmegy Tamáshoz, majd Fülöphöz. Megkerüli az asztalt és folytatja unokatestvérével, Jakabbal. Megmossa, és amikor felkel, homlokon csókolja. Andráshoz megy, aki szégyenében elpirul, és csak nehezen tudja visszatartani a sírást. Megmossa, megsimogatja, mint egy gyereket. Utána Zebedeus Jakabhoz megy, aki azt mormolja:

-- Ó! Mester! Mester! Mester! Megsemmisült fenséges Mesterem!

János már elôre leoldotta szandálját, és miközben Jézus lehajol, hogy megtörölje lábát, ô lehajol és megcsókolja annak haját.

De Péter!... Ôt nem lehet könnyen meggyôzni errôl a szertartásról!

-- Te mosod az én lábamat? Ne is gondolj rá! Amíg élek, nem engedem meg neked. Én féreg vagyok, de te Isten vagy! Mindenki a saját helyén!

-- Amit most teszek, még nem értheted meg. De késôbb megérted. Engedd megtennem!

-- Mindent, amit akarsz, Mester. El akarod vágni a nyakamat? Tedd meg! De lábamat nem fogod megmosni.

-- Ó! Simonom! Nem tudod, hogy ha nem mosom meg, nem lesz részed Országomban? Simon, Simon! Lelkednek szüksége van erre a vízre, és szükséged van rá a hosszú út miatt is, amit meg kell tenned. Nem akarsz velem jönni? Ha nem moslak meg, nem jössz be Országomba.

-- Ó, áldott Uram! Akkor moss meg teljesen! Lábamat, kezemet és fejemet!

-- Aki megfürdött, mint ti, annak még csak arra van szüksége, hogy megmossa lábát. Azután teljesen tiszta lesz. A lábak... Az ember lábával megy a piszokban. És ez csekélység lenne, mert mondtam nektek, hogy nem az szennyezi be az embert, ami bemegy és kimegy az étellel, és nem az fertôzi meg ôt, ami az úton lábához tapad. Hanem az, ami szívébe jut, és ott érlelôdik, és onnan kimegy, az fertôzi meg cselekedeteit és tagjait. És a tisztátalan lelkû ember lába beleviszi ôt a dôzsölésbe, a fajtalankodásba, a tilos ügyletekbe, a bûntényekbe... Azért a test tagjai közül ennek van nagy szüksége a megtisztulásra... a szemmel, a szájjal együtt... Ó! Ember! Ember! Aki egykor tökéletes teremtmény voltál: a kezdetben! És utána a Csábító annyira megrontott! Nem volt benned rosszindulat, ó ember, nem volt benned bûn!... És most? Telve vagy rosszindulattal és bûnnel, és nincs olyan részed, amely ne vétkezne!

Jézus megmosta és megcsókolta Péter lábát, és az apostol sír, és nagy kezébe veszi Jézus két kezét, szemére teszi, és megcsókolja.

Simon is elôre leveti szandálját, és szó nélkül hagyja, hogy Jézus megmossa. De utána, amikor Jézus Bertalanhoz akar menni, Simon letérdel és megcsókolja lábát, mondva:

-- Tisztíts meg engem a bûn leprájától, amint megtisztítottál a test leprájától, hogy ne zavarodjak meg az ítélet óráján, Üdvözítôm!

-- Ne félj, Simon! Hófehéren jössz majd a mennyei Városba.

-- És én, Uram? Mit mondasz a te öreg Bertalanodnak? Te láttál engem a fügefa árnyékában, és olvastál szívemben. És most mit látsz, és hol látsz engem? Biztosítsd a szegény öreget, aki fél, hogy nem lesz ereje és ideje eljutnia oda, ahol te akarod, hogy legyen. -- Bertalan nagyon meghatódott.

-- Te se félj! Akkor azt mondtam: ,,Íme egy igaz izraelita, akiben nincs álnokság.'' Most azt mondom: ,,Íme, egy igaz keresztény, aki méltó Krisztushoz.'' Hol látlak? Örök trónodon, bíborba öltözve. Mindig veled leszek.

Júdás Tádén a sor. Ez, amikor lábánál látja Jézust, nem tudja visszatartani magát, lehajtja fejét az asztalra támasztott karjára és sír.

-- Ne sírj, kedves testvérem! Most olyan vagy, mint akinek el kell viselnie egy idegének elszakadását, és úgy tûnik számodra, hogy nem tudod elviselni. De rövid lesz a fájdalom. Utána... ó, boldog leszel, mert szeretsz engem. Júdásnak hívnak. És olyan vagy, mint a mi nagy Júdásunk: mint egy óriás. Légy oltalmazó. A te cselekedeteid olyanok, mint az oroszláné és az oroszlánkölyöké, amely ordít. Te megriasztod az istenkáromlókat, akik meghátrálnak elôtted, és leteríted a gonoszokat. Tudom. Légy erôs! Az égben az örök egyesülés szorosabbá fûzi és tökéletesíti rokonságunkat. -- Ôt is homlokon csókolja, mint másik unokatestvérét.

-- Én bûnös vagyok, Mester. Engem ne...

-- Te bûnös voltál, Máté. Most apostol vagy. Egyik ,,szavam'' vagy. Megáldalak. Mily nagy utat tettek meg ezek a lábak, hogy mindig elôre haladjál Isten felé... A lélek sarkalta ôket, és elhagytak minden utat, melyek nem az én utam voltak. Haladj tovább. Tudod, hol végzôdik be az ösvény? Az én Atyám és a te Atyád ölében.

Jézus befejezte. Leveszi a kendôt, tiszta vízben megmossa kezét, felöltözik, visszatér helyére, és miközben leül, azt mondja:

-- Most tiszták vagytok, de nem mindnyájan. Csak azok, akik tisztákká akartak lenni.

A kerióti Júdásra néz, aki tetteti, hogy nem hallja, miközben azt magyarázza társának, Máténak, miként határozta el atyja, hogy Jeruzsálembe küldi. Felesleges társalgás, aminek egyetlen célja, hogy uralkodni tudjon magán, mert bármily vakmerô is, kellemetlenül érzi magát.

Jézus harmadszor is megtölti a közös kelyhet. Iszik belôle és továbbadja, hogy a többiek is igyanak. Utána elkezdi, és a többiek kórusban éneklik: ,,Szeretet tölt el, mert az Úr meghallgatta könyörgô kiáltásomat. Felém fordította fülét azon a napon, amelyen segítségül hívtam. Körülvettek a halál kötelékei... stb.'' (Lásd Zsolt 116.) Egy pillanatra megáll, majd folytatja: ,,Telve voltam bizalommal akkor is, amikor így szóltam: »Mély megaláztatásban lett részem.« Kétségbeesésemben ezt mondtam: »Az emberek gonoszak mind.«'' Mozdulatlanul Júdásra néz. Hangja fáradt ezen az estén, de erôssé válik, amikor felkiált: ,,Az Úr szemében drága dolog az igazak halála'', és ,,Te oldottad meg bilincseimet, dicsôítô áldozatot mutatok be neked. Segítségül hívom az Úr nevét.'' stb. Ismét kis pihenôt tart az éneklésben, és utána folytatja: ,,Áldja az Urat minden nép, minden törzs dicsôítse! Mert kegyelme hathatósan mûködik bennünk, és hûsége megmarad örökké.'' (Zsolt 117) Megint rövid szünet, és utána egy hosszú himnusz: ,,Adjatok hálát az Úrnak, mert jó, irgalma örökké tart...'' (Lásd Zsolt 118.)

A kerióti Júdás olyan hamisan énekel, hogy Tamás kétszer is visszasegíti ôt a helyes dallamra erôteljes bariton hangjával, és mereven nézi. A többiek is ránéznek, mert általában mindig jól, és a többiekkel együtt énekelt. De ezen az estén!... Egyes kifejezések zavarba ejtik olyannyira, hogy más hangot fog, és így Jézus bizonyos pillantásai is, amelyek kihangsúlyozzák a kifejezéseket. Egyik ilyen: ,,Jobb az Úrban bízni, mint az emberben.'' Egy másik: ,,Meglöktek és ingadoztam, majdnem elestem már. De az Úr fenntartott engem.'' Ugyancsak: ,,Nem halok meg, hanem élni fogok, és elbeszélem az Úr tetteit.'' És végül ez a kettô belefojtotta a hangot az árulóba: ,,Az építôktôl elvetett kô szegletkôvé vált'' és ,,Áldott, ki az Úr nevében jô!''

Amikor befejezik a zsoltárt, Jézus ismét levág a bárányból, és nekik nyújtja a falatokat. Máté megkérdezi Iskarióti Júdást:

-- Rosszul vagy?

-- Nem! Hagyj békén! Ne törôdj velem!

Máté vállát vonja.

János, aki hallotta, megjegyzi:

-- A Mester is rosszul van. Mi van veled, Jézusom? Rekedt a hangod. Mint egy betegé, vagy aki sokat sírt -- és átöleli ôt, fejét Jézus keblére hajtva.

-- Nincs más baja, csak sokat beszélt, amint nekem sincs más bajom, mint az, hogy sokat gyalogoltam és levegôztem -- mondja idegesen Júdás.

Jézus, anélkül, hogy válaszolna neki, azt mondja Jánosnak:

-- Te már ismersz engem... és tudod, miért vagyok fáradt.

A bárányt szinte teljesen elfogyasztották. Jézus nagyon keveset evett, és csak egy kortyot ivott a borból minden kehelynél, és sok vízzel ellensúlyozta, mint aki lázas. Most folytatja a beszédet:

-- Azt akarom, hogy megértsétek elôbbi cselekedetemet. Mondtam nektek, hogy az elsô olyan, mint az utolsó, és hogy nem testi eledelt adok nektek. Az alázatosság eledelét adtam nektek. Lelketeknek. Ti Mesternek és Úrnak neveztek engem. Jól mondjátok, mert az vagyok. De ha én megmostam lábatokat, nektek is meg kell tennetek ezt egymással. Példát adtam nektek, hogy amint én tettem, ti is úgy tegyetek. Igazán mondom nektek: a szolga nem több uránál, sem az apostol annál, aki azzá tette ôt. Törekedjetek megérteni ezeket a dolgokat. Ha utána megértitek azokat, és gyakoroljátok, boldogok lesztek. De nem lesztek mindnyájan boldogok. Én ismerlek titeket. Tudom, kit választottam. Nem beszélek azonos módon mindnyájatokról. De amit mondok, az igaz. Más részrôl be kell teljesednie annak, amit megírtak rólam: ,,Az, aki kenyeret eszik velem, sarkát emelte ellenem.'' Mindezt megmondom nektek, mielôtt megtörténne, hogy ne kételkedjetek bennem. Amikor minden megtörténik, még jobban hiszitek majd, hogy én vagyok én. Aki befogad engem, azt fogadja be, aki küldött engem: a Szent Atyát, aki az égben van, és aki befogadja azokat, akiket én küldök majd, engem fogad be. Mert én az Atyával vagyok, és ti velem vagytok... De most fejezzük be a szertartást.

Jézus újból bort tölt a közös kehelybe, és mielôtt inna belôle, és másoknak adná, feláll. Vele együtt mindnyájan felállnak, és zsoltárokat énekelnek. Elôször megismétlik az elôbb már énekelt zsoltárt: ,,Telve voltam bizalommal akkor is, amikor így szóltam...'' (Zsolt 116,10-19) Utána egyet, amelynek se vége, se hossza, nagyon szép,... de örökké tart! (Zsolt 119) Egy részét közösen éneklik, azután felváltva valamelyikük egy versszakot és a többi együtt egy részt, s így míg végére nem érnek.

Ez az én Testem... ez az én Vérem...

Jézus leül. Úgy ül, mint mi szoktunk, nem fekve. És így szól:

-- A régi szertartást befejeztük. Most az új szertartást kezdem meg. Megígértem nektek a szeretetnek egy csodáját. Azt viszem most végbe. Ezért vágyakoztam erre a húsvétra. Ettôl az órától kezdve ezután ez az Áldozat, amelyet bemutatnak a szeretet örök szertartásában. Szeretett barátaim, egész földi életemben szerettelek titeket. Fiaim, az egész örökkévalóságban szerettelek titeket. És szeretni akarlak titeket mindvégig. Nincs számotokra ennél nagyobb dolog! Emlékezzetek erre. Én elmegyek. De mindörökre egyesülve maradunk a csoda révén, amit most viszek végbe.

Jézus vesz egy teljes kenyeret, a teli kehely fölé helyezi. Megáldja és felajánlja mindkettôt, utána megtöri a kenyeret, és tizenhárom darabot tör le róla. Mindegyik apostolnak ad egyet, mondva:

-- Vegyétek és egyétek! Ez az én Testem. Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre, aki elmegyek.

Átadja nekik a kelyhet, s azt mondja:

-- Vegyétek és igyatok belôle! Ez az én Vérem. Ez az új szövetség kelyhe a Vérben és Vérem által, amelyet értetek ontok majd bûneitek bocsánatára, és hogy az Életet adjam nektek. Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre.

Jézus nagyon szomorú. Elhagyta Ôt minden mosoly, a fénynek minden nyoma, arcszíne. Arcán már haláltusája tükrözôdik vissza. Az apostolok aggodalommal figyelik. Jézus feláll, s azt mondja:

-- Maradjatok helyeteken! Azonnal visszatérek. -- Veszi a tizenharmadik kis kenyérdarabot, fogja a kelyhet és kimegy a terembôl.

-- Anyjához megy -- suttogja János

-- Szegény asszony! -- sóhajt fel Júdás Tádé.

-- Gondolod, hogy tudja? -- kérdezi halkan Péter.

-- Mindent tud. Mindig tudott mindent.

Mindnyájan nagyon halkan beszélnek, mintha egy halott elôtt lennének.

-- De csakugyan azt hiszitek, hogy... -- kérdi Tamás, aki még nem akarja elhinni.

-- Kételkedsz benne? Ez az Ô órája -- mondja Zebedeus Jakab.

-- Isten adjon nekünk erôt, hogy hûségesek legyünk -- mondja Simon, a Zelóta.

-- Ó, én... -- kezdi Péter. De ekkor János, aki figyel, megszólal:

-- Psszt! Itt van!

Jézus belép. Kezében az üres kehely. Csak az alján van a bornak egy árnyéka, és a lámpa fényénél valódi vérnek látszik.

A kerióti Júdás, aki a kehely elôtt van, mintegy elbûvölve nézi, és utána elfordítja tekintetét. Jézus figyeli ôt, és borzongás fut át rajta, amit János, aki mellére támaszkodik, érez.

-- De mondom! Te remegsz... -- kiált fel.

-- Nem. Nem láztól remegek... Mindent megmondtam nektek, és mindent odaadtam nektek. Többet nem tudok adni. Önmagamat adtam nektek.

Kedves mozdulatot végez kezével, amelyet elôbb összetéve tartott, s most széttárja, miközben lehajtja fejét, mintha azt mondaná: ,,Bocsássatok meg, ha nem vagyok többre képes. Így van.''

-- Mindent megmondtam nektek, és mindent odaadtam nektek. És megismétlem. Az új szertartás befejezôdött. Tegyétek ezt emlékezetemre. Megmostam lábatokat, hogy megtanítsalak titeket olyan alázatosaknak és tisztáknak lenni, mint Mesteretek. Mert igazán mondom nektek, hogy amilyen a Mester, olyanoknak kell lenniük a tanítványoknak is. Emlékezzetek erre, emlékezzetek rá. Akkor is emlékezzetek rá, amikor a magasban lesztek. Nem több a tanítvány Mesterénél. Amint én megmostalak titeket, tegyetek ti is úgy egymással. Azaz szeressétek egymást, mint testvérek, segítsétek egymást, kölcsönösen tiszteljétek egymást, adjatok példát egymásnak. És legyetek tiszták. Azért, hogy méltók legyetek az égbôl leszállott élô Kenyérbôl enni, és általa erôsekké legyetek arra, hogy tanítványaim legyetek az ellenséges világban, amely gyûlöl titeket az én nevem miatt. De közületek egy nem tiszta. Egyiktek elárul engem. Ezért érzek erôs zavart lelkemben... Annak a keze, aki elárul engem, velem van ezen az asztalon, és sem szeretetem, sem Testem, sem Vérem, sem szavaim nem térítik meg, hogy bûnbánatot tartson. Én megbocsátanék neki, amikor érte is meghalok.

A tanítványok megrettenve néznek egymásra. Gyanakodva vizsgálják egymást. Péter mereven néz a keriótira, elárulva mindenkinek, kire gyanakszik. Júdás Tádé felugrik, hogy ô is a keriótira nézzen Máté teste fölött.

De a kerióti olyan biztos! A maga részérôl ô Mátéra néz, mintha rá gyanakodna. Utána Jézusra tekint, és nevetve kérdi:

-- Talán én vagyok az? -- A legbiztosabbnak látszik becsületességében, és látszólag csak azért mondja ezt, hogy ne maradjon félbe a beszélgetés.

Jézus megismétli mozdulatát, s azt mondja:

-- Te mondod ezt, Simon Júdása. Nem én. Te mondod. Én nem neveztelek meg téged. Miért vádolod magadat? Kérdezd meg belsô figyelmeztetôdet, emberi lelkiismeretedet, a lelkiismeretet, amelyet az Atyaisten adott neked, hogy ember módjára viselkedjél, és érezd, ha vádol téged. Te mindenki elôtt tudni fogod azt. De ha az biztosít téged, miért mondod ki azt a szót, és gondolsz arra a tényre, amelyet még kimondani is kárhozatos, vagy tréfából reá gondolni?

Jézus nyugodtan beszél. Mintha csak egy tudós fejtene ki egy tételt. A lázongás erôs. De Jézus nyugalma lecsendesíti. Péter azonban, aki leginkább gyanakszik Júdásra -- talán Tádé is, de látszólag kevésbé, mintegy lefegyverezve Júdás fesztelenségétôl -- meghúzza János ruhájának ujját, és amikor János, aki egész közelrôl hallotta Jézust az árulásról beszélni, megfordul, odasúgja neki:

-- Kérdezd meg Ôt, ki az!

János ismét elfoglalja helyét, csak kissé felemeli fejét, mintha megcsókolná Jézust, és közben fülébe suttogja:

-- Mester, ki az?

Jézus visszaadja neki a csókot haján, és nagyon csendesen mondja:

-- Az, akinek a bemártott falatot adom.

És vesz egy még egész kenyeret, nem annak maradványát, amit az Oltáriszentséghez használt, letör belôle egy nagy darabot, belemártja a bárányhoz készített megmaradt mártásba, és az asztal fölött átnyújtja, mondván:

-- Vedd Júdás! Te szereted ezt!

-- Köszönöm, Mester. Igen, szeretem -- és nem tudva, mi az, amit megeszik, erôs fogaival beleharap a vádoló kenyérbe. János elborzadva behunyja szemét, hogy ne lássa a kerióti rettenetes nevetését.

-- Jól van. Most, hogy boldoggá tettelek, menj! -- mondja Jézus Júdásnak. -- Itt minden befejezôdött (erôsen hangsúlyozza az ,,itt'' szót). Tedd meg gyorsan, amit másutt meg kell tenned, Simon Júdása.

-- Azonnal engedelmeskedem neked, Mester. Utána ismét csatlakozom hozzád a Getszemániban. Oda mégy, igaz? Mint mindig?

-- Oda megyek... mint mindig... Igen.

-- Mi dolgod van? -- kérdi Péter. -- Egyedül mégy?

-- Már nem vagyok kisgyerek -- gúnyolódik Júdás, miközben felveszi köpenyét.

-- Hagyjátok elmenni. Én és ô tudjuk, mit kell tennie -- mondja Jézus.

-- Igen, Mester. -- Péter elhallgat. Talán arra gondol, hogy vétkezett, amikor meggyanúsította társát. Homlokára tett kézzel gondolkozik.

Jézus szívéhez szorítja Jánost, és odasúgja neki:

-- Ne szólj most még semmit se Péternek. Felesleges botrány lenne.

-- Isten veled, Mester! Isten veletek, barátaim -- búcsúzik Júdás.

-- Isten veled! -- mondja Jézus.

-- Isten áldjon, gyerek! -- teszi hozzá Péter.

János Jézus ölébe hajtva fejét mormolja:

-- Sátán! -- Csak Jézus hallja, és felsóhajt.

(9-189)


Jézus búcsúbeszéde -- Az utolsó vacsora
Jézus búcsúbeszéde	Az utolsó vacsora
(Mt 26,30-35; Mk 14,26-31; Lk 22,31-34; Jn 13,31-17,26)

Néhány percig teljes csend uralkodik. Jézus lehajtva tartja fejét, gépiesen simogatja János szôke haját.

Utána összerázkódik. Felemeli fejét, körülnéz, mosolyával megvigasztalja tanítványait. Azt mondja:

-- Hagyjuk el az asztalt. Üljünk le közel egymáshoz, mint a gyermekek apjuk körül.

Elrendezik a kereveteket az asztal egyik oldalán. Jézus most is Jakab és János között ül. De amikor Jézus látja, hogy András le akar ülni a kerióti által üresen hagyott helyre, felkiált:

-- Ne, oda ne! -- Ösztönszerû felkiáltás, amelyet nagy óvatossága sem tudott elnyomni. De utána módosítja, így:

-- Nincs rá szükség. Ezek is elégségesek arra, hogy ráüljetek. Azt akarom, hogy nagyon közel legyetek hozzám.

U betû alakban rendezik el a kereveteket, s Jézus a középen ül. Az asztalról már elvitték az ételeket. Zebedeus Jakab hívja Pétert:

-- Ülj ide! Én arra a zsámolyra ülök, Jézus lábánál.

-- Isten áldjon meg, Jakab! Annyira vágytam rá! -- mondja Péter, és elfoglalja Jézus mellett Jakab helyét, Jézus elmosolyodik:

-- Látom, hogy már kezd mûködni elôbb mondott beszédem. A jó testvérek szeretik egymást. Én is azt mondom neked, Jakab: ,,Áldjon meg az Isten!'' Ezt a cselekedetedet sem felejtik el mindörökké, és ott fenn megtalálod majd érte a jutalmat.

Megdicsôítettem Istent...

-- Mindent meg tudok tenni, amit kérek. Láttátok. Elég volt kívánságom ahhoz, hogy az Atya megengedje a Fiúnak, hogy táplálékként önmagát adja az embernek. Az, ami történt most, megdicsôítette az Emberfiát, mert tanúskodott a csoda hatalmáról. Isten barátai számára minden lehetséges. Minél nagyobb a csoda, annál biztosabb és mélyebb ez az isteni barátság. Ez olyan csoda, amely alakja, tartóssága és természete által olyan erôs, hogy nála erôsebb nem lehet, mert a végletekbe megy, és mindenre kihat. Mondom nektek: oly nagy és hatalmas, természetfeletti, felfoghatatlan a kevély ember számára, hogy nagyon kevesen értik meg, miként jön létre, és sokan tagadni fogják. Mit mondok majd akkor? Elítélem ôket érte? Nem! Azt mondom: legyetek irgalmasok irántuk!

De minél nagyobb a csoda, annál nagyobb dicsôséget hoz szerzôjére. Isten maga mondja: ,,Íme, ezt akarta kedvesem, teljesült kívánsága, és én megengedtem neki, mert Ô nagy kegyet élvez szemem elôtt.'' És azt mondja: ,,Az Általa véghezvitt csoda és annak kegyelme végtelen: Hasonlóképpen a dicsôséghez, amely visszatér a csoda szerzôjére Isten részérôl, a szerzôjének dicsôsége visszatér az Atyára. Mert minden természetfeletti dicsôség Istentôl jön, és visszatér forrásához. És Isten dicsôsége, amennyiben már végtelen, mindinkább növekszik és tündököl szentjei dicsôsége által. Azért mondom nektek: amint Isten megdicsôítette az Emberfiát, úgy Isten megdicsôül az Emberfia által. Én megdicsôítettem Istent önmagamban. Isten pedig a maga részérôl, megdicsôíti majd Fiát ôbenne. Nagyon hamarosan megdicsôíti!

Ahová én megyek, oda még nem jöhettek...

Örvendj, Te, aki visszatérsz székhelyedre, ó Második Személy szellemi lényege! Örvendj, ó test, amely visszatérsz, hogy fölszállj, miután oly sokáig számkivetésben voltál a sárban. És már nem Ádám Paradicsomába, hanem az Atya kiváló Paradicsomába, amely lakóhelyed lesz. Ha a nap megállt a csodálkozástól Isten parancsára, amelyet egy ember szája által adott, mi lesz akkor a csillagokkal, amikor meglátják az Ember Testének csodáját felszállni és leülni az Atya jobbján a megdicsôült anyag tökéletességében? Gyermekeim, már csak rövid ideig leszek veletek. Utána keresni fogtok, amint az árvák keresik meghalt szülôjüket. És sírva jártok, róla beszélve, és hiába kopogtattok a néma síron, és utána kopogtattok az ég kék kapuin lelketekkel, amelyet elküldtök a szeretet esdô keresésével, mondva: ,,Hol van a mi Jézusunk? Ôt akarjuk. Nélküle nincs többé világosság a földön, nincs öröm, sem szeretet. Ó, adjátok vissza, vagy legalább engedjetek minket belépni. Ott akarunk lenni, ahol Ô van!'' De most még nem jöhettek oda, ahová én megyek. A zsidóknak is azt mondtam: ,,Kerestek majd, de ahová én megyek, oda ti nem jöhettek.'' Azt mondom nektek is.

Gondoljatok az Anyára... Még ô sem jöhet oda, ahová én megyek. Pedig én elhagytam az Atyát, hogy hozzá jöjjek, és Jézussá váljak szeplôtelen méhében. Pedig a Szûztôl jöttem, születésnapom fényes elragadtatásában. És ô táplált engem szeretetével, amely tejjé vált. Tisztaságból és szeretetbôl lettem, mert Mária termékeny szüzességében táplált engem. Az égben élô tökéletes Szeretet tette ôt termékennyé. És én általa növekedtem, az ô fáradalmával és könnyeinek árán... Most olyan hôsiességet kívánok tôle, amelyet még sosem vittek végbe, és amellyel összehasonlítva Judit és Debora hôsiessége csak szegény asszonyoké, akik veszekednek vetélytársaikkal a falusi kút mellett. Senkit se lehet hozzá hasonlítani, és senki sem szeretett engem nála jobban. És ennek ellenére itt hagyom ôt, és oda megyek, ahová ô még sokáig nem jöhet. Számára nem parancsolom, amit nektek mondok: ,,Szentelôdjetek meg évrôl évre, hónapról hónapra, napról napra, óráról órára hogy hozzám jöhessetek majd, amikor eljön a ti órátok.'' Ô minden kegyelemmel és szentséggel teljes. Ô az a teremtmény, aki mindenben részesült, és aki mindent odaadott. Semmit nem lehet hozzáadni, sem elvenni. Ô a legszentebb tanúbizonysága annak, mire képes az Isten.

Új parancsot adok nektek

De hogy biztosak lehessetek arról, hogy képesek lesztek hozzám jönni, és elfelejteni a küzdelem és a Jézusotoktól való elszakadás fájdalmát, egy új parancsot adok nektek. És ez az, hogy szeressétek egymást. Úgy, amint én szerettelek titeket, ti is szeressétek egymást. Errôl ismerik meg, hogy tanítványaim vagytok. Amikor egy atyának sok gyermeke van, mirôl ismerik meg ôket? Nem annyira a külsejükrôl -- mert vannak emberek, akik egészen hasonlók egymáshoz, jóllehet semmiféle vérrokonságban nem állnak egymással, sôt még egy nemzethez sem tartoznak -- hanem inkább a család tagjainak, az atyának és egymásnak kölcsönös szeretetérôl. És ha az apa meghal, a jó család akkor sem oszlik fel, mert azonos a vérük, ami az atya magvából származik, és az általa összekötött kötelékeket még a halál sem bontja fel, mert a szeretet erôsebb a halálnál is. Nos, ha ti szeretitek egymást azután is, miután én elhagytalak titeket, mindenki felismeri, hogy az én gyermekeim vagytok, és azért az én tanítványaim, és testvérek vagytok, lévén egy atyátok.

Háromszor tagadsz meg engem...

-- Uram, Jézus, de hová mégy? -- kérdi Péter.

-- Oda megyek, ahová most nem követhetsz. De késôbb majd követni fogsz.

-- És miért nem most? Mindig követtelek, attól kezdve, hogy azt mondtad nekem: ,,Kövess engem!'' Siránkozás nélkül mindent elhagytam... Most elmész a te szegény Simonod nélkül, itt hagysz engem, megfosztva magadtól, Mindenemtôl, miután érted elhagytam azt a kevés jót, amim volt. Ez se nem igazságos, se nem szép részedrôl. A halálba mész? Rendben van. De én is jövök! Menjünk együtt a másvilágra! De elôbb megvédelek! Kész vagyok életemet adni érted!

-- Életedet akarod adni értem? Most? Most nem. Igazában, ó, igazán mondom neked, mielôtt a kakas kukorékolna, háromszor tagadsz meg engem. Most még csak az elsô ôrség ideje van. Utána jön a második... és utána a harmadik. Mielôtt a kakas kukorékolna, háromszor tagadod meg Uradat.

-- Lehetetlen, Mester! Mindent elhiszek, amit mondasz, de ezt nem! Biztos vagyok magamban!

-- Most, ebben a pillanatban biztos vagy magadban, de csak azért, mert még velem vagy. Isten veled van. A Megtestesült Istent hamarosan elfogják, és többé nem lesz veletek. Miután a Sátán megbénított titeket -- éppen a te magabiztosságod a Sátán ravaszsága, hogy elnehezítsen téged -, félelmet kelt bennetek. Azt sugallja nektek: ,,Isten nincs. Én vagyok!'' És jóllehet dermedtek vagytok a rémülettôl, még képesek vagytok értelmesen gondolkodni, felfogjátok, hogy amikor a Sátán az óra ura, meghal a Jó, és a Gonosz uralkodik, vereséget szenved a lélek, és úrrá lesz az emberi gyengeség. Akkor olyanok lesztek, mint a vezér nélküli katonák, akiknek nyomukban van az ellenség, és a legyôzöttek félelme meghajtja gerinceteket a gyôztes elôtt, és azért, hogy ne öljenek meg titeket, megtagadjátok elesett hôsötöket. De kérlek benneteket, hogy szívetekben ne zavarodjatok meg! Higgyetek az Istenben! És higgyetek bennem is! Minden látszat ellenére, higgyetek bennem! Higgyetek irgalmasságomban és az Atyáéba!. Higgyen az, aki helyén marad, s az is, aki elfut. Az is, aki hallgat, ugyanúgy, mint az, aki kinyitja száját, és azt mondja: ,,Nem ismerem Ôt!'' Hasonlóképpen higgyetek bocsánatomban! És miként a jövôben mindig is teszitek majd, higgyetek a Jóban, Tanításomban, tehát Egyházamban. Így helyet kaptok majd az égben!

Atyám házában sok lakóhely van...

Atyám házában sok lakóhely van. Ha nem úgy lenne, megmondtam volna nektek. Mert én elôre megyek, hogy helyet készítsek nektek. Nemde így tesznek a jó szülôk, amikor máshová kell vinniük kisgyermekeiket? Elôre mennek, elôkészítik a házat, a bútorokat, az élelmet. És utána visszatérnek, hogy magukkal vigyék kedves gyermekeiket. Így tesznek szeretetbôl. Hogy semmi se hiányozzék a kicsinyeknek, és ne legyenek hátrányban, az új országban. Én is így teszek. És ugyanaz indít rá. Most elmegyek. És amikor elkészítettem mindnyájatok számára a helyet az égi Jeruzsálemben, akkor ismét eljövök, magammal viszlek titeket, hogy ott legyetek, ahol én vagyok, ahol nem lesz többé sem halál, sem küzdelem, sem könnyek, sem jajgatás, sem éhség, sem fájdalom, sem sötétség, sem szárazság, hanem csak világosság, béke, boldogság és dalolás. Ó! A magasságos ég dala, amikor a tizenkét választott, Izrael tizenkét pátriárkájával együtt trónusukon ül, és énekel a lelki szeretet tüzes lángolásával, a boldogság tengerében, az angyali seregek örök allelujájával... Azt akarom, hogy ahol én leszek, ti is ott legyetek. És tudjátok, hová megyek, és az utat is tudjátok.

-- De Uram! Mi semmit se tudunk! Nem mondod meg nekünk, hová mégy. Hogyan tudhatnánk az utat, amelyen eljuthatunk hozzád, és megrövidíthetjük a várakozást? -- kérdi Tamás.

-- Én vagyok az Út, az Igazság és az Élet. Sokszor hallottatok errôl beszélni, ezt magyarázni, és igazában egyesek, akik még azt sem tudták, hogy van Isten, már elôre mentek az én utamon, és már megelôztek titeket. Ó! Hol vagy te, Istennek szétszóródott nyája, amelyet én visszavezettem az akolba? És hol vagy te, feltámadt lélek?

-- Ki? Kirôl beszélsz? Lázár Máriájáról? Ott van, Anyáddal. Ôt akarod? Vagy Johannát? Biztosan palotájában van. De ha akarod, elmegyünk és elhívjuk...

-- Nem. Nem ôket... Arra gondolok, aki csak az égben teszi le fátylát... és Fotinaira... Ôk megtaláltak engem. És többé nem hagyták el utamat. Az egyiknek megmutattam az Atyát, mint az igaz Istent, és a lelket, mint levitát abban az egyéni imádásban. A másiknak, aki még azt sem tudta, hogy van lelke, azt mondtam: ,,Nevem: Üdvözítô, üdvözítem azokat, akik jó akarattal üdvözülni kívánnak. Én vagyok Az, aki keresi az elveszettet, aki az Életet, Igazságot, Tisztaságot adja. Aki keres engem, megtalál.'' És mindketten megtalálták Istent... Megáldalak titeket, gyenge Évák, akik erôsebbekké váltatok Juditnál... Megyek oda, ahol ti vagytok, megyek... Ti megvigasztaltok engem... Legyetek áldottak!...

Mutasd meg nekünk az Atyát!...

-- Uram, mutasd meg nekünk az Atyát, és ezekkel egyenlôk leszünk -- mondja Fülöp.

-- Mióta vagyok veletek, és te, Fülöp, még mindig nem ismersz engem? Aki engem lát, látja Atyámat. Hogy mondhatod akkor: ,,Mutasd meg nekünk az Atyát!''? Nem tudod elhinni, hogy én az Atyában vagyok, és az Atya bennem van? A szavakat, amelyeket nektek mondok, nem magamtól mondom, hanem az Atya, aki bennem van, viszi végbe minden mûvemet. És ti nem hiszitek, hogy én az Atyában vagyok, és Ô énbennem? Mit kell mondanom, hogy elhiggyétek? De ha szavaimnak nem hisztek, legalább higgyetek minden cselekedetemnek. Mondom nektek, igazán mondom nektek: Aki hisz bennem, véghez fogja vinni a tetteket, amelyeket én mûvelek, és még nagyobbakat, mert az Atyához megyek. És mindazt, amit az én nevemben kértek az Atyától, megteszem, hogy az Atya megdicsôüljön Fiában.

Megteszek mindent, amit nevemben kértek. Valódi nevem egyedül nekem, majd az Atyának ismeretes, aki engem szült, és a Léleknek, aki a mi szeretetünkbôl származik. És minden lehetséges ez által a név által. Aki szeretettel gondol nevemre, szeret engem, és meghallgatást talál. De nem elég szeretni engem, az is szükséges, hogy megtartsák parancsaimat, hogy igazi legyen szeretetük. A cselekedetek tanúskodnak az érzelmekrôl.

Ô más Vigasztalót ad nektek...

Ezzel a szeretettel kérem majd az Atyát, és Ô más Vigasztalót ad nektek, aki mindig veletek marad. Azt, akivel a Sátán és a világ nem tud kegyetlenül elbánni, az Igazság Lelkét, akit a világ nem tud befogadni, és nem tud megölni, mert nem látja, és nem ismeri. Kineveti majd. De Ô annyira fenséges, hogy nem árthat neki a megvetés. Ugyanakkor minden mértéket meghaladó módon irgalmas, és mindig azzal lesz, aki szereti Ôt, még akkor is, ha szegény, vagy gyenge az illetô. Ti ismeritek Ôt, mert már veletek lakik és hamarosan bennetek lesz. Nem hagylak árván titeket. Már mondtam nektek: ,,Visszatérek hozzátok''. Eljövök, mielôtt itt lesz az ideje annak, hogy magamhoz vegyelek titeket, és Országomba jöjjetek. Hozzátok jövök el.

A világ hamarosan nem lát többé engem. De ti láttok és látni fogtok, mert én élek, és ti éltek. Mivel én élni fogok, és ti is élni fogtok. Azon a napon megismeritek majd, hogy én az Atyámban vagyok, és ti bennem és én bennetek. Mert aki elfogadja parancsaimat és megtartja azokat, az szeret engem, és azt, aki szeret engem, Atyám is szeretni fogja, és birtokolni fogja Istent, mert Isten a szeretet, és aki engem szeret, abban Isten van. És én szeretni fogom ôt, mert Istent látom majd benne, és kinyilvánítom magamat neki, megismertetem vele szeretetem. titkait, bölcsességem titkait és Megtestesült Istenségem titkait. Visszatérek az emberek gyermekei közé, akiket szeretek annak ellenére, hogy gyengék, sôt ellenségeim. De azok csak gyengék lesznek. És én megerôsítem ôket, azt mondva nekik: ,,Keljetek fel!'' ,,Jöjjetek ki!'', ,,Kövessetek!'', ,,Hallgassatok!'', ,,Írjatok!'' és ti ezek között lesztek.

Békémet hagyom nektek...

-- Uram, miért nekünk nyilvánítod ki magadat és nem a világnak? -- kérdi Júdás Tádé.

-- Mert ti szerettek engem és megtartjátok szavaimat. Aki így tesz, azt szeretni fogja az Atya, és mi hozzá megyünk, és lakást veszünk nála, benne. Az viszont, aki nem szeret engem, nem tartja meg szavaimat, és a test és a világ szerint cselekszik. Most tudjátok, hogy amit mondtam nektek, nem a Názáreti Jézus szava, hanem az Atyáé, mert én az Atya Igéje vagyok. Ô küldött engem. Azért mondtam nektek így ezeket a dolgokat, mert én magam akarlak felkészíteni benneteket az Igazság és a Bölcsesség teljes birtoklására. De még nem vagytok képesek felfogni, és emlékezetben tartani. De amikor eljön hozzátok a Vigasztaló, a Szentlélek, akit az Atya küld az én nevemben, akkor képesek lesztek megérteni, és Ô mindenre megtanít titeket, és emlékeztet titeket mindarra, amit mondtam nektek.

Békémet hagyom nektek. Az én békémet adom nektek. Nem úgy adom nektek, mint a világ adja. És úgy sem, ahogy eddig adtam nektek. Sokkal mélyebb az a béke, amelyet most adok nektek, ebben a búcsúzásban. Önmagamat közlöm veletek, békém szellemét, úgy, amint közöltem veletek Testemet és Véremet, hogy erôtök legyen a hamarosan bekövetkezô ütközetben. A Sátán és a világ háborút indít Jézusotok ellen. Ez az ô órájuk. Legyen bennetek a béke, az én Szellemem, aki a béke szelleme, mert én vagyok a béke Királya. Vegyétek birtokba, hogy ne legyetek túlságosan elhagyatottak. Aki Isten békéjével lelkében szenved, az szenved, de nem káromkodik, és nem csügged el.

Ne sírjatok! Hallottátok, hogy mondtam: ,,Megyek az Atyához, és utána visszatérek.'' Ha nem testies módon szeretnétek engem, örvendeznétek, mert a nagy számkivetés után az Atyához megyek... Ahhoz megyek, aki nagyobb nálam, és aki szeret engem. Megmondtam most nektek, mielôtt még beteljesednék, úgy, amint megmondtam nektek elôre a Megváltó minden szenvedését, mielôtt bekövetkezne, hogy amikor minden beteljesül, mindig jobban higgyetek bennem. Ne zavarodjatok meg annyira! Ne ijedjetek meg! Szíveteknek szüksége van a kiegyensúlyozottságra...

Még egy keveset beszélnem kell hozzátok... és oly sok még a mondanivalóm! Elérkezett ennek az evangelizációmnak a vége, s nekem úgy tûnik, hogy még semmit sem mondtam nektek, és annyit, annyit kell még tennem. Lelkiállapototok növeli ezt a benyomásomat. És mit mondjak még? Azt, hogy nem teljesítettem hivatásomat? Vagy hogy ti keményszívûek vagytok és hogy semmit sem ér, amit mondok? Kételkedem bennetek? Nem. Istenre bízom magamat, és reá bízlak titeket, szeretteim. Ô beteljesíti majd Igéjének a mûvét. Nem vagyok olyan, mint egy apa, aki meghal, és nincs más világossága, csak az emberi. Én remélek Istenben. És jóllehet érzem magamban mindazoknak a tanácsoknak a sürgôsségét, amelyeket szükségeseknek látok, és érzem az idô futását, mégis nyugodtan megyek sorsom elé. Tudom, hogy az Ô magvai, amelyeket elvetettem belétek megmaradnak, s leszáll a harmat, amely kisarjasztja mindet, és utána eljön a Vigasztoló napsugara, és hatalmas fák nônek belôlük. Készen áll ennek a világnak a fejedelme, hogy eljöjjön, az, akihez nekem semmi közöm. És ha nem ez lenne a megváltás célja, semmi hatalma sem lenne felettem. De ez azért jön, hogy a világ megismerje, hogy én szeretem az Atyát, és szeretem Ôt engedelmesen egészen a halálig, és azért megteszem azt, amit megparancsolt nekem.

Én vagyok az igazi Szôlôtô...

Most itt az idô, menjünk! Álljatok fel! És halljátok utolsó szavaimat! Én vagyok az igazi Szôlôtô, Atyám a szôlômûves. Minden szôlôvesszôt, amely nem hoz gyümölcsöt, levág rólam, azt pedig, amely gyümölcsöt hoz, megmetszi, hogy még többet hozzon. Szavaim már megtisztítottak titeket. Maradjatok bennem és én bennetek, hogy továbbra is ilyenek maradjatok! A szôlôtôrôl levágott szôlôvesszô nem képes gyümölcsöt hozni. Így ti sem, ha nem maradtok bennem. Én vagyok a Szôlôtô, és ti vagytok a szôlôvesszôk. Az, aki egyesülve marad velem, bôséges gyümölcsöt hoz. De ha valaki leválik, elszárad, és tûzre vetik, és elég. Mert ha nem maradtok egyesülve velem, semmit se tehettek. Maradjatok azért bennem, és szavaim bennetek maradnak, és utána kérjetek, amennyit akartok, és megkapjátok! Atyámat annál inkább megdicsôítitek, minél több gyümölcsöt hoztok, és minél inkább tanítványaim lesztek.

Nagyobb szeretete senkinek sincs...

Amint az Atya szeretett engem, úgy szeretlek én is titeket. Maradjatok meg az én szeretetemben, amely üdvözít! Ha szerettek engem, engedelmesek lesztek, és az engedelmesség viszont növeli szereteteteket. Ne mondjátok, hogy megismétlem magamat! Ismerem gyengeségteket. És azt akarom, hogy üdvözüljetek. Azért mondom nektek ezeket, hogy örüljetek, és örömötök teljes legyen. Szeressétek egymást, szeressétek egymást! Ez az én új parancsolatom. Kölcsönösen jobban szeressétek egymást, mint amennyire mindenki szereti önmagát!

Nincs nagyobb szeretet, mint azé, aki életét adja barátaiért. Ti barátaim vagytok, és én életemet adom értetek. Tegyétek meg, amire tanítalak titeket, és amit parancsolok nektek. Nem hívlak titeket többé szolgáknak. Mert a szolga nem tudja, mit csinál ura, ti azonban tudjátok, mit teszek. Mindent tudtok rólam. Nemcsak önmagamat nyilvánítom ki elôttetek, hanem az Atyát és a Vigasztalót is, és mindazt, amit Istentôl hallottam. Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak ki titeket, és azért választottalak ki titeket, hogy elmenjetek a népek közé, és gyümölcsöt hozzatok magatokban és azok szívében, akiknek az evangéliumot hirdetitek, és gyümölcsötök megmaradjon, és az Atya megadja nektek mindazt, amit az én nevemben kértek.

Miért választottál ki egy árulót?

Ne mondjátok: ,,És akkor, ha te választottál ki minket, miért választottál ki egy árulót? Ha mindent tudsz, miért tetted ezt?'' Ne kérdezzétek azt sem, ki az. Nem ember az. A Sátán! Megmondtam hûséges barátomnak, és megengedtem, hogy megmondja szeretett fiamnak. A Sátán. Ha a Sátán, Istennek ez az örök majmolója nem testesült volna meg egy halandó testben, ez a megszállott nem tudott volna elmenekülni jézusi hatalmam elôl. Azt mondtam: ,,megszállott'': Nem! Sokkal több: megsemmisült a Sátánban!

-- Te, aki kiûzted az ördögöket, miért nem szabadítottad meg ôt? -- kérdi Alfeus Jakab.

-- Önszeretetbôl kérded, félve, hogy te vagy az? Ne félj attól.

-- Akkor én?

-- Én?

-- Én?

-- Hallgassatok! Nem mondom meg nevét. Irgalmasságot gyakorlok, és ti tegyetek hasonlóképpen.

-- De miért nem gyôzted le? Nem bírtad legyôzni?

-- Legyôzhettem volna. De ahhoz, hogy meggátoljam a Sátánt abban, hogy megtestesüljön abból a célból, hogy megöljön engem, ki kellett volna irtanom az egész emberi nemet a megváltás elôtt. Akkor kit váltottam volna meg?

-- Mondd meg nekem, Uram! Mondd meg nekem! -- Péter térdre ereszkedik, és hevesen rázza Jézust, mintha önkívületben lenne -. Én vagyok? Én vagyok? Vizsgálom magamat. És nem hiszem ezt. De te... Azt mondtad, hogy megtagadlak téged... És én félek... Ó! Milyen iszonyú lenne, ha én lennék...!

-- Nem, Simon, Jónás fia. Nem te vagy!

-- Miért nem hívsz már ,,Sziklának''? Tehát újra Simonná váltam? Látod! Ezt mondod!... Én vagyok az! De hogyan lehetek én az? Mondjátok meg nekem... Mondjátok meg ti nekem... Mikor és hogyan válhattam árulóvá?... Simon?... János?... Beszéljetek hát!...

-- Péter! Péter! Péter! Azért nevezlek Simonnak, mert elsô találkozásunkra gondolok, amikor Simon voltál. És arra is gondolok, milyen hûséges voltál az elsô pillanattól kezdve. Nem te vagy az. Én, az Igazság mondom ezt neked.

-- Akkor ki?

-- Hát a kerióti Júdás! Még mindig nem érted? -- kiáltja Tádé, aki többé nem tudja visszatartani magát.

-- Miért nem mondtad meg ezt elôbb? Miért? -- kiáltja Péter is.

-- Csend! Ô Sátán. Nincs más neve. Hová mégy, Péter?

-- Megkeresem ôt.

-- Tedd le azonnal azt a köpenyt és fegyvert! Vagy el kell, hogy kergesselek és átkozzalak?

-- Nem, Nem! Ó! Uram! De én... de én... talán lázbeteg vagyok? Ó! Ó! -- sír Péter a padlón Jézus lábainál.

-- Megparancsolom nektek, hogy szeressétek egymást! És bocsássatok meg! Megértettétek? Ha a világban gyûlölet van is, bennetek csak szeretet legyen! Mindenki iránt. Mily sok árulóval találkoztok majd utatokon! De nem szabad gyûlölnötök ôket, és nem szabad rosszal viszonozni a rosszat! Különben az Atya is gyûlölni fog titeket. Engem tielôttetek gyûlöltek és árultak el. Mégis, látjátok: én nem gyûlölök. A világ nem képes szeretni azt, aki nem olyan, mint ô. Azért nem szeret titeket. Ha az övéi lennétek, szeretne titeket, de ti nem a világból valók vagytok, mert én kiválasztottalak titeket a világból. És ezért gyûlölnek titeket.

A tanítvány nem különb Mesterénél...

Mondtam nektek: A szolga nem több uránál. Ha engem üldöztek, titeket is üldözni fognak. Ha rám hallgattak volna, tirátok is hallgatnának. De mindent az én nevem miatt tesznek, mert nem ismerik, nem akarják megismerni Azt, aki engem küldött. Ha nem jöttem volna, és nem beszéltem volna, nem lenne bûnük. De most bûnük menthetetlen. Látták mûveimet, hallották szavaimat, mégis gyûlöltek engem, és velem az Atyát. Mert én és az Atya egyetlen egy Egységben vagyunk a Szeretettel. De írva van: ,,Ok nélkül gyûlölt engem''. Amikor azonban jön a Vigasztaló, az igazság Lelke, aki az Atyától származik, Ô lesz, aki tanúságot tesz rólam, és ti is tanúskodhattok rólam, mert a kezdettôl velem voltatok.

Azért mondom ezt nektek, hogy amikor eljön az óra, ne csüggedjetek el, és ne botránkozzatok meg rajta. Eljön az idô, amikor kivetnek titeket a zsinagógákból, és aki megöl titeket, szolgálatot vél tenni vele Istennek. Nem ismerték meg sem az Atyát, sem engem. Ez menti ki ôket. Ezeket a dolgokat azért nem mondtam el nektek ilyen részletesen, mert olyanok voltatok, mint a néhány hónapja született gyermek. De most elhagy titeket anyátok. Elmegyek. Másfajta eledelhez kell hozzászoknotok. Azt akarom, hogy megtudjátok.

Elküldöm nektek a Vigasztalót

Senki se kérdi többé tôlem: ,,Hová mégy?'' A szomorúság némává tesz titeket. De számotokra is jó, hogy elmegyek. Egyébként nem jönne el a Vigasztaló. Én elküldöm Ôt nektek. És amikor eljön, a bölcsességen és a szavakon, cselekedeteken és hôsiességen keresztül, amit belétek önt, meggyôzi a világot istengyilkos vétkérôl és szentségem valódiságáról. És a világ világosan megoszlik majd a gonoszakra, Isten ellenségeire és a hívôkre. Ezek többé-kevésbé szentek lesznek, akaratuk szerint. De a világ fejedelme és szolgái fölött már kimondták az ítéletet. Többet nem tudok mondani nektek, mert még nem vagytok képesek megérteni. De Ô, az Isteni Vigasztaló részesít titeket a teljes igazságban, mert Ô nem magától beszél, hanem mindent elmond, amit Istentôl hall, és tudtotokra adja a jövôt. Az enyémbôl vesz, vagyis abból, ami még az Atyánál van, és azt mondja nektek.

Amikor az asszony szül...

Már csak rövid ideig láttok. Utána többé nem láttok engem. És utána megint kis idô, és ismét láttok engem.

Mormogtok egymás között és magatokban. Hallgassátok meg ezt a példabeszédet. Mesteretek utolsó példabeszédét.

Amikor egy asszony fogant és eljön a szülés órája, nagyon szomorú, mert fájdalmai vannak, és sóhajtozik. De amikor világra jött kisgyermeke, és ô szívére szorítja, megszûnik minden fájdalma, és szomorúsága örömmé változik, mert egy ember jött a világra.

Így van veletek is. Sírtok, és a világ nevet rajtatok. De késôbb szomorúságtok örömmé változik. Olyan örömmé, amilyent a világ sohasem ismer majd meg. Most szomorkodtok. De amikor ismét megláttok engem, szívetek megtelik azzal az örömmel, amelyet többé senki se tud elrabolni tôletek. Oly teljes örömmel, hogy az elhomályosítja minden szükségeteket mind értelmetek, mind szívetek, mind testetek számára. Egyedül látásommal jóllaktok, és minden másról megfeledkeztek. De attól fogva igazán kérhettek bármit az én nevemben, és az Atya megadja nektek, hogy mindig örüljetek. Kérjetek, kérjetek! És megkapjátok.

Eljön az óra, amelyben nyíltan beszélhetek majd nektek az Atyáról. Eljön, mert hûségesek maradtok a megpróbáltatásban, és mindenben gyôzedelmeskedtek majd. Tökéletes tehát szeretetetek, mert erôt ad nektek a megpróbáltatásban.

És ami hiányzik nektek, azt én megadom, mérhetetlen kincstáramból merítve, és azt mondom: ,,Nézd, Atyám! Ezek szerettek engem, és elhitték, hogy én tôled jöttem.'' Most elmegyek a világból, elhagyom azt és megyek az Atyához, és imádkozni fogok értetek.

Higgyetek, én legyôztem a világot!

-- Ó! Most megmagyaráztad gondolataidat. Most tudjuk, mit akarsz mondani, és hogy te mindent tudsz, és megválaszolsz anélkül, hogy bárkinek is kérdeznie kellene téged. Te valóban Istentôl jöttél!

-- Most hisztek? Az utolsó órában? Három éven keresztül beszéltem hozzátok! De már mûködik bennetek a Kenyér, amely Isten és a Bor, amely Vér, s nem embertôl jött, és megadja nektek a megistenülés elsô jeleit. Isteniekké lesztek majd, ha kitartotok szeretetemben és az enyéim maradtok. Nem úgy, amint a Sátán mondta Ádámnak és Évának, hanem amint én mondom nektek. Ez a Jó és az Élet fájának igazi gyümölcse. Aki ebbôl eszik, abban a Gonosz vereséget szenved és meghal a Halál. Aki ebbôl eszik örökké él, és ,,istenné'' válik Isten Országában. Istenek vagytok, ha bennem maradtok. És mégis... bár bennetek van ez a Kenyér és ez a Vér, de, mert közeleg az óra, amelyben szétszóródtok, mindenki elmegy majd, saját magával törôdve, és engem egyedül hagytok... De nem vagyok egyedül. Az Atya velem van. Atyám! Atyám! Ne hagyj el! Mindent megmondtam nektek... hogy békét adjak nektek. Az én békémet. Még szomorúak vagytok. De higgyetek! Én legyôztem a világot!

A fôpapi ima

Jézus feláll, kereszt alakban kitárja karját, és ragyogó arccal elmondja a fenséges imát az Atyához, amelyet János teljes egészében leírt. (Lásd Jn 17.)

Az apostolok többé-kevésbé nyíltan és hangosan sírnak. Végül elénekelnek egy himnuszt.

Jézus megáldja ôket. Utána kiadja a rendeletet:

-- Most vegyük fel köntösünket! És menjünk! András, mondd meg a ház fejének, hogy hagyjon mindent így, ezt akarom. Holnap... szívesen viszontlátjátok majd ezt a helyet. -- Jézus körülnéz. Úgy látszik, mintha megáldaná a falakat, bútorokat, mindent. Utána felveszi köpenyét, és elmegy, s a tanítványok követik. János mellette megy, és Jézus rátámaszkodik.

-- Nem üdvözlöd Anyádat? -- kérdezi Zebedeus fia.

-- Nem. Már mindent megtettem. Legyetek csendben!

Simon, aki a lámpásról meggyújtott egy fáklyát, megvilágítja a tágas folyosót, amely a kapuhoz vezet. Péter óvatosan kinyitja a kaput és mind kimennek, és utána egy szerkezet mûködésbe hozatalával kívülrôl bezárják. Elindulnak az úton.

(9-193)


Jézus megjegyzései -- Az utolsó vacsora
Jézus megjegyzései	Az utolsó vacsora

A vacsorán történtekbôl négy fontos tanulságot vonhatunk le annak megfontolásán kívül, hogy Isten szeretetbôl önmagát adja eledelül az embereknek.

1) Isten minden gyermekének engedelmeskednie kell a Törvénynek

A Törvény elôírta, hogy húsvétkor el kell fogyasztani a bárányt a Magasságbelitôl Mózesen keresztül adott szertartás szerint, és én az igaz Isten igaz Fia, nem tartottam felmentve magamat istenségem miatt a Törvénytôl. A földön voltam: Ember az emberek között és az emberek Mestere. Teljesítenem kellett azért emberi kötelességemet Isten iránt éppúgy, sôt még jobban, mint másoknak. Az isteni kegyek nem mentenek fel az engedelmességtôl és a mind nagyobb szentségre törekvéstôl. Ha összehasonlítjátok a legmagasztosabb életszentséget az isteni tökéletességgel, mindig bôven találtok benne hibákat, és azért kötelesek vagytok azok kiküszöbölésére, és a tökéletesség oly fokára való törekvésre, hogy amennyire csak lehet, hasonlókká váljatok Istenhez.

2) Mária imájának ereje

Én az emberré lett Isten voltam. Testem szeplôtelen volt, és birtokában volt a lelki erônek, amely uralkodott a testen. Mégsem utasítottam vissza, sôt segítségül hívtam a Kegyelemmel Teljes segítségét, aki a kiengesztelésnek abban az órájában -- igaz -- zárva találta feje fölött az eget, de nem annyira, hogy ne sikerült volna neki onnan kihívnia egy angyalt, -- hiszen ô az Angyalok Királynéja -- hogy megvigasztalja Fiát. Ó! Nem saját vigasztalására, szegény Mama! Ô is megízlelte az Atyától való elhagyatottság keserûségét, de ezt a fájdalmat felajánlotta a megváltásért, s ezáltal számomra elérte az erôt, hogy legyôzzem az olajfák-hegyi haláltusát, és véghezvigyem a Szenvedést annak sokféle gyötrelmében, amelyek mindegyike eszközül szolgált a bûn valamelyik fajtájának lemosására.

3) Csak azok képesek az önuralomra, a sérelmek elviselésére, s mindenekelôtt a magasztos szeretetre, akik a Szeretet Törvénye szerint élnek...

... amelyet én meghirdettem. És nemcsak meghirdettem, hanem igazán gyakoroltam is.

Ti nem tudjátok elképzelni, mit jelentett számomra, hogy árulóm egy asztalnál volt velem, önmagamat kellett adnom neki, meg kellett alázkodnom elôtte, meg kellett osztanom vele a szertartás kelyhét, és hagynom kellett, hogy igyon abból, amibôl Anyám iszik majd. Orvosaitok vitatkoztak és vitatkoznak azon, mi okozta hirtelen halálomat, és szívem megsérülésének tulajdonítják, amelyet a megostorozás okozott. Igen, ez is beteggé tette szívemet. De beteg volt az már a Vacsorától kezdve. Meghasadt, meghasadt az erôlködésben, amikor el kellett viselnem oldalamon árulómat. Akkor kezdôdött testi halálom. A többi már csak fokozta ezt a jelenlévô haláltusát. Megtettem mindent, mire csak képes voltam, mert egy voltam a Szeretettel. Abban az órában is, amikor a Szeretet Istene visszavonult tôlem, tudtam szeretetteljes lenni, mert harminchárom éven keresztül szeretetben éltem. Ha valakinek nem válik szokásává a szeretet, akkor nem képes eljutni arra a megkívánt tökéletességre, amely megbocsát és elviseli azokat, akik megbántanak minket. Nekem szokásommá vált, és azért meg tudtam bocsátani, és el tudtam viselni Júdást, aki tökélyre vitte a megbántást.

4) A Szentség annál hatásosabban mûködik, minél méltóbb módon veszik azt magukhoz.

Méltóvá teszik magukat rá az állhatatos akarattal, amely megtöri a testet, és úrrá teszi a lelket, legyôzi az érzékiséget, meghajlik az erények elôtt, mint egy íjjal megcélozza a tökéletességet, fôleg a Szeretetet.

Amikor valaki szeret, boldoggá kívánja tenni azt, akit szeret. János, aki mindenkinél jobban szeretett engem, és aki tiszta volt, a Szentség révén elnyerte a legnagyobb fokú átalakulást. Attól a pillanattól kezdve kezdett sas lenni, amely otthon érzi magát Isten egén, és könnyen szárnyal a magasba, és az örök Napra irányítja tekintetét. De jaj annak, aki méltatlanul veszi magához a Szentséget. Az, halálos bûnnel növeli emberi méltatlanságát. Akkor az nem az élet megôrzésére szolgál, hanem a megromlásra és a halálra. A lélek halálára és a test megrothadására, amely által az ,,széthasad'', mint Péter mondta Júdásról. A bíbor színében szép és mindig éltetô vért, saját, minden érzékiségtôl fekete lelkére önti, s rothadó testébôl genny szivárog ki, mint az oszlásnak indult állati tetembôl, amely undort kelt az arra járókban. A Szentséggel visszaélve halála mindig a reményvesztettek halála, és azért nem ismeri a nyugodt átmenetet, mint az, aki a kegyelem állapotában van. Nem olyan, mint a rettenetesen szenvedô áldozat hôsies halála, aki az égre szegezi szemét, és akinek lelke a biztos békét élvezi. A reményvesztett halála rettenetes görcsökkel és félelmekkel jár, a Sátán által már megragadott lélek görcsös vonaglása, amikor az kiszakítja testébôl és megfojtja saját undorító leheletével.

Ez a különbség a között, aki az után megy át a másik életbe, miután a szereteten, reményen, hiten és minden más erényen és égi tanításon és az angyalok kenyerén táplálkozott, és akit annak gyümölcsei kísérnek, -- s még jobb, ha az, végsô eledelül valóságosan jelen van benne -- és azé között, aki egy állatias élet után állati módon hal meg, a kegyelem és a Szentség ereje nélkül. Az elsô a szent nyugodt vége, akinek halála megnyitja az örök Országot. A második a kárhozott félelmetes elbukása, aki érzi, hogy belezuhan az örök halálba, és egy pillanat alatt megismeri azt, amit el akart veszteni, és amit többé nem tud visszaszerezni. Az egyik számára nyereség, a másiknak mindennek elvesztése. Az egyik számára öröm, a másiknak rettegés.

Ez az, amiben részesültök hitetek és szeretetetek vagy hitetlenségetek és ajándékom megvetése szerint.

(9-232)


Jézus szenvedése
Jézus szenvedése	Jézus szenvedése

Jézus szenvedésérôl már sok részletet megtalálhatunk a ,,Tizenöt titok'' és ,,A Társmegváltó'' címû füzetekben, az egység kedvéért azonban itt megismételjük azokat, kiegészítve a másutt még nem említett részletekkel. ,,Az Utolsó Vacsora'' címû füzet szintén Jézus szenvedéstörténetéhez tartozik, de az önálló egységet alkot, azért nem ismételjük meg,

Valtorta Mária elôtt mások is részesültek látomásokban Jézus szenvedésérôl, és leírásuk nem egyezik minden részletben. Sôt maga Valtorta Mária is másképpen írt le vagy látott néhány részletet, amikor ugyanarról az eseményrôl több látomása volt.

Az eltéréseknek egyik magyarázata lehet, hogy a látnokok elképzelése vagy tapasztalata öntudatlanul is megváltoztathatja vagy befolyásolhatja látomásukat. Pl. Emmerich Katalin Y alakúnak látta a keresztet, mert a templomban, ahol ô misét hallgatott, ilyen alakja volt annak. Ezeknek a látomásoknak nem az a céljuk, hogy egy régmúlt eseményrôl történelmi hûséggel rendelkezô leírást adjanak, hanem az, hogy segítsenek minket Jézus irántunk tanúsított szeretetének felfogásában, amely életének feláldozásában nyilvánult meg.

Kôvári Károly S.J.


Búcsú Lázártól -- Jézus szenvedése
Búcsú Lázártól	Jézus szenvedése

A Lázár házában adott búcsúvacsorát, amely alatt Magdolna ismét megkente Jézus testét, és Júdás panaszkodott a ,,pazarlás'' miatt, megtaláljuk az Evangéliumok 3. füzetében a 93-99. oldalig. Az itt következô jelenet közvetlenül ezután játszódik le:

Jézus azt mondja Lázárnak:

-- Lázár, jöjj ki! Beszélnem kell veled.

-- Azonnal, Uram! -- Lázár feláll, és követi Jézust a kertbe, amelyben a nap utolsó sugarai keverednek a hold fényével.

Jézus átmegy a kerten, egészen oda, ahol Lázár sírja volt, amelynek üres torkát most virágzó rózsák díszítik. Felette be van vésve a sziklába: ,,Lázár, jöjj ki!''. Jézus itt megáll. A ház már nem látszik ide, elrejtik a fák és a sövények. Teljes csönd és egyedüllét uralkodik.

-- Lázár, barátom -- kérdezi Jézus, barátja elôtt állva, szokásosnál sápadtabb sovány arcán a mosolynak egy árnyékával. -- Lázár, barátom, tudod-e, ki vagyok én?

-- Te? Hát te a Názáreti Jézus vagy, az én kedves Jézusom, az én szent Jézusom, az én hatalmas Jézusom!

-- Ez vagyok számodra. De a világ számára ki vagyok?

-- Izrael Messiása vagy.

-- És azután?

-- A Megígért vagy, a Várva Várt... De miért kérdezed ezt tôlem? Kételkedsz hitemben?

-- Nem, Lázár. De rád akarok bízni egy titkot. Senki sem ismeri azt Anyámon és enyéim egyikén kívül. Anyám elôtt semmi sem ismeretlen. Ô részese ennek. A többieknek, akik ebben a három évben velem voltak, sokszor, sokszor mondtam ezt., De szeretetük meggátolja ôket a kijelentett igazság felfogásában. Nem képesek azt teljesen megérteni... És jó, hogy nem képesek megérteni, mert egyébként azért, hogy megakadályozzanak egy bûntényt, egy másikat követnének el. Feleslegesen. Mert az, aminek be kell következni, be fog következni akkor is, ha megölnének miatta valakit. De neked meg akarom mondani.

-- Kételkedsz? Azt hiszed, én kevésbé szeretlek téged, mint ôk? Milyen bûntényrôl beszélsz? Milyen bûnténynek kell bekövetkeznie? Beszélj, Isten nevében! -- Lázár izgatott.

-- Igen, beszélek. Nem kételkedem szeretetedben. Oly kevésbé kételkedem abban, hogy bízom benne, és rád bízom akaratom...

-- Ó, Jézusom! De ezt az teszi, aki nagyon közel van a halálhoz! Ezt tettem én, amikor felfogtam, hogy te nem jöttél el, és nekem meg kell halnom.

-- És nekem meg kell halnom.

-- Neeem! --Lázár hangosan felnyög.

-- Ne kiálts fel! Nehogy meghallja valaki! Egyedül veled kell beszélnem. Lázár, barátom, tudod-e, mi történik ebben a pillanatban, amelyben te mellettem vagy, hûséges barátként, amely barátságban az elsô pillanattól kezdve részesítettél, és amelyet soha semmiféle dolog sem zavart meg? Egy ember, más emberekkel együtt hamarosan megállapodik a Bárány árában. Tudod, hogy hívják ezt a Bárányt? A neve: Názáreti Jézus.

-- Neeem! Igaz, vannak ellenségek. De egyáltalán, ki adhat el téged! Ki? Ki az?

-- Enyéim egyike. Nem lehetett más, mint csak azok egyike, akiket én leginkább kiábrándítottam, és aki, belefáradva a várakozásba, meg akar szabadulni Attól, aki most már csak veszélyt jelenthet személye számára. Azt gondolja, hogy visszaállítja becsületét, az ô elgondolása szerint, a világ nagyjainál. Ehelyett megveti majd mind a jók világa, mind a bûnösöké. Azért unt belém, mert arra várakozott, amit minden eszközzel el akart érni: az emberi nagyságot. Ezt kereste elôször a Templomban, ezt remélte elérni Izrael Királyánál, és most ismét a Templomban keresi és a rómaiaknál... Reméli... De Róma, mégha ért is ahhoz, hogy megjutalmazza hûséges szolgáit.... ért a hitvány árulók megvetésteljes eltaposásához is. Ô belém unt, belefáradt a várakozásba, terhessé vált számára, hogy jó legyen. Annak számára, aki gonosz, nyomasztó teher az, hogy jó legyen, hogy jónak tettesse magát. Egy ideig elviselheti... és utána... utána nem képes rá... és megszabadul tôle, visszatérve szabadsághoz. Szabadságához? Így hiszik a gonoszok. Így hiszi ô. De ez nem szabadság. Az a szabadság, ha valaki Istené. Aki Isten ellen van, az megbilincselt, leláncolt fogoly, oly súlyok terhelik, oly korbácsolásban részesül, amilyenben egy evezô gályarab, egy építkezésnél dolgozó rabszolga sem részesül a hajcsár ostora alatt.

-- Ki az? Mondd meg nekem! Ki az?

-- Nem érdemes.

-- Igen, érdemes... Ah!... Nem lehet más, mint ô: az az ember, aki mindig szennyfoltja volt seregednek, az az ember, aki az imént megbántotta nôvéremet. A kerióti Júdás az!

-- Nem. A Sátán. Isten testet öltött bennem; Jézusban. A Sátán benne öltött testet: a kerióti Júdásban. Egy nap... nagyon régen... itt, ebben a kertben, megvigasztaltam valakit, aki sírt, megbocsátottam egy léleknek, aki sárba esett. Azt mondtam, hogy az ördögi megszállás a Sátán ragályos betegsége, amelyet beleolt valakibe és eltorzítja annak természetét. Azt mondtam: ez egy lélek házassága a Sátánnal és az állatiassággal. Az ördögi megszállás azonban csekélység a megtestesüléssel összehasonlítva. Szentjeim birtokolni fognak engem, és én birtokba veszem ôket. De Isten csak Jézus Krisztusban olyan, mint az égben, mert én a megtestesült Isten vagyok. Csak egy isteni megtestesülés létezik. Ugyanúgy csak egyben van úgy a Sátán, Lucifer, mint ahogy országában létezik, mert a Sátán csak Isten Fiának gyilkosában testesült meg. (Az olasz szöveget magyarázó teológus kifejti, hogy a két megtestesülés csak hasonló, de nem azonos jelenség, és a Szentírásban is Sátánnak nevezi Jézus Júdást: ,,egyiktek ördög'' Jn. 6,70. Vö. Lk 22,3) Ô, miközben én veled beszélek, a Nagytanács elôtt van, és az én meggyilkolásomról tárgyal és kötelezi le magát. De nem ô, a Sátán. Most ide hallgass Lázár, hûséges barátom! Egy kegyet kérek tôled. Te soha semmit sem tagadtál meg tôlem. A te szereteted oly nagy volt, anélkül, hogy átlépte volna a tiszteletet, mindig oldalamnál tevékenykedett, ezerszeres segítéssel, oly sok elôzetes gondoskodással és bölcs tanáccsal, amit én mindig elfogadtam, mert láttam, hogy szívedben igazán javamat kívánod.

-- Ó, Uram! De számomra öröm volt veled foglalkoznom! Mit teszek majd ezután, ha nem foglalkozhatom Mesteremmel és Urammal? Túlságosan, túlságosan keveset engedtél meg, hogy tegyek! Oly nagy az én adósságom irántad, aki feltámasztottad Máriát szeretetem és tiszteletem számára és engem az élet számára, hogy... Ó, miért hívtál vissza engem a halálból, hogy megéljem ezt az órát?! Már legyôztem a halálnak minden borzalmát és minden lelki aggódást, amit a Sátántól való félelem kísértése támasztott bennem abban a pillanatban, amikor az elôtt álltam, hogy megjelenjek az örök Bíró elôtt, és sötét volt!... Mi van veled, Jézus? Miért remegsz és sápadsz el még jobban, mint eddig? Arcod sápadtabb, mint ez a hófehér rózsa a holdfényben. Ó, Mester! Úgy tûnik, mintha elhagyott volna téged a vér és az élet...

-- Valóban olyan vagyok, mint aki megnyitott erekkel meghal. Az egész Jeruzsálem, és értem alatta ,,minden ellenségemet Izrael hatalmasai közül'' mohó szájjal rám tapad és szívja életemet és véremet. El akarják hallgattatni a Hangot, amely három éven keresztül gyötörte ôket akkor is, ha szerette ôket;... mert minden szavam, akkor is, ha a szeretet szava volt, felrázta ôket, mert fel akarta ébreszteni lelküket, és ôk nem akarták hallani ezt a lelküket, amelyet ôk megkötöttek hármas érzékiségükkel. És nemcsak a hatalmasok... Ma az egész, egész Jeruzsálem készen áll arra, hogy rávesse magát az Ártatlanra, és halálát akarja... És Jeruzsálemmel Júdea... és Júdeával Perea, Idumea, a Tíz Város, Galilea, Szír Fönícia... az egész, egész Izrael összejött a Sionon Krisztus ,,Átmenetelére'' az életbôl a halálba... Lázár, te, aki meghaltál, és feltámadtál, mondd meg nekem: mit jelent meghalni? Mit tapasztaltál? Mire emlékszel?

-- A halál?... Nem emlékszem rá pontosan, milyen volt. A nagy szenvedést nagy bágyadtság követte... Úgy tûnt nekem, hogy többé nem szenvedek, csak nagyot alszom... A fény és a zaj mind gyengébbé, távolibbá vált... Nôvéreim és Maximinus azt mondják, hogy jelét adtam éles fájdalmaimnak... De én nem emlékszem rá...

-- Látod! Az Atya kegyesen eltompítja a haldokló értelmének felfogóképességét úgy, hogy egyedül csak testileg szenved, mert annak kell megtisztulnia a haldoklás eme elôzetes tisztítótüze által. De én... És a halálra hogyan emlékszel?

-- Sehogyan, Mester. Egy fekete ûr tátong lelkemben. Egy üres tér. Egy szakadás van életemben, amelyet nem tudom, hogyan töltsek ki. Nincsenek emlékeim. Ha letekintenék ennek a fekete ûrnek a mélyére, amely négy napig tartott engem, mert éjjel az, és homály uralkodik benne, érezném, ha nem is látnám, a nedves hideget felszállni bensômbôl, és arcomba fújni. Ez már egy érzés. De ha a négy napra gondolok, nincs róla semmi emlékem. Semmi.

-- Látod! Azok, akik visszatérnek, nem tudják megmondani... A titok esetrôl esetre feltárul az elôtt, aki oda belép. De én, Lázár, én tudom, mit fogok elszenvedni. Tudom, hogy teljesen tudatosan fogok szenvedni. Nem lesz ott semmiféle enyhítô ital és bágyadtság, amely csökkentené haláltusám kegyetlen kínjait. Én érzem majd, hogy meghalok. Máris érzem... Máris meghalok, Lázár! Mint egy gyógyíthatatlan beteg, állandóan meghaltam ebben a harminchárom évben. És a halál mind gyorsabbá vált, amint elközelgett ennek az órának az ideje. Elôször csak abban állt a halál, hogy tudtam, azért születtem, hogy az Üdvözítô legyek. Utána a halált jelentette, amikor láttam, hogy támadnak, vádolnak, kigúnyolnak, üldöznek, akadályoznak... Mily fárasztó! Utána... a halál megközelített, mindjobban átkarolt, mint egy polip a hajótöröttet. Ez a polip az én árulóm. Mily undorító! Most meghalok a fájdalomtól, hogy el kell búcsúznom legkedvesebb barátaimtól és Anyámtól...

-- Ó, Mester! Te sírsz?! Tudom, hogy sírtál sírom elôtt is, mert szerettél engem. De most... Most ismét sírsz! Egészen kihûltél. Kezed hideg, mint egy holttestté. Te szenvedsz... Nagyon szenvedsz!...

-- Ember vagyok, Lázár. Nemcsak Isten. Az ember érezni képes és érzelmei vannak. És lelkem gyötrôdik, amikor Anyámra gondolok... Mégis, mondom neked, nagyon naggyá vált gyötrelmem az áruló közelléte miatt. A világ sátáni gyûlölete, azok süketsége, akik ha nem gyûlölnek is, de ahhoz sem értenek, hogy tevékenyen szeressenek, mert a tevékeny szeretet megkívánja, hogy olyanokká váljunk, mint amilyeneknek az, akit szeretünk, kívánja és tanítja. És e helyett mi van!... Igen, sokan szeretnek. De megmaradtak ,,maguknak''. Szeretetembôl nem vettek magukra egy másik ént. Tudod-e, hogy enyéim közül ki értett legjobban ahhoz, hogy megváltoztassa természetét, és Krisztussá váljék úgy, amint Krisztus akarja? Csak egy: a te nôvéred, Mária. Ô a teljes és eltorzult állatiasságból indult el, hogy eljusson az angyali lelkiességig. És ezt egyedül a szeretet ereje által érte el.

-- Te megváltottad ôt.

-- Mindenkit megváltottam szavammal. De egyedül csak ô változott át teljesen a tevékeny szeretet által. De azt mondottam: oly nagy és borzalmas a szenvedésem mindezek miatt, hogy nincs más vágyam, csakhogy minden beteljesedjék. Erôim gyengülnek... A kereszt nem lesz oly súlyos, mint ez a lelki és érzelmi gyötrelem...

-- A kereszt?! Neeem! Ó, nem! Túl kegyetlen! Túl megalázó! Nem! -- Lázár, aki egy ideig kezeiben tartotta Jézus fagyos kezeit, a Mester elôtt állva, elengedi azokat, és lerogy egy kôpadra, amely közelében van. Arcát kezeibe rejti és vigasztalhatatlanul sír.

Jézus közelébe megy, vállaira teszi kezét, és azt mondja:

-- Mi ez? Nekem, aki meghalok, kell megvigasztalnom téged, aki élsz? Barátom, nekem van szükségem az erôre és a segítségre! És tôled kérem. Nincs másom, csak te, aki meg tudja adni azt nekem. A többiek, jobb hogy nem tudják. Mert ha tudnák... Vér folyna. És én nem akarom, hogy a bárányok farkasokká váljanak, még az Ártatlan szeretetébôl sem! Az Anya... ó, mily szívbemarkoló róla beszélni!.... Az Anya már annyit szenved! Ô is kimerült haldokló... Már harminchárom éve, hogy haldoklik, és most egyetlen seb, mint a kegyetlenül kivégzett áldozat. Mondom neked, hogy küzdött értelmem szívemmel, a szeretet az ésszel, hogy elhatározzam, igazságos lenne-e eltávolítanom ôt, visszaküldenem otthonába, ahol mindig a Szeretetrôl álmodozik, ahol Anya marad, élvezi tüzes csókjának ízét, elragadtatásban átszáll ezen az emléken, és lelki szemeivel mindig látja az angyalok ragyogásától megmozdított levegô hullámzását. Galileába a halál híre szinte abban a pillanatban érkezik majd meg, amikor azt mondhatom neki: ,,Anyám, én vagyok a Gyôztes!'' De nem tehetem, nem tehetem ezt. A szegény Jézusnak, a világ bûnei hordozójának egy vigasztalóra van szüksége. És Anyám adja nekem ezt a vigaszt. A még szegényebb világnak két Áldozatra van szüksége. Mert a férfi az asszonnyal együtt vétkezett; és az Asszonynak épp úgy meg kell váltania, mint ahogy a Férfi megvált. De addig, míg az óra nem üt, én mosolyommal biztosítom az Anyát... Ô remeg... tudom. Érzi a Gyötrelem közeledését. Tudom. És visszataszítja természetes undorral, és szent szeretetbôl, úgy, amint én is eltaszítom magamtól a halált, mert ,,élôlény'' vagyok, akinek meg kell halnia. De jaj lenne, ha tudná, hogy öt napon belül... Nem jutna el élve addig az óráig, és én azt akarom, hogy éljen, hogy erôt merítsek ajkáról, amint életet merítettem keblébôl. És Isten ott akarja ôt az én Kálváriámon, hogy szûzi sírásának vize elvegyüljön az isteni Vér borában, és bemutassa az elsô misét. Tudod, mi lesz a mise? Nem tudod. Nem tudhatod. Az én halálomnak örök alkalmazása lesz az élô vagy vezeklô emberi nemre. Ne sírj, Lázár! Ô erôs. Nem sír. Sírt egész életében, mint Anya. Most nem sír többé. Meg van feszítve a mosoly az arcán... Láttad, milyenné vált arca ezekben az utolsó idôkben? Mintegy kôbe van vésve arcán a mosoly, hogy megvigasztaljon engem. Kérlek, utánozd Anyámat! Többé nem tarthatom magamban titkomat. Körülnéztem, keresve egy ôszinte, megbízható barátot. Találkoztam a te hûséges tekinteteddel. Azt mondtam: ,,Lázárnak''. Én, amikor nagy terhet hordoztál szíveden, tiszteletben tartottam titkodat, és megvédtem a kíváncsiak elôl. Most ugyanezt kérem tôled a magam számára. Halálom után majd elmondhatod. Mondd el ezt a beszélgetést, hogy megtudják: Jézus tudatosan ment a halálba, és gyötrelmei közé tartozott az is, hogy mindent tudott, mind a személyeket, mind saját sorsát illetôleg. Hogy megtudják, nem akartam megmenteni magamat, amikor még megtehettem volna, mert az emberek iránt érzett végtelen szeretetbôl csak arra vágytam, hogy beteljesítsem az áldozatot értük.

-- Ó, Mester, mentsd meg magadat! Én segíteni tudlak a menekülésben. Még ezen az éjszakán. Egyszer elmenekültél Egyiptomba! Menekülj el most is! Jöjj, menjünk! Vegyük magunkhoz Máriát és nôvéreimet, és menjünk! Tudod, hogy vagyonom nem tart vissza. Te vagy az én vagyonom, és Máriáé és Mártáé. Menjünk!

-- Lázár akkor elmenekültem, mert még nem jött el az idô. Most itt van. És maradok!

-- Akkor veled megyek! Nem hagylak el!

-- Nem. Te maradj itt! Mivel meg van engedve, hogy az, aki a szombaton engedélyezett út távolságán belül él, saját házában fogyassza el a bárányt, íme te, mint mindig, itt fogyasztod majd el bárányodat. De engedd, hogy a nôvérek velem jöjjenek... A Mama miatt... Ó az isteni szeretet rózsái mit rejtettek el elôled, ó Vértanú! A mélységet! A mélységet! És abból most feltörnek, és rád vetik magukat a gyûlölet lángjai, hogy szívedbe harapjanak! A nôvérek, igen. Ôk erôsek és tevékenyek... és a Mama haláltusát fog átélni holttestem fölé hajolva. János nem elég. János a szeretet. De még éretlen. Ó, érett férfivá válik a következô napok szenvedéseiben! De az Asszonynak asszonyokra van szüksége rettenetes sebei miatt. Megengeded nekem?

-- De mindig mindent, mindent örömmel adtam neked, és csak azt fájlaltam, hogy oly keveset kívántál!...

-- Látod, senkitôl sem fogadtam el annyit, mint betániai barátaimtól. Ez volt az egyik vád, amit igazságtalanul többször felhoztak ellenem. De itt, köztetek sok vigaszt nyertem az emberektôl származó minden keserûségre. Názáretben az Isten részesült vigasztalásban az által, akiben Istennek egyedül telt kedve. Itt az Ember talált vigaszt. És én, mielôtt meghalnék, hálát adok neked, hûséges, szeretô barátom. Te kedves, szolgálatkész, tartózkodó, mûvelt, szerény és nagylelkû vagy. Mindezért hálát adok neked. Utána Atyám majd megjutalmaz.

-- Mindenben részesültem már a te szereteted által és Mária megmentése által.

-- Ó, nem! Még sokat kell kapnod! És megkapod. Ide hallgass! Ne csüggedj el ennyire! Add nekem értelmedet, hogy megmondhassam neked, amit még kérek tôled. Te maradj itt, hogy várakozzál...

-- Nem, ezt nem! Miért Mária és Márta, és én nem?

-- Azért, mert nem akarom, hogy te is úgy tönkremenjél, mint ahogy minden férfi tönkreteszi magát. Jeruzsálem a jövendô napokban megromlik, mint ahogy bûzös a levegô a hulla körül, amely szétrepedt egy járókelô oktalan ütése következtében. Fertôzött és fertôzô. Mérges kigôzölgései megzavarják a kevésbé kegyetleneket is, még tanítványaimat is. Ôk el fognak menekülni. És hová menjenek majd rémületükben? Lázárhoz. Ebben a három évben hányszor jöttek, hogy kenyeret, ágyat, védelmet, menedéket és a Mestert keressék! Most visszatérnek. Mint a farkas által szétzavart juhok, akik elvesztették pásztorukat, az akolhoz futnak. Gyûjtsd össze ôket! Önts beléjük bátorságot! Mondd meg nekik, hagy én megbocsátok nekik. Rád bízom bocsánatomat számukra. Nem lesz békéjük azért, mivel elmenekültek. Mondd meg nekik, hogy ne essenek bele egy még nagyobb bûnbe azáltal, hogy nem remélnek bocsánatomban!

-- Mindnyájan elmenekülnek?

-- Mindnyájan, Jánost kivéve.

-- Mester. Nem kéred tôlem, hogy befogadjam Júdást? Haljak kínhalált, de ezt ne kérd tôlem! Többször kardomon tartottam remegô kezemet, arra vágyakozva, hogy megöljem a család meggyalázóját. Azért nem tettem, mert nem vagyok erôszakos ember. Csak kísértést éreztem rá. De esküszöm neked, hogy ha ismét meglátom Júdást, úgy átvágom a torkát, mint egy bûnbakét.

-- Nem látod többé ôt. Erre esküszöm.

-- Elmenekül? Nem számít. Azt mondtam: ,,Ha meglátom''. Most azt mondom: ,,Elérem ôt, ha a világ végére megy is, és megölöm.''

-- Nem kell megölnöd.

-- Azt teszem.

-- Nem teszed, mert ahol ô lesz, oda te nem mehetsz.

-- A Nagytanács keblében? A Szentek Szentjében? Ott is elérem, és megölöm.

-- Nem lesz ott.

-- Heródesnél? Engem is megölnek, de elôbb megölöm ôt.

-- A Sátánnal lesz. És te sose mész a Sátánhoz. De tégy le azonnal errôl a gyilkos gondolatról, mert különben elhagylak téged!

-- Ó, ó!... De... Ha, érted... Ó, Mester, Mester, Mester!

-- Igen. A te Mestered... Fogadd be a tanítványokat és vigasztald meg ôket! Vezesd vissza ôket a béke felé! Én vagyok a Béke. És utána is.... Utána segíteni foglak téged. Betánia mindig Betánia lesz, míg a Gyûlölet fel nem forgatja a szeretetnek ezt a tûzhelyét, azt gondolva, hogy kiolthatja annak lángját, de ehelyett szétszórja azt az egész világra, hogy mindent lángra gyújtson. Megáldalak téged, Lázár, mindazért, amit tettél, és amit tenni fogsz...

-- Semmi, semmi! Te elvettél engem a haláltól, és nem engeded meg nekem, hogy megvédjelek. Mit tettem akkor?

--Nekem adtad házaidat. Látod? Így volt elhatározva. Az elsô szállás a Sionon nálad. Az utolsó is ezek egyikében. El volt határozva, hogy a te Vendéged legyek. De a haláltól nem tudsz megvédeni. Azt kérdeztem tôled ennek a beszélgetésnek az elején: ,,Tudod-e, ki vagyok?'' Most válaszolok: ,,A Megváltó vagyok''. A Megváltónak be kell teljesítenie az áldozatot egészen az utolsó feláldozásig. A többit, hidd el! Az, aki felszáll a keresztre és ki lesz téve a világ szemének és gúnyolódásának, nem egy élô lesz, hanem egy halott. Én már halott vagyok. A szeretetlenség megölt a kínzás elôtt. És még egy dolog, barátom. Holnap hajnalban elmegyek Jeruzsálembe. És te hallod majd, hogy Sion ünnepelte, mint egy gyôztest, az ô szelíd Királyát, aki egy szamár hátán lépett be oda. Ne ejtsen tévedésbe ez a diadal, és ne gondold, hogy a Bölcsesség, aki veled beszél, nem volt bölcs ezen a nyugodt estén. Gyorsabban, mint a csillag, amely vonalat húz az égen, és eltûnik az ismeretlen térben, eltûnik a nép kegye, és én, öt estén belül, pont ebben az órában, elkezdtem gyötrelmemet egy csalárd csókkal, amely megnyitja a holnap hozsannázó ajkakat arra, hogy egy kórusban kegyetlenül káromoljanak, és vadul követeljék elítélésemet.

Igen. Sion városa, Izrael népe, végre lesz húsvéti Bárányod! Ez a közeli szertartás adja neked. Íme, itt van. Ez a századok óta elôkészített Áldozat. A Szeretet szülte, nászágyat készítve magának egy szeplôtelen ölben. És a Szeretet emészti fel. Íme! Ez a tudatos Áldozat. Nem mint a bárány, amely, amikor nyakára teszik a kést, hogy elvágják, még rágja a rét füvét, vagy rózsás orrával anyja duzzadó tôgyét keresi. De én vagyok a Bárány, aki tudatosan mondja: ,,Isten veled!'' az életnek, az Anyának, a barátoknak, és megy a feláldozóhoz, és azt mondja: ,,Íme, itt vagyok!'' Én vagyok az ember Eledele. A Sátán olyan éhséget keltett, amelyet sose elégített ki. Amelyet nem lehet kielégíteni. Csak egy étel elégíti ki, mert megszünteti ezt az éhséget. És ez az étel: íme, itt van. Íme, ember, a te kenyered! Íme, a te borod! Vedd magadhoz Húsvétodat, ó Emberiség! Menj keresztül tengereden, amely vörös a sátáni lángtól. Megfestve Véremtôl, átmehetsz rajta, emberi nem, megôrizve a pokoli tûztôl. Eljuthatsz az égbe, amelynek kapui, kívánságom nyomására, már félig feltárultak. Nézzétek, holtak lelkei! Nézzétek, élô emberek! Nézzétek, lelkek, akik a jövôben fogtok testet ölteni! Nézzétek mennyország angyalai! Nézzétek, pokol ördögei! Nézd, Atya, nézd, Vigasztaló! Az Áldozat mosolyog. Nem sír többé...

Mindent megmondtam. Isten veled, barátom! Nem látlak többé halálom elôtt. Adj búcsúcsókot! És ne kételkedj! Azt mondják majd neked: ,,Bolond volt! Ördög volt! Csaló! Meghalt, jóllehet azt mondta, hogy az Élet volt!'' Nekik, és fôleg magadnak, válaszold: ,,Az Igazság és az Élet volt, és most is az! Legyôzte a halált. Én tudom. Nem lehet örökké halott. Én várom Ôt. És nem fogy ki az olaj a lámpából, amelyet a barát készen tart, hogy megvilágítsa a világot, amikor meghívják a Gyôztes lakodalmára, amikor Ô, a Jegyes, visszatér. És ez alkalommal soha többé nem lehet kioltani a fényt. Hidd ezt, Lázár! Engedelmeskedj vágyamnak! Hallod ezt a fülemülét, miként énekel, miután elhallgatott a te sírásod hangjára? Így tegyél te is. Lelked, a Megölt miatt elkerülhetetlen sírás után énekelje hited biztos himnuszát! Légy áldott! Az Atya, a Fiú, a Szentlélek által!

(9-30)


Haláltusa a Getszemániban -- Jézus szenvedése
Haláltusa a Getszemániban	Jézus szenvedése

Az út teljesen csendes. Csak egy kis forrás, amely egy kôtartályba csörgedezik, ad hangot a nagy csendben. A házak oldala mellett, a keleti oldalról még homály van, míg a másik oldalt kezdi megvilágítani a hold a házak felett, és ahol az út kiszélesedik egy kis térré, a hold tejfehér fénye megszépíti még a kavicsokat és az út földjét is. De a gyakori boltívek alatt, amelyek összekötik a házakat, tökéletes a sötétség. Simon fáklyájának vörös fénye nagyon hasznos itt számukra. Ebben a vörös fényben az arcok mindmegannyi különbözô lelkiállapotot tükröznek.

Jézus arca a legünnepélyesebb és legnyugodtabb. A fáradtság következtében megjelentek arcán a vonások, melyeket általában nem lehet rajta látni, de amelyek jellegzetessé teszik majd arcát a halál után.

János, aki oldalánál van, csodálkozva néz rá, és fájdalom tölti el miatta. Olyannak látszik, mint egy megfélemlített gyermek, akit valamilyen történet vagy félelmetes ígéret megijesztett, és aki segítséget kér attól, aki többet tud nála. De ki segítheti ôt?

Simon Jézus másik oldalán megy. Zárkózott arca elárulja, hogy kegyetlen gondolatok gyötrik. Ô az egyetlen, aki Jézus után még méltóságteljes arccal rendelkezik.

A többiek, két állandóan változó összetételû csoportban, teljes forrongásban vannak. Idônként kihallatszik Péter rekedt hangja, vagy Tamás baritonja, furcsa csengésükkel. Utána ismét halkabbá válnak, mint akik félnek attól, amit mondanak. A tennivalókat vitatják, s egyik ezt ajánlja, a másik azt. De minden tervet elejtenek, mert ,,a sötétség órája'' valóban megkezdôdött, és az emberi elme elborul és megzavarodik.

-- Elôbb kellett volna megmondani nekem -- jegyzi meg Péter.

-- De senki se beszélt. Nem a Mester...

-- Igen! Épp Ô mondta neked! De testvérem, úgy látszik, hogy te nem fogtad fel!...

-- Én éreztem, hogy valami miatt felindult. És azt mondtam: ,,Menjünk, hogy meghaljunk vele!'' Emlékeztek? De szent Istenünkre, ha tudtam volna, hogy Júdás, Simon fia volt az!... -- mondja Tamás fenyegetô hangon.

-- És mit tettél volna? -- kérdezi Bertalan.

-- Én? Én megtenném most is, ha segítenétek!

-- Mit? Elmennél, hogy megöld? És hol?

-- Nem. Eltávolítanám a Mestert. Ez az egyszerûbb.

-- Nem menne!

-- Nem kérdezném, hogy jönne-e. Elragadnám, mint ahogy az ember elrabol egy nôt.

-- Nem lenne rossz megoldás! -- mondja Péter. És hirtelen hátrafordul, és Alfeus két fia csoportjához megy, akik Mátéval és Jakabbal csendben suttognak, mint az összeesküvôk.

-- Idehallgassatok: Tamás azt mondja, vigyük el Jézust. Mind együtt. Ha lehetséges... a Getszemánitól Betfagén keresztül Betániába, és ott... elrejtve ôt valahol. Megtesszük? Miután Ôt biztonságba helyeztük, visszatérünk és elintézzük Júdást.

-- Hasztalan. Egész Izrael egy kelepce -- mondja Jakab, Alfeus fia.

-- És most hamarosan bezárul. Ô felfogja. Túl nagy a gyûlölet!

-- De Máté! Feldühítesz engem! Bátrabb voltál, amikor bûnös voltál! Beszélj te, Fülöp!

Fülöp, aki egyedül megy, s mintha magában beszélne, felemeli tekintetét, és megáll. Péter eléri, és suttognak egymással. Utána csatlakoznak a csoporthoz: ,,Én azt mondanám, hogy a legjobb hely a Templomban van'' -- mondja Fülöp.

-- Bolond vagy? -- kiáltják az unokatestvérek Mátéval és Jakabbal. -- Ott akarják a halálát!

-- Psszt! Micsoda lárma! Tudom, mit mondok! Mindenütt keresik Ôt. De nem ott. Neked és Jánosnak jó barátaitok vannak Annás szolgái között. Ha egy jó darab aranyat adtok nekik... minden megvan. Higgyétek el! A legjobb hely annak elrejtésére, akit keresnek, a börtönôr háza.

-- Én nem teszem meg ezt -- mondja Jakab, Zebedeus fia. -- De hallgasd meg a többieket is. Elsôsorban Jánost. És ha utána letartóztatják Ôt? Nem akarom, hogy azt mondják, én voltam az árulója...

-- Erre nem gondoltunk. És akkor? -- Péter meg van semmisülve.

-- És akkor azt mondom, hogy egy dolgot kegyeletes megtenni. Az egyetlent, amit tudunk. Vigyük el az Anyát... -- mondja Júdás, Alfeus fia.

-- Persze!... De... Ki megy közülünk? Mit mond neki? Menj te, rokona!

-- Én Jézussal maradok. Ez a jogom. Menj te!

-- Én?! Felfegyverkeztem karddal, hogy meghaljak, mint Eleázár. (1 Mak 2,1-5; 6,28-47) Légiókon is áthatolok, hogy megvédjem Jézusomat, és féktelenül vagdalódzom! Nem számít, ha a túlerô megöl engem. Megvédtem Ôt -- jelenti ki Péter.

-- De igazán biztos vagy abban, hogy a kerióti az? -- kérdi Fülöp Tádétól.

-- Biztos vagyok benne! Közülünk senkinek sincs kígyó szíve. Csak neki... Menj te, Máté, Máriához, és mondd meg neki...

-- Én? Becsapni ôt? Látni oldalam mellett tudatlanul, és utána?... Ah, nem! Készen vagyok a halálra, de nem arra, hogy eláruljam azt a galambot...

A hangok megint suttogássá halkulnak.

-- Hallod? Mester, mi szeretünk téged! -- mondja Simon.

-- Tudom. Nincs szükségem ezekre a szavakra ahhoz, hogy tudjam. És ha békével tölti el a Krisztus szívét, lelkét azonban megsebzik.

-- Miért, Uram? Szeretetbôl fakadó szavak.

-- Teljesen emberi szeretetbôl. Igazában véve ebben a három évben nem értem el semmit, mert ti még emberibbek vagytok, mint az elsô órában. Ezen az estén felélednek mindnyájatokban a legsárosabb kovászok. De ez nem a ti hibátok...

-- Mentsd meg magadat, Jézus! -- nyögi János.

-- Megmentem.

-- Igen? Ó! Istenem, hála! -- János olyannak tûnik, mint a szárazságtól lekonyult virág, amely felfrissül. -- Megmondom a többieknek. Hová megyünk?

-- Én a halálba. Ti a hitbe.

-- De nem azt mondtad most, hogy megmented magadat? -- A kedvelt tanítvány megint lekonyul.

-- Megmentem magamat, valóban megmentem. Ha nem engedelmeskednék az Atyának, elveszteném magamat. Engedelmeskedem. Azért megmentem magamat. Ne sírj azonban így! Gyávább vagy, mint annak a görög bölcselônek a tanítványai, akirôl egy napon neked beszéltem. Ôk mesterük mellett maradtak, amikor az, megmérgezve haldoklott, megvigasztalva ôt férfias fájdalmukkal. Te... gyermeknek tûnsz, aki elvesztette apját.

-- És talán nem így van? Többet vesztek el, mintha atyámat veszteném el! Téged veszítelek el...

-- Nem veszítesz el engem, mert továbbra is jót akarsz nekem. Egy veszett el, az, aki elvált tôlünk, megfeledkezve a földrôl és odaát Isten ítéletérôl. De mi sose válunk el. Soha. Sem ezen a világon, sem azon.

János nem akar vitatkozni.

Simon még közelebb megy Jézushoz, és halkan, bizalmasan azt mondja neki: -- Mester... én... én és Simon Péter reméltük, hogy valami jót teszünk... De... Te, aki mindent tudsz, mondd meg nekem: mit gondolsz, hány órán belül fognak el?

-- Mielôtt még a hold elérné pályájának tetôfokát.

Simont fájdalom és türelmetlenség járja át, hogy ne mondjam, harag. -- Akkor minden hasztalan volt... Mester, most megmagyarázom neked. Te mintegy megróttál engem és Simon Pétert, hogy annyira magadra hagytunk ezekben az utolsó napokban... De irántad érzett szeretetbôl voltunk távol tôled. Péter, hétfô éjjel, szavaid hatása alatt, hozzám jött, miközben aludtam, és azt mondta nekem: ,,Nekem és neked, bízom benned, kell valamit tennünk Jézusért. Júdás is azt mondta, hogy szeretne részt venni benne.'' Ó, miért nem értettük meg akkor? Miért nem mondtál nekünk semmit sem? De mondd nekem: senkinek se mondtad meg? Igazán senkinek? Talán csak néhány órája fogtad fel?

-- Én mindig tudtam. Mielôtt még tanítványom lett volna. És hogy bûnténye ne legyen tökéletes, mind isteni, mind emberi szempontból, mindenféleképpen törekedtem eltávolítani ôt magamtól. Azok, akik halálomat akarják Isten gyilkosai. Ez a tanítványom és barátom áruló is, és az ember gyilkosa. Elsô gyilkosa, mert már megölt engem azzal, hogy erôszakolta velem létét oldalamnál, az asztalnál, és azzal, hogy önmagammal kellett megvédenem ôt tôletek.

-- És senki se tudta?

-- János. Neki megmondtam a vacsora végén. De mit csináltatok?

-- És Lázár? Lázár sem tudott semmit? Ma nála voltunk, mert eljött kora reggel, bemutatta az áldozatot, és visszament anélkül, hogy megállt volna palotájában vagy a pretóriumba ment volna. Mert ô mindig odamegy, atyjától örökölt szokása szerint. És tudod, hogy Pilátus ezekben a napokban, a városban van...

-- Igen. Mindnyájan itt vannak. Itt van Róma: az új Sion, Pilátussal. Itt van Izrael Kaifással és Heródessel. Itt van az egész Izrael, mert a húsvét összegyûjtötte ennek a népnek a fiait az Isten oltárának lépcsôje elôtt... Láttad Gamálielt?

-- Igen. Miért kérded? Holnap is találkoznom kell vele...

-- Gamáliel ezen az estén Betfagéban van. Tudom. Amikor elértünk a Getszemánihoz, te menj Gamálielhez, és mondd neki: ,,Hamarosan részed lesz a jelben, amelyre vársz huszonegy éve.'' Semmi mást. Utána térj vissza társaidhoz!

-- De honnan tudod? Ó, Mesterem, szegény Mesterem, akinek még az a vigasza sincs meg, hogy ne tudjon mások tetteirôl!

-- Jól mondod! A tudatlanság vigasza! Szegény Mester! Mert a rossz cselekedetek gyakoribbak, mint a jók. De látom a jót is, és örülök neki.

-- Akkor tudod, hogy...

-- Simon: ez szenvedésem órája. Azért, hogy azt teljesebbé tegye, Atyám fokozatosan visszavonja a világosságot, amint az közeledik. Hamarosan csak sötétség vesz körül, és annak szemlélése, ami a sötétség: azaz az emberek minden bûnének látványa. Ti ezt nem tudjátok felfogni. Senki sem, kivéve azt, akit Isten meghívott különleges küldetéssel, csak ô fogja fel ezt a nagy szenvedést. Az ember anyagias még a szeretetben és az elmélkedésben is. Lesznek, akik sírnak és szenvednek az én szenvedéseim miatt, de nem tudják felmérni ezt a lelki gyötrelmemet, amely, higgyétek el ti, kik hallgattok engem, a legkegyetlenebb lesz... Beszélj azért, Simon, vezess engem barátságod ösvényén, mert én szegény vak vagyok, aki rémeket lát, nem a valóságot...

János hozzásimul és megkérdi:

-- Mit? Nem látod többé a te Jánosodat?

-- Látlak. De rémek kelnek fel a Sátán ködében. Nyomasztó és fájdalmas látomások. Ezen az estén mindnyájunkat beburkol ez a mérges, pokoli kigôzölgés. Engem gyávává, engedetlenné akar tenni, és fájdalmakat akar nekem okozni. Tibennetek kiábrándulást és félelmet akar kelteni. Másokban, akik se nem félénkek, se nem bûnösök, fel akarja ébreszteni a hajlamot a bûntettekre és a félénkségre. Azokban pedig, akik már a Sátánéi, természetellenes elfajulást okoz. Azért mondom ezt, mert az ô gonoszságuk felülmúlja majd azt, amire az ember önmagától képes, és eléri a tökéleteset, amely felülmúl minden. embert. Beszélj, Simon!

-- Igen. Kedd óta nem tettünk mást, mint mentünk, hogy megtudjunk, megelôzzünk, segítséget keressünk.

-- És mit tudtatok tenni?

-- Semmit. Vagy ugyancsak keveset.

-- És a kevés ,,semmivé'' lesz, amikor a félelem megbénítja a szíveket.

-- Még Lázárra is megharagudtam... Elôször történt ez meg velem... Rákiáltottam, mert tétlennek tûnt nekem... Ô meg tudná tenni. A helytartó barátja. És mindig Teofil fia! De Lázár visszavetette minden ajánlatomat. Ezt kiáltottam feléje, amikor elhagytam: ,,Azt gondoltam, hogy a Mester rólad mondta, hogy barátja vagy. Irtózom tôled!'' És nem akartam többé visszatérni hozzá... De ma reggel ô hívott engem, és azt mondta: ,,Képes vagy még azt gondolni, hogy én vagyok az Ô árulója?'' Én már meglátogattam Gamálielt, Józsefet és Kuzát, és Nikodémust és Mannaent, és végül testvéredet, Józsefet... és többé nem tudtam ezt hinni. Azt mondtam neki: ,,Bocsáss meg, Lázár! De úgy érzem, hogy eszem megzavarodott, jobban, mint amikor én voltam egy elítélt.'' És így van, Mester. Többé nem ugyanaz vagyok... De miért mosolyogsz?

-- Mert megerôsíted, amit az elôbb mondtam neked. A Sátán köde körülvesz, és megzavar. Mit válaszolt Lázár?

-- Azt mondta: ,,Megértelek. Jöjj ma, Nikodémussal! Szükségem van rá, hogy lássalak téged.'' És elmentem, miközben Simon Péter elment a galileaiakhoz. Mert testvéred, oly távolról, többet tud, mint mi. Azt mondja, hogy véletlenül tudta meg, amikor egy öreg galileaival beszélt, Alfeus és József barátjával, aki a piac közelében lakik.

-- Ah,... igen... A ház nagy barátja...

-- Ô Simonnal és az asszonyokkal van. Ott van a kánai család is.

-- Láttam Simont.

-- Nos, József, ettôl a barátjától és egy templombeli barátjától, aki az asszonyok által rokonává lett, megtudta, hogy elhatározták elfogatásodat. Azt mondta Péternek: ,,Én mindig harcoltam ellene. De szeretetbôl. Addig, míg Ô még erôs volt. De most, hogy olyanná vált, mint egy gyermek, ellenségeinek prédájává, én, rokona, aki mindig szerettem Ôt, vele vagyok. Ez a vér és a szív kötelessége.''

Jézus mosolyog. Egy pillanatra visszanyeri az örvendetes órák nyugodt tekintetét.

-- És József azt mondta Péternek: ,,A galileai farizeusok viperák, mint minden farizeus. De Galileában nem mindenki farizeus. És sok olyan galileai van itt, akik szeretik Ôt. Menjünk el hozzájuk, mondjuk nekik, hogy gyûljenek össze megvédésére. Csak kis tôreink vannak. De a botok is fegyverek, ha jól kezelik ôket. És ha nem jön a római katonaság, hamarosan elintézzük ezeket a hitvány gazembereket, akikbôl a Templom pribékjei állnak.'' És Péter elment vele. Én közben elmentem Lázárhoz Nikodémussal. Elhatároztuk, hogy meggyôzzük Lázárt, jöjjön velünk, és nyissa meg házát, hogy veled maradjon. Azt mondta nekünk: ,,Engedelmeskednem kell Jézusnak, és itt kell maradnom! Ez kettôs szenvedést okoz nekem...'' Igaz ez?

-- Igaz. Ezt a parancsot adtam neki.

-- De kardokat adott nekünk. Kettôt. Egyet nekem, egyet Péternek. Kuza is kardokat akart adni nekem. De... Mi két vasdarab az egész világ ellen? Kuza nem tudta elhinni, hogy igaz, amit te mondasz. Megesküdött, hogy ô semmit sem tud, és hogy az udvarban nem gondolnak másra csak arra, hogy élvezzék az ünnepet... Tivornyázással, mint szokásuk. Annyira, hogy azt mondta Johannának, vonuljon vissza valamelyik júdeai házába. Johanna azonban itt akar maradni. És vele Plautina, Anna, Nike és két római hölgy Klaudia házából. Sírnak, imádkoznak, és imádkoztatják az ártatlanokat. De ez nem az imának az ideje, hanem a véré. Érzem, hogy feléled bennem a zelóta, és ég bennem a vágy, hogy öljek, vérbosszúként!...

-- Simon! Ha azt akartam volna, hogy átkozottként halj meg, nem emeltelek volna ki téged a csüggedésedbôl!... -- Jézus nagyon komoly.

-- Ó, bocsánat, Mester... bocsánat! Olyan vagyok, mint egy részeg, egy ôrjöngô.

-- És Mannaen mit mond?

-- Mannaen azt mondja, hogy nem lehet igaz, és ha igaz lenne, ô követni fog téged a vesztôhelyre is.

-- Mennyire bíztok mindnyájan magatokban!... Mekkora kevélység van az emberben! És Nikodémus és József? Mit tudnak?

-- Semmivel sem többet, mint én. Egy ideje József összeveszett a Nagytanáccsal, mert gyilkosnak nevezte azt, mivel egy ártatlant akar megölni. És azt mondta: ,,Itt minden törvénytelen! Ô (Jézus) jól mondja. Utálatosság van az Úr házában. Ezt az oltárt le kell rombolni, mert megszentségtelenítették.'' Nem kövezték meg, mert neki nagy tekintélye van. De attól kezdve eltitkoltak elôle mindent. Csak Gamáliel és Nikodémus tartotta fenn vele a barátságot. De az elsô nem beszél. És a második... Sem ôt, sem Józsefet nem hívták meg a Nagytanácsba a legfontosabb döntésekre. Törvénytelenül ülnek össze hol itt, hol ott, más-más idôben, mert félnek tôlük és Rómától. Ah, elfelejtettem!... A pásztorok. Ôk is a galileaiakkal vannak. De kevesen vagyunk! Ha Lázár hallgatott volna rám, és elment volna a kormányzóhoz! De nem hallgatott... Ezt tettük... Sokat... és semmit... És annyira letört ez, hogy szeretnék kimenni a mezôkre és üvölteni, mint egy sakál, lealjasítani magamat egy tivornyázásban, gyilkolni, mint egy rabló, hogy megszabaduljak ettôl a ,,minden hasztalan'' gondolattól, amint Lázárnak mondtam, s megmondtam Józsefnek, Kuzának, Mannaennek és Gamálielnek is... -- A Zelóta többé nem annak látszik, aki volt.

-- Mit mondott a rabbi?

-- Azt mondta: ,,Nem tudom pontosan, mit tervez Kaifás. De azt mondom, hogy csak a Krisztusról jövendölték meg azt, amit mondotok. És mivel én nem ismerem el ezt a prófétát Krisztusnak, nem látok okot a nyugtalankodásra. Megölnek majd egy embert, aki jó, Istennek a barátja. De Sion mily sok hozzá hasonlónak vérét beitta már!'' És mivel mi erôsködtünk, hogy neked isteni természeted van, makacsul azt válaszolta: ,,Amikor látom a jelet, hinni fogok!'' És megígérte, hogy tartózkodni fog attól, hogy halálodra szavazzon, sôt, ha lehetséges, igyekszik meggyôzni másokat is arról, hogy ne ítéljenek el téged. Ezt, és nem többet. Nem hisz! Nem hisz! Ha eljuthatna rá holnap... De te azt mondod, hogy nem. Ó, mit csinálunk majd mi?!

-- Te elmész majd Lázárhoz, és igyekszel magaddal vinni annyit, amennyit tudsz. Nemcsak az apostolokat. Hanem a tanítványokat is, akiket a mezôkön bolyongani látsz. Törekedj találkozni a pásztorokkal, és parancsold meg nekik is ezt! Betánia háza minden eddiginél inkább Betánia háza lesz, a szíves vendéglátás háza. Azok, akik nem mernek szembenézni a nép gyûlöletével, ott keresnek menedéket. Hogy várakozzanak...

-- De mi nem hagyunk el téged!

-- Ne menjetek szét... Megosztva semmivé válnátok. Egyesülve még erôsek lesztek. Simon: ígérd meg nekem ezt! Te békés és hû vagy, tudsz beszélni és parancsolni még Péternek is. És nagyon le vagy kötelezve nekem. Elôször emlékeztetlek erre, hogy engedelmességre késztesselek. Nézd: a Cedronnál vagyunk. Onnan jöttél hozzám leprásként, és onnan távoztál el meggyógyulva. Azért, amit neked adtam, add nekem! Add az Embernek azt, amit én adtam az embernek.

-- Neeem! Ne mondd ezt! -- nyög fel egyszerre a két apostol.

-- Így van! Péter és testvéreim lesznek a leginkább levertek. Péterem úgy fogja érezni magát, mint egy bûnözô, és nem lesz békéje, pedig becsületes. És a testvérek... Nem lesz bátorságuk arra, hogy egymásra és Anyámra nézzenek... Gondjaidba ajánlom ôket.

-- És én, Uram, milyen leszek? Rám nem gondolsz?

-- Ó, fiam! Téged szeretetedre bízlak. És az oly erôteljesen irányít majd téged, mint egy anya. Számodra nem adok sem parancsot, sem irányítást. Téged a szeretet vízére hagylak. Annak folyói benned oly nyugodtak és bôségesek, hogy nem kételkedem jövôd miatt. Simon, megértetted? Ígérd meg nekem, ígérd meg! -- Fájdalmas látni Jézust, amint ennyire aggódik... Megismétli: -- Mielôtt a többiek jönnek! Ó, köszönöm! Légy áldott!

Mindnyájan egyesülnek egy csoportban.

-- Most szétválunk. Én felmegyek a magasba, imádkozni. Magammal viszem Pétert, Jánost és Jakabot. Ti maradjatok itt. Ha (a Sátán) fölétek kerekedne, hívjatok! És ne féljetek! Nektek egy hajszálatok sem fog meggörbülni. Imádkozzatok értem! Tegyetek le a gyûlöletrôl, és ne féljetek! Csak egy pillanatig fog tartani... és utána teljes lesz örömötök. Mosolyogjatok! Hogy szívembe zárjam mosolyotokat. Még egyszer köszönök mindent, barátaim! Isten veletek! Az Úr nem hagy el titeket...

Jézus elválik az apostoloktól, és elôre megy, miközben Péter átveszi Simontól a fáklyát, miután az meggyújtotta vele a gyantás ágakat, amelyek ropogva égnek, és az olajfák kertjének végéig elterjed a boróka szaga.

Tádé oly fájdalmas szemmel nézi Jézust, hogy Ô megfordul, és ránéz. De Tádé elrejtôzik Bertalan mögé, és ajkát harapdálva igyekszik megfékezni érzelmeit.

Jézus, áldást és búcsút int feléjük, és folytatja útját. A hold már jó magasan jár. Fényében Jézus alakja még magasabbnak látszik, átszellemül, piros ruhája világosabbnak tûnik, és aranyos haja fakónak. Mögötte siet Péter a fáklyával és Zebedeus két fia.

Folytatják útjukat, míg elérkeznek az olajfák elsô lépcsôzetes teraszához, amelyen szabálytalan alakú kis tér van. A további teraszokon áthaladva felmennek az olajfák hegyének tetejéig, ahol Jézus azt mondja: ,,Álljatok meg, és várjatok rám itt, míg én imádkozom! De ne aludjatok! Szükségem lehet rátok. Szeretettel kérlek titeket: imádkozzatok! Mesteretek nagyon levert.''

Valóban nagyon nagy már levertsége. Olyan, mintha nagy súly terhelné. Hol van már a férfias Jézus, aki szép és erôs volt, parancsoló pillantásával, nyugodt mosolyával, csengô, gyönyörû hangjával, amikor a néphez beszélt? Már olyannak tûnik, mint aki bánatos, kimerült vagy sírt. Hangja fáradt, szomorú, szomorú, szomorú...

Péter mindnyájuk nevében válaszol:

-- Légy nyugodt, Mester! Virrasztunk és imádkozunk. Csak hívj, és megyünk!

Jézus tovább megy, ôk pedig leveleket és ágakat gyûjtenek, hogy kis tüzet rakjanak, ami ébren tartja ôket, és megvédi ôket a harmattól is, amely már bôségesen kezd leszállni.

Jézus kelet felé megy. Arcát megvilágítja a hold, s látszik, hogy a nagy fájdalomtól szeme tágranyílt, beesett, karikás a fáradtságtól. Lehajtott fejjel megy, csak néha emeli fel fejét, nagy sóhajtással, mintha elfáradt volna és lihegne. Nagyon szomorú szemét a nyugodt olajfákra emeli. Néhány métert megy felfelé, utána megáll egy kiemelkedés mögött, ami eltakarja ôt a három apostoltól.

Odamegy egy nagy sziklához, amely mögött egy kérdôjel alakjában csavarodó olajfa áll. Ott megáll. Nem néz a városra, amely lent látszik, egészen fehéren a holdfényben. Hátat fordít neki, és kereszt alakban kiterjesztett karokkal imádkozik, égre emelt tekintettel. Hosszasan és buzgón imádkozik. Idônként felsóhajt, és néha meg lehet érteni imájából néhány szót. Atyjával beszélget:

-- Te mondod... Fiad vagyok... Mindent, de segíts... Elérkezett az óra... Nem vagyok tovább a földön... Fiadnak nincs többé szüksége a segítségre... Tedd, hogy az Ember kielégítsen téged, mint Megváltó, engedelmesen... Amit te akarsz... Kérlek, könyörülj rajtuk... Üdvözítem ôket? Ezt kérem tôled. Így akarom: megmenteni a világtól, a testtôl, az ördögtôl... Kérhetek még valamit? Igazságos kérés, Atyám. Nem számomra. Az ember számára, akit te teremtettél, és aki még lelkét is besározza. Én belevetem ezt a sarat szenvedésembe és vérembe, hogy számodra szívesen látott, romlatlan dologgá változtassam... És ez van mindenütt. Ezen az estén ez az úr. A királyi palotákban és a házakban. A katonaságnál és a Templomban... Most nyugodt a város, de holnap pokollá válik...

Jézus megfordul, a sziklára támaszkodik. Keresztbe teszi karját. Jeruzsálemet nézi. Tekintete mind szomorúbbá válik. Azt mormolja:

-- Olyannak látszik, mint a hó... és egy bûn az egész. Ebben is hányat meggyógyítottam! Mennyit beszéltem!... Hol vannak azok, akik hûségeseknek látszottak?

Lehajtja fejét, és erôsen nézi a földet, amelyet rövid fû borít, és amely ragyog a harmattól. Sír, s könnyei csillognak, amint a földre hullanak. Majd felemeli fejét, összeteszi kezét, és feje fölé emeli.

Utána elindul. A három apostol felé megy, akik az ágakból rakott tûz körül ülnek. Félálomban találja ôket. Péter egy fához támaszkodik vállával, és kezét mellén tartja. Feje ingadozik, mint aki mély álomba készül merülni. Jakab, testvérével együtt egy kiálló gyökéren ül, amelyre rátették köpenyüket. Ôk is bóbiskolnak. Jakab János vállára hajtja fejét, az pedig testvérére.

-- Alusztok? Nem tudtatok egyetlen óráig sem virrasztani? És nekem oly nagy szükségem van vigasztalástokra, imátokra!

A három zavarodottan felugrik. Dörzsölik szemüket. Bocsánatkérôen mormolnak valamit, a bornak, ételnek tulajdonítva álmosságukat... Nem akartak beszélgetni, ezért aludtak el. De most majd hangosan imádkoznak, és ez nem történik meg ismét.

-- Igen, imádkozzatok, és virrasszatok! Nektek is szükségetek van rá!

-- Igen, Mester. Engedelmeskedünk neked.

Jézus visszafordul. A holdfényben látszik arcán a vigasztalanság, a fájdalom. Megöregedett. Szeme kitágult, elhomályosult. Szája széle is legörbült, mint a fáradt emberé.

Visszatér sziklájához, lassan, még hajlottabban. Letérdel, karjával a sziklához támaszkodva. A szikla tetején egy mélyedés van, amelyben egy növény nô, kis liliomokhoz hasonló virágokkal, apró levelekkel, nagyon finom szárakkal.

Jézus a kezére hajtott fejjel imádkozik. Ujjai hozzáérnek a virágokhoz. Felemeli fejét. Nézi azokat. Megsimogatja. Beszél hozzájuk:

-- Ti tiszták vagytok!... Ti felüdítetek engem! Ezek a virágok voltak Mamám kis barlangjában is... és ô szerette ôket. Azt mondta: ,,Amikor kicsiny voltam, azt mondta atyám: »Te is ilyen kis liliom vagy, telve égi harmattal«... A Mama! Ó, Mamám! -- Jézus könnyekben tör ki. Fejét összetett kezére hajtva sír, miközben kezét tördeli. Azt mondja:

-- Betlehemben is... és neked vittem azokat, Mama. De ezeket ki fogja ezentúl neked elvinni?...

Utána ismét imádkozik és elmélkedik. Feláll... föl s alá jár, mormolva valamit... Felemeli fejét, majd lehajtja. Kezével gesztikulál, szeme elé teszi, arcára, hajára... Látszik rajta, hogy valami nagyon gyötri. Ezt szavakkal nem lehet kifejezni, leírni... Jeruzsálem felé mutat. Majd az ég felé tárja karját, mintegy segítséget kérve. Felveszi köpenyét, fázik. Néz. De mit lát? Szemei nem látnak mást, csak saját gyötrelmét, és minden ennek növelésére szolgál. Még az Anyja által szôtt köpeny is. Megcsókolja, és azt mondja:

-- Bocsánat, Mama! Bocsánat!

Úgy látszik, mintha ezt a Mamája szeretetébôl szôtt köpenyétôl kérné... Visszateszi azt. Gyötrôdik. Imádkozni akar, hogy legyôzze fájdalmát. De az imával visszatérnek emlékei, félelmei, kételyei, fájdalmai... A nevek... városok... személyek... események áradata. Oly gyorsan és ugrándozva, hogy nem lehet követni. Nyilvános életének eseményei vonulnak el szeme elôtt... és az áruló Júdás. Oly szomorú, hogy felkiált: Péter! János! Segítségül hívja ôket, hogy legyôzze emlékeit. És azt mondja:

-- Most jönni fognak. Ôk nagyon hûségesek!

De azok nem jönnek. Ismét hívja ôket. Mintha látna valakit, aki félelmet kelt benne. Gyorsan menekül a hely felé, ahol Pétert és a két testvért hagyta. És ott találja ôket, még kényelmesebben és mélyebben aludva, a már szinte teljesen kialudt tûz mellett.

-- Péter! Már háromszor hívtalak titeket! De mit csináltok? Ismét alusztok? Hát nem érzitek, mennyire szenvedek? Imádkozzatok! Hogy a test ne gyôzzön, ne gyôzzön le titeket. Semmiben sem. Ha a lélek kész is, a test gyenge. Segítsetek engem!...

Azok hárman csak lassan ébrednek fel. Végül kinyitják szemüket, de az még fátyolos. Mentegetôdznek. Elôször felülnek, majd felállnak.

-- Hát ez nem lehet! -- mormolja Péter. -- Ez még sohasem történt meg velünk! Ezt az a bor okozhatta. Erôs volt. És ez a hideg is... Betakaróztunk köpenyünkkel, hogy ne érezzük, és többé nem láttuk a tüzet. Már nem fáztunk, és íme elnyomott az álom... Azt mondod, hogy hívtál minket? Pedig nem hinném, hogy olyan mélyen aludtam volna... Fel, János, keressünk ágakat, mozogjunk! Attól kimegy az álom a szemünkbôl! Légy biztos benne, Mester, hogy mostantól!... Talpon leszünk... -- És egy csomó levelet dob a parázsra, és fújja, míg az fellángol, és táplálja a János által hozott ágakkal, míg Jakab egy vastag ágat hoz, s azt is ráteszi.

A tûz fellángol, és vidáman megvilágítja a szegény Jézus arcát. Oly szomorú arc ez, hogy nem lehet sírás nélkül nézni. A halálos fáradtság kioltotta minden ragyogását. Azt mondja Jézus:

-- Annyira aggódom, hogy az megöl! Igen. Szomorú a lelkem mindhalálig. Barátaim!... Barátaim! Barátaim!

De ha nem mondaná, arcáról akkor is le lehetne olvasni, hogy valóban olyan, mint aki haldoklik, a legnagyobb aggodalom és leverô elhagyatottság érzete vesz rajta erôt. Minden szava zokogásba fúl...

De a három még mindig nagyon álmos. Olyanok, mint a részegek. Dülöngélnek, félig nyitott szemmel... Jézus figyeli ôket... Nem gyötri ôket korholással. Fejét csóválja, felsóhajt, és elmegy. Visszatér elôzô helyére.

Ismét imádkozik, kereszt alakban kitárt karral. Majd térdelve, mint elôbb, arcával a kis virágok fölé hajolva. Gondolkodik. Hallgat... Utána nagyot sóhajt, és sírni kezd. Hívja az Atyát. Mindig szomorúbban...

-- Ó! -- mondja -- Nagyon keserû ez a kehely! Nem bírom! Nem bírom! Felülmúlja azt, amit meg tudok tenni. Mindent meg tudtam! De ezt nem... Távolítsd el tôlem, Fiadtól, Atyám! Kegyelmezz nekem!... Mit tettem, hogy ezt érdemeltem?... -- Utána ismét elkezdi:

-- De, Atyám, ne hallgass szavamra, ha a te akaratoddal ellenkezôt kérek! Ne emlékezz arra, hogy Fiad vagyok, csak szolgád vagyok. Ne az én, hanem a te akaratod történjék!

Így marad egy ideig. Utána fojtott hangon felkiált és megzavarodott arccal föláll. De csak egy pillanatra, mert a földre zuhan, arccal a föld felé, és úgy marad. Egy emberroncs, akire ránehezedik az egész világ bûne, akit teljesen lever az Atya igazságossága, akire leszáll a sötétség, a hamu, a keserûség, az a félelmetes, rettenetes, legrettenetesebb dolog, annak érzete, hogy Isten elhagyta, miközben a Sátán gyötri... Ez a lélek fuldoklása, élve eltemetés ebben a börtönben, ami a világ, amikor többé nem képes érezni, hogy valami összeköti Ôt Istennel. Úgy érzi, hogy meg van láncolva, szája be van kötve, saját imái megkövezik, mert visszahullanak rá a bezárt égbôl, hegyes élekkel, tüzesen. ,,Isten árvájának'' érzi magát, elkárhozottnak, akit Isten elvetett. Ez a pokol! Jézus, valódi haláltusában, hörögve sóhajtozik:

-- Semmit!... Semmit!... El!... Az Atya akarata! Az! Egyedül az!... A te akaratod, Atyám. A tied, nem az enyém. Hasztalan! Csak egy Úr létezik: a Legszentebb Isten. Egy Törvény: az engedelmesség. Egy szeretet: a megváltás... Nem. Nincs többé Anyám. Nincs többé életem. Nincs többé istenségem. Nincs többé küldetésem. Hasztalan kísértesz, ördög, az Anyával, az élettel, istenségemmel, küldetésemmel. Anyám az Emberiség, és szeretem annyira, hogy meghalok érte. Az életet visszaadom Annak, akitôl kaptam, és aki kéri tôlem, minden élôlény Legfôbb Atyjának. Megerôsítem: az Istenség képes erre az engesztelésre. Küldetésemet befejezem halálommal. Nincs többé semmim. Csak az, hogy megtegyem Uramnak, Istenemnek az akaratát. Távozz, Sátán! Azt mondtam elôször és másodszor. Ismét azt mondom harmadszor is: ,,Atyám, ha lehetséges, múljék el tôlem ez a kehely. De ne az én, hanem a te akaratod teljesüljön!'' Távozz Sátán, én Istené vagyok!

Utána nem beszél többet, csak ennyit: ,,Isten! Isten! Isten!'' Ezt kiáltja minden szívverésnél, minden kicsorduló vércseppnél. Vállán sötétté válik a ruha, amint a vér átitatja.

Feje fölött egy méterre fény tûnik fel, amelyben látszik, hogy a vér már haját is átáztatta, és szemét fátyollal borítja. Felemeli fejét... A holdfény megvilágítja szegény arcát, és még inkább az angyali fény, amely gyémántként csillog, kékes-fehér színben. Most látszik, hogy a rettenetes haláltusa kisajtolta vérét minden pórusán. Szempillája, haja, bajusza, szakálla vérrel hintett, vértôl ázott. Vér csorog halántékán, nyakán, kezén, s amikor kitárja karját az angyali fény felé, könyökéig visszacsúszik ruhájának bô ujja, s látszik, hogy karja is egészen véres. Arcán csak könnyei húznak két csíkot vörös álarcára.

Megfordul, felemeli köntösét, és letörli kezét, arcát, nyakát, karját. De a vérizzadás folytatódik. Ismételten arcához nyomja köntösét, és minden alkalommal egy más részét. A sötétvörös anyagon világosan látszanak a vérnyomok, amelyek, mivel nedvesek, fehéreknek látszanak. A fû és a föld vörös a vértôl.

Jézus mintha ájuláshoz állna közel. Kibontja ruháját a nyakán, mintha fuldokolna. Kezét szívére nyomja, majd fejéhez emeli, arcát legyezi vele, száját nyitva tartja. A sziklához vonszolja magát, hátával nekitámaszkodik, karja élettelenül lóg teste mellett, mintha már halott volna, feje mellére csuklik. Nem mozdul többé.

Az angyali fény lassacskán megszûnik. Jézus felnyitja szemét. Nehezen felemeli fejét. Figyel. Egyedül van. De már nem gyötrôdik annyira. Kinyújtja egyik karját. Megfordul, és a köntössel ismét megtörli kezét, nyakát, szakállát, haját. Vesz egy harmattól átitatott nagy levelet, és azzal folytatja a tisztálkodást, megmosva arcát, kezét, fejét. Ezt addig ismétli más levelekkel, míg végül eltünteti rettenetes izzadságát. Csak ruhája véres még. Nézi, és csóválja fejét. Nézi köpenyét is. Látja, hogy nagyon véres. Összehajtja, és a sziklára teszi, a virágok mellé.

A gyengeségtôl nagyon fáradtan térdre ereszkedik. Fejét köpenyére hajtva, amelyen keze is nyugszik, imádkozik. Majd a sziklára támaszkodva feláll, és még kissé támolyogva az apostolokhoz megy. Arca nagyon halovány. De már nem zavaros. Teljes az isteni szépséggel, jóllehet vértelen és szomorúbb a szokásosnál.

Az apostolok mélyen alszanak a kialudt tûz mellett. Jézus hívja ôket. Hiába. Le kell hajolnia, s erôsen meg kell ráznia Pétert.

-- Mi az? Ki akar engem elfogni? -- mondja csodálkozva és félve, kibontakozva sötétzöld köpenyébôl.

-- Senki. Én vagyok az, aki hív téged.

-- Reggel van?

-- Nem. De majdnem vége van már a második ôrváltásnak.

Péter egészen el van zsibbadva. Jézus felrázza Jánost, aki félelmében felkiált, amikor meglátja a föléje hajló kísérteties, márványarcot.

-- Ó! Halottnak látszottál számomra!

Felrázza Jakabot, aki azt gondolva, hogy testvére rázta fel, megkérdi:

-- Elfogták a Mestert?

-- Még nem, Jakab -- válaszol Jézus. -- De keljetek már fel, és menjünk! Aki elárul engem, közel van.

A három támolyogva feláll. Körülnéznek. Béke uralkodik. Semmi más. Szó nélkül követik Jézust. A többi nyolc is többé-kevésbé elaludt az elhamvadt tûz körül.

-- Keljetek fel! -- mondja Jézus. -- Miközben a Sátán jön, mutassátok meg az aludni nem tudónak és fiainak, hogy Isten fiai nem alszanak!

-- Igen, Mester!

-- Hol van, Mester?

-- Jézus, én...

-- De mi történt?

És zavaros kérdéseik és válaszaik közben felveszik köpenyüket.

(9-235)


Elfogatás -- Jézus szenvedése
Elfogatás	Jézus szenvedése

Alig van az apostoloknak idejük arra, hogy rendbe szedjék magukat. Megérkezik a zsandárhad, élén Júdással. A békés kis térséget megvilágítja a sok fáklya. Rablócsorda, katonáknak álcázva magukat. Börtöntöltelék arcok, amelyeket sátáni vigyor torzít el. Van köztük néhány templomszolga is.

Az apostolok egy sarokba ugranak. Péter van elôl, mögötte egy csoportban a többiek. Jézus ott marad, ahol volt.

Júdás közeledik, és nem hajtja le fejét Jézus villámló tekintete elôtt. Sôt, odamegy hozzá, hiéna mosollyal, és megcsókolja jobb arcán.

-- Barátom, mi végre jöttél? Csókkal árulsz el?

Júdás egy pillanatra lehajtja fejét, de utána ismét felemeli. Meghalt már a feddésnek éppúgy, mint minden bûnbánatra való felhívásnak.

A csôcselék kiáltozva tör elôre, botokkal és dorongokkal. Krisztuson kívül az apostolokat is el akarja fogni, Júdást kivéve.

-- Kit kerestek? -- kérdi Jézus nyugodtan és ünnepélyesen.

-- A názáreti Jézust.

-- Én vagyok. -- Szava mennydörgés. Jézus tanúságot tesz a gyilkos világ és az ártatlanok elôtt, a természet és a csillagok elôtt. Nyíltan, ôszintén, biztosan, azt mondhatnánk, vidáman.

De ha villám pattant volna ki belôle, az sem tehetett volna többet. Mint a lekaszált kalászok, mindnyájan a földre esnek. Csak Júdás, Jézus és az apostolok maradnak állva, akik a levert katonák láttára visszanyerik lélegzetüket úgyannyira, hogy Jézushoz közelednek, fôleg Júdást fenyegetve. Ô egy ugrással épp, hogy el tud menekülni Simon kardcsapása elôl. Hiába követi ôt a kôzápor a fegyvertelen apostoloktól, elmenekül a Cedronon túlra, és eltûnik egy sikátor sötétjében.

-- Keljetek fel! Kit kerestek? Ismét kérdelek titeket.

-- A názáreti Jézust.

-- Mondtam nektek, hogy én vagyok -- mondja kedvesen Jézus. Igen, kedvesen. -- Akkor hagyjátok a többieket szabadon! Tegyétek vissza kardotokat és a botokat! Én veletek megyek. Nem vagyok rabló. Mindig köztetek voltam. Miért nem fogtatok el akkor? De ez a ti órátok és a Sátáné...

Miközben beszél, Péter megközelíti azt az embert, aki kötéllel meg akarja kötözni Jézust, és kardjával ügyetlenül rácsap. Ha a kard hegyét használta volna, átvágta volna a torkát, mint egy juhnak, de így csupán fülét metszette le csaknem teljesen. Az ember, akinek füle erôsen vérezve csüng alá, felkiált, mintha halálosan megsebesült volna. Nagy tumultus támad, mert van, aki elôre akar rohanni, míg a többiek megijednek a kard és a tôrök villogásától.

-- Tegyétek vissza ezeket a fegyvereket! Parancsolom nektek! Ha akarnám, Atyám angyalai megvédenének. És te, gyógyulj meg! Elsôsorban lelkedben, ha képes vagy rá. -- És mielôtt hagyná megkötözni kezeit, megérinti és meggyógyítja a fület.

Az apostolok megzavarodva felkiáltanak... Igen. Egyik ezt mondja, a másik azt. Van, aki azt kiáltja: ,,Elárultál minket!'' más: ,,De ez ostobaság!'', és van, aki azt mondja: ,,Ki tudja ezt elhinni?'' Aki nem kiáltozik, az elfut...

És Jézus egyedül marad... Ô és a csôcselék... És megkezdôdik az út...

(9-254)

Megkezdôdik a fájdalmas út a köves ösvényen, amely a kis térre vezet, ahol Jézust elfogták. És azonnal elkezdôdnek a gúnyolódások és durváskodások.

Jézust megkötözik csuklóinál és még derekán is, mintha veszélyes ôrült lenne. A kötelek végét ördögtôl megszállott és gyûlölettôl részeg alakok tartják. Ide-oda rángatják vele, mint egy rongyot rángatna egy dühös kutyafalka. De ha kutyák tennének így vele, az még menthetô lenne. Ezeket azonban embereknek nevezik, jóllehet csak alakjuk emberi. Azért, hogy nagyobb fájdalmat okozzanak Jézusnak, rángatják Ôt a szorosra kötött kötelekkel, amelyek belevésôdnek testébe. ,,Állj meg! Indulj! Ügess, szamár!'' ordítozzák, és belerúgnak, és csak azért nem esik el, mert a kifeszített kötelekkel fenntartják. Belebotlik azonban a kövekbe és gyökerekbe, és nekiesik a híd karfájának, amikor átkel a Cedronon. Felsebzett szája vérezni kezd, Jézus megtörli megkötözött kezével, de nem szól semmit. Valóban bárány Ô, aki nem harapja meg kínzóit.

Az emberek köveket és kavicsokat szednek fel a patak medrébôl, és dobálják vele könnyû céltáblájukat. A kövek Jézus fejét, vállát érik. Mások botokkal verik. De végre átérnek a hídon, és most a keskeny úton mennek, amelyet a hold már nem világít meg. Sok fáklya is kialudt már. Így haladnak a kanyargó úton.

De a gyûlölet megvilágítja a Vértanú magas alakját. Kiemelkedik mindenki közül. Azért könnyû megütni, haját rángatni, szennyes dolgokat szórni rá, amelyek behatolnak szájába és szemébe is, hányingert és fájdalmat okozva.

Már Ofelben, Jeruzsálem külvárosában járnak, ahol Jézus oly sok jót tett. A kiáltozó tömeg felébreszti az alvókat, s azok a küszöbrôl nézik, mi történik. Az asszonyok fájdalmasan felkiáltanak, és megfélemlítve menekülnek. A férfiak, akiket meggyógyított, segített, akikhez barátjukként beszélt, vagy közömbösen lehajtják fejüket, vagy tettetik, hogy nem törôdnek vele, vagy gyûlöletté válik kíváncsiságuk, gúnyolják, fenyegetik, csatlakoznak kínzóihoz. A Sátán már mûködik...

Egy férfit, egy férjet, aki követni akarja Ôt, hogy sértegesse, igyekszik visszatartani felesége, átkarolva, és ezt kiáltva: ,,Hitvány! Neki köszönheted életedet, gennyel telt, mocskos alak! Emlékezz csak vissza!'' De a férfi legyôzi az asszonyt, s állati módon a földre veti. Utána fut, hogy elérje a Vértanút, és fejét megdobja egy kôvel.

Egy másik öregasszony igyekszik útját állni fiának, aki hiéna képpel fut egy bottal, hagy ô is ráüssön Jézusra. ,,Nem leszel Üdvözítôd gyilkosa, míg én élek!'' -- kiáltja az asszony. De fia durván lágyékon rúgja, mire az elterül a földön, és úgy kiáltja: ,,Istengyilkos és anyagyilkos! Átkozott légy, mert másodszor szakítottad fel méhemet, és mert megsebzed a Messiást!''

Amint a város felé mennek, mindinkább növekszik az erôszakoskodás.

Mielôtt elérnék a várost, ott áll János és Péter. A római katonák már kinyitották a kapukat, és felfegyverkezve nézik a zajongó tömeget, készen a közbelépésre, ha Róma érdeke úgy kívánja. János és Péter megelôzték a menetet, és egy homályos kapualjban állnak egy kis tér közelében, a város fala elôtt. Fejükre húzták köpenyüket, hogy elrejtsék arcukat. De amikor Jézus odaér, János leengedi köpenyét, és megmutatja sápadt, feldúlt arcát, amelyet megvilágít a holdfény utolsó sugara. Péter nem meri felfedni magát. De valamivel ô is elôrébb jön, hogy látható legyen... Jézus rájuk néz... és végtelen jósággal rájuk mosolyog. Péter megfordul, és visszamegy a sötét sarokba, és kezeivel elfedi szemét -- meggörnyedt, megöregedett, megtört ember... János bátran ott marad a helyén, és csak akkor csatlakozik Péterhez, amikor a kiáltozó tömeg elhaladt mellette. Megfogja Péter könyökét, és úgy vezeti ôt, mint ahogy egy gyermek vezetné vak apját. A tömeg után ôk is belépnek a városba.

A római katonák csodálkozva, gúnyosan vagy fájdalmasan kiáltanak fel. Némelyikük átkozódik, mert felkeltették ágyából emiatt az ,,ostoba juh'' miatt. Van, aki kineveti a zsidókat, akik képesek voltak rá, hogy elfogjanak ,,egy félig nôt''. Mások részvéttel vannak az Áldozat iránt, akit ,,mindig jónak'' láttak. Egyikük azt mondja: ,,Szívesebben venném, ha megöltek volna, mint hogy Ôt ezek kezében lássam. Ô nagy. Kettôt tisztelek a világon: Ôt és Rómát.''

Jézus közben elér a Templomhoz vezetô úton Annás házához. Nagy vaskapuján erôsen bezörgetnek a hiénák. Amint az kinyílik, berontanak, majdnem letaposva a kaput nyitó szolgálót. Kitárják a kapukat, hogy a zajongó csôcselék is bemehessen. Utána azonban bezárják, mert talán félnek a rómaiaktól vagy a Názáreti barátaitól.

Az Ô barátaitól! Hol vannak azok?...

(9-256)


Annás elôtt -- Jézus szenvedése
Annás elôtt	Jézus szenvedése

Keresztülmennek a bejáratnál levô udvaron, utána egy tágas folyosón és egy másik kapun át egy újabb udvarba. Onnan három lépcsôn keresztül egy pompás terembe, ahol egy papként öltözött öregember vár rájuk.

-- Isten vigasztaljon meg téged, Annás -- mondja az, aki a csôcselék rablóbanda vezetôjének látszik. -- Íme, itt a bûnös. A te szentségedre bízom, hogy Izrael megtisztuljon a bûntôl.

-- Isten áldjon meg téged éles eszedért és hitedért!

Szép éleseszûség! Elég volt Jézusnak egy szava ahhoz, hogy Getszemániban a földre essenek!

-- Ki vagy te?

-- A názáreti Jézus, a Rabbi, a Krisztus. És te ismersz engem. Nem a sötétben dolgozom.

-- A sötétben nem. De félrevezetted a tömeget sötét tanításoddal. És a Templomnak joga és kötelessége megvédeni Ábrahám fiainak lelkét.

-- A lelkét! Izrael papja, mondhatod-e, hogy szenvedtél ennek a népnek legkisebbjének vagy legnagyobbjának lelkéért?

-- És te? Mit tettél, amit szenvedésnek nevezhetsz?

-- Mit tettem? Miért kérdezed tôlem? Az egész Izrael errôl beszél. A szent várostól kezdve a legnyomorúságosabb faluig még a kövek is megmondják, mennyit tettem. Látást adtam a vakoknak: látást a szemnek és a szívnek. Megnyitottam a süketek fülét: a földi hangokra és az ég hangjára. A nyomorékokat és a bénákat elindítottam az Isten felé vezetô úton, elôször testileg, hogy utána lelkileg is elôre haladhassanak. A leprásokat megtisztítottam: a mózesi törvény által jelzett leprától és attól, ami Isten elôtt teszi ôket fertôzöttekké: a bûnöktôl. Feltámasztottam a halottakat. Nem mondom, hogy nagy dolog visszahívni az életbe egy testet, de nagy dolog megmenteni egy bûnöst, és ezt tettem. Segítettem a szegényeket, tanítottam a sóvár és gazdag zsidókat a felebaráti szeretet szent parancsára, szegénynek maradva annak ellenére, hogy aranyfolyam folyt át kezeimen. Én egyedül több könnyet szárítottam fel, mint ti összesen, kik gazdagok vagytok. Végül adtam egy oly vagyont, aminek nincs neve: a törvény ismeretét, Isten ismeretét, a biztos tudatot, hogy mindnyájan egyenlôk vagyunk és hogy az Atya szent szemében egyenlô az uralkodó vagy a fôpap sírása vagy bûne, vagy a koldusé és a leprásé, aki az útszélen hal meg. Ezt tettem. Nem többet.

-- Tudod-e, hogy te magad vádolod magadat? Azt mondod: a leprát, amely fertôzötté tesz Isten elôtt, és amit Mózes nem jelöl meg. Te sértegeted Mózest, és azt állítod, hogy hiányok vannak az ô törvényében...

-- Nem az övében: az Istenében. Így van. A lepra testi szerencsétlenség, ami véget ér. Ennél súlyosabb azonban a bûn, amely a lélek szerencsétlensége és örökké tart.

-- Azt merészeled mondani, hogy te megbocsáthatod a bûnöket? Hogyan teszed?

-- Ha egy kis szenteltvíz és egy kecskebak feláldozása megengedett, és azt hiszitek, hogy megsemmisít egy bûnt, kiengeszteli azt, és megtisztít tôle, hogyan ne tudná megtenni azt az én sírásom, az én vérem és az én akaratom?

-- De te nem vagy halott. Hol van akkor a vér?

-- Még nem vagyok halott. De az leszek, mert meg van írva. Az égben, mielôtt még Sion létezett, Mózes létezett, Jákob létezett, Ábrám létezett, a Gonoszság királya megmarta az ember szívét és megmérgezte azt benne és fiaiban. Meg van írva a földön a Könyvben, amelyben a próféták szavai le vannak jegyezve. És bele van írva a szívekbe. A tiedébe, Kaifáséba, a nagytanács tagjaiéba, akik nem bocsátanak meg nekem, nem, ezek a szívek nem bocsátják meg nekem, hogy jó vagyok. Én feloldoztam, elôre feltételezve a vért. Most beteljesítem a feloldozást azáltal, hogy megmosom ôket benne.

-- Te azt mondod, hogy sóvárok és tudatlanok a szeretet törvényét illetôleg...

-- És talán nem igaz? Miért öltök meg engem? Mert attól féltek, hogy én letaszítlak titeket trónotokról. Ó, ne féljetek! Az én Országom nem e világból való. Meghagylak titeket minden hatalom birtokában. Az Örökkévaló tudja, mikor kell kimondania: ,,Elég!'', s akkor belétek csap majd a villám...

-- Mint Dorasba, nemde?

-- Ôt saját haragja ölte meg. Nem égi villám. Isten a másvilágon várta, hogy villámával lesújtson rá.

-- És ezt nekem mondod? Az ô rokonának? Ezt mered tenni7

-- Én az Igazság vagyok. És az Igazság sose gyáva.

-- Kevély és bolond vagy!

-- Nem! Ôszinte vagyok. Azzal vádolsz engem, hogy megbántottalak téged. De talán nem gyûlöltök engem mindnyájan? Egyiktek éppúgy, mint a másik. Most egyesít titeket ez a gyûlölet. De holnap, amikor megöltök engem, a gyûlölet visszatér közétek, és még vadabbul, és ezzel a hiénával fogtok élni vállatok mögött, és ezzel a kígyóval szívetekben. Én szeretetre tanítottalak titeket. Irgalmasságból a világ iránt. Arra tanítottalak titeket, hogy ne legyetek fösvények, hogy irgalmasok legyetek. Mivel vádoltok engem?

-- Azzal, hogy új tanítást kezdtél.

-- Ó, pap! Izrael tele van új tanításokkal: az esszénusok, a szadduceusok, a farizeusok mind mást tanítanak, mindegyiknek megvan a saját titka, amelynek neve az egyik számára a gyönyör, a másiknak az arany, a harmadiknak a hatalom. Mindegyiknek van egy bálványa. Nekem nincs. Én az Örök Istennek, Atyámnak lábbal taposott törvényét vettem elô, egyszerûen a tízparancsolatot tanítottam, kibeszélve lelkemet, hogy szívükbe öntsem azt, amit többé nem ismertek.

-- Rettenetes! Istenkáromlás! Nekem, a papnak mondod ezt? Nincs Izraelnek Temploma? Olyanok vagyunk, mint a Babiloniában szenvedôk? Válaszolj!

-- Ezek vagytok. És még inkább. Van egy Templom. Igen. Egy épület, Isten nincs benne. Elmenekült a házában levô utálatosság miatt. De mit kérdeztek engem annyit, ha már elhatároztátok halálomat?

-- Nem vagyunk gyilkosok. Ölünk, ha jogunk van rá a bebizonyított bûn miatt. De én meg akarlak menteni téged. Mondd meg nekem, és megmentelek. Hol vannak tanítványaid? Ha te megnevezed ôket, szabadon engedlek. Mindnyájuk nevét, a titkosakét inkább, mint a nyilvánvalókét. Mondd: Nikodémus a tiéd? És József a tiéd? És Gamáliel? És Eleázár? És... De ezt tudom... Nem szükséges. Beszélj! Beszélj! Tudod, hogy én megölhetlek és megmenthetlek. Én hatalmas vagyok.

-- Szenny vagy! A szennyben hagyom a kémek nagymesterét. Én a Világosság vagyok.

Egy szolga megüti Ôt.

-- Én vagyok a Világosság. A Világosság és az Igazság. Nyíltan beszéltem a világnak, tanítottam a zsinagógákban és a Templomban, ahol összegyûlnek a zsidók, és semmit sem mondtam titokban. Ismétlem. Miért kérdezel engem? Kérdezd meg azokat, akik hallották, amit mondtam. Ôk tudják.

Egy másik szolga arcul üti Ôt, felkiáltva:

-- Így válaszolsz a Fôpapnak?

-- Annáshoz beszélek. A fôpap Kaifás. És tisztelettel beszélek, öregkora miatt. De te bizonyítsd be, ha rosszul szóltam. Ha pedig nem, miért ütsz engem?

-- Hagyd békén! Én elmegyek Kaifáshoz. Ti tartsátok ôt itt addig, míg más parancsot nem adok! -- Annás kimegy.

Jézus nem beszél. Még Jánossal sem, aki az ajtóban merészel állni, nem törôdve a poroszlókkal. De Jézus szó nélkül is egy parancsot ad neki, mert János egy fájdalmas pillantást vet rá, és kimegy onnan.

Jézus a pribékek között marad. Azok kötéllel verik, leköpik, gúnyolják, beléje rúgnak, haját tépik. Végül jön egy szolga, és azt mondja, hogy a foglyot vigyék Kaifás házába.

(9-259)


Kaifásnál -- Jézus szenvedése
Kaifásnál	Jézus szenvedése

Jézust még mindig megkötözve és gyötörve átvezetik egy udvaron, amelyben a tömeg a tûz körül melegszik, mert az éjszaka hideg és szeles. Ott van Péter is Jánossal együtt, elvegyülve az ellenséges tömegben. Jézus rájuk néz, és kissé elmosolyodik az ütésektôl felduzzadt ajkával.

Megint keresztülmennek a csarnokokon és udvarokon.

A Fôpap udvarába nem engedik be a tömeget. Visszaszorítják Annás udvarába. Jézus egyedül megy a poroszlókkal és papokkal. Belép egy tágas terembe, amelyben sok pad van a három fal mentén, közepén pedig két három szék egy emelvényen.

Mikor Jézus be akar lépni, Gamáliel is odaér. Az ôrök ráütnek Jézusra, hogy adjon helyet a rabbinak. Az azonban megmerevedve, mint egy szobor, alig mozgatva ajkát, s nem tekintve senkire sem, megkérdezi:

-- Ki vagy? Mondd meg nekem!

Jézus kedvesen válaszol:

-- Olvasd a prófétákat, és bennük megtalálod a választ! Az elsô jel bennük van. A másik jön.

Gamáliel belép. Mögötte belép Jézus. Miközben Gamáliel egy székhez megy, Jézust a terem közepére húzzák, a Fôpap elé, akinek arca olyan, mint egy bûnözôé. Ott vár, míg belép a nagytanács többi tagja. Utána megkezdôdik az ülés. Kaifás azonban látja, hogy két vagy három szék üres, azért megkérdezi:

-- Hol van Eleázár? És hol János?

Feláll egy fiatal írástudó, meghajol, és azt mondja:

-- Kimentették magukat. Itt az írásuk.

-- Ôrizd meg és jegyezd fel! Felelnek majd érte! Ennek a Tanácsnak szent tagjai mit mondanak errôl az emberrôl?

-- Én beszélek. Házamban ô megsértette a szombatot. Isten a tanúm rá, hogy nem hazudok. Izmael, Fábi fia sose hazudik.

-- Igaz ez, vádlott?

Jézus hallgat.

-- Én láttam ôt közismert kéjnôkkel együtt élni. Magát prófétának képzelve, bordélyházzá tette rejtekhelyét, és ráadásul még pogány asszonyokkal. Velem volt Szádok, Kallascebona és Náhum, Annás bizalmasa. Az igazat mondom. Nemde Szádok és Kallascebona? Hazudtoljatok meg, ha megérdemlem!

-- Igaz! Igaz!

-- Mit mondasz?

Jézus hallgat.

-- Nem mulasztotta el az alkalmat arra, hogy kinevessen és kinevettessen minket. Miatta nem szeret minket többé a nép.

-- Hallod? Megszentségteleníted a szent tagokat!

Jézus hallgat.

-- Ezt az embert megszállta az ördög. Egyiptomból elhozta a fekete mágiát.

-- Hogyan bizonyítod?

-- Hitemmel és a törvény tábláival.

-- Súlyos vád. Mosd ki magadat!

Jézus hallgat.

-- Tudod, hogy törvénytelen a mûködésed. És halált érdemel. Beszélj!

-- Törvénytelen ez a gyûlés! Kelj fel, Simeon, és menjünk! -mondja Gamáliel.

-- De rabbi, megbolondultál?

-- Tiszteletben tartom az elôírásokat. Tilos így járni el, amint mi tesszük. És ezért nyilvános vádat emelek majd! -- Gamáliel kimegy, mereven, mint egy szobor, követve fia által, aki harmincöt évesnek látszik, és hasonlít hozzá.

Kis zavar keletkezik, amit Nikodémus és József kihasználnak, hogy a Vértanú javára felszólaljanak.

-- Gamálielnek igaza van. Törvénytelen az óra és a hely, és nem következetesek a vádak. Vádolhatja Ôt valaki arról, hogy ócsárolta a Törvényt? Én barátja vagyok, és esküszöm rá, hogy mindig tisztelte a Törvényt -- mondja Nikodémus.

-- És én is. És hogy ne vegyek részt egy bûntényben, befedem fejemet, nem Ôérte, hanem értünk, és eltávozom. -- És József feláll, hogy kimenjen.

Kaifás dühöng:

-- Ah, így mondjátok? Jöjjenek akkor az eskü alatti tanúságtételek! És hallgassátok meg! Utána menjetek el!

Két fegyenc lép be. Sunyi tekintetek, durva vihogások, csalfa mozdulatok.

-- Beszéljetek!

-- Tilos együtt meghallgatni ôket! -- kiáltja József.

-- Én vagyok a Fôpap! Én rendelkezem! És csönd!

József öklével az asztalra üt, és azt mondja:

--Nyíljanak meg feletted az ég tüzei! Ettôl a pillanattól fogva tudd meg, hogy az öreg József ellensége a Nagytanácsnak, és barátja Krisztusnak! Azonnal megyek a kormányzóhoz, hogy megmondjam neki, itt embert ölnek Rómára való tekintet nélkül! -- És hevesen kimegy, félrelökve egy sovány, fiatal írástudót, aki vissza akarja tartani.

Nikodémus békésebben, szó nélkül megy ki. Közben elhalad Jézus elôtt, és ránéz...

Újabb zavar. Félnek Rómától. És az engesztelô áldozat még mindig Jézus.

-- Látod, minden miattad van! Te megrontod a legjobb zsidókat! Lealacsonyítod ôket!

Jézus hallgat.

-- Beszéljenek a tanúk! -- kiáltja Kaifás.

-- Igen, ez használta a... a... Tudtuk... Hogy hívják azt a dolgot?

-- Talán a tetragrammát? (Isten nevének négy titkos betûjét.)

-- Íme! Ezt mondta! Halottakat idézett. Lázított a szombat ellen és megszentségtelenítette az oltárt. Erre esküszünk! Azt mondta, hogy ô le akarja rombolni a Templomot, hogy felépítse azt három nap alatt az ördögök segítségével.

-- Nem. Azt mondta: nem ember által lesz felépítve.

Kaifás leszáll székérôl és Jézushoz megy. Kis, kövér, csúnya, olyannak tûnik, mint egy hatalmas varangyos béka egy virág mellett. Mert Jézus sebei, zúzódásai, a rá dobott szemét és köpések ellenére is még nagyon szép.

-- Nem válaszolsz? Mivel vádolnak? Rettenetes! Beszélj, hogy eltávolítsd magadról a szégyent!

De Jézus hallgat. Ránéz, és hallgat.

-- Válaszolj akkor nekem! Én a fôpap vagyok! Az élô Isten nevében megesketlek. Mondd meg nekem: Te vagy a Krisztus, az Isten Fia?

-- Amint mondod. Az vagyok. És látni fogjátok az Emberfiát az Atya hatalmának jobbján ülni, és eljönni az ég felhôiben. A többit illetôleg miért kérdesz engem? Nyilvánosság elôtt beszéltem három éven keresztül. Semmit sem mondtam titokban. Kérdezd azokat, akik hallgattak engem! Ôk megmondják neked, mit mondtam és mit tettem.

Egy katona, aki a kötelet tartja, szájon üti Jézust úgy, hogy újból vérezni kezd, és azt kiáltja:

-- Így válaszolsz, sátán, a Fôpapnak?

Jézus szelíden válaszol ennek is, mint elôzôleg a másiknak:

-- Ha jól beszéltem, miért ütsz engem? Ha rosszul, miért nem mondod meg, miben tévedtem? Ismétlem: Én vagyok a Krisztus, az Isten Fia. Nem hazudhatok. Én vagyok a Fôpap, az Örök Pap. És én vagyok az igazán Ésszerû, akire rá van írva: Tudás és Igazság. És ehhez hûséges vagyok. Egészen a halálig, amely gyalázatos a világ szemében, de szent Isten szemében; és a boldog feltámadásig. Én vagyok a Felkent Fôpap és Király. És hamarosan magamhoz veszem kormánypálcámat, és azzal, mint egy szórólapáttal, megtisztítom a szérût. Ezt a Templomot lerombolják, de újból feltámad, szentül. Mert ez megromlott, és Isten sorsára hagyja.

-- Káromló! -- kiáltják kórusban.

-- Három nap alatt teszed ezt, bolond és megszállott?

-- Nem ezt. De az enyém feltámad, Isten igazi Temploma, az élô, szent, háromszor szent Istené.

-- Átkozott! -- kiáltják újból kórusban.

Kaifás felemeli tyúkhangját, és tettetett borzalommal széttépi vászonruháját, mondva:

-- Mi szükségünk van még tanúkra? Káromkodott. Mit tegyünk hát?

-- Méltó a halálra! -- kiáltják kórusban.

Méltatlankodva és megbotránkozva kimennek a terembôl. Jézust a poroszlók tetszésére bízva, és a hamis tanúkéra, akik arcul ütik, ököllel verik, leköpik, bekötik szemét egy ronggyal, és utána haját tépik, a kötéllel rángatják kezét úgy, hogy hozzáütôdik az asztalokhoz, székekhez és a falhoz, és kérdik:

-- Ki ütött meg téged? Találd ki!

Többször elgáncsolják, és nevetnek rajta, amikor a földre esik, és erôlködik azon, hogy összekötött kezével felálljon.

Így telnek az órák, és a hóhérok elfáradva, kissé nyugovóra térnek. Jézust átvezetik több udvaron, az ott összegyûlt néptömeg között, egy kis fülkébe. Az egyik udvaron még ott van Péter a tûz mellett. Jézus ránéz, de Péter elkerüli tekintetét. János már nincs itt.

Lassan, halványzölden hajnalodik. Kiadják a rendeletet: vigyék a foglyot a Tanácsterembe, egy törvényesebb eljárásra. Ebben a pillanatban tagadja le Péter háromszor, hogy ismeri Krisztust, aki elhalad mellette, a szenvedésnek már látható jeleivel. A hajnal zöldes fényében a véraláfutások még kegyetlenebbeknek látszanak földszínû arcán, szemei beesettebbek és üvegesek. A világfájdalmak már elhomályosították Jézust... Egy kakas kukorékolva üdvözli a hajnalt. Jézus megjelenésére elhallgatnak az emberek, és ebben a csöndben csak Péter rekedt hangja hallatszik:

-- Esküszöm, asszony! Nem ismerem Ôt! -- Erre a kakas ismét kukorékol, mintha csak kigúnyolná ôt.

Péter összerezzen. Megfordul, hogy elmeneküljön, és maga elôtt találja Jézust, aki végtelen irgalommal néz rá, de oly szomorú és mély fájdalommal, hogy szívet tépô látványt nyújt. Péter felzokog, és támolyogva, mintha részeg volna, kimegy. Elmenekül, két szolga mögött menve, akik éppen kimennek az útra, és eltûnik a félhomályos utcán.

Jézust visszaviszik a terembe. Ott megismétlik, kórusban a ravasz kérdést:

-- Az igaz Isten nevében, mondd meg nekünk: te vagy a Krisztus? -- És miután úgy válaszol, mint elôzôleg, halálra ítélik, és kiadják a parancsot, hogy vezessék Ôt Pilátushoz.

Jézus, Annást és Kaifást kivéve, ellenségeitôl kísérve kimegy, áthaladva a palota udvarain és folyosóin. Kilép a város utcájára, és inkább rángatva, mint vezetve, a város felé megy, amely a hajnal elsô sugaraiban már rózsaszínûvé válik.

(9-263)


Pilátus -- Jézus szenvedése
Pilátus	Jézus szenvedése

Azért, hogy Jézust tovább gyötörjék, hosszú kerülôúton viszik Pilátushoz. Elhaladnak a kereskedôk és a szállók elôtt, amelyek tele vannak a húsvétra odaözönlô néppel. A selejtes zöldségek és az állatok utcán heverô trágyája egyaránt anyagul szolgálnak arra, hogy Jézust dobálják vele, akinek arcán mind több lilás folt jelzi az ütéseket, s mind több vérzô seb keletkezik. Haja, amely a vérizzadás következtében már kissé összeragadt, kócos és tele van szórva szeméttel, ami belehullik szemébe is.

A kereskedôk, vevôk mindent otthagynak, és követik a Szerencsétlent; de nem szeretetbôl, hanem azért, hogy megvadult állatok módjára gyötörjék.

Egy boltívnél felkiált valaki:

-- Jézus! -- Illés, a pásztor az, aki egy nagy fütykössel igyekszik utat vágni magának. Öreg, hatalmas, fenyegetô és erôs. Sikerül is szinte Jézusig jutnia, de a tömeg visszanyomja.

-- Mester! -- kiáltja, miközben a tömeg ellenáll neki.

-- Menj!... Az Anyához... Megáldalak!

A tömeg tovább hömpölyög Pilátus palotája felé. Egy palotából egy lovas jön ki, bíborpalástban, arab lovon, tekintélyes arccal, kivont karddal. Olyannak látszik, mint egy fôangyal. Miközben kardjával csapkodva utat csinál magának, lehull fejérôl a bíbor és aranyszínû fátyol, ami eddig eltakarta, s felismerik a lovasban Mannaent.

-- Hátra! -- kiáltja. -- Hogyan meritek megzavarni a negyedes fejedelem nyugalmát?! -- De ezt csak ürügyül mondja, hogy igazolja törekvését, s elérje Jézust.

-- Ez az ember... hadd lássam!... Tûnjetek el, vagy hívom az ôrséget!...

A tömeg utat nyit, és Mannaen elér Jézus és a templomôrök csoportjához, akik Ôt vezetik.

-- El! A negyedes fejedelem több nálatok, piszkos szolgák! Hátra! Beszélni akarok vele! -- és közéjük vág kardjával.

-- Mester!...

-- Köszönöm. De menj! És Isten vigasztaljon meg! -- És amennyire megkötözött kezével teheti, megáldja ôt.

A tömeg messzirôl fütyül, és amint látja, hogy Mannaen visszavonul, megbosszulja, hogy visszaszorították, és kôzáport és szennyzáport zúdít Jézusra.

A felfelé emelkedô út végén már látszik az Antónia torony. Egy asszony élesen felkiált:

-- Ó, az én Üdvözítôm! Életemet az övéért, ó, Örökkévaló!

Jézus feléje fordítja fejét, s egy nagyon szép ház magas teraszán meglátja Kuza feleségét, Johannát, szolgái és szolgálói között, és mellette a kis Máriával és Mátyással.

Jézus áldást int feléjük.

-- Halál! Halál a káromlóra, a megrontóra, a megszállottra! Halál barátaira! -- És fütyülés közben kövek szállnak a magas terasz felé. Valaki élesen felkiált, és a csoport eltûnik.

Az Antónia várból a római katonák lándzsás csoportja lép ki, és a nép kiabálva szétoszlik lándzsájuk hegye elôtt. Jézus mellett csak az ôrök, a papok vezetôi, az írástudók és a nép vénei maradnak.

-- Ki ez az ember? Miféle lázadás ez? Feleltek ezért Rómának! -- mondja egy százados.

-- Törvényeink szerint méltó a halálra!

-- És mióta van jogotok a kardra és a vérre? -- kérdi az idôsebb százados, komoly arccal, amely igazán római, és mély sebhely ékeskedik rajta. Megvetéssel és undorral beszél.

-- Tudjuk, hogy nincs ehhez jogunk. Róma hûséges alattvalói vagyunk...

-- Ha, ha, ha! Hallod, Longinus? Hívek! Alattvalók! Hitvány alakok! Nyilasaim nyilait adnám nektek jutalmul.

-- Az túlságosan méltóságteljes halál! Az öszvérseregnek csak az ostor jár ki!... -- válaszolja gúnyos közömbösséggel Longinus.

A papok vezetôi, az írástudók és a vének dühöngenek. De el akarják érni céljukat, azért hallgatnak, lenyelik a sértést anélkül, hogy mutatnák, megértették. Meghajlanak a két vezetô elôtt, és kérik, hogy Jézust vigyék Poncius Pilátus elé, hogy ,,megítélje és elítélje Róma jólismert becsütetes igazságszolgáltatása szerint.''

-- Ha, ha! Halljátok csak! Bölcsebbekké váltunk Minervánál... Ide! Adjátok ide! És vonuljatok be! Az ember sose tudja! Ti sakálok vagytok, és bûzlötök! Veszélyes, ha mögöttünk vagytok. Elôre!

-- Nem tehetjük!

-- És miért? Amikor valaki vádol, a bíró elôtt kell állnia a vádlottal együtt. Ez Róma szabálya.

-- A mi szemünkben tisztátalan egy pogánynak a háza, és mi már megtisztultunk a húsvétra.

-- Ó, nyomorultak! Beszennyezitek magatokat a belépéssel! És az egyetlen zsidónak a megölése, aki ember, és nem sakál és csúszómászó, mint ti, nem szennyez be titeket? Rendben van! Maradjatok ott, ahol vagytok! Egy lépést se elôre, különben felfûznek titeket a lándzsákra! Egy tized a vádlott köré! A többiek ez ellen a mosdatlan, bûzlô szájú csôcselék ellen!

Jézus belép a bíróság udvarára tíz lándzsás között, akik négyszöget alkotnak körülötte alabárdjukkal. A két százados elôre megy. Jézus az udvarban várakozik, míg a századosok visszatérnek a fehér tógába öltözött kormányzóval, aki skarlátvörös köpenyt visel.

Közömbösen lép be, kételkedô mosollyal borotvált arcán, citromszagú méhfüvet dörzsölve tenyerében, élvezettel szagolgatva. Odamegy egy napórához, s miután megnézi, megfordul. Tömjénszemeket dob egy istenség elôtt álló parázstartóba. Illatos vizet hozat, és azzal kiöblíti torkát. Megnézi göndörített haját egy nagyon fényes fémtükörben. Úgy látszik, mintha megfeledkezett volna az elítéltrôl, aki az ô jóváhagyását várja megöletésére. Még a köveket is haragra tudná indítani viselkedésével.

A zsidók mindezt jól látják, mert az udvar nyitva áll feléjük, és magasabban fekszik. De nem mernek lázadozni, mert félnek a lándzsáktól és a gerelyektôl.

Végül, miután ismételten körbejárt a tágas helyen, Pilátus egyenesen Jézushoz megy. Ránéz, és megkérdezi a két századost:

-- Ez?

-- Ez.

-- Jöjjenek vádlói! -- És megy, hogy leüljön az emelvényen levô székére. Feje fölött Róma jelvényei az aranyozott sasokkal és a hatalom jeleivel.

-- Nem jöhetnek. Beszennyeznék magukat.

-- Ejha! Jobb így! Így nem lesz szükség az illatszerek özönére, hogy lemossák a kecskebûzt e helyrôl. De legalább jöjjenek közelebb! Ide le. És vigyázzatok rá, hogy be ne lépjenek, miután nem akarnak. Ez csak ürügy lehet valamilyen lázadásra.

Egy katona elmegy, hogy elvigye a kormányzó parancsát. A többiek sorbaállnak az udvar elôtt, szabályos távolságokban, szépen, mint a hôsök új szobrai.

A papok, írástudók és vének fejei elôrejönnek és szolgai meghajlással üdvözlik Pilátust. Megállnak a kis téren, amely a bírói szék elôtt van, az elôcsarnokba vezetô három lépcsô mögött.

-- Beszéljetek, és legyetek rövidek! Már bûnösök vagytok abban, hogy megzavartátok az éjszakát, és erôszakkal elértétek a kapuk kinyitását. Majd kivizsgálom. És a parancsadók és a parancsokat teljesítôk felelni fognak engedetlenségükért a határozatot illetôleg! -- Pilátus feléjük megy, de az elôcsarnokban marad.

-- Azért jövünk, hogy alávessük ítéletünket Rómának, aminek isteni urát te képviseled.

-- Mivel vádoljátok ôt? Nekem ártatlannak látszik...

-- Ha nem volna gonosztevô, nem hoztuk volna eléd. -- És esztelen, vádolni akaró vágyukban elôbbre lépnek.

-- Nyomjátok vissza ezt a népséget! Hat lépésre a három lépcsô elé. A két század fegyverbe!

A katonák gyorsan engedelmeskednek. Száz vonalba áll a külsô lépcsô fölött, háttal az elôcsarnoknak, száz pedig a kis téren áll fel, amelyrôl Pilátus lakásának ajtaja nyílik. Hatalmas kapuív, diadalívnek is beillik. Kapuja most tárva nyitva van. A zsidók állati arccal nézik az ôket fenyegetô kétszáz lándzsást.

-- Ismétlem, milyen vádat hoztok fel ez ellen?

-- Vétkezett az atyák Törvénye ellen!

-- És idejöttök, hogy ezzel bosszantsatok engem? Vigyétek, és ítéljétek meg ôt törvényeitek szerint!

-- Mi nem ítélhetünk senkit sem halálra. Nem vagyunk képzettek. A zsidó jog hiányos gyermek Róma tökéletes jogához hasonlítva. Mint tudatlanok, és mint Róma alattvalói, szükségünk van...

-- Mióta vagytok méz és vaj?... De az igazat mondottátok, ti, a hazugság mesterei! Rómára szorultok! Igen. Hogy megszabaduljatok attól, aki bosszant titeket. Megértettem. -- És Pilátus nevet, felnézve a derült égre.

-- Mondjátok: miben vétett törvényeitek ellen?

-- Úgy találtuk, hogy ez zavart okozott nemzetünkben, és megakadályozta, hogy adót fizessünk a Császárnak, magát a Krisztusnak, a zsidók királyának mondva.

Pilátus visszatér Jézushoz, aki az udvar közepén áll, megkötözve, de a katonák nélkül, szelíden. Megkérdezi tôle:

-- Te a zsidók királya vagy?

-- Magadtól kérdezed, vagy mások sugallták neked?

-- Mit képzelsz, érdekel engem a te királyságod? Zsidó vagyok talán? A te néped, és annak vezetôi adtak át nekem, hogy én ítéljelek el. Mit tettél? Tudom, ôszinte vagy. Beszélj! Igaz, hogy uralomra vágyakozol?

-- Az én Királyságom nem e világból való. Ha világi királyság lenne, szolgáim és katonáim harcoltak volna értem, hogy a zsidók ne foghassanak el. De az én Királyságom nem földi. És te tudod, hogy nem török hatalomra.

-- Ez igaz. Tudom. Mondták nekem. De nem tagadod, hogy király vagy?

-- Amint mondod. Király vagyok. Azért jöttem a világra: hogy tanúságot tegyek az Igazságról. Aki az igazság barátja, hallgat szavamra.

-- Mi az igazság!? Bölcselô vagy? Nem segít a halál elôtt! Szokratész is meghalt.

-- De jó szolgálatot tett bölcsessége az életben, hogy jó életet éljen. És abban is, hogy jó halált haljon. És hogy belépjen a második életbe anélkül, hogy elárulta volna a polgári erényeket.

-- Jupiterre! -- Pilátus csodálkozva néz rá néhány pillanatig. Utána folytatja gúnyos kétkedését. Egy kézmozdulattal kifejezi unalmát, hátat fordít Jézusnak, és a zsidókhoz fordul.

-- Semmiféle vétket sem találok benne!

A tömeg zajong, mert attól fél, hogy elveszti zsákmányát. Nem gyönyörködhet a kivégzésben. És kiáltozik:

-- Lázadó! Káromló! Szabadosságra buzdít! Lázadást szít! Megtagadja a tiszteletet a császárnak! Prófétának képzeli magát, pedig nem az! Varázslást ûz! Sátán! Fellázítja a népet tanításával egész Júdeában, ahová Galileából jött, tanítva. Halál reá! Halál reá!

-- Galileai? Galileai vagy? -- Pilátus Jézushoz fordul:

-- Hallod, miként vádolnak? Védekezz!

De Jézus hallgat. Pilátus elgondolkodik... És határoz.

-- Egy század! Heródeshez ezzel! Ítélje el ô! Az ô alattvalója. Elismerem a negyedes fejedelem jogát, és elôre aláírom az ô ítéletét. Mondja meg! Menjetek!

És Jézus, száz katonától körülvéve, mint valami gonosztevô, ismét átmegy a városon. Ismét találkozik Júdással, akit már elôzôleg látott a piac közelében. Most is irgalmas tekintetet vet az árulóra...

Most már nehezebb megütni ôt botokkal és nem tudnak beléje rúgni, de a kövek és szemét nem hiányzik, s jóllehet a katonákat nem sértik meg, mert vértjük megvédi ôket, Jézust azonban elérik.

(9-268)


Heródes palotájában -- Jézus szenvedése
Heródes palotájában	Jézus szenvedése

Amikor Jézus belép Heródes fényûzô palotájába, látja Kuzát... aki nem tudja Jézust nézni, s azért elmenekül, fejére húzva köpenyét.

Jézus Heródes elôtt áll a teremben. Mögötte az írástudók és a farizeusok, akik otthon érzik magukat, belépnek, hogy hazug módon vádolják Ôt. A százados csak négy katonával együtt kíséri Jézust a negyedes fejedelemhez.

Ez leszáll székérôl, körüljárja Jézust, miközben hallgatja ellenségeinek vádjait. Nevet és gúnyolódik. Utána kegyességet és tiszteletet tettet, ezzel azonban a Vértanú éppúgy nem törôdik, mint ahogy nem törôdött a gúnyolódással sem.

-- Nagy vagy. Tudom. Követtelek téged, és örvendeztem, hogy Kuza barátod és Mannaen tanítványod. Én... az állam gondjai... De amit neked akarok mondani, nagy... bocsánatot akarok kérni tôled... János szeme... hangja vádol engem, és mindig elôttem van. Te szent vagy, aki megsemmisíti a világ bûneit. Oldozz fel engem, Krisztus!

Jézus hallgat.

-- Hallottam, hogy azzal vádolnak, ellenzed Rómát. De nem te vagy-e a megígért vesszô, amely megveri Asszúrt?

Jézus hallgat.

-- Azt mondták nekem, megjövendölted a Templom és Jeruzsálem végét. De nemde örök a Templom, mint szellem, amelyet az akart, aki Örökkévaló?

Jézus hallgat.

-- Bolond vagy? Elvesztetted hatalmadat? A Sátán gátol a beszédben? Elhagyott téged?

Heródes most nevet. De utána parancsot ad. És a szolgák sietve odahoznak egy kutyát, amelynek eltörött a lába, és fájdalmasan vonít, és egy gyengeelméjû, vízfejû lovászinast, akinek habzik a szája, egy torzszülött, akivel a szolgák szórakoznak.

Az írástudók és papok szentségtörést kiáltozva elmenekülnek, amikor meglátják a kutya hordágyát.

Heródes csalárdul és gúnyolódva magyarázza:

-- Heródiás kedvence. Róma ajándéka. Tegnap eltörött a lába, és Heródiás sír. Azt parancsolja, hogy gyógyítsd meg! Tégy csodát!

Jézus szigorúan ránéz. És hallgat.

-- Megbántottalak vele? Akkor ezt. Ez egy ember, jóllehet csak kissé több egy állatnál. Adj neki értelmet! Te az Atya Értelme vagy... Nem így mondod? -- És sértô módon nevet. Jézus ismét szigorúan ránéz és hallgat.

-- Ez az ember nagyon önmegtartóztató, és most a lekicsinylés bambává tette. Bort és nôket ide! És oldozzátok fel kötelékeit.

Feloldozzák. És miközben számos szolga kancsókat és kupákat hoz, belépnek a táncosnôk... szinte teljesen ruhátlanul, csak színes rojtok függenek le csípôjükrôl. Bronzszínûek, mert afrikaiak, karcsúak, mint a fiatal gazellák, és csendes, érzékies táncot kezdenek.

Jézus visszautasítja a kupákat és behunyja szemét, szó nélkül. Heródes udvara nevet méltatlankodása miatt.

-- Vedd azt, amelyiket akarod. Élj! Tanulj meg élni!... -- mondja Heródes.

Jézus szobornak látszik. Keresztbefont karral, behunyt szemekkel, még akkor sem rázkódik meg, amikor a szemérmetlen táncosnôk megérintik ôt testükkel.

-- Elég! Istenként kezeltelek, és nem viselkedtél Istenként. Emberként bántam veled, és nem mutatkoztál embernek. Bolond vagy! Egy fehér ruhát! Öltöztessétek abba, hogy Poncius Pilátus megtudja, a negyedes fejedelem bolondnak ítélte alattvalóját! Százados! Mondd meg a helytartónak, hogy Heródes alázatos tiszteletét küldi, és tiszteli Rómát! Menjetek!

És Jézust újból megkötözik. Kimegy egy vászontunikában, amelyet vörös gyapjúruhája fölé tettek, s térdig ér neki. Visszatérnek Pilátushoz.

(9-275)


Ismét Pilátusnál -- Jézus szenvedése
Ismét Pilátusnál	Jézus szenvedése

A tömeg fáradhatatlanul várakozik Pilátus palotája elôtt, s a katonák százada csak nehezen tudja visszatartani az embereket, amikor Jézus megérkezik. Most már követik Jézust a pásztorok is, teljes számban, azaz Izsák, Jonatán, Lévi, József, Illés, Mátyás, János, Simeon, Benjamin és Dániel. Vele tart a galileaiaknak egy kis csoportja is, köztük Jézus unokatestvére: József, és Alfeus. Jézus rámosolyog barátaira. De mi ez a néhány barát az ellenség óceánjának közepette?

A százados üdvözli Poncius Pilátust, és jelentést tesz neki.

-- Megint itt van?! Ah! Átkozott ez a faj! Jöjjön közelebb a tömeg, és hozzátok ide a Vádlottat! Ah, mily bosszúság!

A tömeg felé megy, megállva az elôcsarnok közepén.

-- Zsidók, idehallgassatok! Hozzám vezettétek ezt az embert, mint valami lázítót. Megvizsgáltam ôt elôttetek, és semmiben sem találtam bûnösnek azt illetôleg, amivel ti vádoljátok. Heródes sem találta bûnösebbnek, mint én. Visszaküldte nekem. Nem érdemli meg a halálbüntetést. Róma beszélt. De hogy ne okozzak csalódást nektek, elvéve élvezeteteket, helyette kivégeztetem Barabbást. Ôt pedig negyven botütésre ítélem. Így elég!

-- Nem, nem! Ne Barabbást! Ne Barabbást! Jézust ítéld halálra! És rettenetes halálra. Engedd szabadon Barabbást, és ítéld el a Názáretit!

-- De idehallgassatok! Botozást mondtam. Nem elég? Legyen akkor ostorozás! Az kegyetlen, tudjátok? Belehalhat. Mi rosszat tett? Én semmi bûnt sem találok benne. És szabadon bocsátom.

-- Feszítsd meg ôt! Feszítsd meg ôt! Halál reá! Te a bûnösök védôje vagy! Pogány! Te is Sátán vagy!

A tömeg megostromolja a katonákat, s azok nem tudják használni lándzsájukat. De a második vonalban álló katonák segítségükre sietnek, és lándzsájukkal visszanyomják a népet.

(9-276)


Ostorozás -- Jézus szenvedése
Ostorozás	Jézus szenvedése

-- Ostorozzátok meg! -- rendelkezik Pilátus egy századosnak.

-- Hányat?

-- Amennyit akarsz... Úgy, hogy ez az ügy befejezôdjék. Unom! Menj!

Jézust átadják négy katonának, és azok egy másik udvarba vezetik. Annak közepén egy magas oszlop van, amelybôl kb. három méter magasságban egy vaskar áll ki kb. egy méterre, végén karikával. Miután levetkôztették, ehhez kötik Jézust, csuklójánál fogva, összekötve két kezét feje fölött. Csak kis alsónadrágja és szandálja van rajta. Annyira felhúzták, hogy csak lába ujja éri a földet... Már ez is nagy gyötrelmet okozhat neki.

Mögötte elhelyezkedik egy hóhérképû alak, zsidó arcéllel, elôtte egy másik, ugyanilyen kinézésû. Hétágú ostor van a kezükben, mely kis ólomkalapácsokban végzôdik. Ütemesen verik, mintha gyakorolnának. Egyik elölrôl, a másik hátulról úgy, hogy Jézus törzse forog az ostorozástól. A négy katona közömbösen játszik a kockákkal három más katonával együtt. A játékosok hangja felveszi az ostorozás ütemét, s az ostorok sziszegnek, mint a kígyók, s utána olyan hangot adnak, mint amikor köveket dobnak egy dob kifeszített hártyájára, amint megütik a szegény testet, amely olyan karcsú és öreg elefántcsontszínû, és amely elôször csíkos lesz, mind pirosabban, majd lilává válik, utána sötét véraláfutások keletkeznek rajta, ezek felszakadnak, és vér önti el minden tagját. Fôleg mellén és hasán látszanak a sebek, de nem hiányzanak lábáról, karjáról, sôt fejérôl sem, mindenütt fáj a bôre.

De egy panaszszó sem hagyja el száját... Ha nem lenne felkötve, összeesne. De nem esik össze, és nem sóhajtozik. Csak feje hanyatlik le mellére, mintha elájult volna.

-- Ohó! Álljatok meg! Élve kell megölni -- kiáltja gúnyolódva egy katona.

A két hóhér megáll, és letörli verítékét.

-- Befejeztük -- mondják. -- Adjátok ide fizetésünket, hogy ihassunk és felüdülhessünk...

-- Az akasztófán majd megkapjátok! De itt van... -- és egy tizedes odavet egy nagy pénzdarabot mindegyik hóhérnak.

Leoldják Jézus kötelékét, és Ô összeesik a földön, mintha meghalt volna. Ott hagyják, de idônként meglökik szandálos lábukkal, hogy lássák, nyög-e.

De Ô hallgat.

-- Talán meghalt? Lehetséges? Azt mondták nekem, hogy fiatal és mesterember... de úgy néz ki, mint egy finom dáma.

-- Majd én gondoskodom róla -- mondja egy katona. Jézust hátával egy oszlophoz támasztva felülteti. Ahol volt, vértócsa jelzi helyét... Utána odamegy a kúthoz, megtölt egy rocskát vízzel és ráönti Jézus fejére és testére.

-- Így! A virágoknak jót tesz a víz!

Jézus mélyet sóhajt, felkelne, de szeme még csukva van.

--Ó, jól van! Fel, szépség! Vár téged a dáma!...

Jézus hiába feszíti öklét a földhöz, hogy felálljon.

-- Fel! Gyorsan! Gyenge vagy? Íme a megerôsítés -- vigyorog gúnyosan egy másik katona. És alabárdjának nyelével megüti Jézus arcát jobb arccsontja és orra között, úgy hogy az vérezni kezd.

Jézus kinyitja szemét, forgatja. Fátyolos a tekintete... Ránéz a katonára, aki megütötte, letörli a vért kezével, utána nagy erôlködéssel lábra áll.

--Öltözz föl! Nem illik így állni! Szemérmetlen! -- Mindenki röhög körülötte.

Ô engedelmeskedik anélkül, hogy valamit szólna. De miközben lehajol -- és csak Ô tudja, mily szenvedést okoz neki ez a lehajlás, annyira összetörve, és a sebek ismét felnyílnak bôrének megfeszülésétôl, és új sebek keletkeznek az összetört véredényekbôl -- egy katona belerúg a ruhákba, és szétszórja azokat. Valahányszor Jézus odaér, tántorogva járva, ahová a ruhák estek, egy katona más irányba löki vagy dobja azokat. Jézus nagyon szenved, de követi azt szó nélkül, miközben a katonák szemtelenül kinevetik.

Végre fel tud öltözni. Felveszi fehér ruháját is, amely egy sarokban tiszta maradt. Mintha el akarná rejteni szegény, vörös ruháját, amely tegnap még olyan szép volt, de most mocskos a tisztátalanságoktól, és foltos a Getszemániban kiizzadott vértôl. Mielôtt felveszi rövid tunikáját, megtörli vele arcát, amelyet belepett a por és leköptek. Mikor megtisztítja szegény, szent arcát, látszanak rajta a véraláfutások és kis sebek. Rendbe hozza haját és szakállát, veleszületett szükségérzetével, hogy rendben legyen külseje.

Utána lekuporodik a földre, mert remeg... A láz kezd erôt venni rajta a hidegrázással együtt. Gyenge a vérveszteség, éhség, szomjúság és sok járás miatt is.

Ismét megkötik kezét, és a kötél épp ott vág bele, ahol már vörös karperecként lehorzsolódott a bôre.

(9-277)


Tövissel koronázás -- Jézus szenvedése
Tövissel koronázás	Jézus szenvedése

Az ostorozás után Jézust ismét megkötözik, s az egyik katona felteszi a kérdést:

-- És most? Mit csináljunk vele? Unatkozom!

-- Várj! A zsidók királyt akarnak. Most ôt adjuk nekik. Azt ott... -- mondja a másik katona.

És kifut, bizonyára egy hátsó udvarba, ahonnan egy köteg tüskés ággal tér vissza, amelyek még hajlékonyak, mert a tavasz aránylag puhán tartja az ágakat, de a hosszú, hegyes tüskék már kemények. Rövid kardjukkal levágják a leveleket és a virágokat, körbehajtják az ágakat, és szegény fejébe nyomják. De a barbár korona leesik a nyakába.

-- Nem áll meg. Szorosabbra! Vegyétek le!

Amikor leveszik, megkarcolják vele arcát, kockáztatva, hogy megvakítják, és ütik a fejét; amikor ezt teszik. Megszorítják. Most túl szûk, és noha fejére préselik, attól tartanak, hogy leesik. Ismét leveszik, kitépve hajának egy részét is. Megint átalakítják. Most jól sikerült. Elôl három sor tüske van. Hátul, ahol a három ág keresztezi egymást, nagy csomó tüske van, ami beleszúródik nyakszirtjébe.

-- Látod, milyen jól áll? Természetes bronz és hamisítatlan rubinok. Nézd meg magadat, király, az én páncélomban -- gúnyolódik a kínszenvedés kitalálója.

-- Nem elég a korona ahhoz, hogy valaki király legyen. Bíbor is kell és jogar. Az istállóban van egy nád és a szennygödörnél egy vörös zeke. Hozd ide, Kornélius!

Jézus kezébe nyomják a nádat, vállára vetik a piszkos, vörös rongyot, fejet hajtanak elôtte és üdvözlik:

-- Üdvözlégy, zsidók királya -- és majd megpukkadnak a nevetéstôl.

Jézus engedi nekik, hogy ezt tegyék. Engedi, hogy ,,trónjára'' ültessék, egy felfordított dézsára, amelybôl bizonyára a lovakat itatták, hagyja, hogy üssék, gúnyolják, egy szót sem szól. Csak nézi ôket... oly szelíd és oly fájdalmas tekintettel, hogy szíven szúrja az embert.

A katonák csak akkor hagynak fel a gúnyolódással, amikor egy feljebbvalójuk érdes hangon rájuk parancsol, hogy a vádlottat vezessék Pilátus elé.

Vádlott! Mivel vádolják?

Jézust visszaviszik a tágas udvarba. Még rajta van a korona, a zeke és kezében a nád.

-- Jöjj elôre, hogy bemutassalak a népnek!

A már összetört Jézus méltóságteljesen kiegyenesedik. Ó, mily valódi király Ô!

-- Idehallgassatok, zsidók! Itt van az ember. Megbüntettem. De most hagyjátok elmenni!

-- Nem, nem! Látni akarjuk! Ki vele! Hogy néz ki az istenkáromló!

-- Vezessétek ki! Nézzétek!

Közben Jézus kimegy az elôcsarnokba és négy katona között láthatják. Pilátus rámutat:

-- Íme az Ember! A ti királyotok. Nem elég még mindig?

A nap már dél felé jár, kidomborítja az arcvonásokat: emberek ezek? Nem! Veszett hiénák! Ordítanak, öklükkel fenyegetnek, halált kívánnak rá...

Jézus egyenesen áll. Soha nem volt ilyen méltóságteljes, mint most. Még akkor sem, amikor leghatalmasabb csodáit mûvelte. Ez a fájdalom nemessége. Olyan isteni, hogy ez elég lenne ahhoz, hogy Istennek nevezzék. De ahhoz, hogy kiejtsék ezt a nevet, legalább embereknek kellene lenniük. Jeruzsálemben azonban nincsenek emberek. Csak ördögök.

Jézus körülnéz a tömegen, keresi, s megtalálja az embertengerben a baráti arcokat. Hányat? Húsznál kevesebbet az ezernyi ellenség között. Lehajtja fejét. Ez az elhagyatottság lesújtja. Egyik könnye a másik után hull. Könnyezése nem kelt szánalmat, hanem még vadabb gyûlöletet.

Visszaviszik a tágas udvarba.

-- Nos tehát? Hagyjátok elmenni! Ez az igazság.

-- Nem! A halálba! Feszítsd meg ôt!

-- Odaadom nektek Barabbást megfeszítésre.

-- Nem! Krisztust!

-- Akkor vegyétek ti! Feszítsétek meg! Mert én nem találok benne semmi bûnt, hogy ezt tegyem.

-- Isten Fiának mondotta magát! A mi törvényünk halállal sújtja az ilyen káromlást!

Pilátus magába mélyed. Visszavonul. Leül trónjára. Kezét homlokára teszi, és térdére könyökölve figyeli Jézust.

-- Jöjj ide -- mondja.

Jézus odamegy eléje.

-- Igaz? Válaszolj!

Jézus hallgat.

-- Honnan jöttél? Ki az Isten?

-- Ô a Minden!

-- Igen, és? Mit jelent a Minden? Aki Minden, miért hal meg? Ôrült vagy... Nincs Isten. Én vagyok.

Jézus hallgat.

-- Poncius: Klaudia Prokula szolgálója kéri, hogy beléphessen. Egy írást hoz számodra.

-- Uram! Még az asszony is, most! Jöjj!

Belép egy római asszony és térdet hajtva, viasztáblát nyújt át. Bizonyára azon kéri Prokula, hogy ura ne ítélje el Jézust. A nô visszavonul, miközben Pilátus olvassa az üzenetet.

-- Azt tanácsolja nekem, hagy kerüljem el megölésedet. Igaz, hogy te több vagy, mint egy jós? Félelmet keltesz bennem.

Jézus hallgat.

-- De nem tudod, hogy hatalmam van elbocsátani, vagy keresztre feszíteni téged?

-- Semmi hatalmad nem lenne, ha nem kaptad volna a magasból. Azért annak, aki a kezedbe adott engem, nagyobb a bûne, mint a tiéd.

-- Ki vagy? Ki az Istened? Félek...

Jézus hallgat.

Pilátus tûkön ül. Akar is meg nem is. Fél Isten büntetésétôl, fel Rómáétól, fél a zsidók bosszújától. Egy pillanatra istenfélelme gyôz. Elôre megy és kijelenti:

-- Nem bûnös!

(9-281)


A halálos ítélet -- Jézus szenvedése
A halálos ítélet	Jézus szenvedése

Amikor Pilátus utoljára kijelenti, hogy ártatlannak tartja Jézust, és nem hajlandó elítélni, a zsidók kiáltozni kezdenek:

-- Ha ezt mondod, ellensége vagy a császárnak! Aki királlyá teszi magát, az az Ô ellensége! Te szabadon akarod engedni a Názáretit! Majd tudtára adjuk ezt a császárnak!

Pilátust erre elfogja az emberektôl való félelem.

-- Szóval halálát akarjátok? Legyen! De ennek az igaznak a vére nem tapad az én kezemhez! -- Erre mosdótálat hozat, és a nép elôtt megmossa kezét. A csôcselék ôrjöngve ordítja:

-- Rajtunk, rajtunk az Ô vére! Hulljon vissza ránk és fiainkra! Nem félünk ettôl! Keresztre vele! Keresztre vele!

Poncius Pilátus megfordul, odahívja Longinus századost és egy rabszolgát. A rabszolgával hozat egy kis asztalt, arra rátesz egy kis táblát, és ráírja: ,,Názáreti Jézus, a Zsidók Királya.'' Megmutatja a népnek.

-- Nem! Ne így! Nem a Zsidók Királya. Hanem hogy azt mondta: ,,A zsidók királya vagyok.'' -- Így ordítozik a sokaság.

-- Amit írtam, megírtam! -- mondja keményen Pilátus. Feláll, kinyújtja karját maga elôtt, és csendesen kiadja a rendeletet: ,,Mész a keresztre! Katona, menj, készítsd el a keresztet!'' Utána Pilátus kimegy az udvarból anélkül, hogy a nép vagy a sápadt Elítélt felé fordulna.

Jézus ott marad a katonák ôrizetében, és várja a keresztet.

(9-283)


Jézus Pilátusról -- Jézus szenvedése
Jézus Pilátusról	Jézus szenvedése

Jézus a látnokhoz, s rajta keresztül mindenkihez:

-- Azt akarom, hogy elmélkedjél Pilátussal való találkozásomról.

János, aki szinte mindig jelen volt, vagy legalábbis nagyon közel, a legpontosabb tanúja és elbeszélôje annak, miként vittek Kaifás házától Pilátushoz. Megjelöli: ,,korán reggel''. Valóban, láttam, hogy a nap éppen elkezdôdött. Megjegyzi azt is: ,,ôk (a zsidók) nem léptek be, nehogy megfertôzzék magukat, és ne tudják elfogyasztani a húsvétot''. A képmutatók, mint mindig, veszélyesnek találták, hogy megfertôzzék magukat egy pogány házának porába taposásával, de nem találták bûnnek, hogy megöljenek egy Ártatlant, és bûntényük befejezése után megelégedett lélekkel még jobban élvezzék a húsvéti vacsorát.

Ma is sok követôjük van. Mindazok, akik bensôjükben rosszat tesznek, de kifelé tiszteletben tartják a vallást és Isten szeretetét, hasonlók hozzájuk. Külsôségek, külsôségek, nem pedig igazi vallásosság! Undort és méltatlankodást keltenek bennem.

Mivel a zsidók nem léptek be Pilátushoz, ô ment ki, hogy meghallgassa, mit akar a zajongó tömeg. Mivel tapasztalattal rendelkezett a kormányzásban és az ítélethozásban, egyetlen pillantással felfogta, hogy nem én vagyok a bûnös, hanem a gyûlölettôl részeg nép. Amikor egymásra néztünk, kölcsönösen olvastunk egymás szívében. Én megítéltem ôt, úgy, amilyen volt, ô pedig megítélt engem, amilyen én voltam. Én szántam ôt, mert gyenge ember volt. Ô pedig szánt engem, mert Ártatlan voltam. Az elsô pillanattól kezdve igyekezett megmenteni. Mivel egyedül Rómának volt fenntartva az igazságszolgáltatás joga, meg akart menteni engem azzal, hogy azt mondta nekik: ,,Ítéljétek el ôt saját törvényetek szerint!''

Másodszor is képmutató módon a zsidók nem akartak elítélni. Igaz, hogy Rómáé volt az igazságszolgáltatás joga, de amikor Istvánt megkövezték, akkor is Róma uralkodott egész Jeruzsálemben. És ôk, ennek ellenére elhatározták és végrehajtották az ítéletet anélkül, hogy törôdtek volna Rómával. Engem nem szerettek, csak gyûlöltek, és féltek tôlem. Nem akarták elhinni, hogy a Messiás vagyok, de maguk kezével megölni sem akartak, mert attól féltek, hátha mégis az vagyok. Azért másképpen jártak el, és engem azzal vádoltak, hogy lázítok Róma hatalma ellen, amint ti mondanátok: ,,lázadó'' vagyok. Így akarták elérni, hogy Róma elítéljen. Hírhedt termükben, és többször is három éves mûködésem alatt, azzal vádoltak, hogy káromkodom, hamis próféta vagyok, és mint ilyent meg kellene kövezniük, vagy bármiképpen meg kellene ölniük. De most, hogy ne ôk végezzenek ki, amiért, ösztönszerûen megérezték, hogy megbüntették volna ôket, Rómával végeztetik el azt, azzal vádolva engem, hogy gonosztevô és lázadó vagyok. Semmi sem könnyebb, amikor a tömeg aljassá vált és vezetôiket megszállta az ördög, mint az, hogy egy ártatlant vádoljanak, szabadjára engedve vad és zsarnok vágyaikat, hogy eltávolítsák maguk közül azt, aki akadályt képez számukra, és elítéli ôket.

Visszatértünk az akkori idôkhöz. A világ idônként, miután melengette az elfajult eszméket, kirobban ilyen torz megnyilvánulásokban. Mint egy hatalmas, terhes állapotban lévô lény, a tömeg, miután méhében táplálta vadállatának vad tanításait, megszüli azt, hogy az viszont elnyelje. Elôször a jobbakat nyeli el, utána önmagát.

Pilátus visszatér az ítélôszékbe, és odahív engem. És kikérdez. Már hallott másokat rólam beszélni. Századosai között voltak néhányan, akik szeretettel ismételték nevemet, könnyekkel szemükben, és mosollyal szívükben, és jótevôként emlegettek. A kormányzónak tett jelentéseikben, amikor kérdezte ôket e felôl a Próféta felôl, aki magához vonzotta a tömegeket, és új tanítást hirdetett, amelyben egy furcsa országról beszélt, amelyet a pogány ész nem volt képes felfogni, mindig azt válaszolták, hogy szelíd és jó vagyok, nem keresem e világ dicsôségét, a tekintély viselôi iránt tiszteletet és engedelmességet tanítok és gyakorlok. Ôk ôszintébbek voltak a zsidóknál, és az igazságot mondták: Az elmúlt vasárnap, amikor a tömeg kiáltozása felkeltette figyelmüket, egy fegyvertelen embert láttak az úton, szamárháton, áldást osztogatva, körülvéve a gyermekektôl és az asszonyoktól. Felfogták, hogy ez az ember nem lehet veszélyes Róma számára. Pilátus azért tudni akarja, hogy király vagyok-e? Pogány, kételkedô gúnyos módján kissé nevetni akart ezen a szamárháton járó királyon, akinek mezítlábas gyermekek és mosolygó asszonyok, a népbôl származó férfiak képezik kíséretét. Ezen a királyon, aki három éve hirdeti, hogy ne vonzzon senkit a gazdagság és a hatalom, s aki csak a szellem és a lélek meghódításáról beszél. Mi a lélek egy pogány számára? Hiszen még isteneiknek sincs lelkük! Lehetne hát az embernek? Most is ez a koronázatlan, palota, udvar, katonaság nélküli király azt ismétli neki, hogy királysága nem e világból való. Annyira igaz ez, hogy egyetlen szolgája, egyetlen katonája sincs, aki védelmére kelne, és kiszakítaná ellenségei kezébôl. Pilátus, székén ülve, vizsgál engem, mert talány vagyok számára. Ha szabaddá tenné magát az emberi gondoktól, állásának gôgjétôl, a pogányság tévedéseitôl, akkor azonnal felfogná, ki vagyok. De hogyan hatolhat be a fény oda, ahol túl sok dolog elzárja a nyílásokat, amelyeken a fény beléphetne?

Mindig így van, gyermekeim! Ma is. Hogyan léphetne be Isten az Ô világosságával oda, ahol többé nincs számára hely, és az ajtók és ablakok el vannak zárva és védi ôket a kevélység, az emberi érdek, a bûn, a zsarolás, mindmegannyi ôr a Sátán szolgálatában Isten ellen?

Pilátus nem volt képes felfogni, milyen az én országom. És ami a fájdalmas: nem kéri, hogy megmagyarázzam neki. Felhívásomra, hogy megismerje az Igazságot, ô, a féktelen pogány azt válaszolja: ,,Mi az igazság?'' és vállrándítással elintézi a kérdést.

Ó, gyermekeim, gyermekeim! Ó, mai Pilátusaim! Ti is, mint Poncius Pilátus, egy vállrándítással elintézitek a leginkább életbevágó kérdéseket. Felesleges, idejét múlta dolgoknak tûnnek azok számotokra. Mi az Igazság? A pénz? Nem! A nô? Nem! A hatalom? Nem! A testi egészség? Nem! A földi dicsôség? Nem! Akkor ne törôdjünk vele! Nem érdemes egy délibáb után futni! A pénz, a nôk, a hatalom, a jó egészség, a kényelem, a megtiszteltetés, ezek kézzelfogható dolgok, hasznosak, ezeket mindenáron szeretni kell és el kell érni! Így gondolkoztok. Rosszabbak vagytok Ézsaunál, és elcserélitek az örök javakat egy közönséges ételért, ami árt testi egészségeteknek és árt örök üdvösségeteknek. Miért nem kérdezitek kitartóan? ,,Mi az Igazság?'' Az Igazság nem kíván mást, csak hogy megismertesse magát, kioktasson titeket róla. Elôttetek áll, mint Pilátus elôtt, szeretetteljes kéréssel néz szemetekbe, buzdítva titeket: ,,Kérdezzetek meg engem: Én oktatlak titeket.'' Látod, hogyan nézek Pilátusra? Ugyanúgy nézek mindnyájatokra. És ha nyugodt szeretettel nézek arra, aki szeret engem és kéri, hogy szóljak hozzá, megszomorított szeretettel nézek arra, ki nem szeret engem, nem keres engem, nem hallgat rám. De szeretettel, mindig szeretettel, mert az én természetem a Szeretet.

Pilátus ott hagy engem, ahol vagyok anélkül, hogy többet kérdezne. Megy a gonosztevôkhöz, akik hangosabbak, és erôszakoskodnak. Azokat meghallgatja ez a szerencsétlen, aki nem hallgatott meg engem, aki egy vállrándítással elintézte felhívásomat, hogy ismerje meg az igazságot. Hallgat a hazugságra. A bálványimádás, bármi legyen is formája, mindig tiszteli és elfogadja a hazugságot, bármi legyen is az. És a gyenge által elfogadott hazugság bûnténybe viszi ôt. Pilátus is, a bûntény küszöbén még meg akar menteni engem egyszer, kétszer. Ezért küld Heródeshez. Tudja jól, hogy a király ravasz, megtalálja a helyét Róma között és saját népe között, úgy viselkedik, hogy ne sértse meg Rómát, de a zsidó népet sem. Mint minden gyenge, elhalasztja néhány órával a döntést, amelyet nem akar meghozni, remélve, hogy a felindult nép lecsendesedik.

Azt mondtam: ,,Szavatok legyen: igen, igen; nem, nem'' De ô nem hallotta ezt, vagy ha valaki elismételte elôtte, vállat vont felette, szokása szerint. Aki gyôzni akar a világban, tiszteletre és haszonra vágyik, annak értenie kell ahhoz, hogy igent mondjon nem helyett, vagy nemet igen helyett, aszerint, hogy a józanész (emberi értelemben) mit tanácsol. Mennyi, mennyi Pilátus van a huszadik században?! Hol vannak a keresztény hôsök, akik állandóan igent mondtak az Igazságra és az Igazságért, és nemet, állandóan nemet a hazugságra? Hol vannak a hôsök, akik szembe tudnak nézni a veszélyekkel és az eseményekkel, acélos erôvel és nyugodt készséggel, és nem halogatnak, mert a jót azonnal teljesíteni kell, és a rossztól menekülni kell minden ,,de'' és ,,ha'' nélkül?

Amikor visszatértem Heródestôl, íme Pilátus újból alkudozott: a megostoroztatással. Mit remélt ettôl? Nem tudta, hogy a tömeg megvadul, mint az állat, amikor vért kezd látni? De össze kellett töretnem, hogy kiengeszteljem a ti testi bûneiteket. És összetörnek. Nincs többé egy hely testemen, amelyet nem ütöttek meg. Az az Ember vagyok, akirôl Izajás beszél. És a megparancsolt büntetéshez hozzájárul az, amit nem parancsolt meg, hanem az emberi kegyetlenség talált ki, a tövisek.

Látjátok emberek, Üdvözítôtöket, Királyotokat, fájdalommal megkoronázva, hogy megszabadítsa fejeteket az ott érlelôdô sok bûntôl? Nem gondoltok arra, mekkora fájdalmat álltam ki ártatlan fejemben, hogy fizessek értetek, a ti mind kegyetlenebb gondolatbeli bûneitekért, amelyeket tettekre váltotok? Ti, akik akkor is megbántotok engem, amikor nincs rá okotok, nézzetek a megbántott Királyra, aki Isten, akit gúnyolódva rongyos bíborköpenybe öltöztettek, kezében náddal kormánypálcaként, és tövissel koronáztak. Már haldoklik, és még ütik kezükkel és gúnyolódásukkal. Tibennetek nem kel fel a részvét. Mint a zsidók, továbbra is öklötöket rázzátok felém, és ordítjátok: ,,El, el, nincs más Istenünk, csak a császár!'' Ó, bálványimádók, akik nem imádjátok Istent, hanem magatokat imádjátok, és azt, aki köztetek hatalmas! Nem akarjátok Isten Fiát. Nem segít titeket bûneitekben. A Sátán szolgálata jobban segít titeket. Azért a Sátánt akarjátok. Isten Fiától féltek. Mint Pilátus. És amikor érzitek, hogy hatalmával reátok nehezedik, és felébred bennetek a lelkiismeret szava, amely az Ô nevében vádol titeket, akkor, mint Pilátus azt kérditek: ,,Ki vagy te?''

Tudjátok, ki vagyok! Azok is, akik tagadnak engem, tudják, ki vagyok. Ne hazudjatok! Húsz évszázad van körülöttem, és megmutatja nektek, ki vagyok. Csodáim oktatnak titeket. Pilátusnak könnyebb megbocsátani! De nem nektek, kik birtokában vagytok húsz évszázad keresztény örökségének, hogy támogassa hiteteket, vagy hogy kialakítsa azt bennetek. És ti nem akartok tudni. Mégis Pilátussal szemben szigorúbb voltam, mint veletek. Nem válaszoltam neki. Veletek beszélek. És ennek ellenére nem sikerül meggyôznöm titeket arról, ki vagyok én, s hogy imádattal és engedelmességgel tartoztok nekem. Most is azzal vádoltok, hogy én teszlek tönkre titeket, mert nem hallgatok rátok. Azt mondjátok, ezért veszítitek el hiteteket. Ó, hazugok! Miben hisztek? Hol van szeretetetek? Mikor imádkoztok egyáltalán és éltek szeretettel és hittel? Nagy hatalmatok van? Ne felejtsétek el, hogy azért van, mert én megengedem. Ismeretlenek vagytok a tömegben? Emlékezzetek arra, hogy rajtam kívül nincs Isten! Senki se több nálam, senki se elôbbre való nálam. Adjátok meg azért nekem azt a szeretetteljes tiszteletet, amely engem megillet, és én meghallgatlak titeket, hogy többé ne legyetek fattyak, hanem Isten gyermekei.

Íme, Pilátus utolsó kísérlete, hogy megmentse életemet, feltéve, hogy az megmenthetô lesz a mértéktelen ostoroztatás után. Bemutat engem a tömegnek: ,,Íme, az Ember!'' Benne, emberileg részvétet keltek. Reméli, hogy a tömeg is részvéttel lesz irántam. De a nép keményszívûsége elôtt, amellyel az ellenáll, és a fenyegetések elôtt, amellyel elôjönnek, nem tudja véghezvinni a természetfeletti igazságos és ezért jó cselekedetet, és azt mondani: ,,Szabaddá teszem ezt, mert ártatlan. Ti vagytok a bûnösök, és ha nem oszlotok szét, megismeritek Róma szigorát!'' Ezt kellett volna mondania, ha igazságos lett volna, s nem vette volna számításba a jövôben rá várható bajt.

Pilátus jósága hamis. Longinus jó. Kisebb hatalma a kormányzóénál, a kevés katona, aki körülveszi, nem tudja ôt annyira megvédeni, mint Pilátust az ellenséges sokaságtól, s ô mégis meg mer védeni engem, mer segíteni rajtam, engedi, hogy megpihenjek, hogy a jámbor asszonyok megvigasztaljanak, segít a Cirenei által, és végül engedi, hogy Anyám ott legyen a kereszt alatt. Ô az igazságosság hôse volt, és ebbôl Krisztus hôsévé vált.

Tudjátok meg, ti emberek, akiket egyedül anyagi javatok érdekel, hogy Isten ezt is elômozdítja, ha hûségeseknek lát titeket az igazságossághoz, ami Istentôl származik. Én mindig megjutalmazom azt, aki helyesen cselekszik. Megvédem azt, aki megvéd engem. Szeretem és segítem ôt. Mindig az vagyok, aki azt mondta: ,,Aki egy pohár vizet ad nevemben, elnyeri jutalmát.'' Megvédem és megáldom azt, aki szeret.

(9-286)


A keresztút -- Jézus szenvedése
A keresztút	Jézus szenvedése

Az ítélet kimondása után talán félóra, vagy valamivel kevesebb, készülôdéssel telik. Utána Longinus, akit megbíztak a keresztre feszítésre való felügyeléssel, kiadja rendelkezéseit.

Mielôtt azonban Jézust kivezetnék az utcára, hogy felvegye a keresztet, és elinduljon vele, Longinus kétszer, háromszor szánakozással vegyes kíváncsisággal Jézusra néz. Számára nem új ez a feladat. Odamegy Jézushoz egy katonával és felajánl neki egy kupa italt, amelyet elôzôleg ô öntött ki számára egy katonai kulacsból. Világos rózsaszínû folyadék.

-- Jót tesz neked. Bizonyára szomjas vagy. És kint süt a nap. És hosszú az út.

De Jézus azt válaszolja:

-- Isten jutalmazzon meg irgalmasságodért! De ne foszd meg magadat tôle.

-- De én egészséges vagyok és erôs... Te... Nem fosztom meg magamat... És különben is... szívesen tenném, ha lehetne, hogy megenyhítselek... Egy kortyot... hogy megmutasd nekem, nem gyûlölöd a pogányokat.

Jézus nem utasítja vissza többé, és egy kortyot iszik az italból. Már nincs megkötve keze, s nincs nála a nád és a királyi gúnypalást sem, így meg tudja fogni a kupát. De utána visszaadja, pedig az ital friss és jó, s nagyon felüdítené a láztól, amely már jelentkezik vörös csíkokban a sápadt arcon és a kiszáradt, cserepes ajkakon.

-- Vedd, vedd! Víz és méz. Fenntart. Elveszi szomjadat. Irgalmasságot gyakorolsz velem... igen... irgalmasságot. Nem téged kellene megölni a zsidók közül... De!... Én nem gyûlöllek téged... és igyekszem, hogy csak annyit szenvedj, amennyit szükséges.

De Jézus nem iszik többet... Valóban szomjas... Az elvérzettek és a lázasok rettenetes szomja gyötri... Tudja, hogy ez nem a fájdalomcsillapító ital, és szívesen meginná. De nem akarja csökkenteni szenvedését. A római irgalmassága még jobban esik neki, mint az üdítô ital.

-- Isten áldjon meg téged ezért az enyhítésért -- mondja utána. És még tud egyet mosolyogni... fájdalmas mosoly a feldagadt szájjal, amely sebes, és nehezen hajlik csak meg, mert orra és jobb arccsontja között erôsen megdagadt a bottal való ütéstôl, amelyet az ostorozás után kapott a belsô udvarban.

Megérkezik a két lator, katonák között. Itt az idô az indulásra. Longinus kiadja az utolsó parancsokat.

Egy század áll rendelkezésére. Két sort alkotnak, egymástól három méterre, és így mennek ki a térre, amelyen egy másik század már felállt, négyszögben, hogy visszanyomja a tömeget, s az ne akadályozza a kíséretet. A téren van már egy tized lovaskatona, amelyet egy fiatal tiszt vezet. Egy gyalogos tartja a százados lovának zabláját. Longinus felszáll a nyeregbe, és helyére megy, néhány méterrel a tizenegy lovas elé.

Hozzák a kereszteket. A latroké rövidebb. Jézusé sokkal hosszabb. A függôleges rész nem kevesebb négy méternél. Már kereszt alakban hozzák ôket.

(A látnok megjegyzi, hogy évekkel ezelôtt olvasott arról, hogy az elítéltek csak a két összekötött gerendát vitték vállukon, s a vesztôhelyen állították össze azokat keresztalaktan. Ô azonban már összeállított és jól megerôsített kereszteket látott vinni, s ezért így írja le.)

Mielôtt átadnák Jézusnak a keresztet, nyakába teszik a táblácskát, amelyre rá van írva: ,,Názáreti Jézus, a Zsidók Királya''. És annak zsinórja, amely tartja, beleakad a koronába, amely kimozdul helyérôl és megkarmolja, s újabb helyeken mélyed fejébe, új fájdalmat és vérzést okozva. A nép nevet szadista örömében, sértegeti és káromolja.

Most készen vannak. És Longinus parancsot ad az indulásra:

-- Elôször a Názáreti, utána a két lator. Mindegyik körül egy tized. A többi hét tized szárnyat alkot megerôsítésként, és felelôs lesz a katona, aki halálra sebzi az elítélteket.

Jézus lemegy a három lépcsôn az elôcsarnokból a térre. Azonnal látszik, hogy nagyon elgyengült. Ingadozik, amikor a kereszttel megterhelve lejön a lépcsôn. A kereszt nyomja felsebzett vállát, a nyakában lengô tábla kötele reszeli nyakát, a kereszt hosszú gerendája ugrándozik a lépcsôkön és a durva talajon.

A zsidók nevetnek, amikor látják, hogy ingadozva jár, mint egy részeg, és odakiáltják a katonáknak:

-- Lökjétek meg! Hadd essen el! A porba a káromlóval!

De a katonák csak azt teszik, amire kötelesek. Megparancsolják az Elítéltnek, hogy menjen az út közepére és induljon el. Longinus megsarkantyúzza lovát és a menet lassan elindul.

Longinus szeretné a legrövidebb utat választani a Golgotára, mert nem biztos abban, hogy az Elítélt kibírja a hosszabbat. De a söpredék nem akarja ezt. A ravaszabbak már elôre siettek az. útelágazáshoz. Az egyik út a város fala felé vezet, a másik a városba. Amikor látják, hogy Longinus a fal felé vezetô utat választja, kiáltoznak:

-- Nem szabad! Nem szabad! Ez törvénytelen! A törvény azt mondja, hogy az elítéltet látnia kell a városnak, ahol vétkezett! -- A menet végén levô csôcselék ugyanezt kiáltozza.

A béke kedvéért Longinus a város felé menô útra fordul, és egy ideig azon megy. De int egy tizedesnek, hogy jöjjön közelébe, és halkan mond neki valamit. Az visszafordul, és minden tizedesnek átadja a parancsot. Utána visszatér Longinushoz, s jelenti, hogy megtette. Végül elfoglalja helyét Longinus mögött.

Jézus lihegve megy. Minden mélyedés az úton csapda remegô lába számára, gyötrelmet okoz felsebzett vállának, tövissel koronázott fejének, amelyre égetôen süt le a nap, amit csak néha takar el egy felhô. De még az árnyékban is meleg van. Jézus arca vérvörös a fáradságtól, a láztól és a melegtôl. A fény és a kiabálás is bizonyára gyötri. Fülét nem tudja bedugni, hogy ne hallja a féktelen kiáltozást, de szemét behunyja, hogy ne lássa a napfénytôl vakító utat. De ki kell nyitnia, mert belebotlik a kövekbe és gödrökbe, és minden akadály fájdalmat okoz neki, mert hirtelenül megmozdítja a keresztet, amely koronájához ütôdik. A kereszt mozgása felsebzett vállán nagyobbá teszi a sebeket, és növeli fájdalmát.

A zsidók nem tudják többé közvetlenül megütni. De néhány kô és feléje hajított bot még eléri. A katonák megvédik, amennyire tudják. De megvédése közben a szûk helyen ôk is akaratlanul megütik lándzsájukkal, amelyekkel a zsidókat igyekeznek visszatartani. De amikor elérnek egy ponthoz, a katonák a tömeg kiáltozása és fenyegetése ellenére hirtelenül rákanyarodnak a fal felé vezetô útra, amely nagyon megrövidíti a kivégzés helyére vezetô utat.

Jézus mindjobban liheg. Izzadsága folyik az arcán a vérrel együtt, amely a korona által okozott sebekbôl folyik. A por rátapad erre, és furcsa foltokat képez. Mert most a szél is fúj. A széltôl fújt por gyötri a szemeket és torkokat.

A város kapujánál már tolong a nép. De mielôtt Jézus odaérne, már majdnem elesik. Csak az egyik katona gyors segítsége akadályozza meg ebben. A csôcselék nevet és azt kiáltja:

-- Hagyd ôt! Mindenkinek azt mondta: ,,Keljetek fel!'' Keljen fel most ô!...

A kapun túl van egy kis patak egy kis híddal. Új fáradság Jézus számára átmenni ezen az ingó pallón, amelyen még erôsebben ugrándozik a kereszt hosszú szára. És újabb kôbánya a zsidók számára. Röpülnek a kövek, és elérik a szegény Vértanút.

Elkezdôdik a Kálváriára felfelé vezetô út. Nincs rajta semmi árnyék, kövek össze-vissza, amelyek akadályozzák a járást. A Golgota egy dombon van, amelyre egy beteg ember még kereszt nélkül is csak nehezen tudna felmenni. Jézus nagyon szenved a súlyos kereszt alatt.

Megbotlik egy kiálló kôben, és jobb térdére esik, sikerül azonban megtámaszkodnia bal kezével. A nép kiáltozik örömében... Feláll. Tovább megy. Mindinkább meggörnyedve és lihegve, kivörösödve, lázasan...

A táblácska, amely táncol elôtte, akadályozza látását. Most, hogy meggörnyedve megy, hosszú ruhája a földet súrolja és gátolja a járásban. Ismét megbotlik, és térdeire esik, újból felsebezve, ahol már sebes. A kereszt kiesik kezébôl, de elôzôleg alaposan megüti hátát. Le kell hajolnia érte, hogy felemelje és nagy nehezen ismét vállára vegye. Miközben ezt teszi, jól látszik jobb vállán a seb, amelyet a kereszt hordozása okozott. A kereszt felszakította az ostorozás sok sebét, egyesítette egy nagy sebben, amelybôl szérum és vér szivárog úgy, hogy ezen a helyen fehér tunikája egészen véres. A nép tapsol örömében, látva a nagy esést...

Longinus siet, és a katonák széles kardjuk lapjával ütik Jézust, hogy menjen tovább. Ô azonban minden sürgetés ellenére mind lassabban megy.

Egészen részegnek látszik, annyira tántorog a katonák egyik sorától a másikig. A nép észreveszi ezt, és kiáltozik:

-- Fejébe szállt saját tanítása! Nézd, nézd, miként tántorog!

Az írástudók és a papok gúnyolódnak:

-- Nem. A Lázár házában való ünneplés gôzét érzi még. Jó volt? Most edd a mi ételünket... -- és hasonlókat mondanak.

Longinus, aki idônként hátrafordul, könyörül rajta, és néhány perces pihenést rendel el. A csôcselék annyira sértegeti, hogy a százados parancsot ad a katonáknak a támadásra. A fénylô és fenyegetô lándzsák elôl a hitvány népség kiáltozva szétugrik.

A pásztorok csoportja ott áll egy faltöredéknél. Lehangoltan, feldúltan, porosan, rongyosan, erôs kiáltásukkal magukra vonják Mesterük figyelmét. És Ô feléjük fordítja fejét, látja ôket... Úgy néz rájuk, mintha angyalok volnának. Mintha megszûnne szomjúsága, megerôsödne az ô sírásuktól, és rájuk mosolyog...

Újból kiadják a parancsot a továbbmenetelre, és Jézus pont elôttük megy el, és hallja aggódó sírásukat. Nagy nehezen feléjük fordítja fejét a súlyos kereszt alatt, és ismét rájuk mosolyog..

Az Ô vigaszai... tíz arc... egy pihenô az égetô nap alatt.

Utána azonnal a harmadik, teljes elesés fájdalma. Most nem botlott meg, hanem hirtelenül elhagyta ereje, elájult. Teljes hosszában esik el, arcát beleütve a kövekbe. Ott marad a ráesô kereszt súlya alatt. A katonák próbálják felemelni. De mivel halottnak látszik, mennek jelenteni a századosnak. Közben Jézus magához tér, és lassan, két katona segítségével lábára áll. Az egyik leveszi róla a keresztet, a másik felsegíti. Jézus nagyon kimerült.

-- Ne engedjétek meghalni itt, a kereszten haljon meg! -- ordítja a tömeg.

-- Ha elôbb meghal, ti feleltek érte a helytartónak, jusson eszetekbe! Az elítéltnek élve kell eljutnia a kivégzéshez -- mondják az írástudók vezetôi a katonáknak.

Ezek villámló szemekkel néznek rájuk, de fegyelmezettek, és nem szólnak semmit.

Longinus is fél, akárcsak a zsidók, hogy Krisztus meghal az úton, és nem akar bajt. Nincs szüksége arra, hogy valaki is figyelmeztesse kötelességére, és intézkedik. Kiadja a parancsot, hogy a meredek, rövid út helyett a szerpentin utat válasszák.

Ezen az úton állnak a Jézus iránt részvétet érzô asszonyok. Sírnak, és elfödik arcukat fátylukkal a zsidóktól való félelmükben. Amikor Jézus odaér hozzájuk, még hangosabban sírnak, mint eddig, és tisztelettel meghajolnak. Utána határozottan feléje mennek. A katonák szeretnék visszaszorítani ôket lándzsájukkal. De egy muzulmán nônek látszó, feketébe öltözött asszony felfedi egy pillanatra fátyollal borított arcát, s amikor a lovas katona felismeri ôt, rendelkezik, hogy hagyják átmenni a katonák sorfalán az asszonyokkal együtt.

Jézushoz mennek, sírva, és letérdelnek lába elôtt, miközben Ô lihegve megáll... és még rájuk tud mosolyogni, és a velük levô, de szintén elfátyolozott férfira is, aki most felfedi arcát. Jonatás, a pásztor. Ôt azonban nem engedik át a katonák. Csak az asszonyokat, akiknek egyike Johanna, Kuza felesége. Rosszabbul néz ki mint amikor haldoklott. Kezében egy ezüstkorsó. Felajánlja Jézusnak. Ô azonban visszautasítja. Annyira kapkod levegô után, hogy nem is tudna inni. Jobb kezével felszárítja izzadságát és vérét, amely szemeibe folyik, és elkékült arcán és nyakán keresztül eláztatja egész ruháját a mellén.

Egy másik asszony, aki mellett egy szolgáló leány van kis szekrénnyel a kezében, kinyitja a szekrényt és kivesz belôle egy nagyon finom vászonból készült négyszögletes kendôt, és felajánlja azt a Megváltónak. Ezt elfogadja. És mivel Ô maga csak fél kezét tudja használni, a kegyes nô segíti, s óvatosan, hogy ne érintse a koronát, arcára teszi azt. Jézus a kendôt szegény arcához nyomja, és ott tartja, mintha az nagy megkönnyebbülést okozna neki. Utána visszaadja a kendôt, és azt mondja:

-- Köszönöm Johanna, köszönöm Nike... Sára... Marcella... Erzsi... Lidia... Anna... Valeria... és te... De... ne sírjatok... felettem... Jeruzsálem... leányai... hanem sirassátok bûneiteket... és városotok lakóiét... Adj hálát... Johanna... hogy nincs... több gyermeked... Látod... Isten irgalma az... hogy valakinek... nincs... nincs gyermeke... mert... szenvednek... emiatt. És te is... Erzsébet... Jobb... ahogy volt... mint az istengyilkosok között... És ti... anyák... sirassátok... fiaitokat; mert... ez az óra nem múlik el... büntetés nélkül... És ha így bûnhôdik... az Ártatlan... igazán mondom nektek... szerencsés lesz... aki akkor... elôbb... elesik... a mészárlásban... Megáldalak... titeket... Menjetek... haza... imádkozzatok... értem. Isten veled Jonatás... vezesd el ôket...

És az asszonyok hangos sírása és a zsidók szitkozódása közben, Jézus ismét elindul.

Jézus ismét teljesen vizes az izzadságtól. Izzadnak a katonák is a másik két elítélttel együtt, mert ezen a napon a nap tüzesen éget, és az átmelegedett hegyoldal még inkább növeli a nap melegét. Könnyû elképzelni, mily rettenetes fájdalmat okozhat Jézusnak az ostorozás okozta sebeken a gyapjú ruha. De ô sose panaszkodik. De mindinkább tántorog, a katonák egyik sorától a másikig, mindjobban meggörnyedve.

Arra gondolnak, hogyha derekára kötnek egy kötelet, és azt két oldalról tartják, mint a gyeplôt, ezzel megoldják nehézségét. Igen. Ez fenntartja Ôt. De nem enyhít a súlyon. Sôt, a kötél hozzáütôdve a kereszthez, azt állandóan mozgatja vállán, és megüti koronáját, amely Jézus homlokán már véres nyomokat hagyott. Azonkívül a kötél sebet ejt derekán, ahol már annyi seb van, amelyeket újból felszakít, úgyhogy a fehér tunika a derekánál átitatódik vérrel. Segítségükkel még több szenvedést okoznak neki.

Az út folytatódik. Egy pontján ott áll Mária Jánossal. János egy árnyas helyre vitte ôt, oda, ahol a hegy eltakarja a napot, hogy kissé felüdüljön. Ez a hegy legmeredekebb része. Mária a hegynek támaszkodik. A lábán áll, de ki van merülve. Ô is liheg, sápadt, mint egy halott, sötétkék, szinte fekete ruhájában.

János lehangolt részvéttel nézi ôt. Az ô arca is színtelen, szeme fáradt, tágranyílt, haja összekuszált, arca beesett, mint egy betegé. A többi asszony: Mária és Márta, Lázár nôvérei, Mária, Alfeus felesége, Mária, Zebedeus felesége, Zsuzsanna Kánából, a ház asszonya és még mások, mind az út közepén állnak, és figyelik, jön-e az Üdvözítô. Amikor meglátják Longinust, Máriához futnak, hogy értesítsék. Mária, akit János a könyökénél fog, méltóságteljes fájdalmában. Elhagyja a hegy oldalát és határozottan az út közepére áll. Csak akkor lép félre, amikor Longinus odaér. Longinus lóhátról nézi a sápadt asszonyt és szôke társát, aki szintén sápadt, és oly szelíd, égszínkék a szeme, mint Jézusé. Longinus fejét csóválja, miközben elmegy mellette, követve a tizenegy lovas által.

Mária igyekszik átmenni a gyalogos katonák között. De ezek izzadnak, és sietnek, igyekeznek visszatartani ôt lándzsájuk nyelével. A csôcselék köveket dobál, tiltakozva és szitkozódva a pihenô miatt,. amit a jámbor asszonyok okoztak.

-- Gyorsan! Holnap húsvét van! Mindent be kell fejezni este elôtt! Bûntársak! Törvényünk kigúnyolói! Elnyomók! Halál a betolakodókra és Krisztusukra! Szeretik ôt! Mennyire szeretik! Vigyétek! Vigyétek átkozott várostokba! Nektek adjuk ôt! Nem akarjuk! A hullát a hulláknak! A leprást a leprásoknak!

Longinus belefárad, megsarkantyúzza lovát, s a tíz lovassal együtt beleugrat a sértegetô kutyákba, s azok ismét elmenekülnek. Közben lát egy kis kocsit, amely zöldségekkel van terhelve, s megállt, arra várva, hogy a tömeg elhaladjon, s ô tovább mehessen a városba. A cirenei bizonyára kíváncsi, és két fia a kocsi tetején ülve nevet a szétugró csôcseléken. A férfi negyven-ötvenévesnek látszik, nagyon erôs. Szamara mellett áll, amely megijedt, és igyekszik hátrálni.

Longinus végigméri a cireneit. Megfelelônek ítéli, és ráparancsol:

-- Ember, gyere ide! -- A cirenei tetteti, hogy nem hallja. De Longinus nem tréfál. Megismétli a parancsot, de úgy, hogy a férfi mindjárt egyik fia kezébe adja a gyeplôt, és odamegy.

-- Látod ezt az embert? -- kérdi. Közben megfordul, hogy rámutasson Jézusra, s látja, hogy Mária kéri a katonákat, engedjék át. Megkönyörül rajta, és odakiált: -- Engedjétek át az asszonyt! -- Utána a cireneihez fordul: -- Nem tud tovább menni így megterhelve. Te erôs vagy. Vedd keresztjét, és vidd fel számára a csúcsra!

-- Nem tehetem... A szamár... csökönyös... a gyerekek... nem tudják kezelni...

De Longinus azt mondja:

-- Menj, ha nem akarod elveszteni a szamarat, és büntetésbôl húsz csapást kapni!

A cirenei nem mer többet ellenállni. Odakiált a gyerekeknek:

-- Menjetek azonnal haza! És mondjátok, hogy mindjárt jövök! -- és utána odamegy Jézushoz.

Épp akkor ér hozzá, amikor Jézus Anyja felé fordul, akit csak most lát meg feléje jönni, mert annyira meggörnyedve megy, és szeme szinte be van csukva, mintha vak lenne. Felkiált:

-- Mama!

Mióta megkínozták, ez elsô szava, amellyel kifejezi szenvedését. Mert ebben a felkiáltásban benne van minden lelki, erkölcsi és testi szenvedésének megvallása. Olyan, mint az egyedül haldokló gyermek kiáltása a hóhérok és kínzások közepette.

Mária a szívére szorítja kezét, mintha szúrást érezne, és megremeg. De magához tér, felgyorsítja lépteit, és miközben Gyermeke felé tárja karját, gyötrött hangon kiáltja:

-- Fiam! -- Olyan hangon mondja ezt, hogy akinek nem hiéna szíve van, meghasad a fájdalomtól. A rómaiakon is látszik a részvét, és a cirenein is. Látja, hogy Mária nem ölelheti át Fiát a kereszt miatt, azért siet leemelni a keresztet Jézusról. Oly gyengéden teszi ezt, mint egy atya, hogy meg ne üsse vele a töviskoronát, és ne horzsolja fel sebeit. Közben Mária is leereszti kezét, és igyekszik rámosolyogni Fiára, miközben remegô ajka issza könnyeit. Jézus is törekszik visszamosolyogni rá felduzzadt, sebes ajkával csókjára vágyakozva.

De Mária nem tudja megcsókolni Gyermekét... A leggyengédebb érintés is gyötrelmet okozna összeroncsolt testének, azért tartózkodik tôle. Csak lélekben csókolja meg egymást a két gyötrôdô lélek.

A dühöngô tömeg alulról nyomást gyakorol a menetre, amely ismét megindul. Az Anyát a hegy oldalához nyomják, megvetô szavak közepette. A cirenei Jézus után viszi a keresztet. Jézus most könnyebben halad, de erôsen liheg, és kezét gyakran szívére szorítja, mintha hasító fájdalmat érezne. Most, hogy mozgatni tudja kezét, visszasimítja a vértôl és izzadságtól ragadós haját, amely elôre hullott. Kioldja ruhája nyakán a zsinórt, hogy lélegezni tudjon...

Mária visszavonul az asszonyokkal. Amikor a menet elhalad, csatlakozik hozzá. Majd egy rövidebb úton felmegy a csúcsra, mit sem törôdve a csôcselék szitkozódásával.

Most, hogy Jézus szabad, elég gyorsan teszi meg az utolsó útszakaszt, és közel van a csúcshoz, amely tele van kiáltozó, ordítozó emberekkel.

Longinus megáll, és parancsot ad: mindenkit könyörtelenül nyomjanak vissza lejjebbre, hogy a csúcs, a kivégzés helye, felszabaduljon.

A hegy tetején már készen áll három lyuk a keresztek befogadására. A katonák utat csinálnak a tömegben, hogy a menet felmehessen a csúcsra.

Megérkezik Mária is a másik két Máriával, Johannával és még négy asszonnyal. Az asszonyok mögött ott vannak Jézus unokatestvérei: József és Simon, valamint Alfeus, Sára fia a pásztorok csoportjával együtt. A pásztoroknál fütykösök vannak, s ezzel nyitottak utat az asszonyoknak a szitkozódó tömegben, s félkörben körülállják ôket. A zsidók félnek tôlük, s csak szitkozódnak, és öklükkel fenyegetôznek.

Az egész domboldalt oly sûrûn fedi a tömeg, hogy a földet nem is lehet látni. Az egész város kivonult.

Miközben elôkészítik a helyet a kivégzéshez az elkergetett zsidók sértegetve kiáltoznak:

-- Halál a galileaiakra! Halál! Galileaiak! Galileaiak! Átkozottak! Halál a káromló galileaira! Szögezzétek keresztre a méhet is, amely hordozta! El a viperákkal, akik ördögöket szülnek! Halál rájuk! Tisztítsátok meg Izraelt a kecskékkel közösülô asszonyoktól!...

Longinus, aki leszállt lováról, megfordul, és látja az Anyát... Megparancsolja, hogy hagyjanak fel ezzel a lármával... A katonák elzavarják a csôcseléket, amely egymásra taposva menekül.

A százados a csúcs felé megy... Johanna, Kuza felesége megállítja. Odaadja neki a kancsót és egy erszényt. Utána visszavonul sírva, a többi asszonyhoz.

Fönt mindennel elkészültek. Felvonulnak az elítéltek. És Jézus még egyszer elmegy Anyja közelében, aki felnyög, bár igyekszik elnyomni hangját a szájához szorított köpenyével. A zsidók látják, nevetnek és kigúnyolják.

János, a szelíd János, aki fél karjával Mária vállát tartja, hogy ôt támogassa, dühös tekintettel megfordul. Villámlanak szemei. Ha nem kellene az asszonyokat oltalmaznia, bizonyára torkon ragadna néhány hitványt.

Amint az elítéltek felérnek a csúcsra, a katonák körülveszik a csúcson levô kis teret.

A százados elbocsátja a cireneit. Ez elmegy, pedig szívesen maradna, szeretetbôl. Megáll a galileaiak mellett, megosztva velük a szidalmakat, amelyeket a csôcselék mindazokra szór, akik hûségesek Krisztushoz.

A két lator káromkodva a földre dobja a keresztet, Jézus hallgat.

(9-323)


Keresztre feszítés -- Jézus szenvedése
Keresztre feszítés	Jézus szenvedése

Négy erôteljes, zsidókinézésû férfi, akik méltóbbaknak látszanak a keresztre feszítésre, mint az elítéltek, végzik el a keresztre feszítést. Rövid tunikába vannak öltözve, ruhaujjuk fel van gyûrve, kezükben szögek, kalapácsok és kötelek, amelyeket mutogatnak az elítélteknek. A tömeg vad örvendezésben tör ki.

A százados felajánlja Jézusnak a kancsót, hogy igyon az érzéstelenítô, mirhával kevert borból. Jézus azonban visszautasítja. A két lator viszont sokat iszik belôle.

Megparancsolják az elítélteknek, hogy vetkôzzenek le. A két lator minden szeméremérzet nélkül megteszi. A hóhérok három rongyot ajánlanak fel az elítélteknek, hogy ágyékukra kössék. A latrok rettenetes káromkodások közepette elfogadják, és felerôsítik magukra.

Jézus lassan vetkôzik le, a sebek okozta gyötrelem miatt. Ô visszautasítja a rongyot. Talán azt gondolja, megtarthatja rövid nadrágját, ami a megostorozásnál is rajta maradt. De amikor látja, hogy ezt is le kell vennie, kinyújtja kezét a rongyért. De Mária leveszi fejérôl hosszú, puha, fehér fátylát, amelyre már annyi könnyet ontott. Odaadja Jánosnak, az pedig Longinusnak, Fia számára. A százados átveszi, és amikor látja, hogy Jézus, hátat fordítva a népnek, már teljesen levetkôzött, odanyújtja neki. Jézus felismeri a fátylat. Magára tekeri, és jól megerôsíti, hogy le ne essék. A fátyolra most hullani kezdenek vércseppjei a levetkôzésnél megnyílt sebekbôl.

Most Jézus a tömeg felé fordul. Látszik a sok seb mellén, karján, lábszárain, amelyet az ostorozás okozott. Májának magasságában egy nagy kék folt, bal bordaíve alatt hét kidomborodó vonal, amely hét kis, vérzô sebben végzôdik. Ez a vad ostorozásnak egyik nyoma ezen a nagyon érzékeny testrészen, a rekeszizom táján. Térdei fel vannak horzsolva az ismételt elesésektôl, amelyek rögtön elfogatása után kezdôdtek. Feketék a véraláfutástól, fôleg a jobb térdén, amely nagy területen még mindig vérzik.

A tömeg kórusban gúnyolja, az Énekek Énekének sorait idézve: ,,Ó, szép! A legszebb az emberek fiai között! Jeruzsálem leányai imádnak téged... Az én szerelmem fehér is, piros is, kitetszik ô akár tízezer közül is. A feje színarany, a haja datolyafürt, s mint a holló, fekete. Szemei, mint a galambok a medence vízénél: tejben fürdenek és a tengeren ülnek. A két arca, akár a balzsamágyak, amelyek illatos füveket teremnek. Az ajka liliom, mirha csepeg róla. Kezei arany hengerek, tarsiskôvel kirakva. A teste elefántcsont, tele zafírral. A lába márványoszlop, s színarany talpon áll. A termete Libanon, páratlan cédrusfa. A szája mézédes, s lénye elragadó!'' (5,10-16) És nevetnek, s kiáltoznak: ,,A leprás! A leprás! Izrael szentjei ellen zúgolódott, mint Mária, Mózes nôvére, s azért bûnhôdött így? Ó, ó, a tökéletes! Isten Fia vagy? Nem! A Sátán fattya vagy! De ô legalább erôs és hatalmas, te pedig tehetetlen és utálatos rongy vagy!''

A latrokat rákötözik a keresztekre és elhelyezik ôket két oldalon a Jézusnak szánt hely mellett. Kiáltoznak, szitkozódnak, átkozódnak, fôleg, amikor a lyukak mellé viszik ôket. Ott várnak, míg Jézussal is elkészülnek a hóhérok. Káromolják az Istent, a Törvényt, a rómaiakat, a zsidókat, pokoli módon.

Jézuson a sor. Szelíden kiterjeszti magát a fán. A két lator úgy lázadozott, hogy a négy hóhér a katonák segítségére szorult lefogásukhoz, hogy lábukkal el ne rúgják maguktól a pribékeket. Jézusnál nincs szükségük segítségre. Lefekszik, odateszi fejét, ahová mondják. Kitárja karjait, amint kívánják, kinyújtja lábait, amint parancsolják. Csak azzal törôdik, hogy a fátylat jól elrendezze.

Most hosszú, fehér, sovány teste jól látszik a sötét fán. Két hóhér a mellére ül, hogy erôsen tartsák. Mily fájdalmat okozhat ez neki! Egy harmadik megfogja jobb karját alkarjának elején, a másik kezével pedig ujjai végén. A negyedik már kézben tartja a hosszú, hegyes szöget, amelynek a szára négyszögletes, feje pedig kerek és lapos. Megnézi, hogy a keresztbe fúrt lyuk megfelel-e a csukló közepének. Rendben van. Ráteszi a szöget a csuklóra, és a kalapáccsal ráüt.

Jézus, aki behunyta szemét, az éles fájdalomtól felkiált, és összerándul. Kinyílt szeme könnyben úszik. Nagyon nagy lehet fájdalma... A szög behatol, széttépve az izmokat, ereket, idegeket, csontokat...

Mária egy nyögéssel felel Gyermekének kiáltására, akárcsak egy bárány, amelynek elvágják a nyakát. Összegörnyed, mintha kettétört volna, fejét kezeiben tartja. Jézus, hogy ne gyötörje ôt, többé nem kiált fel. De a csapások ütemesek, erôsek. Vas üti a vasat... amely alatt egy élô végtag van, s abba hatol bele a szög.

A jobb kart felszögezték. A balhoz mennek. A lyuk nem felel meg a csuklónak. Fognak egy kötelet, rákötik a bal csuklóra és húzzák, míg kificamítják az izületeket, eltépik az inakat és izmokat, és felsebzik a bôrt, amelyet már feltépett az elfogatásnál rákötött kötél. A másik kar is szenved, mert kitágul a szög okozta lyuk. Most már a csukló eleje eléri a lyukat. Megelégszenek ezzel, és oda verik be a szöget, ahová tudják, a kézközépbe, a mutatóujj és a másik ujj közé. Itt a szög könnyebben hatol be, de nagyobb görcsöt okoz, mert fontos idegeket érint, mert az ujjak mozdulatlanok maradnak, míg a másik kéz ujjai összehúzódnak és remegnek. De Jézus nem kiált többé, csak rekedt nyögés hallatszik erôsen összeszorított ajkai mögül, és könnyei hullnak a keresztre, s onnan a földre.

Most jönnek a lábak. A kereszt végétôl vagy két méterre van egy kis ék, épp elég egy lábnak. Erre helyezik rá a lábakat, hogy lássák, jól mérték-e ki helyét. És mivel kissé lejjebb van, bokájánál fogva meghúzzák a szegény Vértanút. Az érdes fa felszakítja a sebeket, megmozdítja a koronát, ami újból tépi haját, és le akar esni. Az egyik hóhér egy ütéssel újra fejére szorítja azt.

Most azok, akik mellén ültek, felállnak, és térdére ülnek, mert Jézus önkéntelenül visszahúzta lábát, amikor látta a napfényben megcsillanó, nagyon hosszú szöget, amely kétszer olyan hosszú és széles, mint amelyeket kezénél használtak. Jóllehet erôteljesen tartják a lábakat a bokánál és az ujjaknál az éken, az alul levô jobb láb elmozdul a helyérôl. Azért ki kell húzni a szöget, hogy jobban a középre tegyék.

És ütik, ütik, ütik... Nem lehet mást hallani, csak a kalapács kegyetlen zaját a szög fején, mert a Kálvárián mindenki csupa szem és csupa fül, hogy figyelje a történteket és a hangot, és örüljön neki...

A vas éles hangjára Mária rekedten nyög, és mindjobban meggörnyed, minden csapásra, mintha a kalapács ôt sújtaná, a Vértanú Anyát. Oka van rá, hogy összetörje ez a gyötrelem. A keresztre feszítés rettenetes. Még nézni is rettenetes, amint a szög eltûnik az élô húsban. De rövidebb ideig tart, mint a hasonlóképpen rettenetes ostorozás.

(Itt nem említi a látnok, csak az apostolok keresztútjának leírásából tudjuk, hogy mielôtt felállították Jézus keresztjét, megfordították, hogy elgörbítsék a szögek kiálló végét. Ez újabb fájdalmakat okozott a kereszt alatt fekvô Jézusnak.)

Most a keresztet a lyukhoz vonszolják. Az egyenlôtlen talajon ugrál, újabb ütéseket mérve a szegény Megfeszítettre. Beleteszik a lyukba a keresztet, de az kétszer kicsúszik kezükbôl, és egyszer hirtelenül visszaesik, másodszor pedig jobb karjára esik, éles fájdalmat okozva Jézusnak, mert a rázkódtatás megmozdítja a megsebzett tagokat. Amikor végre beleesik lyukjába, megerôsítik kövekkel és földdel, s közben ingadozik mindenfelé, állandóan mozgatva a felfüggesztett testet, rettenetes gyötrelmet okozva.

A test egész súlya elôre és lefelé húzza, és a sebek megnagyobbodnak, fôleg a bal kézen levô és a lábsebek, amelyek erôsen vérzenek. A lábakból a keresztre csorog a vér, a kézsebekbôl pedig az alkarra és a bordákra. Amikor a kereszt még inog, a korona is elmozdul, mert a fej hátrafelé a kereszthez ütôdik, és nagy tüskecsomó beledöf tarkójába, s utána megfordul, és elöl helyezkedik el, közben kegyetlenül karmolva.

Végre megerôsítik a keresztet, s csak a rajta függés okoz fájdalmat. Felállítják a latrok keresztjeit is, akik, amikor függôleges helyzetbe kerülnek, ordítanak, mintha nyúznák ôket, mert a kötelek belevágnak csuklójukba, és kezük elfeketedik, ereik kidagadnak, mintha kötelek lennének.

Jézus hallgat. A tömeg többé nincs csendben. Újra kezdôdik a pokoli ordítozás.

A katonák századának fele, fegyverükkel lábuknál a csúcs körül áll. A lóról leszállt tíz katona sorsot vet az elitéltek ruháira. Longinus is leszállt lováról és Jézus s a jobb lator keresztje között áll. Mintha díszôrséget állna a Vértanú Király mellett. A század másik fele pihen, Longinus parancsára, az alsóbb téren. A katonák szinte mindnyájan közömbösek. Csak néhányan tekintenek idônként a keresztre feszítettekre.

Longinus azonban mindent érdeklôdve figyel, és megítél. Szembeállítja a keresztre feszítetteket, fôleg Krisztust és a nézôket. Mélyreható szeme minden részletet megfigyel. Tenyerével védi szemét a naptól, hogy jobban lásson, mert a napsütés erôs.

A nap valóban furcsa. Sárgás-vörös tûztenger. Idônként egy felhô eltakarja, de amikor ismét elôjön, nehéz a szem számára elviselni, oly erôsen süt.

Longinus látja Máriát, amint szenvedô arcával Fiát nézi. Odahívja az egyik katonát a kockával játszók közül, és azt mondja neki:

-- Ha az Anya fel akar jönni fiával, aki kíséri, jöjjön! Kísérd és segítsd ôt!

És Mária feljön Jánossal, akit fiának gondolt Longinus. Odamegy a kereszt lábához, de egy kissé távolabb állva, hogy Jézus lássa ôt, ô pedig lássa Jézusát. A tömeg azonnal elkezdi a leggyalázatosabb sértegetést. Beleveszi ôt is a Fiára szórt káromlásokba. Ô azonban, reszketô, vértelen ajkával csak arra törekszik, hogy megvigasztalja Fiát fájdalmas mosolyával, letörölve könnyeit, amelyet legjobb akarata ellenére sem tud visszatartani szemében.

(9-341)


A kereszten -- Jézus szenvedése
A kereszten	Jézus szenvedése

A nép, kezdve a papoktól, írástudóktól, farizeusoktól, szadduceusoktól, heródiánusoktól és hasonlóktól, közben ide-oda jár. Amikor elhaladnak a csúcs alatt, nem mulasztják el felajánlani káromlásukat, hogy megtiszteljék vele a Haldoklót. Minden aljasságról, kegyetlenségrôl, gyûlöletrôl, eszeveszettségrôl, amire csak képesek az emberek nyelvükkel, bôségesen tanúságot tesznek ezek a pokoli szájak. A legacsarkodóbbak a Templom tagjai és a farizeusok.

-- Nos, te, az emberi nem Üdvözítôje, miért nem mented meg magadat? Elhagyott a te királyod, Belzebub? Megtagadott téged? -- kiáltja három pap.

És egy csoport zsidó:

-- Te, aki csak öt napja, az ördög segítségével azt mondtad az Atyának... ha, ha, ha, hogy megdicsôít majd téged, mért nem emlékezteted ôt ígéretének megtartására?

És három farizeus:

-- Káromló! Azt mondta, hogy megmentett másokat Isten segítségével! És nem sikerül megmenteni saját magát! Azt akarod, hogy higgyenek neked? Akkor tégy csodát! Nem tudsz, mi? Most oda van szögezve a kezed, és meztelen vagy!

A szadduceusok és heródiánusok azt mondják a katonáknak:

-- Vigyázzatok a boszorkányságra, ti, kik magatokhoz vettétek ruháit! Pokoli jel van benne!

Egy tömeg kórusban:

-- Szállj le a keresztrôl, akkor hiszünk benned! Te, ki lerombolod a Templomot... Bolond!... Nézd, ott van Izrael dicsôséges és szent Temploma! És érinthetetlen; te gyalázatos! És te meghalsz!

Más papok:

-- Káromló! Te Isten Fia vagy? Szállj le akkor! Üss agyon minket villámokkal, ha Isten vagy! Nem félünk tôled, és feléd köpünk!

Mások fejüket csóválják, amikor elmennek mellette:

-- Nem tud mást, csak sírni. Mentsd meg magadat, ha te vagy a Választott!

A katonák:

-- Mentsd hát meg magadat! Égesd porrá ezt a hitvány népséget! Igen! A birodalom leghitványabbjai vagytok ti, zsidók! Tedd meg! Róma a Kapitóliumba tesz téged, és istenként fog imádni!

A papok, cinkostársaikkal együtt:

-- Édesebbek voltak a nôk karjai ennél a keresztnél, nemde? De ide figyelj! Készen vannak már fogadni téged a te... (itt egy becstelen szót használnak). Itt van egész Jeruzsálem, hogy násznagyod legyen! -- És fütyülnek, mint a kocsisok.

Mások köveket dobálnak feléje:

-- Változtasd át ezeket kenyerekké, te kenyérszaporító!

Ismét mások majmolják a pálmavasárnap hozsannáját, ágakat dobva feléje, és azt kiáltozva:

-- Átkozott, aki az ördög nevében jön! Átkozott az ô birodalma! Dicsôség Sionnak, aki kivágja ôt az élôk közül!

Egy farizeus megáll a kereszt elôtt, s kezével, (mutató és kisujját felfelé tartva öklén) a babonát elhárító jelet mutatva mondja:

-- Azt mondtad, hogy bízol a Sínai Istenében? Most a Sínai Istene az örök tûzre készít elô téged. Miért nem hívod Jónást (az egyik pásztort, akit Jézus kiváltott gonosz urától, aki úgy megverte, hogy hamarosan meghalt), hogy jó szolgálatot tegyen neked?

Egy másik:

-- Ne tedd tönkre a keresztet azzal, hogy fejeddel vered! Még szükség lesz rá követôid számára! Egy egész légió fog meghalni a te fádon, a Jehovára esküszöm erre neked! És elsônek Lázárt tesszük rá. Majd meglátjuk, hogy most megszabadítod-e ôt a haláltól!

-- Igen, igen! Menjünk Lázárhoz! Szögezzük rá ôt a kereszt másik oldalára! -- És papagályszerûen lassan utánozzák Jézus szavait: ,,Lázár, barátom, jöjj ki! Oldjátok fel kötelékeit, és hagyjátok járni!''

-- Nem! Azt mondta Mártának és Máriának, az ô nôinek: ,,Én vagyok a Föltámadás és az Élet.'' Ha, ha, ha! A Feltámadás nem tudja visszaparancsolni a halált, és az Élet meghal!

-- Íme, ott van Mária, Mártával! Kérdezzük meg, hol van Lázár, és menjünk, keressük meg! -- És az asszonyok felé mennek, szemtelenül kérdezve: -- Hol van Lázár? A palotában?

Míg a többiek megijedve a pásztorok mögé menekülnek, Mária Magdolna eléjük megy, fájdalmában visszanyerve régi bátorságát, amely bûne idején jellemezte, és azt mondja:

-- Menjetek! Ott találjátok majd a palotában Róma katonáit, és az én ötszáz felfegyverzett emberemet, akik elintéznek titeket, mint az öreg kecskéket, amelyeket a malomkövet forgató rabszolgák eledeléül szánnak!

-- Szemtelen! Így beszélsz a papokhoz?!

-- Szentségtörôk! Aljasak! Átkozottak! Forduljatok meg! Látom mögöttetek a pokol lángjait!

A hitványak megfordulnak, igazán megijedve, annyira biztosan állítja ezt Mária, de nem a lángok vannak mögöttük, hanem a hegyes római lándzsák. Longinus ugyanis parancsot adott a század pihenô felének, és az készen áll arra, hogy beleszúrjon abba, akit elôször elér. Ezek elfutnak, félve, kiáltozva. A fél század elzárja a térre vezetô utakat, és védôbástyát képez a tér körül. A zsidók szitkozódnak, de Róma az erôsebb.

Magdolna visszateszi fátylát, amelyet felemelt, amikor a sértegetôkkel beszélt, és visszatér helyére. A többiek csatlakoznak hozzája.

De a bal lator folytatja a gyalázkodást keresztjérôl. Úgy látszik, mintha magába sûrítette volna mindazt a káromlást, amit hallott, és megismétli mindet, ezzel fejezve be:

-- Mentsd meg magadat, és ments meg minket, ha azt akarod, hogy valaki higgyen benned! A Krisztus vagy? Egy bolond vagy! A világ a ravaszoké, és Isten nem létezik! Én itt vagyok. Ez igaz, és nekem minden szabad. Isten?... Ostobaság! Arra szolgál, hogy minket megnyugtasson. Éljen a mi énünk! Egyedül az a király és az isten!

A másik lator, aki a jobb oldalon van, s akinek szinte lábánál áll Mária, akire szinte többet néz, mint Krisztusra, egy idô óta könnyezik, s azt mormolja: ,,Az anya''. Rászól társára:

-- Hallgass! Nem félsz Istentôl, még most sem, amikor ezt a fájdalmat szenveded? Miért sértegeted azt, aki jó? Az ô gyötrelme még nagyobb, mint a mienk! És semmi rosszat sem tett!

De a lator folytatja gyalázkodását.

Jézus hallgat. Csak nagyon nehezen tud lélegzeni helyzete, láza, szívének és tüdejének állapota miatt, az oly heves korbácsolás miatt, a vérizzadást kiváltó haláltusa miatt, és igyekszik könnyíteni a lábaira nehezedô súlyon, karjain függve, és azokkal erôlködve. Talán azért is teszi, hogy egy kicsit legyôzze a görcsöt, amely már gyötri lábait, s aminek izomrezgése már jelét adja. De hasonló rezgés mutatkozik karjain is, amelynek vérkeringése nehézzé vált, s vége már bizonyára fagyos. Fôleg bal keze olyan már, mint egy halotté, mozdulatlan, ujjai begörbülve tenyere felé. Lábujjain is látszik gyötrelme, fôleg nagyujjain, amelyek idônként fel-le vagy oldalra mozdulnak.

Törzse is elárulja minden szenvedését, hirtelen, de nem nagy mozgásával, amely még inkább fárasztja, ahelyett, hogy enyhítené. Bordái mértéktelenül kitágultak testhelyzete miatt, és bizonyára már víz is gyülemlik tüdejében. Nem segítik a lélegzésben, amelyet inkább rekeszizmával végez, de az is kezd mindinkább megmerevedni. A vértolulás és a fulladozás percrôl-percre növekszik, ami látszik ajkának szederjessé válásán, amely lázban ég. Vöröses, violaszínû csíkok jelentkeznek nyakán, felduzzadt torkán, s elérnek egészen arcáig, füle és halántéka felé, míg orra keskennyé válik, vértelen, és szeme beesett és kékes színû ott, ahol nem folyt bele a korona által okozott sebekbôl csurgó vér.

Bal bordájának alsó része alatt látszik szívverése, amely szabálytalan, de heves, és idônként a rekeszizom görcse miatt erôsen rezeg, ami jól látszik kifeszült bôrén.

Arca már olyan, mint amilyennek halotti leplének fényképén látjuk. Orra elferdült és egyik oldalán dagadt. Jobb szeme is szinte be van zárva az alatta levô daganat miatt. Szája azonban nyitva van, felsô ajkán a sebet már alvadt vér fedi.

Szomjúsága nagyon nagy lehet a vérveszteség, a láz és a napsütés miatt. Gépiesen issza a belecsorgó izzadságot és könnyeket, a vérrel együtt, amely bajuszáról csorog. Ezzel nedvesíti meg nyelvét... A korona gátolja Ôt abban, hogy a keresztnek támassza fejét, és ezzel segítsen karjain és lábain. Veséi és gerince, ívet formál kifelé, ahogy lefelé csüng a kereszten.

A zsidók, akiket elkergettek az alsó térrôl, nem szûnnek meg sértegetni Ôt, és a bal lator visszhangozza a sértéseket. A másik, aki most mind nagyobb részvéttel néz az Anyára, és sír, keményen megfeddi ôt, amikor hallja, hogy Máriát is sértegeti:

-- Hallgass! Emlékezz arra, hogy te is egy asszonytól születtél! És gondolj arra, hogy a mieink sírtak gyermekeik miatt! Szégyenükben sírtak... mert mi bûnözôk voltunk. A mi anyáink meghaltak... Szeretném, ha bocsánatot kérhetnék tôle... De megtehetem?... Szent asszony volt... Megölte ôt a fájdalom miattam... Én bûnös vagyok... Ki bocsát meg nekem? Anya, haldokló Fiad nevében, könyörögj érettem!

Az Anya felemeli egy pillanatra szenvedô arcát, és nézi ôt, ezt a szerencsétlent, aki közeledik a bûnbánathoz anyjára való emlékezés és az Anya szemlélése által. Galambtekintetével mintha simogatná ôt.

Dizmás még erôteljesebben sír. Ez még inkább kiváltja a tömegbôl és társából a megvetést. A tömeg kiáltozik:

-- Brávó! Az anya megfogta ezt. Így két bûnözô fia van!

A másik megtoldja:

-- Azért szeret téged, mert kissé hasonlítasz szeretettjére.

(9-348)


Az utolsó szavak -- Jézus szenvedése
Az utolsó szavak	Jézus szenvedése

Jézus most szólal meg elôször:

-- Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit tesznek!

Ez az ima legyôzi Dizmás minden félelmét. Most rá mer nézni a Krisztusra, és azt mondja:

-- Uram, emlékezzél meg rólam, amikor Országodban leszel! Én igazságosan szenvedek itt. De légy irgalmas irántam, add meg nekem a békét a másik életben! Egyszer hallottalak beszélni, és ostoba módon megvetettem szavaidat. Most bánom. És elôtted bánom bûneimet, a Magasságbelinek Fia! Hiszem, hogy te az Istentôl jöttél. Hiszek hatalmadban. Hiszek irgalmasságodban. Krisztus, bocsáss meg nekem a te Anyád és Legszentebb Atyád nevében!

Jézus feléje fordul, és nagy részvéttel nézi. Nagyon szép mosoly jelenik meg gyötrött száján. Azt mondja:

-- Mondom neked: ma velem leszel a Paradicsomban.

A bûnbánó lator megnyugszik, és mivel már nem tudja kívülrôl a gyermekkorban tanult imákat, mintegy fohászimaként ismétli:

-- Názáreti Jézus, a zsidók királya, könyörülj rajtam! Názáreti Jézus, a zsidók királya, remélek benned! Názáreti Jézus, a zsidók királya, hiszem istenségedet!

A másik folytatja káromlásait.

Az ég mindjobban beborul. A nap most már csak nehezen tud áttörni a felhôkön. Hideg szél keletkezik, s fújja az ólmos felhôket. A szél néha eláll, majd ismét megindul. Még baljóslatúbb a levegô, amikor eláll a szél, s minden nyomottnak, halottnak tûnik.

Elôzôleg nem lehetett kibírni a napfényt. Most zöldessé válik a fény. Furcsának látszanak benne az arcok. A katonák, kemény vonásaikkal olyanok, mint a szobrok. A zsidók napbarnította arca földszínûvé válik. A nôk sápadtaknak tûnnek. Jézus is baljóslatú módon

elkékül, mintha már kezdene feloszlani a teste, mintha meghalt volna. Feje a mellére lóg. Ereje gyorsan elhagyja. Remeg, az ôt égetô láz ellenére. Gyengeségében azt a nevet mormolja, amelyet elôzôleg csak szíve mélyén mondott:

-- Mama! Mama! -- Halkan mormolja, mintegy sóhajként, mintha már könnyed révületben volna, ami meggátolja abban, amit szeretne visszatartani. És Mária minden alkalommal önkéntelenül feléje tárja karját, mintha segíteni akarná.

A kegyetlen népség kineveti a haldoklónak és Anyjának ezeket a gyötrelmeit. A papok és írástudók felmennek a kis térre, a pásztorok mögé. És amikor a katonák vissza akarják ôket kergetni, azt mondják:

-- Itt vannak ezek a galileaiak. Itt állunk mi is, akiknek igazolnunk kell, hogy az igazságszolgáltatás teljes. Távolról, ebben a furcsa fényben, nem láthatjuk.

Valóban sokakra mély benyomást tesz a fény, amely kezdi beburkolni a világot. Egyesek félnek. A katonák is az égre mutatnak, és egy palaszínû kúpra, amely úgy emelkedik ki egy csúcs mögül, mint egy fenyôfa. Víztölcsérnek látszik. Mindinkább felemelkedik, s mind feketébb felhôket hoz létre, mintha tüzet és lávát okádó tûzhányó lenne.

Ebben a félelmetes szürkületben adja Jézus Máriának Jánost, és Jánosnak Máriát. Lehajtja fejét, mert az Anya közelebb áll a kereszthez, hogy jobban lássa Fiát, és azt mondja:

-- Asszony, íme a te fiad! Fiú, íme a te Anyád!

Mária arca még fájdalmasabb ezek után a szavak után, amelyek Jézusának végrendeletét fejezik ki. Nem tud mást adni Anyjának, csak egy embert. Ô, aki az ember szeretetébôl megfosztja ôt a tôle született Istenembertôl. De a szegény Anya igyekszik némán sírni, mert nem képes visszatartani könnyeit. Azok minden erôlködése ellenére is kicsordulnak. De ajkán még ott van a rákényszerített mosoly, hogy megvigasztalja Ôt.

A fájdalmak mindinkább növekszenek. A fény mindinkább csökken.

Ebben a szürkületben jelenik meg a zsidók mögött Nikodémus és József, és azt mondják:

-- Adjatok helyet!

-- Nem lehet! Mit akartok? -- mondják a katonák.

-- Átmenni. Krisztus barátai vagyunk.

A papok feléjük fordítják fejüket:

-- Ki merészeli a lázadó barátjának vallani magát? -- kérdezik méltatlankodva.

József határozottan válaszol:

-- Én, a Nagytanács nemes tagja: Arimateai József, az öreg, és velem Nikodémus, a zsidók vezetôje.

-- Aki a lázadó mellé áll, maga is lázadó.

-- És aki a gyilkosok mellé áll, maga is gyilkos, Eleázár, Annás fia. Igaz módjára éltem. Most öreg vagyok, és közel a halálhoz. Nem akarok igazságtalanná válni, miközben az ég már leszáll fölém, és vele az örök Bíró.

-- És te, Nikodémus! Csodálkozom!

-- Én is. De csak egy dolgon: hogy Izrael annyira megromlott, hogy többé nem képes felismerni az Istent!

-- Undort keltesz bennem!

-- Adjatok akkor utat, és hagyjatok átmenni: Csak ezt kérem.

-- Hogy még jobban megfertôzd magadat?

-- Ha nem fertôzöm meg magamat azzal, hogy mellettetek állok, akkor semmi sem képes többé megfertôzni engem. Katona, itt van számodra az erszény és az engedély az átmenetelre. -- És a legközelebb álló tizedesnek odaad egy erszényt és egy viaszos táblát. A tizedes megnézi, és azt mondja a katonáknak:

-- Engedjétek átmenni a kettôt!

József és Nikodémus a pásztorok közelébe megy. Jézus talán nem látja ôket a mindinkább növekvô sötétségben és a haláltusától már fátyolos szemével. De ôk látják Ôt, és szégyenkezés nélkül sírnak az emberek elôtt, annak ellenére, hogy a papok már gyalázzák ôket.

Jézus szenvedése mindinkább növekszik. A testen már jelentkezik a tetanuszhoz hasonló görcs. Fájdalmát súlyosbítja a tömeg kiáltozása. A lélegzés mind nehezebbé válik számára, rekeszizmának mozgása gyengül, szívverése rendetlen. Arca felváltva egész vörössé, majd az elvérzett haldoklók halvány zöldjévé válik. A beszéd mind nehezebbé válik számára, mert nyakizmai belefáradnak abba, hogy ismételten felemelje fejét. A nyakán levô erek duzzadtsága átterjedt nyelvére is, amely nagyobbnak látszik, és lassan mozog. Háta, amikor a görcs nem képez ívet nyakszirtjétôl bokájáig, akkor is mindinkább elôre hajlik, mert a test súlya erre kényszeríti.

A nép már alig lát, mert a fény már sötétszürke, s csak a kereszt lábát lehet még kivenni. Jézus egyszerre csak elpetyhüdik, teste elôre lóg, többé nem lélegzik, feje mellére hajlik, mintha már meghalt volna.

Mária felkiált:

-- Meghalt! -- Tragikus kiáltás, amely elterjed a sötétben. Jézus valóban halottnak tûnik.

Egy másik nô kiáltása válaszol erre, s a nôk csoportjában zavar támad. Utána vagy tíz személy eltávozik, valakit támogatva. A sötétben nem lehet kivenni, kit.

-- Nem lehet! -- kiáltják a papok és a zsidók. -- Ez csak tettetés, hogy mi elmenjünk. Katona:. szúrd meg a lándzsáddal! Az jó orvosság arra, hogy visszakapja szavát. -- És mivel a katonák nem teszik ezt, a kövek és rögök zápora röpül a kereszt felé, eltalálva a Vértanút, és visszahullva a rómaiak vértjére.

Az orvosság, ahogy a zsidók gúnyosan nevezik, csodát tesz. Biztosan valamelyik kô célba talált, talán valamelyik kéz sebét, vagy a fejet érte, mert magasra céloztak. Jézus felsóhajt, és magához tér. Nehezen ismét lélegezni kezd, fejét jobbra hajtja, keresve egy helyet, ahol kevésbé szenvedne, de csak újabb szenvedést talál.

Nagy kínnal ismét felnyomja testét, és nagy erôvel felkiált:

-- Eloi, Eloi, lamma szebakteni! (Istenem, Istenem, miért hagytál el engem?!)

Minden bizonnyal úgy érzi, hogy az ég teljesen elhagyta.

A nép kineveti, és gúnyolja. Sértegeti:

-- Nem tud istenné tenni téged! Az ördögök átkozottak Isten elôtt!

Mások azt kiáltozzák:

-- Lássuk, hogy Illés, akit hív, eljön-e, hogy megmentse!

És ismét mások:

-- Adjatok neki egy kis ecetet, hogy kiöblítse a torkát! Az jót tesz a hangnak! Illés vagy Isten, mert bizonytalan, hogy a bolond kit akar, messze van... Nem hallja hangját! -- és nevetnek, mint a hiénák vagy mint az ördögök.

De egy katona se ad neki ecetet, és senki se jön az égbôl, hogy megvigasztalja. A magános haldoklás teljes, kegyetlen, természetfeletti módon is kegyetlen a Nagy Áldozat számára.

Visszatérnek a Getszemániban elszenvedett elhagyatottság gyötrelmei. Ez a végsô gyötrelem, s meggyorsítja a halál beálltát, mert kimeríti szívét.

A sötétség még inkább növekszik. Jeruzsálem teljesen eltûnik. Felhangzik Jézus fájdalmas hangja:

-- Szomjúhozom!

A szél, amely fúj, valóban kiszárítja még az egészségeseket is. A szél hordja a port, hideg, félelmetes. Mily fájdalmakat okozhat Jézus testének, tüdejének, szívének, torkának, kihûlt tagjainak, sebeinek. Minden arra szolgál, hogy gyötörje a Vértanút!

Egy katona odamegy egy edényhez, amelyben epével kevert ecet van, hogy keserû ízével növelje a halálra ítéltek nyálképzôdését. Belemárt egy szivacsot, rátûzi egy nádra, amely mellette van, és a Haldoklónak nyújtja. Jézus vágyakozva várja. Olyan, mint egy éhes kisgyermek, aki anyjának mellét keresi.

Mária látja ezt, és felsóhajtva mondja Jánosnak:

-- Ó, és én még könnyeim egy cseppjét sem tudom adni neki!... Ó, mellem, amely nem adsz tejet! Ó, Istenem, miért hagysz így el minket? Tégy egy csodát Gyermekem számára! Ki segít engem, hogy véremmel oltsam szomját, ha tejemmel nem tudom?...

Jézus, aki vágyakozva szopta a maró és keserû italt, undorában elfordítja a fejét. Mennyire marhatja az felsebzett ajkát?! Visszahúzódik, elgyengül, elhagyja magát.

Egész súlya lábaira nehezedik, teste elôre hajlik. Egy mozdulatot sem tesz, hogy enyhítsen ezen a fájdalmán. Feje egészen elôre hajlik. Lélegzete mind nehezebbé válik, inkább hörgés, mint lélegzés. Mind ritkábban lélegzik ki. Tüdeje mindinkább megmerevedik.

Mind halkabban panaszkodik, mint egy kisgyermek:

-- Mama! -- És a szerencsétlen Anya mormolja:

-- Igen, kincsem, itt vagyok!

Jézus látása elhomályosodik:

-- Mama, hol vagy? Nem látlak többé! Te is elhagytál? -- alig hallhatóan mormolja ezt. Mária válaszol:

-- Nem, nem, Fiam! Én nem hagylak el! Hallj engem, kedvesem.... A Mama itt van, itt van... és csak az gyötri, hogy nem mehet oda, ahol te vagy...

Ez gyötrelmes... És János szabadon sír. Jézus bizonyára hallja ezt a sírást. De nem mond semmit sem. Talán a közeli halál már révületet okoz neki, és nem tudja, mit mond, és nem fogja fel az anyai vigaszt és a szeretett tanítvány szeretetét sem.

Longinus figyeli Jézust. Igyekszik legyôzni felindulását, de arcán látszik érzelmeinek hullámzása, és szemében könny csillog, s csak vasfegyelmével tudja visszatartani sírását. A közelebb álló katonákon is látszik a részvét.

Csend. Utána a teljes sötétben a szavak:

-- Minden beteljesedett! -- és utána a mindinkább hörgéssé váló lélegzés, mind nagyobb közökben, mind gyengébben.

A Máriák mindnyájan sírnak, és mivel a tömeg elhallgatott, a hörgésre figyelve, hallani lehet sírásukat.

Megint csend. Utána végtelen kedvességgel a buzgó ima:

-- Atyám, kezedbe ajánlom lelkemet!

Ismét csend. A hörgés is halkabbá válik. Utána az utolsó görcs. Kegyetlen görcs, amely mintha le akarná tépni a testet a keresztrôl. Háromszor halad végig a lábtól a fejig, felszakítva a korbácsolás sebeit. Feje háromszor keményen beleütôdik a keresztbe. A görcs azzal végzôdik, hogy az egész test nagy ívben kifeszül, remegve; rettenetes még látni is, és utána egy erôs kiáltás hasítja át a levegôt, amit az evangélium is említ. Anyját akarja hívni, de csak annyit tud kiáltani:

-- Ma... -- Utána semmi.

Feje visszaesik mellére, teste elôre dûl, a remegés megszûnik, lélegzése is megszûnik. Meghalt.

A föld félelmetes robajjal válaszol a Megölt kiáltására. Olyan, mintha ezernyi hatalmas kürt szólalna meg egyszerre. Villámok cikáznak az égen, csapnak le a városra, a Templomra, a tömegre... Egyedül a villámok világítanak a sötétben. A föld remeg, forgószél keletkezik. A Golgota csúcsa ingadozik és ugrándozik annyira, hogy a kereszteket feldôléssel fenyegeti.

Longinus, János, a katonák belekapaszkodnak, amibe tudnak, hogy el ne essenek. János fél kézzel a keresztet fogja, másikkal Máriát támogatja, aki az ô mellére borul. A latrok ordítanak félelmükben. A tömeg még inkább ordít, és szeretne elmenekülni. De nem tud. Egymásra esnek az emberek, megsebesülnek, gurulnak lefelé a lejtôn. Eszüket vesztik.

Háromszor ismétlôdik meg a földrengés és a forgószél, és utána teljes csend áll be a halott világban. Csak a villámok hasítják még át a levegôt, de hang nélkül, megvilágítva a menekülô zsidókat, akik kezüket fejükön tartják, vagy elôre nyújtják, vagy az égre emelik, amelyet eddig megvetettek, de amelytôl most félnek. Sokan a földön fekszenek. Meghaltak, vagy elájultak? A falakon belül ég egy ház.

Mária felemeli fejét János keblérôl, és nézi Jézusát. Hívja ôt, mert rosszul lát a kevés fényben, és könnyekkel telt szemeivel. Háromszor hívja:

-- Jézus! Jézus! Jézus!

Ez az elsô alkalom, hogy nevén szólítja Ôt, mióta a Kálvárián van. Végre egy villámlásnál, amely mintegy koronát képez a Golgota csúcsa körül, látja, mozdulatlanul, egészen elôre hajolva, feje annyira elôre és jobb oldalra hajolva, hogy arca érinti vállát és álla bordáit. Akkor megérti. Remegô karjait kitárja a sötétben, és felkiált:

-- Fiam! Fiam! Fiam! -- Utána figyel... Szája nyitva van, mintha azzal is figyelne, szemei tágra nyílva, hogy lásson, lásson... Nem tudja elhinni, hogy Jézusa nincs többé.

János, aki szintén nézi és figyeli Jézust, és felfogja, hogy minden befejezôdött, átöleli Máriát, és igyekszik eltávolítani, mondva:

-- Nem szenved többé.

De mielôtt az apostol befejezte volna a mondatot, Mária, aki felfogta, kiszabadítja magát, meggörnyedve elfedi szemét kezével, és felkiált:

-- Nincs többé Fiam!

Utána remeg, és elesne, ha János nem vonná szívére. Majd János leül a földre, hogy jobban tudja keblén tartani Máriát, míg a másik két Mária oda nem siet, és át nem veszi az apostol szerepét az Anyánál.

Magdolna leül oda, ahol János volt, és mintegy ölében tartja Máriát, megcsókolva sápadt arcát. Márta és Zsuzsanna egy ecetbe mártott ronggyal megtörli halántékát és orrát, miközben rokona kezét csókolja, és nevén szólítja ôt. Amint Mária kinyitja szemét, és körülnéz, a fájdalomtól szinte eszét vesztve, azt mondja neki:

-- Leányom, kedves leányom, idefigyelj... mondd nekem, hogy látsz engem... a te Máriád vagyok... ne nézz így rám!... -- És miután Mária felsóhajt, és könnyezni kezd, a jó Mária, Alfeus felesége azt mondja:

-- Igen, igen, sírj... Itt, velem, mint egy mamával, szegény, szent leányom -- és amikor hallja ôt azt mondani: ,,Ó, Mária! Mária! Láttad?'' -- felsóhajt: ,,Igen, igen... de... de... leányom... ó, leányom!...'' Nem talál más szavakat az öreg Mária. Egy csüggedt sírás, amelyet a többiek visszhangoznak, azaz Márta és Mária, János anyja és Zsuzsanna.

Longinus odamegy Jánoshoz, és halkan mond neki valamit. Utána egy lándzsát kér az egyik katonától. Figyeli az asszonyokat, és Máriát, aki lassan magához tér. Mindnyájan háttal vannak a keresztnek.

Longinus a keresztre feszített elé áll, tanulmányozza, és utána a lándzsa mélyen behatol jobbról balra.

János küzd a vággyal, hogy lássa, és a rettegéssel, hogy meglátja, és egy pillanatra elfordítja arcát.

-- Megtörtént, barátom -- mondja Longinus, és befejezi: -- Jobb így. Mint egy lovag. És csonttörés nélkül... Valóban egy Igaz volt!

(9-341)


Befejezés -- Jézus szenvedése
Befejezés	Jézus szenvedése

Jézus szenvedése befejezôdött halálával. Máriáé azonban még tovább tartott, egészen a feltámadásig.

Jézus levételét a keresztrôl, temetését és a Fájdalmas Anya további szenvedését megtaláljuk a Mária életérôl szóló füzetsorozat 13. 14. és 15. kötetében.

Jézus feltámadását és fontosabb jelenéseit a ,,Feltámadott!'' címû füzetben írtuk le. ,,Az apostolok keresztútja'' kiegészíti ezt, és belôle újabb részleteket tudunk meg Jézus szenvedésérôl.

Gamáliel, amikor a Templomban tapasztalta a földrengést és látta a kettészakadt függönyt a Szentek Szentjében, felfogta, hogy ez volt a 12 éves Jézus által megígért jel. Felrohant a Kálváriára, hogy ott bocsánatot kérjen Jézustól. Errôl a ,,Tizenöt titok'' 45. oldalán olvashatunk. Gamáliel késôbb kereszténnyé lett, amint ,,Az Ôsegyház'' 31-36. oldalán olvashatjuk.


Feltámadt!
Feltámadt!	Feltámadt!

Jézus feltámadását, elsô jelenését a Szûzanyának és mennybemenetelét a ,,Tizenöt titok'' címû füzetben találhatjuk meg, a rózsafüzér titkok között. Itt csak húsvét vasárnapjának fôbb jelenéseit és a rákövetkezô vasárnapi jelenést ismertetjük.

Valtorta Mária azonban bôségesen leírja Jézus számos egyéb jelenését is, kivéve a Péternek való megjelenést, amirôl neki nem volt látomása, s ami nem illeszthetô bele -- legalábbis lélektanilag -- a húsvéti jelenésekbe, pedig a Szentírás említi, de az sem írja le.

A csodás halfogással kapcsolatos jelenés az ,,Evangéliumok'' címû füzetsorozatban található meg.

A Tábor-hegyi jelenést, és az apostoloknak, tanítványoknak tartott hosszú beszédét, valamint a mennybemenetel elôtt tartott búcsúbeszédét az ,,Utolsó oktatások'' címû füzetben ismertetjük.

Jézus elvitte apostolait a Getszemáni-kertbe és megjelent nekik, miután meglátogatták a Golgotát, hogy lelkileg megnyugtassa ôket, és ellensúlyozza a menekülés miatt érzett nagy lelkiismeret furdalásukat. Ezt részletesen megtaláljuk ,,Az apostolok keresztútja'' címû füzetben.

A 46-47. oldalon a feltámadt Jézusra vonatkozó megfigyeléseket írjuk le, ami emlékezetünkbe idézi Szent Pál szavait a feltámadt test tulajdonságairól. (1 Kor 15,42-49)

Reméljük, rajtunk is beteljesednek majd az ô szavai:

,,Ahogy a földi ember alakját magunkon hordozzuk, a mennyeinek az alakját is magunkon fogjuk hordozni.''


Az asszonyok a sírnál -- Feltámadt!
Az asszonyok a sírnál	Feltámadt!

Az asszonyok már nagyszombaton elkészítették a fûszereket és keneteket, amelyekkel meg akarták kenni Jézus testét, mert azt hitték, hogy az is romlásnak indult már, mint Lázáré, s noha hittek feltámadásában, megfelelôbbnek tartották, hogy feltámadása elôtt még egyszer alaposan megmossák és bebalzsamozzák. Mária is velük akart menni, úgyszintén János és Péter is, de Magdolna lebeszélte ôket errôl. Így csak hat asszony ment a sírhoz, de ezek is óvatosságból három különbözô utat választottak.

Mária Magdolna ment a legrövidebb úton, mert a többiek féltek vele menni, attól tartva, hogy annál a kapunál, amelyet ô választott megkérdezik, hová mennek, s elfogják ôket.

Más úton ment Márta, Mária, Alfeus felesége, és Johanna, Kúza felesége.

Salome és Zsuzsanna választották a harmadik utat.

Mária Magdolna nehézség nélkül átjutott a város kapuján, és már a sírkerthez vezetô úton járt, amikor hajnalodni kezdett. Látta a keleten feltûnt nagy fényt, amely gyönyörû, lángoló golyóként suhant, mint egy meteor, a sír felé. Nem fogta fel azonban, hogy ez is, és az erôs földrengés is, ami nyomában keletkezett, kapcsolatban áll Jézus feltámadásával.

Amikor a sírhoz ért, azt már nyitva találta, és az ôrök ijedtségükben elfutottak, elmondva mindenkinek, akivel találkoztak, hogy Jézus feltámadt -- bár ôk nem látták Ôt, csak a sírt elzáró kô elgördülését és a sír üres voltát tapasztalták.

Mária, amikor meglátja az üres sírt, felkiált:

-- Jaj nekem! Ellopták!

Rögtön elsiet, hogy a szomorú hírt tudtul adja Péternek és Jánosnak, akik az utolsó vacsora házában tartózkodnak.

-- Elvitték az Urat a sírból! Ki tudja, hová tették! -- mondja lélekszakadva, amikor megérkezik.

Péter és János erre gyorsan a sírhoz megy, Mária Magdolna pedig elôttük siet.

Míg Mária Magdolna távol jár, s mielôtt visszaérkezne, Zsuzsanna és Szalóme is a sírhoz ér. Ôk is érzik útközben a heves földrengést. A sírból nagy fényt látnak kiáradni, s mikor benéznek egy nagyon szép, ragyogó alakot látnak állni, aki kedvesen mosolyog rájuk.

Az asszonyok meglepetésükben megdöbbenve térdre esnek. De az angyal kedvesen szól hozzájuk:

-- Ne féljetek tôlem! Én az isteni Fájdalom angyala vagyok. Azért jöttem, hogy örvendjek végének. Jézus többé nem érez fájdalmat, nem alázza meg a halál. A Názáreti Jézus, a Keresztrefeszített, akit ti kerestek feltámadott. Nincs többé itt! Üres a hely, ahová tették. Örvendezzetek velem! Menjetek! Mondjátok meg Péternek és a tanítványoknak, hogy Ô feltámadott, és elôttetek megy Galileába. Ott hamarosan ismét meglátjátok, amint megmondotta.

Az asszonyok arccal a földre buknak, és amikor felkelnek, úgy elfutnak, mintha büntetéstôl félnének. Megrémülve mormolják:

-- Most meghalunk! Láttuk az Úr angyalát!

Amikor a nyílt mezôre érnek, megállnak tanácskozni. Mit tegyenek? Ha elmondják, amit láttak, senki se hisz nekik. Talán még meg is vádolják ôket, hogy megölték az ôröket. Nem! Nem mondhatnak semmit, sem barátnak, sem ellenségnek.

Félénken, szótlanul térnek vissza más úton az utolsó vacsora házába. Ott még Máriának se mondanak semmit. Arra gondolnak, hogy talán az ördög csele volt, amit láttak. Oly alázatosak, hogy méltatlanoknak tartják magukat arra, hogy ôk Isten küldöttjét láthatták volna. A Sátán akarta megfélemlíteni és eltávolítani ôket onnan. Sírnak és imádkoznak, mint két remegô gyermek.

A harmadik csoport: Johanna, Alfeus felesége: Mária és Márta a földrengés után azt gondolják:

-- Jobb is, hogy mindenki fél! Talán az ôrök is félni fognak.

Ôk még úton vannak, amikor Mária Magdolna visszaérkezik a sírhoz. János már ôelôtte odaért. Az angyal már nincs ott, sem az ôrök. János félénken letérdel, és benéz a sírba. De ott csak a halotti leplet és a kötelékeket látja.

-- Valóban nincs itt, Simon! Mária jól látta. Jöjj, lépj be, nézz körül! -- mondja Péternek.

Péter nagyon kifulladt a futástól, s nagyokat lélegzik, amikor belép a sírba. Útközben azt mondta: ,,Nem merek közelébe menni annak a helynek!'' De most nem gondol másra, csak arra, hogy kiderítse, hol lehet a Mester. Hívja is, mintha egy sötét sarokban rejtôzhetne.

A hajnali sötétségben nem sokat lát a még sötétebb sírban. Ráadásul még János és Mária is a sír bejáratánál állnak, s így még kevesebb fény hatolhat be. Péter tapogat, s érzi, hogy a hely, ahová Jézust tették üres.

-- Nincs itt, János! Nincs itt!... Ó! Gyere be te is! Én annyit sírtam, hogy szinte semmit sem látok ennél a kevés fénynél.

János feláll térdelô helyzetébôl és belép. Közben Péter felfedezi a halotti leplet a sarokban, szépen összehajtva.

-- Valóban ellopták. Az ôrök nem miattunk voltak itt, hanem azért, hogy ezt tegyék... És mi hagytuk ôket ezt tenni! Azáltal, hogy elmentünk, megengedtük ezt...

-- Ó! Hová tették?

-- Péter, Péter! Most... aztán igazán vége!

A két tanítvány megsemmisülve megy ki.

-- Menjünk, asszony! Te mondd meg az Anyának...

-- Én nem megyek el. Itt maradok... Valaki jön majd... Ó! Én nem megyek... Még van itt valami belôle. Igaza volt az Anyának... Belélegezni e levegôt, ahol Ô volt az egyetlen vigasz ami megmaradt számunkra.

-- Az egyetlen vigasz... Most te is látod, hogy oktalanság volt remélni... -- mondja Péter.

Mária nem is válaszol. Leroskad a földre, a sír bejárata mellett és sír, míg a többiek lassan elmennek.

Utána felemeli fejét és benéz, és könnyei között látja, hogy két angyal ül a bebalzsamozás sziklája fejénél és lábánál. Szegény Máriát annyira elkábítja mind hevesebb küzdelme a kihaló remény és a hit között, amely nem akar meghalni, hogy eltompultan nézi, s még csak nem is csodálkozik rajta. Nincs már mása, csak könnyei, amelyek bôségesen hullanak, miután hôsiesen visszatartotta azokat.

-- Miért sírsz, asszony? -- kérdi az egyik fényben úszó ifjú, mert nagyon szép serdülôknek látszanak.

-- Mert elvitték Uramat, és nem tudom, hová tették.

Mária nem fél beszélni velük, nem kérdezi: ,,Kik vagytok?'' Semmi; semmi se ejti többé csodálatba. Számára már megszûnt minden, amin csodálkozni tudna. Most már csak egy összetört teremtés, aki csendesen sír, és nem is igyekszik visszatartani.

Az ifjú angyal társára néz és elmosolyodik. A másik szintén. Mindkettô arcán sugárzik az angyali öröm, amint kifelé tekintenek, a kertbe, ahol ezernyi virág nyílik ki az elsô napsugárra a gyümölcsöskert sûrû almafáin.

Mária megfordul, hogy lássa, mit néznek. És lát egy nagyon szép Embert, akit azonban nem ismer fel rögtön.

Az Ember részvéttel nézi ôt és megkérdi:

-- Asszony, miért sírsz? Kit keresel?

Jézus talán attól tart, hogy a hirtelen öröm megölné Máriát, akinek érzelmei egészen kimerültek, s azért burkolózik részvétbe. Mária sóhajtozva mondja:

-- Elvitték az Úr Jézusomat! Eljöttem, hogy bebalzsamozzam, mielôtt feltámad... Összeszedtem minden bátorságomat, reményemet, hitemet és szeretetemet... és most nem találom Ôt többé... Minden szeretetemre, hitemre, reményemre és bátorságomra szükségem volt, hogy megvédjem ôt az emberektôl... de minden hiábavaló! Az emberek elrabolták azt, akit szeretek, és vele együtt mindenemet, amim volt... Ó, Uram, ha te vitted el ôt, mondd meg, hová tetted! És én elviszem... Nem mondom meg senkinek... Közös titkunk lesz. Nézd: én Teofil leánya vagyok, Lázár nôvére, de térdenállva kérlek, mint egy rabszolga. Azt akarod, hogy megvegyem tôled a Testet? Megteszem. Mennyit akarsz? Gazdag vagyok. Annyi aranyat és drágakövet tudok adni neked, amennyi az ô súlya. De add vissza nekem! Nem árullak el téged. Meg akarsz ütni? Tedd meg! Addig, míg vérzek, ha akarod. Ha gyûlölöd ôt, töltsd ki rajtam! De add vissza nekem! Ó, Uram, ne tégy szegénnyé engem ezzel a szerencsétlenséggel! Légy irgalmas egy szegény asszonyhoz!... Nem akarod nekem adni? Tedd meg akkor Anyjáért! Mondd meg nekem! Mondd meg nekem, hol van az én Uram, Jézus. Erôs vagyok. Karomba veszem, és úgy viszem, mint egy gyermeket, biztonságban. Uram... Uram... látod... három napja lesújtott ránk Isten haragja azért, amit Isten Fiával tettek... Ne tetézd meg a bûntényt megszentségtelenítéssel!...

-- Mária! -- Jézus tündököl, amikor megszólítja. Kinyilatkoztatja magát diadalmas ragyogásában.

-- Rabboni! -- Mária kiáltása valóban lezárja a halál körét. Elsô felkiáltásával a sötét gyûlölet bepólyázta az Áldozatot a temetés kötelékeivel, a másodikkal a szeretet fényei növelték ragyogását.

És Mária feláll, miközben kiáltása betölti a gyümölcsöskertet, odafut Jézus lábához, és meg akarja csókolni.

Jézus megérinti homlokát mutatóujjával, hogy távol tartsa ôt:

-- Ne érints meg! Még nem mentem fel Atyámhoz ebben az öltözetben. Menj testvéreimhez és barátaimhoz, és mondd meg nekik, hogy felmegyek Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, Istenemhez és a ti Istenetekhez. És utána eljövök hozzájuk. -- És Jézus eltûnik, elnyeli ôt a nagy fényesség, amelybe nem lehet beletekinteni.

Mária megcsókolja a földet, ahol Ô volt, és hazafut. Mint egy rakéta úgy megy be, mert a kapu nyitva van, a ház gondnoka éppen ki akar menni, hogy a kúthoz menjen. Mária kinyitja a szoba ajtaját, ahol Jézus Anyja van, és kiáradó szívvel kiáltja:

-- Feltámadott! Feltámadott! -- és boldogan sír.

Közben odasiet Péter és János, és a vacsora termébôl elôjön a félénk Szalóme és Zsuzsanna, és hallgatják beszámolóját. Ekkor belép az utcáról Mária, Alfeus felesége Mártával és Johannával és lélekszakadva mondják, hogy ôk is ott voltak a sírnál, és láttak két angyalt, akit ôk az Istenember ôrangyalának és az Ô Fájdalma angyalának tartottak, és akik megparancsolták nekik, mondják meg a tanítványoknak, hogy Ô feltámadt.

És mivel Péter csóválja a fejét, erôsködve mondják:

-- Igen! Azt mondták: ,,Miért keresitek az Élôt a halottak között? Ô nincs itt. Feltámadt, amint megmondta, amikor még Galileában volt. Nem emlékeztek rá? Azt mondta: »Az Emberfiának a bûnösök kezébe kell adatnia, hogy megfeszítsék, de harmadnapra feltámad«''.

Péter fejét csóválva mondja:

-- Túl sok dolog ezen a napon. Ti megzavarodtatok.

Magdolna felemeli fejét Mária keblérôl, és azt mondja:

-- Láttam! Beszéltem vele! Azt mondta nekem, hogy felmegy az Atyához, és utána eljön. Milyen szép volt! -- és sír, de úgy, mint még soha, most, hogy már nem kell kínoznia magát, hogy legyôzze a minden oldalról felmerülô kételyt.

De Péter, és János is nagyon kételkednek. Tartózkodók, de szemükbôl ki lehet olvasni: ,,Asszonyi képzeletjáték!''

Most Zsuzsanna és Szalóme is meg mer szólalni. De az elkerülhetetlen eltérés a részletekben az ôröket illetôleg, akik elôször olyanok voltak, mint a halottak, és utána nem voltak halottak; az angyalok, akikbôl egyszer egy, máskor kettô volt ott, és akik az apostoloknak nem mutatkoztak, a két változat, az egyik szerint Jézus ide jön, a másik szerint elôremegy Galileába, azt eredményezi, hogy az apostolok kételkednek, s mindinkább megerôsödik meggyôzôdésük.

Mária, az Anya boldogan hallgat, Magdolnát támogatva. Érthetetlen ennek az anyai hallgatásnak a titka.

Mária, Alfeus felesége azt mondja Szaloménak:

-- Térjünk vissza mi ketten. Lássuk, hogy mindnyájan részegek vagyunk-e... -- és kifutnak.

A többiek ott maradnak, s békésen elviselik, hogy az apostolok kinevetik ôket. Mária mellett állnak, aki hallgat, gondolataiba merülve, amit mindenki saját módján magyaráz, és senki sem fogja fel, hogy elragadtatásban van része.

A két idôs asszony visszatér:

-- Igaz! Igaz! Láttuk Ôt! Barnabás kertje mellett azt mondta nekünk: ,,Béke veletek! Ne féljetek! Menjetek, mondjátok meg testvéreimnek, hogy feltámadtam, és néhány napon belül Galileába megyek. Ott még együtt leszünk.'' Így mondta. Máriának igaza van. Meg kell mondani azoknak, akik Betániában vannak, Józsefnek, Nikodémusnak, a leghûségesebb tanítványoknak, a pásztoroknak, hogy menjenek, menjenek... Ó! Feltámadt! -- és boldogan sírnak.

-- Bolondok vagytok, asszonyok! A fájdalom megzavart titeket. A fény angyalnak tûnt elôttetek. A szél hangnak. A nap Krisztusnak. Nem bírállak titeket. Megértelek titeket, de csak annak tudok hinni, amit láttam: a sír nyitva áll és üres, és az ôrök elfutottak az ellopott testtel.

-- De maguk az ôrök is azt mondják, hogy föltámadt! Forrong a város, és a papok vezetôi eszüket vesztik a haragtól, hogy az ôrök beszéltek, amikor ijedten elfutottak! Most azt akarják, hogy mást mondjanak, és lefizetik ôket. De már elmondták. És ha a zsidók nem hisznek a feltámadásban, nem akarnak hinni, sokan mások azonban hisznek...

--Hm! Az asszonyok!... -- Péter vállat von, és el akar menni.

Mária mindeddig szívén tartotta Magdolnát, aki nagy örömében úgy sír, mint egy fûzfa a záporban. Most megcsókolja annak szôke haját, és felemeli átváltozott arcát, és röviden azt mondja:

-- Valóban feltámadott. Karomban tartottam és megcsókoltam sebeit. -- És ekkor Magdolna fölé hajolva mondja: -- Igen, az öröm még erôsebb a fájdalomnál. De ez csak homokszem ahhoz képest, ami a te örömöd örök óceánja lesz. Boldog vagy te, aki lelkedbôl beszéltél okoskodás helyett.

Péter nem meri többé tagadni... és a régi Péterre valló változással, amely most visszatér és kivirul benne, azt mondja, kiáltva, mintha nem is tôle függött volna a késlekedés, hanem másoktól:

-- De akkor, ha úgy van, tudatni kell a többiekkel is. Azokkal, akik szétszóródtak a vidéken... meg kell keresni ôket... Fel, mozogjatok! Hogy ha idejönne... legalább minket itt találjon! -- és nem veszi észre, hogy már bevallotta, nem hisz vakon a feltámadásban.

(10-9.30.)


Emmausz felé -- Feltámadt!
Emmausz felé	Feltámadt!
(Mk 16,12-13; Lk 24,13-35

Egy hegyvidéki úton két középkorú férfi lépdel szaporán. Jeruzsálembôl jönnek. Beszélgetnek egymással. Az idôsebbik azt mondja a másiknak, aki legfeljebb harmincöt éves lehet:

-- Azt hiszem legjobb ezt tenni. Nekem családom van, és neked is. A Templom nem tréfál. Végezni akar vele. Igaza van? Nincs igaza? Nem tudom. De azt tudom, hogy mindörökre végezni akarnak ezzel.

-- Ezzel a bûnténnyel, Simon. Nevezd igazi nevén! Mert legalább bûntény.

-- Attól függ. Bennünk a szeretet forrong a nagytanács ellen. De talán... ki tudja!

-- Semmiképpen. A szeretet megvilágosít. Nem visz tévedésbe.

-- A nagytanács, a papok, a vezetôk is szeretnek. Szeretik Istent. Azt, akit egész Izrael szeretett attól kezdve, hogy Isten szövetséget kötött a pátriárkákkal. Akkor a szeretet számukra is világosság, és nem visz tévedésbe!

-- Az ô szeretetük nem az Úrra irányul. Igen. Izrael a századokon keresztül ebben a hitben van. De mondd nekem: Mondhatod-e, hogy még hit az, amit a Templom vezetôi, a farizeusok, az írástudók, a papok adnak nekünk? Te úgy látod? Az Úr szent aranyával fizették le az árulót, és fizetik le most az ôröket. Az elsôt azért, hogy elárulja Krisztust, a másodikat, hogy hazudjanak. Ó! Nem tudom, hogy az örök Hatalmas miként elégedett meg azzal, hogy megrendítette a falat és kettétépte a Függönyt! Mondom neked, szerettem volna, ha a romok maguk alá temették volna az új filiszteusokat. Mindet!

-- Kleofás! Te nagyon bosszúálló lennél.

-- Bosszút állnék. Mert, tételezzük fel, hogy Ô csak egy próféta volt, akkor is megengedett nekik, hogy megöljenek egy ártatlant? Mert ártatlan volt! Sose láttad Ôt azoknak a bûntényeknek egyikét is elkövetni, amelyekrôl vádolták, hogy megöljék!

-- Nem. Senki. Azonban egy tévedés történt.

-- Hogyan, Simon?

-- Az volt a tévedés, hogy nem szabadította ki magát a keresztrôl. Azért, hogy megerôsítse hitünket, és hogy megbüntesse a hitetlen szentségtörôket. El kellett volna fogadnia a kihívást, és le kellett volna szállnia a keresztrôl.

-- Megtette késôbb. Feltámadt.

-- Feltámadt, hogyan? Csak lelkével, vagy lelkével és testével?

-- De hiszen a lélek örök! Nem kell feltámadnia! -- kiált fel Kleofás.

-- Azt én is tudom. Azt akartam mondani: ha feltámadt egyetlen isteni természetével, felette áll minden emberi ármánykodásnak. Mert most lelke félt az emberi ármánykodástól. Hallottad, nemde? Márk mondta, hogy a Getszemániban, ahol imádkozott egy sziklánál, minden véres. János, aki beszélt Márkkal, azt mondta neki: ,,Ne lépjetek erre a helyre, mert ezt a vért az Istenember verítékezte.'' Ha vért verítékezett, mielôtt megkínozták, nagyon félhetett attól!

-- Szegény Mesterünk!... -- szomorúan elhallgatnak.

Jézus csatlakozik hozzájuk, és megkérdi:

-- Kirôl beszéltek? A csendben hallottam idônként beszédeteket. Kit öltek meg? -- Jézust nem ismerik fel, mert szegény utasnak látszik, akinek sietôs a dolga.

-- Máshonnan való vagy, ember? Nem tartózkodtál Jeruzsálemben? Poros ruhád és elnyûtt szandálod arra vallanak, hogy fáradhatatlan vándor vagy.

-- Az vagyok. Nagyon messzirôl jövök...

-- Akkor fáradt vagy. Messzire mész?

-- Nagyon, még messzebbre, mint ahonnan jöttem.

-- Kereskedô vagy?

-- A legnagyobb úr számára kell szereznem egy meghatározott számú juhot. Be kell járnom az egész világot, hogy kiválogassam a juhokat és bárányokat, és válogatnom kell a vad nyájakból is, amelyek azonban, miután megszelídítették ôket, jobbakká lesznek, mint azok, amelyek most nem vadak.

-- Nehéz munka. És tovább mentél anélkül, hogy Jeruzsálemben tartózkodtál volna?

-- Miért kérditek ezt?

-- Mert úgy látszik, egyedül te nem tudod, mi történt ott ezekben a napokban.

-- Mi történt?

-- Te messzirôl jössz, és talán nem tudod. De kiejtésed galileai. Azért jóllehet egy idegen királyt szolgálsz, tudod, ha körül vagy metélve, hogy három éve egy nagy próféta támadt országunkban, akit Názáreti Jézusnak hívtak, nagy tetteket mûvelt és hatalmas volt szóban is Isten és az emberek elôtt, és prédikálva bejárta az egész országot. Messiásnak mondta magát. Szavai és tettei valóban Isten Fiára vallottak, amint Ô is annak mondta magát.... Most tudod, miért... De körül vagy metélve?

-- Elsôszülött vagyok és az Úrnak szentelve.

-- Akkor ismered vallásunkat.

-- Egy szótagja sem ismeretlen elôttem. Ismerem a parancsolatokat és a szokásokat....

-- Akkor tudod, hogy Izrael ígéretet kapott a Messiást illetôleg, aki mint hatalmas király egyesíti majd Izraelt. Azonban nem ez történt...

-- Hát mi?

-- Ô nem tört földi uralomra. Hanem azt mondta, Ô egy örök és szellemi birodalomnak a királya. Nem egyesítette, hanem szétszakította Izraelt, mert most megoszlik azok között, akik hisznek benne és azok között, akik gazembernek mondják Ôt. Valóban nem királyi anyagból készült, mert csak szelídséget és megbocsátást akart. Ilyen hadsereggel hogyan lehet leigázni és legyôzni másokat?...

-- És akkor?

-- És akkor a fôpapok és Izrael vénei elfogták, és halálra ítélték... igazában hamisan vádolva Ôt. Az Ô vétsége az volt, hogy túlságosan jó volt és túlságosan szigorú...

-- Ha az egyik volt, hogyan lehetett a másik is?

-- Lehetett, mert nagyon szigorú volt az igazság megmondásában Izrael vezetôi elôtt, és túl jó, mert csodálatos módon nem ölte meg ôket, villámmal sújtva igazságtalan ellenségeit.

-- Oly szigorú volt, mint a Keresztelô?

-- Íme... nem tudod. Keményen korholta, fôleg az utóbbi idôkben az írástudókat és farizeusokat, és megfenyegette azokat, akik a Templomban voltak, hogy kihívják magukra Isten haragját. De azután, ha egy bûnös bûnbánatot tartott, és Ô látta szívében az igazi bánatot, mert a Názáreti jobban olvasott a szívekben, mint egy írástudó az írásban, akkor egy anyánál is kedvesebb volt.

-- És Róma megengedte, hogy megöljenek egy ártatlant?

-- Pilátus elítélte... De nem akarta, és azt mondta: Igaz. Megfenyegették azonban, hogy bevádolják a császárnál és félt. Végül kereszthalálra ítélte, és ott meghalt. Ez nagyon elbátortalanított minket, mivel féltünk a nagytanácstól. Mert én Kleofás vagyok, Kleofás fia, és ez Simon, mindketten Emmauszból, és rokonok vagyunk, mert én az ô legidôsebb leányának férje vagyok; és mi a Próféta tanítványai voltunk.

-- És most már nem vagytok?

-- Reméltük, hogy Ô lesz az, aki megszabadítja Izraelt, és azt is, hogy egy csodával megerôsíti szavait. E helyett...

-- Mit mondott?

-- Mondtuk neked: ,,Én Dávid országából jöttem. Én vagyok a béke Fejedelme'', és így tovább. És azt mondta: ,,Jöjjetek az Országba'', de utána nem adta nekünk országát. És azt mondotta: ,,Harmadnapon feltámadok.'' Most már három napja halott. Már be is fejezôdött, mert kilenc óra elmúlt, és Ô nem támadt fel. Az asszonyok és az ôrök azt mondják, hogy feltámadott. De mi nem láttuk. Most azt állítják az ôrök, hogy csak azért mondták ezt, hogy kimentsék magukat, mivel a Názáreti tanítványai ellopták a holttestet. De a tanítványok!... Mikor még élt mi mind elhagytuk ôt, mert féltünk... és biztosan nem loptuk el most, hogy meghalt. És az asszonyok... ki hisz nekik? Vitatkoztunk ezen. És tudni akartuk, hogy Ô csak istenivé vált lelkével akart-e feltámadni, vagy testével is. Az asszonyok azt mondják, hogy az angyalok -- mert azt mondják, a földrengés után angyalokat is láttak, és lehet, mert már pénteken megjelentek az igazak a sírokból -- azt beszélik, hogy az angyalok mondták: Ô olyan, aki többé sose hal meg. És valóban úgy látszik, ilyennek látták Ôt az asszonyok. Azonban közülünk ketten, két vezetô, a sírhoz ment. És azt üresnek látták, amint az asszonyok is mondták, és Ôt nem látták sem ott, sem másutt. Ez nagyon lever minket, mert nem tudjuk többé, mit gondoljunk!

-- Ó! Mily ostobák vagytok és nehéz felfogásúak! És mily lassúak a próféták szavainak elhívésében! Nemde ezt mondták? Izrael tévedése ez: helytelenül magyarázzák Krisztus királyságát. Ezért nem hittek Neki. Ezért féltek tôle. Ezért kételkedtek ti is most. A nép felsô és alsó rétegében, a Templomban és a falvakban mindenütt egy emberi természet szerinti királyt vártak. Isten gondolataiban Izrael Királyságának helyreállítása nem korlátozódott sem az idôre, sem a térre, sem az eszközökre, mint ti képzeltétek.

Nem az idôre: minden királyság, a leghatalmasabb is, mulandó, nem örök. Emlékezzetek vissza a hatalmas fáraókra, akik Mózes idejében elnyomták a zsidókat. Mily sok királyi ház ért véget, és lélek nélküli testük a titkos sírok mélyén nyugszik! Ha az örökkévalósághoz mérjük uralkodásuk idejét, az csak egy órát tesz ki, vagy még annyit sem. Ez a Királyság örök.

Nem a térre: Izrael Országának mondták, mert Izraelbôl jött az emberi nem törzse, mert Izraelben van, hogy így mondjam, Isten magva, és mert Izrael azt akarja jelenteni: az Istentôl teremtettek országa. De a Messiás Király királysága nem korlátozódik Palesztina kicsiny területére, hanem kiterjed északtól délig, kelettôl nyugatig mindenüvé, ahol van egy lény, akinek testében lélek van, azaz ahol ember él. Hogyan tudná egyetlen egy ország befogadni az összes népeket ellenségei közül, és egyetlen országot alkotni anélkül, hogy ne patakokban folyna a vér, és ne kegyetlen fegyveres elnyomással tartaná meg összes alattvalóit? De akkor hogyan lehetne az a békés király, akirôl a próféták beszélnek?

Nem eszközökre: Mint mondtam, az emberi eszköz az elnyomás. Az emberfeletti eszköz a szeretet. Az elsô mindig korlátolt, mert a népek fellázadnak az elnyomás ellen. A második végtelen, mert a szeretetet vagy szeretik, vagy kigúnyolják. De mivel szellemi dolog, sose lehet közvetlenül megtámadni. És Isten, a Végtelen, olyan eszközöket akar, amilyen Ô. Nem akar korlátoltakat, mert Ô örök: Szellem. Azt akarja, ami a szellemtôl van. Azt, ami a Szellemhez visz. Ez volt a tévedés: olyan messiási eszményt gondoltak ki, amely téves volt eszközeiben és alakjában.

Melyik a legmagasabb királyság? Az Istené. Nemde? Vagy talán ez a Csodálatos, ez a Velünk az Isten, ez a Szent, ez a magasztos Sarj, ez az Erôs, ez a jövô századok Atyja, ez a béke Fejedelme, ez az Isten, mint Az, akitôl Ô jön, mert ilyennek mondták és ilyen a Messiás, nem rendelkezik majd egy ahhoz hasonló országgal, aki Ôt szülte? Igen, rendelkezni fog vele. Egy teljesen lelki és örök királysággal, amelyben nem lesz erôszak és vér, árulás és igazságtalanság. Az Ô Országa! Az, amelyet az Örök Jóság megad a szegény embereknek is, hogy megdicsôítse és megörvendeztesse Igéjét.

De nem megmondta Dávid, hogy ez a hatalmas Király minden dolgot lába alá vet, és zsámolyává tesz? Nem mondott el Izajás mindent szenvedésérôl, és Dávid -- számláljátok el, ha tudjátok -- gyötrelmeirôl? És nem mondták, hogy Ô, az Üdvözítô és Megváltó, aki teljesen elégô áldozatával megváltja majd a bûnös embert? És nemde pontosan megmondta, hogy Jónás lesz a jel, hogy három napig elnyeli a föld kielégíthetetlen gyomra, és utána kiveti, mint a prófétát a hal? Nemde megmondta Ô maga: ,,Templomom, azaz Testem, három napra azután, hogy lerombolták, általam (azaz Istentôl) ismét helyre fog állni? És mit gondoltatok? Hogy mágikus erôvel Ô felépíti majd a Templom falát? Nem. Nem a falat. Hanem Önmagát. Csak Isten képes feltámasztani önmagát. Ô felemelte az igazi Templomot, saját Bárány Testét. Feláldozták, Mózes jövendölése szerint, hogy elôkészítse az ,,átmenetet'' a halálból az Életbe, a rabszolgaságból a szabadságba, a Sátán rabszolgaságából az Isten gyermekeinek szabadságába.

Kérditek: hogyan támadt fel? Megválaszolom: ,,Igazi Testével és Isteni Lelkével, amely benne lakik, amint minden halandó testben van egy benne lakó lélek, egy királyi lény a szívben. Így támadt fel, miután mindent elszenvedett, hogy mindent kiengeszteljen, és helyrehozza az ôsszülôk vétkét, és a végtelenül sok vétket, amelyet az emberiség mindennap elkövet. És feltámadt, amint a jövendölés fátyla alatt megmondta. Eljött az Ô idejében -- emlékeztetlek titeket Dánielre -- és az Ô idejében feláldozták. És halljátok, és jegyezzétek meg, az elôre megmondott idôben az Ô halála után az istengyilkos várost lerombolják majd.

Azt tanácsolom nektek: lélekkel olvassátok, ne kevély értelemmel, a prófétákat, a Könyv elejétôl a Feláldozott Ige szavaiig, emlékezzetek az Elôfutárra, aki rámutatott a Bárányra, emlékezzetek vissza arra, mi volt a sorsa a mózesi Báránynak. Milyen vér által menekültek meg Izrael elsôszülöttei. Az Ô Vére által üdvözülnek majd Isten elsôszülöttei, vagyis azok, akik jó akarattal az Úr szentjeivé lesznek. Emlékezzetek Dávid messiási zsoltárára és értsétek meg, és ugyanígy Izajást, a messiási prófétát. Emlékezzetek Dánielre, idézzétek emlékezetetekbe, de felemelve a sárból a kék égig, minden szavát Isten Szentjének királyságáról, és megértitek, hogy nem kaphattatok volna más, igazibb és erôsebb jelet, mint ezt a gyôzelmet a Halálon, ezt a Feltámadást, amelyet Önmagától vitt végbe. Emlékezzetek vissza, mennyire nem felelt volna meg irgalmasságának és küldetésének, ha a kereszt magaslatáról megbüntette volna azokat, akik arra küldték Ôt. Mert Ô Üdvözítô volt akkor is, ha a megvetett és fához szögezett Keresztrefeszített volt! Keresztre feszített tagjaiban, de szabad szellemében és akaratában. Ezzel még várni akart, hogy idôt adjon a bûnösöknek a hitre és arra, hogy az Ô Vérét ne káromló kiáltással hívják ki magukra, hanem bûnbánó sóhajtással hívják segítségül.

Most feltámadt. Minden beteljesedett. Dicsôséges volt elôzôleg megtestesülése. Háromszor dicsôségesebb Ô most, hogy miután oly sok éven keresztül megsemmisült egy testben, feláldozta Önmagát, tökélyre víve az engedelmességet azáltal, hogy meg tudott halni a Kereszten azért, hogy teljesítse Isten Akaratát. Legdicsôségesebb megdicsôült Testében, most hogy felszáll az Égbe, és belép az örök dicsôségbe, megkezdve Uralkodását, amelyet Izrael nem értett meg. Ebbe az Országba minden eddiginél sürgetôbben hívja szeretettel és tekintéllyel, amellyel teljes, a világ nagy családját. Amint Izrael igazai és prófétái látták és elôre látták, minden nép az Üdvözítôhöz jön majd. És nem lesznek többé zsidók, vagy rómaiak, szittyák vagy afrikaiak, ibériaiak vagy kelták, egyiptomiak, vagy frígiaiak. Az Eufráteszen túliak egyesülnek az örök Folyam forrásainál. Az északi népek a numídiaiak mellett jönnek az Ô Országába, és megszûnnek a fajok és nyelvek. Többé nem számít a ruha, a bôr és a haj színe. De lesz egy végtelen nép, amely ragyog és tündököl, egy nyelv és egy szeretet. Isten Országa lesz. A Mennyország. Az örök Uralkodó: a Feláldozott Feltámadott. Az örök alattvalók: akik hisznek az Ô Hitében. Akarjatok hinni, hogy köztük legyetek.

Íme, Emmausz, barátaim. Én tovább megyek. Nincs pihenôje az Utazónak, akinek oly sok utat kell bejárnia.

-- Uram, te mûveltebb vagy egy rabbinál. Ha Ô nem halt volna meg, azt mondanánk, hogy Ô beszélt nekünk. Szeretnénk hallani még több igazságról. Mert most megzavart minket, pásztor nélküli nyájat, Izrael haragjának vihara, és többé nem vagyunk képesek megérteni a Könyv szavait. Akarod, hogy veled menjünk? Nézd: kioktattál minket, kiegészítve a Mester mûvét, akit elvettek tôlünk.

-- Oly sokáig birtokában voltatok, és nem tudott titeket teljessé tenni? Nem egy zsinagóga ez?

-- Igen. Én Kleofás vagyok, a zsinagógafônök Kleofás fia, aki meghalt örömében, hogy megismerte a Messiást.

-- És még nem jutottál el addig, hogy felhô nélkül higgyél? De ez nem a te hibád. A Vér után még hiányzik a Tûz. És utána hinni fogtok, mert megértitek. Isten veletek!

-- Ó, Urunk, már közeledik az este és a nap lemenôben van. Fáradt vagy és szomjas. Lépj be! Pihenj velünk! Beszélj nekünk Istenrôl, mialatt étkezünk.

Jézus belép, és kiszolgálják, a szokásos zsidó vendégszeretettel, itallal és vízzel fáradt lábának.

Utána asztalhoz ülnek, és a kettô kéri Ôt, hogy ajánlja fel helyettük a kenyeret.

Jézus felemelkedik, tenyerén tartva a kenyeret, és égre emelt szemmel, a lemenô naptól bíborvörösen hálát ad a kenyérért, és leül. Megtöri a kenyeret és ad belôle két vendéglátójának. És ezt téve felfedi elôttük, hogy ki Ô: a Feltámadott.

Nem a tündöklô Feltámadott, aki megjelent másoknak, a neki legkedvesebbeknek. De fenséggel teljes Jézus, akinek sebei jól látszanak kezén: piros rózsák elefántcsont fehér bôrén. Nagyon is eleven Jézus, újjáalakult testében. De ugyancsak jól látható Istensége is, fenséges tekintetében és egész megjelenésében.

A kettô felismeri, és térdre esik... De amikor fel merik emelni tekintetüket, nem maradt hátra utána semmi más, csak a megtört kenyér.

Kézbe veszik és megcsókolják. Mindegyikük veszi saját darabját, és mint egy ereklyét egy kendôbe burkolva keblére teszi.

Sírva mondják:

-- Ô volt! És nem ismertük fel! Nemde érezted, hogy lángolt szíved kebledben, miközben beszélt nekünk és rámutatott az Írásokra?

-- Igen. És most úgy tûnik nekem, hogy újból látom. A fényben van, amely az Égbôl jön. Isten fényében. És látom, hogy Ô az Üdvözítô.

-- Menjünk! Nem érzem többé a fáradságot és az éhséget. Menjünk, hogy megmondjuk azoknak, akik Jézuséi Jeruzsálemben!

-- Menjünk! Ó! Ha öreg apám örülhetett volna ennek az órának!

-- Ne mondd ezt! Ô nálunk jobban örült neki. Ô, az igaz Kleofás a mi testi gyengeségünk fátyla nélkül látta lelkével Isten Fiát belépni ismét az Égbe. Menjünk! Menjünk! Késô éjjelre odaérünk. De ha Ô akarja, módot ad nekünk arra, hogy bejussunk. Ha megnyitotta a halál kapuit, jól meg tudja nyitni a fal kapuit is. Menjünk!

És a bíborvörös alkonyatban sietve mennek Jeruzsálem felé.

(10-62)


Tíz apostol látja Jézust -- Feltámadt!
Tíz apostol látja Jézust	Feltámadt!
(Mk 16,14; Lk 24, 36-49; Jn 20, 19-25)

Mielôtt Jézus megjelent volna apostolainak, megjelent Lázárnak, Johannának, tíz volt betlehemi pásztornak, Arimateai Józsefnek, Nikodémusnak és Mannaennek, az emmauszi tanítványoknak, Mártának, Longinusnak és egy másik római katonának, Plautinának, Elisának, Annának, Sirának, Marcellának, Nikének (Veronika). A Szentírás említi, hogy megjelent Péternek is, errôl azonban Valtorta Mária nem részesült látomásban. A tíz apostolnak történt megjelenést így írja le:

Az apostolok összegyûltek az utolsó vacsora termében. Csak Tamás hiányzik. Miután az apostolok befejezték az étkezést, ami fôleg halból állt, s még maradt belôle, egymással beszélgetnek az asztal körül. Beszélgetésük nagyon szakadozott. Inkább magának beszél mindegyikük, mint társainak. Amikor az egyik beszél, a többi hallgat, de utána másvalaki kezd beszélni, egészen más tárgyról. Csak az teszi egységessé beszélgetésüket, hogy mindegyik központjában Jézus áll.

-- Nem szeretném, ha Lázár hallotta volna a rosszat, ô jobban megérti majd az asszonyokat... -- mondja Júdás Tádé.

-- Mit mondtak, melyik órában látták Ôt a római asszonyok? -- kérdi Máté. Senki se válaszol erre.

-- Holnap megyek Kafarnaumba -- mondja András.

-- Milyen csodálatos! Pont abban a pillanatban ment arra Claudia gyaloghintója! -- mondja Bertalan.

-- Rosszul tettük, Péter, hogy ma reggel azonnal eljöttünk. Talán ha ott maradtunk volna, mi is láttuk volna, mint Magdolna -- sóhajt fel János.

-- Nem értem, hogyan lehet egyszerre Emmausban és a palotában. És hogyan itt Anyjánál, és Magdolnánál és Johannánál egy idôben... -- mondja Zebedeus Jakab.

-- Mennyire átváltozott Lázár! Mondom nektek, tündökölt, mint egy nap. Akárcsak Mózes, miután látta Istent. És rögtön az után, hogy felajánlotta életét! -- mondja a Zelóta.

Senki se hallgat rá.

Jakab, Alfeus fia Jánoshoz fordul, és azt mondja:

-- Hogyan mondta azoknak az emmausziaknak? Nekem úgy tûnik, hogy azt mondta, mindez azért történt, mert mi helytelenül értettük az Ô Országát.

János nem figyel rá, hanem Fülöp felé fordulva ôt nézi... és azt mondja, a levegôbe, mert nem Fülöphöz beszél:

-- Nekem elég, hogy tudom, feltámadt. És utána... És utána, hogy szeretetem mindinkább erôsödik. Ha megfigyelitek, oly mértékben látták, amily mértékben szerették: az Anyja, Mária Magdolna, a gyermekek, az én anyám és a tied, utána Lázár és Márta... Mikor látta Márta? Azt mondom, akkor, amikor elkezdte a dávidi zsoltárt: ,,Az Úr az én pásztorom, nem szenvedek hiányt, zöldellô réteken tanyázhatok. A nyugalom vizéhez terel és felüdíti lelkemet.'' (Zsolt 22)... Valóban úgy látszik, Márta ismét megtalálta útját... Elôször eltévedt, ô, az erôs!

Fülöp egy pillanatra rátekint, de utána hagyja beszélni, és felsóhajt:

--Nem tudom, mit mondjak neki, ha eljön... Elfutottam... és úgy érzem, megint el fogok futni. Elôször az emberektôl való félelmemben. Most tôle való félelmemben.

-- Mindnyájan azt mondják: nagyon szép. Lehet-e szebb annál, amilyen volt? -- kérdi önmagától Bertalan.

-- Azt mondom neki: Szó nélkül megbocsátottál, amikor vámos voltam. Bocsáss meg nekem most is hallgatásoddal, mert hitványságomban nem érdemlem meg, hogy szólj hozzám! -- mondja Máté.

-- Longinus azt mondta, arra gondolt: A gyógyulást kérjem tôle, vagy hitet? De szívében ezt mondta: Hitet. És akkor a Hang azt mondta: ,,Jöjj hozzám'' és ô érezte, hogy egyszerre akar hinni és meggyógyulni. Így mondta nekem -- erôsíti Júdás Tádé.

-- Lázár felajánlása után én is azt mondtam: ,,Életem a te dicsôségedért'', de nem jött! -- sóhajt fel a Zelóta.

-- Mit mondasz, Simon? Te mûvelt vagy, mondd meg nekem: mit kell mondanom neki, hogy megértessem vele, szeretem Ôt, és bocsánatát kérem? És te János? Te sokat beszéltél Anyjával. Segíts engem! Kegyetlen dolog, ha magára hagyod a szegény Pétert!

János részvéttel fordul megalázott társához, és azt mondja:

-- De... én egyszerûen azt mondanám neki: ,,Szeretlek!'' A szeretet magában foglalja a bocsánat vágyát és a bûnbánatot. De... nem tudom. Simon, te mit mondasz?

És a Zelóta:

-- Én azt mondanám neki, amit azok kiáltottak, akik csodát kértek: ,,Jézus, könyörülj rajtam!'' Azt mondanám: ,,Jézus!'' Ez elég. Mert Ô jóval több Dávid Fiánál!

-- Amire gondolok, remegéssel tölt el. Ó! Én elrejtem fejemet!... Ma reggel is féltem attól, hogy meglátom Ôt, és...

-- ... és utána elsônek mentél be. De ne félj annyira! Úgy látszik, mintha nem ismernéd -- bátorítja ôt János.

A szoba hirtelen erôs fényben úszik, vakító fényben. Az apostolok eltakarják arcukat, villámtól félve. De nem hallanak mennydörgést, és felemelik fejüket.

Jézus a szoba közepén áll, az asztal mellett. Kitárja karját:

-- Béke veletek!

Senki sem válaszol. Egyesek elsápadnak, mások elpirulnak. Mindnyájan félelemmel és tisztelettel néznek rá. Elbûvöli ôket, de ugyanakkor szinte menekülni szeretnének.

Jézus egy lépést tesz elôre, és még jobban mosolyog.

-- De ne féljetek így! Én vagyok. Miért vagytok ennyire megzavarodva? Nem vágyakoztatok utánam? Nem megmondtam nektek, hogy eljövök? Nem mondtam nektek ezt a húsvéti vacsora végén?

Senki se meri kinyitni a száját. Péter már sír, és János már mosolyog, miközben két unokatestvérének ragyog a szeme, és szótlanul állnak, mint két szobor, amelyrôl le lehet olvasni a vágyakozást.

-- Miért vannak ilyen ellentétes gondolatok szívetekben? Kételkedtek és hisztek, szerettek és féltek. Miért akartok még mindig testiesek lenni és nem szellemiek, és csak azzal látni, megérteni, ítélni és cselekedni? A fájdalom alatt nem a régi énetek tüze izzik, és nem lépett még ki új énetek, az új életre? Jézus vagyok. A ti Jézusotok, aki feltámadt, amint megmondotta. Nézzétek! Te, aki láttad a sebeket, és ti, akik nem ismeritek kínjaimat. Mert amit tudtok, az nagyon különbözik attól a pontos tudástól, amivel János rendelkezik. Jöjj te elsônek! Már egészen tiszta vagy. Olyan tiszta, hogy félelem nélkül megérinthetsz engem. A szeretet, engedelmesség, hûség már megtisztítottak téged. Vérem, amelytôl egészen vörös voltál, amikor levettél a keresztrôl, befejezte megtisztításodat. Nézd! Igazi kezek, igazi sebek. Figyeld meg lábamat! Látod a szög nyomát? Igen. Én magam vagyok, nem egy szellem. Érintsetek meg! A szellemeknek nincs testük. Nekem igazi testem van, igazi csontvázon. -- Kezét János fejére teszi, aki közelébe mert menni: -- Érzed? Meleg és súlyos. -- Arcába lehel: -- Ez lehelet.

-- Ó! Uram! -- mormolja János csendesen.

-- Igen. A te Urad. János ne sírj a félelemtôl és a vágytól! Jöjj hozzám! Mindig az vagyok, aki szeret téged. Üljünk le, mint mindig, az asztalhoz! Van még valami ennivalótok? Akkor adjátok ide nekem!

András és Máté, úgy mozogva, mint az alvajárók, veszik az állványról a kenyeret és a halakat, és egy edényt lépes mézzel, amelyrôl épp csak, hogy letörtek valamit egyik sarkán.

Jézus felajánlja a kenyeret és eszik, és ad mindenkinek egy darabot. És nézi ôket. Oly jóságosan! De oly fenségesen, hogy azok megmerevednek tôle.

Elôször János testvére, Jakab mer megszólalni:

-- Miért nézel így ránk?

-- Mert meg akarlak ismerni titeket.

-- Nem ismersz még minket?

-- Amint ti sem ismertek engem. Ha ismernétek, tudnátok, Ki vagyok, és mennyire szeretlek titeket, és találnátok szavakat, hogy elmondjátok nekem gyötrelmeteket. Ti hallgattok. Mint egy idegen hatalmasság elôtt, akitôl féltek. Elôbb beszéltetek... Már mintegy négy napja beszéltek magatokban, mondván: ,,Ezt mondom majd neki...'' Lelkemnek ezt mondtátok: ,,Térj vissza, Uram, hogy ezt mondhassam neked''. Most eljöttem, és ti hallgattok? Annyira megváltoztam, hogy számotokra többé nem Én vagyok? Vagy ti változtatok meg annyira, hogy többé már nem szerettek engem?

János Jézus mellett ül, szokásos módján fejét mellére hajtva, s azt mormolja:

-- Szeretlek, Istenem! -- De megmerevedik, s elkerüli a közvetlenséget, tiszteletbôl a tündöklô Isten Fia iránt. Mert jóllehet Jézusnak a mienkéhez hasonló teste van, úgy látszik, mintha fény áradna ki belôle. De Jézus Szívére vonja Jánost, s akkor ô boldogan sírni kezd.

Ez jel a többieknek, hogy ôk is ezt tegyék, és sírjanak. Péter, két hellyel János mellett lecsúszik az asztal és a szék közé és felkiált sírva:

-- Bocsánat, bocsánat! Emelj ki engem ebbôl a pokolból, amelyben oly hosszú ideje vagyok! Mondd nekem, hogy olyannak láttad hibámat, amilyen volt. Nem a léleké. Hanem a testé, amely legyôzte szívemet. Mondd nekem, hogy láttad bûnbánatomat... Ez folytatódni fog halálomig. De Te... de Te mondd nekem, hogy nem kell félnem tôled, mint Jézustól. És én, és én... én igyekszem olyan jól cselekedni, hogy Isten is megbocsásson nekem... és meghalni... hogy csak egy nagy tisztítótûz várjon rám.

-- Jöjj ide, Simon, Jónás fia!

-- Félek!

-- Jöjj ide! Ne légy többé gyáva!

-- Nem érdemlem meg, hogy melléd menjek.

-- Jöjj ide! Mit mondott neked Anyám? ,,Ha nem nézel erre a kendôre (amelyet Veronika nyújtott neki, s amelyen megmaradt képmása), akkor nem lesz bátorságod, hogy többé rá nézzél.'' Ó ostoba ember! Nem mondta neked az az arc, fájdalmas tekintetével, hogy megértettelek és megbocsátottam neked? Azt a kendôt megerôsítésül, irányításul, feloldozásként és áldásként adtam... De mit tett veled a Sátán, hogy annyira megvakított? Most én mondom neked: ha most nem nézel rám, amikor még fátyol borul dicsôségemre, tekintettel gyengeségetekre, akkor sose leszel képes arra, hogy félelem nélkül jöjj Uradhoz. És akkor mi lesz veled? Elbizakodottságodban vétkeztél. Most ismét vétkezni akarsz megátalkodottságoddal? Jöjj, ha mondom!

Péter térden csúszva az asztal és a székek között Jézus felé megy, kezébe temetve síró arcát. Jézus megállítja ôt, amikor lábánál van, és kezét fejére teszi. Péter még erôsebben sírva megfogja Jézus kezét, és megcsókolja. Csak ennyit tud mondani:

-- Bocsánat! Bocsánat!

Jézus kiszabadítja magát szorításából, és az apostol álla alá téve kezét felemeli annak fejét, hogy belenézzen szelíd szemével annak vörösre sírt szemébe, amelyet megtört a bûnbánat. Tekintete lelke mélyébe hatol. Azt mondja neki:

-- Gyerünk! Vedd le rólam Júdás gyalázatát! Csókolj meg ott, ahol ô megcsókolt! Mosd le könnyeiddel az árulás jelét!

Péter felemeli, fejét, miközben Jézus még jobban lehajol hozzá, és megcsókolja Jézus arcát... utána lehajtja fejét Jézus térdére, s így marad... mint egy öreg gyermek, aki rosszat tett, de elnyerte a bocsánatot.

A többiek látva Jézusuk jóságát, visszanyerik kissé bátorságukat, és oly közel mennek hozzá, amily közelre csak tudnak.

Elôször unokatestvérei jönnek... Oly sokat szeretnének mondani, de egy szót sem képesek kiejteni. Jézus megsimogatja, és mosolyával bátorítja ôket.

Jön Máté és András. Máté azt mondja:

-- Jöjj Kafarnaumba... -- András pedig.

-- Én, én... szeretlek.

Bertalan felsóhajt:

-- Nem bölcs voltam, hanem ostoba. Ez bölcs! -- és a Zelótára mutat, akire Jézus már rámosolyog.

Zebedeus Jakab jön, és odasúgja Jánosnak: ,,Mondd meg neki te...''

Jézus odafordul hozzá, és azt mondja:

-- Négy napja megmondtad, és nagy részvéttel voltam irántad.

Fülöp jön utoljára, egészen meghajolva. Jézus azonban kényszeríti arra, hogy felemelje fejét, és azt mondja neki:

-- Bátrabbnak kell lenni ahhoz, hogy Krisztust hirdesd.

Most mindnyájan Jézus körül vannak. Lassacskán felszabadulnak. Megtalálják, amit elvesztettek, vagy amitôl féltek, hogy mindörökre elvesztik. Ismét visszatér bizalmuk és nyugalmuk, és jóllehet Jézus annyira fenséges, hogy új tiszteletet vált ki apostolaiból, azok végül mégis felbátorodnak, hogy beszéljenek.

Unokatestvére, Jakab felsóhajt:

-- Miért tetted velünk ezt, Uram? Te tudtad, hogy mi semmik se vagyunk, és hogy minden dolog Istentôl jön. Miért nem adtál nekünk erôt ahhoz, hogy oldaladnál legyünk?

Jézus ránéz, és mosolyog. A Zelóta Simon megszólal:

-- Most minden beteljesedett. Többé nem kell szenvedned. De ne kérd tôlem többé ezt az engedelmességet. Minden órában öt évvel öregebb lettem, és szenvedésed kimerítette minden erômet, mert szeretetem megnövelte gyötrelmemet, és a Sátán is ötszörösen felfokozva azt képzeletemben. Nem maradt hátra számomra más, mint továbbra is engedelmeskedni, mint a fuldokló, akinek karja el van törve, és fogával kapaszkodik egy asztalba, hogy el ne vesszen... Ó! Ne kérd többé ezt leprásodtól! (Jézus azt kérte tôle, hogy követése helyett gyûjtse össze a szétszóródott apostolokat, 9-243)

Jézus ránéz, és mosolyog. András megkérdi:

-- Uram! Te tudod, mi volt szívemben. De utána többé nem volt szívem... mintha kitépték volna a gazemberek, akik elfogtak téged... és csak egy lyuk maradt helyében, amelybôl eltûnt minden elôzô gondolatom. Miért engedted meg ezt, Uram?

Fülöp lehunyja szemét, amikor visszaemlékezik szenvedésére, és azt mondja:

-- Én... te szívrôl beszélsz? Én azt mondom, hogy elvesztettem eszemet. Mint akit egy bunkóval fejbevágnak. Amikor elmúlt az éj, Jerikóban találtam magamat... Ó! Istenem! Istenem!... Így elveszhet egy ember? Azt hiszem a megszállás ilyen. Most felfogom, milyen rettenetes az!...

Bertalan megjegyzi:

-- Fülöpnek igaza van. Visszanéztem a történtekre. Öreg vagyok és elég bölcsességre tettem szert. De semmit sem tudtam többé abból, amit addig tudtam. Megfigyeltem Lázárt, aki annyira gyötrôdött, de oly biztos volt, és azt mondottam magamnak: ,,Hogyan lehetséges, hogy ô még használni tudja eszét, én pedig nem?''

Zebedeus Jakab folytatja:

-- Én is figyeltem Lázárt. És mivel én tudtam azt, amit te nekünk elmagyaráztál, mégis úgy tûnt, hogy nem tudom. Azt mondtam: ,,legalább szívünk lenne egyforma!'' De az én szívemben csak fájdalom, fájdalom, fájdalom volt, Lázár pedig békét élvezett fájdalma ellenére... Miért volt neki ily nagy béke a szívében?

Jézus felváltva ránéz Fülöpre, Bertalanra és Zebedeus Jakabra. Mosolyog és hallgat.

Júdás Tádé azt mondja:

-- Reméltem, hogy én is meglátom azt, amit Lázár biztosan látott. Azért mindig közelében tartózkodtam... Az ô tekintete!... Egy tükör. Kevéssel a pénteki földrengés elôtt olyan volt, mint aki összetörve meghal. Utána méltóságteljessé vált fájdalmában. Emlékeztek rá, amikor mondta: ,,A kötelesség teljesítése békét ad''? Mindnyájan azt gondoltuk, talán minket korhol, vagy saját eljárását hagyja jóvá. Most azt gondolom, hogy rólad mondta. Lázár világítótorony volt számunkra a sötétben. Mily sokat adtál neki, Uram!

Jézus mosolyog és hallgat. András is megszólal:

-- Igen. Az életet. És talán azzal együtt más lelket adtál neki. Miért annyira más ô, mint mi? Már nem közönséges ember. Több mint egy ember. Ô ilyen, és mi... Uram, az én szeretetem üressé vált, mint egyes búzakalászok. Csak a pelyva maradt meg.

És Máté:

-- Én semmit sem tudok kérni, mert már annyit kaptam megtérésemmel. De igen! Szeretném azt, amivel Lázár rendelkezik. Egy lelket, tôled. Mert én is úgy gondolkodom, mint András...

János:

-- Magdolna és Márta is világítótornyok voltak. A közös származás lehet ennek az oka. Ti nem láttátok. Az egyik részvétteljes volt és hallgatott. A másik! Mária Magdolna kötött össze minket az Áldott körül kévébe bátor szeretetének lángjával. Igen. Azt mondtam a származás. De azt kellett volna mondanom: a szeretet. Felülmúltak minket a szeretetben. Ezért voltak olyanok, amilyenek voltak.

Jézus mosolyog és továbbra is hallgat.

-- De nagy jutalomban részesültek érte...

-- Nekik megjelentél.

-- Mindhármuknak.

-- Máriának rögtön Anyád után...

Világos, hogy az apostoloknak rosszul esik, hogy Jézus másokat ôelôttük részesített ebben a kiváltságban.

-- Mária már régóta tudta, hogy te föltámadtál. És mi csak most láthatunk téged...

-- Bennük nincs többé kétség. Bennünk pedig... íme, mi csak most érezzük, hogy nincs mindennek vége. Miért nekik, Uram, ha még szeretsz minket, és nem utasítsz el minket? -- kérdi Júdás Tádé.

-- Igen, miért az asszonyoknak, és fôleg Magdolnának? Ôt még homlokán is megérintetted, és azt mondja, olyannak tûnik, mintha örök koszorút hordana. És nekünk, apostolaidnak semmi...

Jézus már nem mosolyog. Tekintete nem felindult, de mosolya megszûnt. Komolyan néz Péterre, aki utolsónak beszélt, miután eltûnt félelme, és lassan visszatért bátorsága. Jézus válaszol nekik:

-- Tizenkét apostolom volt. És egész szívembôl szerettem ôket. Én választottam ki ôket, és mint egy anya gondoskodtam arról, hogy növekedjenek az én életemben. Nem volt titkom számukra. Mindent megmondtam nekik, mindent megmagyaráztam, mindent megbocsátottam. Emberi gyengeségeiket, könnyelmûségüket, nyakasságukat... mindent. És voltak tanítványaim. A gazdagok közül és a szegények közül. Voltak sötét múlttal vagy gyenge testalkattal. De leginkább apostolaimat szerettem.

És elkövetkezett az én órám. Egyikük elárult engem és átadott a hóhéroknak. Hárman aludtak, miközben én vért izzadtam. Kettô kivételével mind gyáván elfutottak. Egyikük megtagadott engem félelmében, annak ellenére, hogy ott volt elôtte a másik fiatal és hûséges példája. És mintha mindez nem lett volna elég, a tizenkettô közül egy kétségbe esett és öngyilkosságot követett el, és egyik annyira kételkedett bocsánatomban, hogy nem hitt Isten irgalmában még Anyám fáradsága és anyai szavai ellenére sem. .Ha emberi szemmel néznék seregemre, azt mondhatnám: ,,Jánost kivéve, aki szeretetbôl hûséges volt, és Simont kivéve, aki engedelmességbôl volt hûséges, nincsenek többé apostolaim''. Ezt mondhattam volna, miközben szenvedtem a Templom udvarában, Pilátus elôtt és keresztutamon.

Ott voltak az asszonyok... Egyikük, akinek legbûnösebb volt a múltja, ott állt, mint János mondta, lángként, amely összeforrasztotta a szívek széttört rostjait. Ez az asszony Mária Magdolna. Te megtagadtál engem és elfutottál. Ô szembeszállt a halállal, hogy közelemben maradjon. Amikor sértegették, felfedte arcát, készen arra, hogy leköpjék, és arcul üssék; arra gondolt, hogy így hasonlóbbá válhat megfeszített Királyához. Amikor szívük mélyén kigúnyolták azért; mert rendületlenül hitt feltámadásomban, tudott tovább is hinni. Gyötrelmében is cselekedett. Ma reggel lesújtott állapotában azt mondta: ,,Mindentôl megfosztom magamat, de add nekem Mesteremet!'' Mered-e még ezek után kérdezni: ,,Miért neki jelentem meg?''

Voltak szegény tanítványaim: a pásztorok. Keveset beszéltem velük, mégis mennyire megvallottak engem hûségükkel!

Voltak félénk tanítványaim, mint a zsidóasszonyok. Mégis képesek voltak elhagyni házukat és eljöttek az engem káromló nép özönébe, hogy megadják nekem azt a segítséget, amit apostolaim megtagadtak tôlem.

Voltak pogányok, akik csodáltak engem, mint ,,filozófust''. Számukra az voltam. De a hatalmas rómaiak felül tudtak emelkedni a zsidó szokásokon, és amikor a hálátlan világ elhagyott engem, azt mondták: ,,Mi barátaid vagyunk!''

Arcomat elborították a köpések és a vér. Könny és izzadtság csepegett a sebekre. A szenny és a por rám rakódott vastag rétegben. Kinek a keze törülte le? A tied? Vagy a tied? Vagy a tied? Egyiktek keze sem. Ez Anyám mellett volt. Ez összegyûjtötte a szétszóródott juhokat. Titeket. És ha juhaim szétszóródtak, hogyan segíthettek volna? Te elrejtetted arcodat félelmedben a világ megvetésétôl, miközben Mesteredet elborította az egész világ megvetése. Ôt, aki ártatlan volt.

Szomjaztam. Igen. Tudd meg ezt is. Meghaltam a szomjúságtól. Láz és fájdalom gyötört. Már a Getszemániban hullt a vérem, kisajtolta a fájdalom, hogy elárulnak, elhagynak, megtagadnak, megütnek, elmerülök a végtelenül sok bûnben, és Isten szigorú ítéletében. Pilátus elé vittek. És ki adott nekem egy cseppet kiszáradt torkomra? Egy kéz Izraelbôl? Nem. Egy könyörületes pogány. Ugyanaz a kéz, amely isteni örök döntés folytán megnyitotta oldalamat, hogy megmutassa; szívem már halálos sebet kapott, és azt a szeretetlenség, a gyávaság, az árulás ütötte. Egy pogány. Emlékeztetlek rá titeket: ,,Szomjas voltam, és innom adtatok.'' Az egész Izraelben nem volt egy, aki megerôsített volna. Vagy azért, mert lehetetlen volt számára, mint Anyámnak és a hûséges asszonyoknak, vagy rosszakaratuk miatt nem tették. És egy pogány vált ismertté irgalmasságával, amelyet népem megtagadott tôlem. Az égben megtalálja a nekem adott kortyot.

Igazán mondom nektek, hogyha én, mint Engesztelô Áldozat visszautasítottam is minden enyhítést, mert nem akartam könnyíteni sorsomon, nem akartam visszautasítani a pogányt, akinek felajánlásában éreztem annak a szeretetnek az édességét, amelyet a pogányok adnak majd nekem kárpótlásul a keserûségért, amelyben Izraeltôl részesültem. Ez nem vette el szomjúságomat. De megvigasztalt. Igen. Ezért ittam egy kortyot, hogy magamhoz vonzzam azt, aki már hajlott a Jó felé. Áldja meg az Atya könyörületességéért!

Nem szóltok többé semmit? Miért nem kérdezitek még, miért tettem így? Nem meritek megkérdezni? Megmondom nektek. Mindent megmondok nektek ezzel az órával kapcsolatban.

Kik vagytok ti? Mûvem folytatói. Igen. Azok vagytok eltévelyedéstek ellenére. Mit kell tennetek? Meg kell térítenetek a világot Krisztusnak. Megtéríteni! Ez nagyon kényes és nehéz dolog, barátaim. A megvetés, undorodás, gôg, a vakbuzgóság mind gátolja az eredményt. De mivel semmi és senki sem gyôzött volna meg titeket a jóságról, a leereszkedésrôl, a szeretetrôl azok iránt, akik a sötétben vannak, szükséges volt -- értitek? -- szükséges volt, hogy egyszer alaposan megtörjön a ti zsidó kevélységetek, férfi gôgötök, apostoli öntudatotok, hogy helyette igazán bölcsek legyetek szolgálatotokban. Hogy szelídek, türelmesek, irgalmasok, szeretetteljesek legyetek pöffeszkedés és undor nélkül.

Látjátok, hogy mindenki felülmúlt titeket a hitben és a tettekben azok közül, akiket ti megvetettetek, vagy akikre gôgös szánalommal tekintettetek. Mindenki! Az, aki valamikor bûnös volt. És Lázár, aki elmerült a világi mûvelôdésben. Ô volt az elsô, aki nevemben megbocsátott és irányított. És a pogány asszonyok. És Kuza gyenge felesége. Gyenge? Igazán mindnyájatokat felülmúlt. Ô hitemnek elsô vértanúja. És a római katonák. És a pásztorok. És a heródiánus Mannaen. És még Gamáliel is, a rabbi. Ne ugrálj örömödben, János! Azt gondolod, hogy Lelkem sötétben volt? Mindnyájan. És ezt azért mondom, hogy holnap visszaemlékezzetek rá, és ne zárjátok el szíveteket az elôl, aki a Kereszthez jön.

Mondom nektek. És már tudom, hogy annak ellenére, amit mondtam, nem teszitek meg, csak akkor, amikor az Úr Ereje megadásra bír titeket akaratom iránt, amely az egész világot kereszténnyé akarja tenni. Legyôztem a halált. De azt könnyebb volt legyôzni, mint a régi zsidó felfogást. De titeket legyôzlek.

Te, Péter, ahelyett, hogy sírnál és gyáva lennél, légy Egyházam Sziklája, vésd szívedbe ezt a keserû igazságot. A mirhát a romlástól való megôrzésre használják. Itasd át magadat azért mirhával. És amikor be akarod zárni szívedet és az Egyházat egy máshitû számára, emlékezz vissza arra, hogy nem Izrael, nem Izrael, nem Izrael, hanem Róma védett meg engem és akart irgalmasságot gyakorolni. Emlékezz vissza, hogy nem te, hanem egy bûnös nô állt a kereszt lábánál, és érdemelte ki, hogy elôbb lásson engem. És hogy ne érdemelj megrovást, kövesd Istenedet! Nyisd meg szívedet és az Egyházat, mondván: ,,Én, a szegény Péter nem vethetek meg senkit, mert ha megvetem, Isten is megvet engem, és tévedésem felelevenedik szemében.'' Jaj lenne neked, ha nem lettél volna így megtörve. Nem pásztor, hanem farkas lett volna belôled.

Jézus feláll. Méltóságteljesen.

-- Fiaim! Még beszélek majd hozzátok addig, amíg köztetek leszek. De most feloldozlak titeket, és megbocsátok nektek. A megpróbáltatás után, amely megalázó és kegyetlen volt, de ugyanakkor üdvös és szükséges is, legyen részetek a békében, amelyet a megbocsátás ad. És ezzel szívetekben forduljatok hûséges és erôs barátaimhoz. Az Atya a világba küldött engem. Én is a világba küldelek titeket, hogy folytassátok evangéliumom hirdetését. Mindenféle bajukban hozzátok jönnek majd, és enyhülést kérnek. Legyetek jók, gondoljatok saját nyomorúságtokra, amikor Jézusotok nélkül maradtatok. Lássatok világosan. A sötétben nem lehet látni. Legyetek tiszták, hogy másokat tisztákká tehessetek. Utána eljön majd az, aki a Világosság. Tisztaság és Szeretet.

Addig is, hogy felkészítselek titeket erre a szolgálatra, közlöm veletek a Szentlelket. Akinek megbocsátjátok bûneiket, meg lesznek bocsátva. Akinek megtartjátok, meg lesznek tartva. Tapasztalatotok segíteni fog titeket abban, hogy igazságosan ítéljetek. A Szentlélek szentekké tesz titeket, hogy másokat megszenteljetek. Az ôszinte jóakarat, hogy legyôzzétek fogyatékosságaitokat, hôsiesekké tesz titeket a rátok váró életben. Amit még mondanom kell, megmondom nektek, amikor a távollévô (Tamás) megjön. Imádkozzatok érte! Maradjatok meg békémben és kételkedés nélkül szeretetemben.

És Jézus eltûnik úgy, amint jött, üres helyet hagyva János és Péter között. Oly erôs fényben tûnik el, hogy be kell hunyniuk szemüket.

Amikor ismét kinyitják szemüket, csak Jézus békéjét érzik, amelynek lángja éget és gyógyít, és megemészti a múlt miatti keserûségüket, és csak egyetlen vágyuk marad; szolgálni.

(10-75)


Tamás hisz -- Feltámadt!
Tamás hisz	Feltámadt!
(Jn 20, 24-29)

A tíz apostol az utolsó vacsora házának kertjében beszélget, s utána imádkozik. Majd ismét társalognak:

A Zelóta Simon azt mondja:

-- Igazán elszomorít Tamás eltûnése. Nem tudom, hol keressem.

-- És én sem -- teszi hozzá János.

-- Nincs szüleinél. És senki sem látta. Talán elfogták?

-- Ha így lenne, a Mester nem mondotta volna: ,,A többit majd akkor mondom el, ha a távollévô itt lesz.''

-- Igaz. Én pedig még Betániába akarok menni. Talán a hegyekben bolyong, mert nem mer mutatkozni.

-- Menj, menj, Simon! Te mindnyájunkat egyesítettél, és... megmentettél vele, mert Lázárhoz vittél minket. Hallottad, mit mondott az Úr róla? Azt mondta: ,,Az elsô, aki az én nevemben megbocsátott és irányított.'' Miért nem teszi ôt a kerióti helyébe? -- kérdi Máté.

-- Mert nem akarja az áruló helyét adni a tökéletes barátnak -- válaszolja Fülöp.

-- Hallottam az imént, amikor a kereskedôk között jártam, és beszéltem a halárusokkal... ha bízhatok bennük, hogy a templombéliek nem tudják, mit tegyenek Júdás holttestével. Nem tudom, ki volt..., de ma reggel hajnalban a templomôrök a szent udvarban találták rothadó testét, még nyakán a kötéllel. Azt gondolom, hogy a pogányok levágták, és oda vetették, ki tudja, hogyan -- mondja Péter.

-- Nekem pedig azt mondták tegnap este a kútnál, hogy tegnap este az áruló beleit Annás házára dobták. Biztosan a pogányok. Mert egy zsidó sem érintené meg azt a holttestet öt nap után. Ki tudja, mennyire elrothadt már! -- mondja Alfeus Jakab.

-- Ó, rettenetes szombat óta! -- János elsápad emlékére.

-- De hogyan fejezte be azon a helyen? Az övé volt?

-- Ki tudott valaha is valami határozottat a kerióti Júdásról? Emlékeztek rá, milyen zárkózott, bonyolult volt...

-- Mondhatod: hazug, Bertalan. Sose volt ôszinte. Három éven keresztül volt velünk, és mi, akiknek mindene közös volt, úgy álltunk elôtte, mint egy erôdítmény fala elôtt.

-- Erôdítmény? Ó! Simon! Útvesztô elôtt! -- kiált fel Júdás Tádé..

-- Ó! Idehallgassatok! Ne beszéljünk róla! Úgy tûnik nekem, hogy megidézzük, és ha eljönne, megzavarna minket. Szeretném eltörölni emlékét szívembôl és minden szívbôl. Legyen az zsidó, vagy pogány. Ha zsidó, hogy ne piruljon azért, hogy ilyen szörny született a mi fajunkból. Ha pogány, azért, hogy ne mondhassa közülük valaki egy napon: ,,Izraelbôl származott árulója.'' Én gyermek vagyok. És nem lenne szabad elsônek beszélnem elôttetek. Az utolsó vagyok, és te, Péter, vagy az elsô. És itt van a Zelóta és Bertalan, akik iskolázottak, és itt vannak az Úr unokatestvérei. De íme, én szeretnék hamar valakit a tizenkettedik helyre, egy szentet, mert amíg látom csoportunkban azt az üres helyet, látom a pokol torkát és bûzét köztünk. És félek, hogy az letérít minket a helyes útról.

-- Attól ne félj, János! Nagy benyomást tett rád vétkének durvasága és felakasztott teste...

-- Nem, nem. Az Anya is azt mondta: ,,A Sátánt láttam, amikor a kerióti Júdást láttam.'' Ó! Keressünk gyorsan egy szentet, akit erre a helyre tehetünk!

-- Idehallgass! Én nem választok senkit. Ha Ô, aki Isten volt, egy keriótit választott, kit fog akkor a szegény Péter választani?

-- Mégis, jó lenne...

--Nem, kedvesem. Én nem választok senkit. Majd megkérdezem az Urat. Péter már elég bûnt követett el!

-- Oly sok dolgot kell kérdeznünk. Az elmúlt este olyanok voltunk, mint a gyengeelméjûek. Rá kell vennünk, hogy tanítson minket. Mert... hogyan tudjuk, hogy valami bûn-e? Láttad, milyen másként beszélt az Úr nekünk a pogányokról. Láttad, hogyan menti ki a gyávaságot és a tagadást, s mennyire nem talál mentséget arra, aki bocsánatában kételkedik... Ó! Félek attól, hogy rosszat teszek -- mondja búsan Jakab, Alfeus fia.

-- Valóban sokat beszélt nekünk. Mégis úgy tûnik, hogy semmit sem tudok. Egy hete már elment az eszem -- vallja be a másik Jakab.

-- Nekem is.

-- Nekem is.

-- És nekem is.

Mindnyájan ugyanabban a helyzetben vannak, és ostobán néznek egymásra. Eszükbe jut a már szokássá vált megoldás: ,,Menjünk Lázárhoz'' -- mondják. ,,Talán ott találjuk az Urat, és... Lázár segít rajtunk.''

Valaki kopog az ajtón. Mindnyájan elhallgatnak s figyelnek. Ó! Tör ki belôlük a csodálkozás, amikor meglátják Illést Tamással együtt. Tamás annyira meg van viselve, hogy alig ismernek rá.

Társai körülveszik, és örvendezve kiáltják:

-- Tudod-e, hogy feltámadt és eljött? És terád vár, hogy visszatérjen!

-- Igen. Illés is mondta nekem. De nem hiszem. Hiszem, amit látok. És látom, hogy számunkra vége. Látom, hogy mindnyájan szétszóródtunk. Látom, hogy nincs többé még egy sír sem, ahol megsirathatnám. Látom, hogy a nagytanács meg akar szabadulni tôle, és elhatározta, hogy a bûntársukat, mint egy piszkos állatot temetik el az olajfa alatt, amelyre felkötötte magát. És meg akar szabadulni a Názáreti követôitôl is. Pénteken bezártam minden ajtót, és azt mondtam magamnak: ,,Te is övéinek egyike voltál? Ô már meghalt. Térj vissza az arany kalapálásához.'' És elfutottam...

-- De hová? Mindenütt kerestünk!

-- Hová? Elmentem nôvérem házába, Rámába. Utána nem mertem belépni, mert... nem akartam, hogy egy asszony tegyen szemrehányást nekem. Akkor bolyongtam a júdeai hegyekben, és tegnap Betlehemben végeztem, az Ô barlangjánál. Mennyit sírtam!... Elaludtam a törmeléken, és Illés ott talált engem, amikor odajött... nem tudom, miért...

-- Miért? Mert a túl nagy öröm vagy fájdalom órájában az ember oda megy, ahol Istent érzi. Ezekben az években sokszor mentem oda éjjel, mint egy tolvaj, hogy érezzem lelkemen az ô nyöszörgésének simogatását. És utána hajnalhasadáskor kiosontam, nehogy megkövezzenek. De akkor már megvigasztalódtam. Most azért mentem arra a helyre, hogy megmondjam neki: ,,Boldog vagyok'', és hogy ott tartózkodjam, amíg csak tudok. Így határoztuk el. Mi hirdetni akarjuk az Ô hitét. És annak a falnak egy darabja, annak a földnek egy maroknyi része, annak a cöveknek egy szilánkja erôt ad nekünk. Nem vagyunk szentek, hogy a Kálvária földjébôl mernénk vinni.

-- Igazad van, Illés. Minekünk is ezt kellene tennünk. És megtesszük. De Tamás?...

-- Tamás aludt és sírt. Azt mondtam neki: ,,Kelj fel, és ne sírj tovább! Feltámadott.'' Nem akart hinni nekem. De addig erôsködtem, hogy meggyôztem. Íme itt van. Most köztetek van, és én visszamegyek. Csatlakozom társaimhoz Galileában. Béke veletek! -- Illés elmegy.

-- Tamás! Feltámadott. Mondom neked. Velünk volt. Evett. Beszélt. Megáldott minket. Megbocsátott nekünk. Hatalmat adott nekünk a bûnbocsánatra. Ó! Miért nem jöttél elôbb!

Tamás azonban nem tudja lerázni csüggedtségét. Makacsul fejét rázza:

-- Én nem hiszek! Szellemet láttatok. Mindnyájan bolondok vagytok. Elsôsorban az asszonyok. Aki meghalt, nem támad fel magától.

-- Egy ember nem. De Ô Isten. Nem hiszed?

-- Igen. Hiszem, hogy Isten. De éppen azért hiszem, gondolom és mondom, hogy jóllehet Ô nagyon jó, nem lehet annyira jó, hogy eljöjjön azok közé, akik oly kevésbé szerették. És azt mondom, hogy jóllehet Ô nagyon alázatos, elege lehet már a mi tunyaságunkból, s többé nem alázza meg magát. Nem! Ô biztosan diadalmas lesz, sôt már az is a mennyben, és talán megjelenik majd, mint szellem. Azt mondom: talán. Még ezt sem érdemeljük meg! De hogy testestül, csontostul feltámadott, nem, ezt nem hiszem!

-- De ha mi megcsókoltuk, láttuk enni, hallottuk hangját, éreztük kezét, láttuk sebeit!

-- Semmi! Nem hiszek. Nem hihetek. Látnom kellene ahhoz, hogy higgyek. Ha nem látom kezén a szögek helyét, és nem teszem bele ujjamat, ha nem érintem lábának sebeit, és nem teszem kezemet oda, ahol a lándzsa megnyitotta oldalát, nem hiszek. Nem vagyok sem gyerek, sem asszony. Én tényeket akarok. Azt, amit értelmem nem tud elfogadni, elvetem. És a ti szájatokat nem tudom elfogadni.

-- De Tamás! Azt hiszed, hogy be akarunk csapni?

-- Nem, szegények. Sôt! Boldogok vagytok, hogy oly jók vagytok, hogy békét akartok önteni belém, ti, akik békét találtatok ebben a csalódásban. De... én nem hiszek az ô feltámadásában.

-- Nem félsz, hogy megbüntet? Tudod, hogy mindent hall és lát?

-- Hiszem, hogy meggyôz engem. Van eszem, és használom. Ô, az én emberi értelmemnek Ura, helyreigazítja az enyémet, ha tévedek.

-- De Ô azt mondta, hogy értelmünk szabad.

-- Én nem teszem értelmemet egy közös sugallat rabszolgájává. Jót kívánok nektek és az Úrnak. Szolgálom Ôt, amint tudom, és veletek maradok, hogy segítselek és szolgáljalak titeket. Hirdetni fogom az Ô tanítását. De nem hihetem, hogy föltámadt, hacsak nem látom. -- És Tamás makacsul nem akar megérteni senki mást, csak saját magát,

Beszélnek neki azokról, akik látták, s amint azok látták. Tanácsolják neki, hogy beszéljen az Anyával. De ô csak csóválja fejét, leül egy kôpadra, de ô inkább kôbôl van, mint a pad. Makacs, mint egy gyerek, s ismétli: ,,Majd ha látom, hiszek...''

Ez a szerencsétlenek nagy kijelentése, akik tagadják azt, aki oly nagy és oly szent, s nem akarják elhinni, elfogadni, hogy Isten mindent tud.

* * *

Az apostolok összegyûlnek az utolsó vacsora termében. Az asztal körül vannak, ahol elfogyasztották a húsvéti bárányt. De tiszteletbôl üresen hagyják Jézus helyét a középen.

Az apostolok más sorrendben ülnek. Péter még régi helyén van, de János helyén Júdás Tádé ül. Utána jönnek a legidôsebb apostolok, Bertalan, utána Jakab, János testvére, mintegy az asztal sarkán, jobb oldalon, ahogy én látom. Jakab mellett az asztal rövid oldalán János ül. Péter után viszont Máté és ôutána Tamás, majd Fülöp, András, Jakab, aki Júdás Tádé testvére, és Simon, a Zelóta a másik oldalon. Az asztal Péterrel szemben levô oldala üres, mert az apostolok szorosabban ülnek egymás mellett, mint húsvétkor.

A kapu is és az ablakok is el vannak reteszelve. Két mécses ég csak, gyenge fényt vetve az asztalra. A nagy terem többi része félhomályban van.

János háta mögött van az élelmiszeres állvány, és ô szolgálja fel az asztalra a szegényes ételeket: halat, kenyeret, mézet és friss sajtot. Amikor ismét az asztal felé fordul, hogy odaadja testvérének a sajtot, amit kért, János meglátja az Urat.

Jézus nagyon érdekes módon jelent meg, mint elôzôleg is, anélkül, hogy kinyitotta volna az ajtót, a falon keresztül jött be, akárcsak akkor, amikor megszületésekor átment anyja testén. A fal nem nyílik meg, csak mindinkább erôsödô fény jelenik meg a falnál, mintha átfolyna a falon, amelyben mind tisztábban rajzolódik ki Jézus alakja. Mintha Jézus teste eleinte anyagtalan lenne, de utána mindinkább anyagivá válna, s minden tekintetben valódi test benyomását kelti. Mindez néhány másodperc alatt történik.

Jézus fehérbe van öltözve, mint amikor föltámadt és megjelent Anyjának. Nagyon szép, szeretetteljes és mosolyog. Karját teste mellett tartja, kissé távol testétôl, és kézsebei ragyognak, mint a gyémántok, és két nagyon erôs sugár árad belôlük. Lábát és oldalsebét eltakarja ruhája, de azon keresztül is földöntúli fény árad sebeibôl. Kezdetben úgy tûnik, mintha Jézus teste holdfénybôl lenne szôve, csak késôbb veszi fel a test és ruha természetes színeit. Jézus, az Istenember sokkal ünnepélyesebb most, feltámadása után.

János akkor látja meg, amikor Jézus alakja már teljesen kirajzolódott. Senki más se figyelt fel a jelenésre. János felugrik, és az asztalra ejti a kerek sajtot tartalmazó tálat. Kezével az asztal széléhez támaszkodva, kicsit elôre hajlik, mintha valami mágnes vonzaná Jézushoz, és halkan, de erôteljesen egy ,,Ó!'' tör ki belôle.

A többiek felemelik fejüket a leejtett tál zajára, és elképedve néznek Jánosra, majd követik az ô tekintetét. Megfordulnak, és maguk mögé néznek, és meglátják az ott álló Jézust. Mindnyájan megindulva és boldogan felállnak, és hozzá sietnek, Ô pedig még inkább mosolyogva feléjük tart, most már úgy járva a földön, mint minden halandó.

-- Béke veletek! -- mondja nekik.

Most már mind körülötte vannak, ki térden, ki állva, és ez utóbbiak között van Péter és János; ki hátrább, állva, de mindnyájan mélyen meghajolva tiszteletük jeléül. János megcsókolja Jézus köpenyének szárnyát.

Csak egyikük marad kissé távolabb, zavarba esve, és ez Tamás. Az asztal mellett térdel. Nem mer elôbbre menni, és úgy tesz, mintha el akarna rejtôzni az asztal sarka mögött.

Jézus, csókolásra nyújtja kezét -- amit az apostolok szent és szeretetteljes vágyakozással érintenek -- és közben körülnéz, mintha a tizenegyediket keresné. De az elsô pillanattól látta ôt, csak idôt akar adni Tamásnak, hogy összeszedje bátorságát és odajöjjön. Mikor látja, hogy a hitetlen szégyelli hitetlenségét, és nem mer mozdulni, hívja ôt:

-- Tamás, jöjj ide!

Tamás felemeli fejét, megzavarodva, mintegy sírva, de nem mer odamenni. Ismét lehajtja fejét. Jézus néhány lépést tesz irányába, és ismét azt mondja:

-- Jöjj ide, Tamás!

Jézus hangja parancsolóbb, mint elôbb. Tamás kényszeredetten és zavartan felkel, és Jézus felé megy.

-- Íme az, aki nem hisz, ha nem lát! -- kiált fel Jézus. De hangjában mosolygó megbocsátás érzôdik. Tamás felfogja ezt, és fel mer nézni Jézusra, és látja, hogy valóban mosolyog. Ekkor felbátorodik, és gyorsabban megy.

-- Gyere ide, egészen közel! Nézd! Tedd bele egyik ujjadat, ha nem elég nézned Mestered sebeit. -- Jézus odanyújtja kezét, és utána megmutatja neki oldalsebét is.

Most már nem árad fény a sebekbôl. Körülötte sincs fény, közönséges halandónak látszik, és a sebek rettenetes valóságukban mutatkoznak.

Tamás remeg, nézi, de nem meri megérinteni. Ajka mozog, de szavait nem lehet megérteni.

-- Add ide nekem kezedet, Tamás -- mondja Jézus nagyon kedvesen. És jobb kezébe veszi az apostol jobb kezét, és mutatóujját beledugja balkezének mély, tátongó sebébe, utána pedig Tamás négy ujját dugja be tátongó oldalsebébe, és közben erôsen figyeli Tamást:

Komoly, de kedves tekintettel mondja eközben:

-- Tedd ide ujjadat, s ha akarod, akár kezedet is oldalamba, és ne légy hitetlen, hanem hívô.

Tamás szinte megérinti az isteni Szívet, s úgy látszik, bátorságot merít belôle. Végre sikerül beszélnie, és térdre esve, felemelt karral és bûnbánó sírásban törve ki, mondja:

-- Én Uram és én Istenem! -- nem tud mást mondani.

Jézus megbocsát neki. Jobbját fejére teszi, és válaszol:

-- Tamás, Tamás! Most hiszel, mert láttál... De boldogok azok, akik majd hisznek anélkül, hogy láttak volna! Milyen jutalmat kell nekik adnom, ha meg kell jutalmaznom téged, akinek hite támogatásra szorult a látás által...?

Utána Jézus János vállára teszi kezét, Péternek megfogja kezét, és az asztalhoz megy. Leül helyére. Most úgy ülnek, mint húsvét este. De Jézus azt akarja, hogy Tamás János után üljön.

-- Egyetek, barátaim -- mondja Jézus..

De senki sem éhes. Kielégíti ôket az öröm. Szemlélésének öröme.

Akkor Jézus veszi a sajtot, felvágja, szétosztja, az elsô falatot Tamásnak adva, egy szelet kenyérre téve, s János mögött nyújtva át neki. Megtölti a kelyhet borral a kancsóból, és körül adja barátainak. Ezt Péternek nyújtja elôször. Utána veszi a lépes mézet, megtöri, és ad belôle egy darabot Jánosnak, a méznél is édesebb mosollyal. És hogy felbátorítsa ôket, ô maga is eszik a lépes mézbôl.

János szokott mozdulatával Jézus vállára hajtja fejét, és Jézus Szívére vonja ôt, és miközben így tartja, beszél:

-- Ne zavarodjatok meg, barátaim, amikor megjelenek nektek. Mindig Mesteretek vagyok, aki megosztotta veletek ételét és álmát, és aki kiválasztott titeket, mert szeretett. Most is szeretlek titeket. -- Ezt az utolsó mondatot Jézus nagyon kihangsúlyozza.

-- Ti -- folytatja -- velem voltatok a megpróbáltatásokban... Velem lesztek a dicsôségben is. Ne hajtsátok le fejeteket. Vasárnap este, amikor feltámadásom után elôször jöttem hozzátok, belétek árasztottam a Szentlelket... tehozzád is eljött a Szentlélek, jóllehet nem voltál jelen... Nem tudjátok, hogy a Szentlélek kiáradása olyan, mint egy tûzkeresztség, mert a Szeretet Lelke, és a szeretet megsemmisíti a bûnt? Meg van bocsátva tehát bûnötök, hogy elhagytatok engem, amikor meghaltam.

Amikor Jézus ezt mondja, megcsókolja János fejét, aki nem hagyta el ôt. János sír örömében.

-- Hatalmat adtam nektek a bûnök megbocsátására. De nem adhattam volna, ha nem lettem volna birtokában. Biztosaknak kell azért lennetek abban, hogy tökéletesen birtoklom ezt a hatalmat, és általatok használom azt. Nagyon tisztáknak kell lennetek, hogy a bûn szennyétôl megtisztítsátok azokat, akik hozzátok jönnek. Hogyan ítélhetne és tisztíthatna az, aki talán kárhozatra méltó és tisztátalan? Hogyan ítélhetné meg a másikat az, akinek gerenda van a szemében, és pokoli teher szívében? Hogyan mondhatná: ,,Feloldozlak Isten nevében'', ha bûnei miatt Isten nem lenne nála? (Az olasz kiadó megjegyzése: Amint a többi szövegbôl kitûnik, nem teljes lehetetlenségrôl van szó e küldetésük betöltését illetôleg, hanem csak arról, hogy ha tiszták; feloldozó hatalmuk gyümölcsözôbb.)

Barátaim, fontoljátok meg papi méltóságtokat. Elôzôleg én voltam az emberek között, hogy megítéljem ôket és megbocsássak nekik. Most az Atyához megyek. Visszatérek Országomba. Nem szûnik meg hatalmam az ítélkezésre. Sôt, az teljesen az én kezemben van, mert átadta nekem Atyám. De rettenetes az ítélet, mert akkor jön el, amikor többé nem lesz lehetséges az ember számára a bocsánat elnyerése a földön töltött engesztelô évekkel. Minden teremtmény elém jön majd lelkével, amikor a testi halállal elhagyja testét, mint a haszontalan ruhát. És én akkor elôször ítélem meg ôt. Utána az emberiség visszatér majd testébe öltözve, amelyet égi parancsra vesz fel, hogy két részre válasszák. A bárányok a Pásztorral, a vadkecskék Gyötrôjükkel. De hány ember lenne Pásztorukkal, ha a keresztség fürdôje után többé nem lenne, ki megbocsátana nekik nevemben? Íme, ezért létesítem a papokat. Hogy üdvözítsék azokat, akiket Véremmel üdvözítettem. Vérem üdvözít. De az emberek tovább is meghalnak. Visszaesnek a Halálba. Szükség van azokra, akiknek hatalmuk van, hogy állandóan megmossák ôket Ôbenne, hetvenszer és hetvenszer hétszer, hogy ne váljanak a Halál zsákmányává. Ti és a ti utódaitok teszik majd meg ezt. Azért feloldozlak titeket minden bûnötöktôl. Mert szükségetek van arra, hogy lássatok. A bûn megvakít, mert elveszi a lélektôl a Világosságot, aki az Isten. Azért szükséges, hogy megértsétek. A bûn eltompít, mert elveszi a lélektôl az Értelmet, aki az Isten. Feladatotok a megtisztítás. A bún beszennyez, mert elveszi a lélektôl a Tisztaságot, aki az Isten.

Nagy a ti feladatotok, hogy az én nevemben ítéljetek és feloldozzatok! Amikor átváltoztatjátok a Kenyeret és a Bort az én Testemmé és Véremmé, nagy, természetfeletti módon nagy és fenséges dolgot tesztek. Ahhoz, hogy méltóképpen tegyétek, tisztáknak kell lennetek, mert azt érintitek, aki a Tisztaság, és Isten Testével táplálkoztok. Tisztáknak kell lennetek szívetekben, értelmetekben, tagjaitokban, nyelvetekben, mert szívetekkel kell szeretnetek az Eukarisztiát, és ezzel az égi szeretettel nem szabad közönséges szeretetnek keverednie, ami szentségtörés lenne. Tisztáknak kell lennetek értelmetekben, mert hinnetek kell a szeretetnek ebben a titkában, és fel kell fognotok azt. A gondolat tisztátalansága megöli a Hitet és az Értelmet. Csak a világ tudománya marad meg, de meghal bennetek Isten bölcsessége. Tisztáknak kell lennetek tagjaitokban, hogy az Ige leszálljon öletekbe, amint leszállt Mária méhébe a Szeretet révén.

Élô példátok van arra, milyennek kell lennie egy méhnek, amely befogadja az Igét, aki megtestesül. A példa az eredeti bûn és egyéni bûn nélküli Asszony, aki engem hordozott. Figyeljétek meg milyen tiszta a Hermon csúcsa, amelyet még a téli hó takar. Az Olajfák-hegyérôl letépett liliomszirmok tömegéhez hasonlít, vagy tengeri tajtékhoz, amely felemelkedik, mint egy felajánlott áldozat a felhôk másik fehérsége felé, amelyet az áprilisi szél visz az ég kék mezôjében. Figyeljetek meg egy liliomot, amely kinyílik és illatozik. De ez a tisztaság nem oly nagy fokú, mint Anyám méhéé. A szél magával viszi a port, és az lehullik a havasokra és a virágokra. Oly csekély, hogy az emberi szem nem veszi észre. De az megrontja annak tisztaságát. Vagy nézzétek a legtisztább gyöngyöt, amelyet kiszakítanak a tengerbôl, a kagylóból, hogy egy király jogarát díszítsék vele. Tökéletes ragyogásában... de mégis kevésbé tiszta Anyám méhénél. Közepén van egy homokszem, amely nagyon apró, de mindig földi. Ôbenne, aki a Tenger Gyöngye nem található meg a bûn homokszeme, még csak a bûn táptalaja sem. Ez a Gyöngy a Háromság tengerében született, hogy a földön a Második Személyt hordozza. Ôbenne nincs földies vágy, hanem az örök Szeretet ragyog benne. Ezt a sértetlen Tisztaságot adom nektek példaképül.

De amikor majd, mint a szüretelôk a taposókádnál, belemártjátok kezeteket Vérem tengerébe, és merítetek belôle, hogy megtisztítsátok a szegény bûnösök szennyes ruháit, legyetek tökéletesen tiszták, hogy ne szennyezzétek be magatokat egy nagyobb bûnnel, sôt több bûnnel azáltal, hogy szentségtörô módon érintitek Isten Vérét, vagy azáltal, hogy hiányzik belôletek a szeretet és az igazságosság, megtagadva vagy adva azt oly szigorúsággal, amely nem Krisztusé, aki jó volt a gonosztevôkhöz, hogy azokat Szívéhez vonzza, és háromszor oly jó volt a gyengékhez, hogy megerôsítse reményüket. Ez a szigorúság nagyon méltatlan, mert ellenkezik akaratommal, tanításommal és az igazságossággal. A rossz pásztorok hogyan lehetnek szigorúak a juhokhoz?

Szeretett barátaim, akiket a világ útjaira küldök, hogy folytassátok a munkát, amit megkezdtem, és amit folytatni fognak egészen addig, míg idô lesz rá, jegyezzétek fel ezeket a szavaimat. Nektek mondom azokat, hogy elmondjátok azoknak, akiket felszenteltek arra a szolgálatra, amelyre én szenteltelek fel titeket.

Én látom... figyelem a századokat... az idôt és a végtelen tömeget, akik mindig elôttem vannak. Látom... az öldökléseket és a háborúkat, a hazug békekötéseket és a rettenetes mészárlásokat, a gyûlöletet és gazságot, érzékiséget és kevélységet. Itt-ott egy zöld oázis: egy idôszak, amelyben visszatérnek a Kereszthez. Szeretettel felemelik Keresztemet, miután a rossz mérge veszettekké tette az embereket. Körülötte egy ideig békét nyernek, nyugalmat, táplálékot találnak, mint a puszta állatai az oázisnál. Meggyógyulnak fájdalmaikból, és ismét remélnek. Megvédi ôket a viharoktól és a kánikulától, és jelével távol tartja, és menekülésre készteti a Gonoszt. Így lesz, ameddig az emberek akarják.

Látok... embereket és embereket... asszonyokat, öregeket, kisgyermekeket, hadakozókat, tanulókat, képzetteket, földmûveseket... Mindenkit látok, és elhaladnak reményükkel és fájdalmaikkal megrakva. Látom, hogy sokan ingadoznak, mert túlságosan szenvednek és a nagy teher szétmorzsolja reményüket... És látom, hogy sokan elesnek az útszélen, mert az erôsebbek ellökik ôket... És látom, hogy sokakat elhagynak az úton járók, sôt rájuk is taposnak, s azok úgy érzik, hogy meghalnak. Végül eljutnak oda, hogy gyûlölnek és átkozódnak.

Szegény gyermekek! Ezek között, akiket az élet lesújtott, akik mennek vagy elesnek, az én Szeretetem szándékosan elszórta az irgalmas szamaritánusokat, a jó orvosokat, az éjben világító fényeket, a csendben szóló hangokat, hogy a gyengék, akik elesnek, segítségre találjanak, ismét meglássák a Fényt, meghallják a Hangot, amely azt mondja: ,,Remélj! Nem vagy egyedül. Feletted van az Isten. Veled van Jézus.'' Szándékosan küldtem ezeket a szeretetteljes munkásokat, hogy szegény gyermekeim lelke ne haljon el, ne veszítse el az atyai házat, és továbbra is higgyen bennem, a Szeretetben, engem látva szolgáimban, tükörképeimben.

De, ó fájdalom, ami miatt Szívem sebe vérezni kezd, mint amikor megnyitották a Golgotán! De mit lát isteni szemem? Nincsenek talán papok a végtelen tömegben, amely tovább megy? Ezért vérzik Szívem? Üresek a szemináriumok? Isteni hívásom többé nem hangzik a szívekben? Az emberek szíve többé nem képes meghallani? Nem. A századokon keresztül lesznek szemináriumok és benne papnövendékek. Papok kerülnek ki ezekbôl, mert serdülô korukban, sok szívben megszólal meghívásom isteni hangja, és ezek követik azt. De más, más, más hangok jönnek utána az ifjúkorban és a felnôttkorban, és elnyomják az én hangomat szívükben. Az én hangomat, amely beszél a századokon keresztül szolgáihoz, mert mindig lesznek olyanok, mint amilyenek most ti vagytok: apostolok Krisztus iskolájában. A ruha megmarad, de a pap meghal. Az idôk folyamán sokaknál ez történik. Haszontalan árnyak. Nem emelôk lesznek, amelyek felemelnek, szívek, amelyek vonzanak, források, amelyek eloltják a szomjat, búzamagok, amelyek kielégítik az éhséget, szívek, amelyeken meg lehet pihenni, fények a sötétben, hangok, amelyek megismétlik, amit a Mester mond nekik. Ehelyett botránykövek lesznek a szegény emberiség számára, halált okoznak, élôsdiek, rothadást árasztók... Rettenetes! Papjaim között még nagyobb Júdások lesznek a jövôben!

Barátaim: Én megdicsôültem és mégis sírok. Szánom ezt a végtelen tömeget, pásztor nélküli juhokat, vagy nagyon kevés pásztorral rendelkezôket. Végtelenül szánom! Esküszöm Istenségemre, én adok nekik kenyeret, vizet, világosságot, hangot, amelyet az erre a munkára kiválasztottak nem akarnak megadni nekik. A századokon keresztül megismétlem a kenyerek és halak csodáját. Kevés, megvetett halacskával és néhány száraz kenyérdarabbal: alázatos és laikus lelkekkel enni adok a sokaságnak és jóllaknak, mert ,,szánom ezt a népet'' és nem akarom, hogy elvesszen.

Áldottak azok, akik megérdemlik, hogy ilyenek legyenek. Nem azért áldottak, mert ilyenek, hanem mert kiérdemelték szeretetükkel és áldozatukkal. És leginkább áldottak azok a papok, akik apostolok tudnak maradni: kenyér, víz, fény, hang, pihenôhely és orvosság szegény gyermekeim számára.

Álljunk fel, barátaim, és jöjjetek velem, hogy még tanítsalak titeket imádkozni. Az imádság az, ami táplálja az apostol erejét, mert egyesíti Istennel.

Jézus felkel, és a lépcsô felé megy.

* * *

Jézus feltámadása után az apostolok nem mernek oly közvetlenül érintkezni vele, mint szenvedése elôtt. Szinte úgy tûnik, hogy lélekben mindig térden állnak, amikor beszélnek hozzá. Kissé meghajolva állnak elôtte, tartózkodnak attól, hogy megérintsék. Annál nagyobb örömük, amikor Jézus érinti meg ôket, megsimogatja, megcsókolja ôket, vagy valamelyikük felé fordulva beszél. Van valami leírhatatlan Jézus megjelenésében, ami arra ösztönzi az apostolokat, hogy új érzelmekkel viseltessenek iránta.

Azelôtt a ,,Mester'' volt, akinek istenségében hittek. De érzékeik mindig emberként mutatták Ôt. Most az ,,Úr'' Ô. Az Isten. Többé nem kell felindítaniuk a hitet, hogy higgyenek ebben. Világos elôttük istensége. Ô az Úr, akinek az Úr azt mondotta: ,,Jobbomon foglalj helyet!'' (Zsolt 110,1) Isten, mint az Atya. És az az Isten, akit ôk elhagytak, félelembôl, miután oly sokat kaptak tôle.

Mindig azzal a tisztelettel néznek rá, amellyel az igazi hívô tekint a ragyogó szentségtartóban levô Ostyára, vagy úrfelmutatáskor az Úr Testére. Jézus arca még szebb, mint azelôtt volt, de nem merik úgy megfigyelni, mint azelôtt. A szeretet arra ösztönzi ôket, hogy ránézzenek, a félelem azonban arra készteti ôket, hogy azonnal lesüssék szemüket, mintha villámot láttak volna.

Valóban, a feltámadt Jézus már nem ugyanaz, mint aki volt, de ugyanakkor mégis ugyanaz. Ha jól megfigyelik, látják az azonosságot és a különbséget is. Azonosak arcvonásai, szemének, hajának színe, testalkata, keze, lába, hangja, cselekvésmódja -- de ugyanakkor mégis valahogyan más. Igazi teste van, amely megszakítja a fényt, árnyékot vet -- de mégis más. Nem kevély, távolálló, de mégis más.

Fenségesen új, örökkévaló, míg azelôtt annyira alázatos volt, hogy néha szinte szomorúnak, levertnek látszott a fáradhatatlan Mester. Eltûnt az utolsó idôk soványsága, megszûnt a testi, szellemi fáradtság öregbítô vonása, az a szomorú pillantása, amely szinte azt mondta: ,,Miért utasíttok vissza? Fogadjatok el engem!...'' A feltámadott Krisztus mintha kissé magasabb és erôteljesebb lenne, szabad minden tehertôl, biztos, gyôztes, fenséges, isteni. Sokkal inkább, mint még azokban a pillanatokban is, amikor valami hatalmas, nagyszerû csodát vitt végbe. Nem árad ki fény belôle, mint a táborhegyi átváltozáskor, és mint feltámadása után az elsô jelenések idején. Mégis tündöklônek látszik. Valóban Isten Teste, a megdicsôült test szépségével. Vonz, és ugyanakkor félelmet gerjeszt.

Talán a sebek okozzák ezt, amelyek annyira láthatók kezén és lábán, és amelyek mélységes tiszteletet keltenek. Az apostolok is máshogy viselkednek irányában, jóllehet Jézus nagyon kedves hozzájuk, és igyekszik visszaállítani a régi légkört. Azelôtt bôbeszédûek voltak, most alig beszélnek, és ha Ô nem válaszol kérdésükre, nem erôltetik tovább. Ha Ô hozzájuk beszél, vagy rájuk mosolyog, elváltozik arcszínük, és nem mernek visszamosolyogni rá. Azelôtt készségesen segítették ôt felvenni köpenyét, most félnek hozzányúlni ragyogóan fehér ruhájához. Pedig Jézus most is szívesen venné udvariasságukat.

(10-87.94.105.)


Az apostolok keresztútja
Az apostolok keresztútja	Az apostolok keresztútja

Jézus alkalmat adott az apostoloknak arra, hogy jóvátegyék gyávaságukat, amikor elmenekültek elfogatása után, ahelyett, hogy mint János, ôk is elkísérték volna utolsó útjára, és ott álltak volna keresztje alatt.

Elôször Jézus vezeti el ôket a Getszemáni kertben szenvedése által megszentelt helyekre, utána pedig János vezeti végig ôket a keresztúton, elmagyarázva nekik, amit ô maga látott és átélt.

Az apostoloknak ez a keresztútja minket is nagyon segíthet abban, hogy kellô lelkülettel végezzük a keresztúti ájtatosságot, vagy elmélkedjünk Jézus szenvedésérôl.


A Getszemáni kertben -- Az apostolok keresztútja
A Getszemáni kertben	Az apostolok keresztútja

Az apostolok felveszik köpenyüket, és megkérdezik a feltámadt Krisztustól:

-- Hová megyünk, Uram?

Már nem beszélnek vele oly bizalmasan, mint szenvedése elôtt. Mintegy lélekben térdenállva szólnak hozzá. Testileg is kissé mindig meghajolnak, tiszteletük jeléül, a Feltámadott elôtt. Tartózkodnak attól, hogy megérintsék, de annál nagyobb örömük, amikor Ô megérinti, megsimogatja, megcsókolja ôket, vagy valamelyikükhöz szól.

Elôzôleg Jézus ,,a Mester'' volt számukra, akinek Istenségében hittek, de érzékeik számára mindig az ember volt. Most ,,az Úr''. Isten. Többé nincs szükségük a hitre ehhez, a tények szólnak mellette. Ô maga az Isten. És az Úr, akihez így szólt az Úr: ,,Ülj jobbomra!''. Isten, akárcsak az Atya. És ezt az Istent hagyták el ôk félelmükben, miután oly sokat kaptak tôle...

A feltámadt Jézus, jóllehet ugyanaz, aki volt, mégis más valaki. Azonosak arcvonásai, szemének, hajának színe, testének termete, keze, lába. Mégis más. Ugyanaz a hang, ugyanazok a cselekedetek, mégis más. Igazi teste van, amely most sem átlátszó, amely most is árnyékot vet, mégis más. Nem vált kevéllyé, nem távolodott el tôlük, mégis más.

Új, örök fenségesség sugárzik arról, aki azelôtt oly alázatos alakot vett fel. Eltûnt arcáról az utolsó idôk soványsága, megszûnt testi, lelki fáradtsága, amely annyira megöregítette, eltûnt szomorú tekintete, amellyel szavak nélkül is azt kérdezte: ,,Miért utasítotok vissza engem? Fogadjatok el...'' A feltámadt Krisztus magasabbnak, erôsebbnek, szabadabbnak, biztosabbnak, gyôztesnek, fenségesnek, isteninek látszik. Nem árad belôle fény, mint színeváltozásakor, vagy feltámadása után az elsô jelenéseknél. Mégis ragyogónak tûnik. Valóban Isten teste, a megdicsôült testek szépségével. Vonzó, és félelmet keltô egyszerre.

Az apostolok, akik azelôtt oly beszédesek voltak, most keveset beszélnek, és ha Ô nem válaszol nekik, nem erôltetik. Amikor rájuk mosolyog, elváltozik arcuk színe, de nem mernek visszamosolyogni rá. Ha -- mint most is -- kinyújtja kezét köpenye után, senki se siet oda, hogy segítse felvenni azt, mint azelôtt oly örömmel, egymással versengve tették. Neki kell mondania -- mint most is teszi -- ,,Jöjj János! Segítsd Mesteredet! Ezek a sebek igazi sebek... és a kezek nem oly hajlékonyak, mint elôzôleg.''

János engedelmeskedik, segítve Jézust, hogy felvegye bô köpenyét. Mintha csak egy Fôpapot öltöztetne, oly gonddal teszi, ügyelve arra, hogy ne érintse kezét, amelyen piroslanak a sebek. Amikor véletlenül mégis megérinti Jézus bal kezét, felkiált, mintha saját sebét érintette volna valaki, és figyeli Jézus kézfejét, attól félve, hogy az ismét vérezni kezd. Ily elevenek azok a rettenetes sebek!

Jézus János fejére teszi jobb kezét, és azt mondja neki:

-- Bátrabb voltál, amikor levettél engem a keresztrôl. És akkor még csöpögött vérem annyira, hogy hajad is vörössé vált tôle. Új éjjeli harmat az új szeretôn. Úgy vettél le, mint ahogy leveszik a szôlôfürtöt a szôlôvesszôrôl... Miért sírsz? Én adtam neked a Vértanú harmatát. Te fejemre hullattad kegyességed harmatát. De akkor sírhattál... Most nem. És te miért sírsz, Simon Péter? Te nem érintetted meg kezemet. Te nem láttál engem holtan...

-- Ah, Istenem. Éppen ezért sírok! Bûnöm miatt!

-- Megbocsátottam neked, Simon, Jónás fia.

-- De én nem bocsátok meg önmagamnak. Nem! Semmi sem fog véget vetni sírásomnak. Még bocsánatod sem.

-- De dicsôségem igen.

-- Te dicsôséges vagy, én pedig bûnös.

-- Te is megdicsôülsz, miután halászom voltál. Nagy halászat, bôséges, csodálatos halászat vár rád, Péter! És utána azt mondom majd neked: ,,Jöjj az örök lakomára!'' És többé nem fogsz sírni. De mindnyájatoknak könnyes a szeme. És te, Jakab, testvérem, oly leverten állsz abban a sarokban, mintha minden jót elvesztettél volna. Miért?

-- Mert reméltem, hogy... Te még érzed a sebeket? Még érzed? Reméltem, hogy számodra megszûnt minden fájdalom, hogy eltûnik annak minden jele. Számunkra is. Számunkra, bûnösök számára. Ezek a sebek!... Mily fájdalom látni ôket!

-- Igen. Miért nem tüntetted el azokat? Lázáron nem maradtak sebhelyek... Ezek a sebek egy... egy szemrehányást jelentenek! Rettenetes hangon kiáltanak! Jobban és félelmetesebben tündökölnek, mint a Sínai villámai -- mondja Bertalan.

-- A mi gyávaságunkat kiáltják világgá. Mert mi elmenekültünk, miközben te azokat kaptad... -- mondja Fülöp.

-- Minél inkább nézzük azokat, annál inkább vádol lelkiismeretünk, és szemünkre hányja gyávaságunkat, ostobaságunkat, hitetlenségünket -- mondja Tamás.

-- A mi békénkért és ennek a bûnös népnek békéje kedvéért, miután meghaltál és feltámadtál, hogy elnyerd a bocsánatot a világ számára, szüntesd meg ezeket a világot vádló sebeket -- kéri András.

-- Ezek a világ Üdvössége. Ezekben van az Üdvösség. A világ gyûlölete nyitotta meg azokat, de a Szeretet orvossággá és Fénnyé tette ôket. Ezek által lett keresztre szögezve a Bûn. Ezeken függött, ezekre támaszkodott az emberek bûne, hogy a Szeretet Tüze megeméssze azokat az igazi Oltáron. Amikor a Magasságbeli elôírta Mózesnek a szövetségszekrényt és az illatszerek oltárát; nemde azt kívánta, hogy gyûrûket fúrjanak beléje, hogy azok segítségével felemeljék, és oda vigyék, ahová az Úr akarta? Engem is átfúrtak. Több vagyok a szövetségszekrénynél és az oltárnál. Sokkal több vagyok. Szeretetem illatszerét égettem Istenért és a felebarátért, és a világ gonoszságának terhét hordoztam. És a világnak emlékeznie kell erre. Emlékeznie arra, hogy mi és mibe került az Istennek. Emlékeznie arra, miként szerette ôt az Isten. Emlékeznie arra, mit okoznak a bûnök. Emlékeznie arra, hogy csak Egyben van üdvössége: Abban, akit általvertek. Ha a világ nem látná vörös rubinját, ugyancsak gyorsan elfelejtené, mi a balzsam sebeim számára. Itt a balzsam. Jöjjetek, és csókoljátok meg! Minden csók segít a megtisztulásban és kegyelem számotokra. Igazán mondom nektek, hogy sose elég a tisztulásból és a kegyelembôl, mert a világ felemészti azt, amit az ég kiáraszt rája, és ellensúlyozni kell az éggel és annak kincseivel a világ pusztítását. Én vagyok az Ég. Az egész Ég bennem van, és mennyei kincsek folynak a nyitott sebekbôl.

Csókra nyújtja kezét az apostoloknak. És neki kell ezeket a sebzett kezeket az utána vágyakozó és félénk szájakhoz nyomnia, mert attól való félelmükben, hogy ezzel növelik fájdalmát, nem merik ajkukkal érinteni sebeit.

-- Nem ez okoz fájdalmat, még ha merevek is. Más okozza a fájdalmat!...

-- Mi, Uram? -- kérdi Jakab, Alfeus fia.

-- Az, hogy oly sok emberért hiába haltam meg... De menjünk! Menjetek elôre! A Getszemániba megyünk... Mi az? Féltek?

-- Nem magunkat féltjük, Urunk... Jeruzsálem vezetôi még jobban gyûlölnek téged, mint azelôtt.

-- Ne féljetek! Magatok miatt sem. Isten megvéd titeket. Engem se féltsetek! Befejezôdtek a korlátok emberségem számára. Én Anyámhoz megyek, és utána ott csatlakozom hozzátok. Sok rettenetes dolgot kell eltörölnünk a közelmúlt bûnével és gyûlöletével kapcsolatban... Látjátok? Csókotok megsemmisíti és mérsékli a fájdalmat, amelyet a szegek okoztak az élô testben. Így, amit tenni fogunk, eltörli majd a rettenetes jeleket, és megszenteli azokat a helyeket, amelyeket a bûnök megszentségtelenítettek. Utána nem fog túlságos fájdalmat okozni nektek azoknak látása.

-- A Templomba is elmegyünk? -- mindnyájuk arcán látszik a félelem.

-- Nem. Megszentelné jelenlétem. Nem tehetem. Megtehettem volna. Nem akarta. Többé nincs számára megváltás. Hulla, amely gyorsan feloszlik. Hagyjuk halottainak. Hogy eltemessék. Mondom nektek, hogy oroszlánok és saskeselyûk fogják széttépni hulláját, és még a csontváz sem marad meg a Nagy Halottból, aki nem akarta az Életet.

Jézus felmegy a kis lépcsôn, és eltávozik. A többiek csendben követik példáját. De mikor a folyosóra érnek, Jézus már nincs ott. A ház csendes, és elhagyatottnak látszik. Minden ajtó be van zárva.

János a kijárat felé mutat, amely a vacsora terme elôtt van, és azt mondja:

-- Mária ott van. Mindig ott tartózkodik. Mintegy állandó elragadtatásban. Arca kimondhatatlan fénytôl ragyog. Az öröm sugárzik szívébôl. Tegnap azt mondta nekem: ,,Gondold el János, mily boldogság áraszt el mindenkit Isten országában.'' Megkérdeztem tôle: ,,Melyik országában?'' Arra gondoltam, hogy valami csodálatos kinyilatkoztatást kapott Fiának országáról, aki halálában is gyôzedelmeskedett. Azt válaszolta nekem: ,,A Paradicsomban, a tisztítóhelyen, a limbusban. Bocsánat a tisztulóknak. Égbe menetel minden igaznak és megbocsátottnak. A Paradicsomot a boldogok lakják. Isten megdicsôült bennük. Ôseink és szüleink ott fenn vannak, örvendezve. És még a földön lévô ország is boldog ott, ahol ragyog a jel és megnyílt a forrás, amely legyôzi a Sátánt és eltörli a Bûnt és a bûnöket. A jóakaratú embereknek ezentúl nemcsak békéjük van, hanem részesülnek a megváltásban és újraválasztásban is Isten gyermekeinek fokozatára. Látom a tömegeket, ó, mennyit, amint leszállnak ehhez a Forráshoz, belemerülnek, és megújulva, szépen jönnek ki, menyegzôs ruhában, királyi öltözetben. A lélek házassága a Kegyelemmel, az Atya gyermekeinek és Jézus testvéreinek királyi méltósága.''

Beszélgetve hagyják el a házat, s eltávoznak a városból, miközben leszáll az est.

Nem sokan járnak az úton, fôleg ebben az órában, amelyben az emberek az asztal körül gyûlnek össze, vacsorára. Ebben az oly tragikus évben Jeruzsálem a szokásosnál is üresebb, miután az ünnepek elmúltak, amelyekre odaáradt a népsokaság. Tamás észreveszi ezt, és megjegyzést tesz rá.

-- Így van. -- Mondja a Zelóta. -- Péntek után az idegenek gyorsan elhagyták félelmükben, és aki még ellenállt a nagy félelemnek, az elmenekült a második földrengéskor, amely biztosan akkor történt, amikor az Úr elhagyta a sírt. Azok is elmenekültek, akik nem voltak pogányok. Biztosan tudom, hogy sokan még a bárányt sem fogyasztották el, és vissza kell térniük a pót-húsvétra. És a város sok lakója is elmenekült vagy eltávozott, egyesek azért, hogy elvigyék halottaikat, akik a pénteki földrengéskor haltak meg, mások Isten haragjától való félelmükben. Alapos leckét kaptak.

-- Jó volt így. Villámokat és köveket minden bûnösre! -- kívánja Bertalan.

-- Ne mondd! Ne mondd ezt! Mindnyájan megérdemeljük az égi büntetéseket. Mi is bûnösök vagyunk... Emlékeztek erre a helyre?... Mennyi ideje volt? Tíz? Tíz este... vagy tíz év, vagy tíz óra? Bûnöm azon az estén oly távolinak és oly közelinek tûnik... hogy már nem tudom... Meg vagyok zavarodva! Annyira magabiztosak voltunk, oly harciasak, hôsök! És utána? És utána? Ah!.... -- és Péter homlokát veri öklével, és rámutat a kis térre, amelyre érkeztek: -- Íme! Itt már féltem!

-- De elég! Elég, Simon! Ô megbocsátott neked. És még Ô elôtte, Mária. Elég! Ne gyötörd magadat! -- mondja János.

-- Ó, bárcsak így lenne! Te, te, János, mindig támogatsz engem, tudod? Mindig! Azért tudod ezt megtenni, mert Ô neked adta Anyját. Igaza volt. De én, hitvány féreg és hazug, még nagyon rászorulok Mária vezetésére. Mert nekem hályog van szememen, és nem látok...

-- Valóban ez fog történni veled, ha így teszel. Te magad égeted ki szemeidet, és nem lesz itt az Úr, hogy meggyógyítson... -- mondja János, átölelve ôt vállánál, hogy vigasztalja.

-- Nekem elég lenne, hogy lélekben jól lássak. És utána... a szemek nem számítanak.

-- De számítanak sokak számára! Mit fognak most tenni a betegek? Láttad tegnap azt az asszonyt, mennyire elcsüggedt? -- mondja András.

-- Igen... -- Mindnyájan összenéznek, és utána együtt megvallják: -- És közülünk senki sem érezte méltónak magát arra, hogy rátegye kezét... -- Összetöri ôket viselkedésük megalázó emléke. De Tamás azt mondja Jánosnak:

-- Te azonban megtehetted volna! Te nem menekültél el, te nem tagadtad meg Ôt, te nem voltál hitetlen...

-- Én is vétkeztem. Az is szeretetlenség volt, mint a tietek. Józsue háza mellett megragadtam Elchiás nyakát és fojtogatni kezdtem, mert megsértette az Anyát. És gyûlöltem és megátkoztam a kerióti Júdást! -- mondja János.

-- Hallgass! Ne mondd ki azt a nevet! Az az ördögé, és az a benyomásom, hogy még nincs a pokolban, hanem itt jár körülöttünk, hogy bûnbe vigyen minket -- mondja igazán megrettenve Péter.

-- Ó, ô igazán a pokolban van! De, még ha itt lenne is, most már nincs hatalma. Mindent megkapott ahhoz, hogy angyallá legyen, és ördög volt, és Jézus legyôzte az ördögöt -- mondja András.

-- Rendben van... De jobb nem említeni ôt. Én is félek. Most már tudom, milyen gyenge vagyok. Ami téged illet, János, ne érezd bûnösnek magadat. Mindnyájan elátkoztuk azt az embert, aki elárulta a Mestert!

-- Igazságosan tettük -- mondja Tádé.

-- Nem! Mária azt mondta nekem, hogy Isten ítélete elég számára, és bennünk csak egy érzelemnek kell lennie: annak a felismerése, hogy nem mi árultuk el. És ha ô nem átkozza el, ô, az Anya, aki látta Fiának kínjait, nekünk kell azt megtennünk? Felejtsük el...

-- Ostobaság! -- kiált fel testvére, Jakab.

-- Mégis ez a Mester szava Júdás vétkeit illetôleg... -- János hallgat, és felsóhajt.

-- Mi? Más bûnei is voltak? Te tudod... Beszélj!

-- Megígértem, hogy igyekszem elfelejteni, és kényszerítem magamat erre.

-- Azt gondolom, a Mester késik. -- mondja Jakab, Alfeus fia.

-- Térjünk vissza... -- ajánlja Máté.

-- Ó, álljunk meg itt a hídnál -- mondja Bertalan.

Megállnak. De Jakab, Zebedeus fia és a másik Jakab, András és Tamás visszatérnek, és elgondolkozva nézik a földet, nézik a házakat. András elsápadva egy ház falára mutat, ahol vörösesbarna folt van a fehérre meszelt falon, és azt mondja:

-- Vér! Talán a Mester vére? Már itt vérzett? Ó, mondjátok!

-- És hogyan akarod, hogy megmondjuk mi, mikor közülünk senki sem követte Ôt? -- mondja Jakab, Alfeus fia szomorúan.

-- De testvérem, és fôleg János követték Ôt...

-- Nem azonnal. Nem azonnal. Azt mondta nekem János, hogy Malakiás házától fogva követték csak Ôt. Itt nem volt vele senki sem. Senki közülünk... -- Mondja Jakab, Zebedeus fia.

Elbûvölve néznek a nagy sötét foltra a fehér falon, amely kissé van csak a föld fölött, és Tamás megjegyzi:

-- Még az esô sem mosta le. Még a jégesô sem, amely oly erôsen esett ezekben a napokban, nem törte meg... Ha tudnám, hogy az Ô vére, lekaparnám errôl a falról...

-- Kérdezzük meg azokat, akik ebben a házban laknak. Talán tudják... -- tanácsolja Máté, aki csatlakozott hozzájuk.

-- Nem! Felismerhetnének minket, mint az Ô apostolait. Krisztus ellenségei lehetnek, és... -- válaszolja Tamás.

-- És mi még gyávák vagyunk... -- fejezi be nagy sóhajtással Jakab, Alfeus fia.

Lassacskán mindnyájan ehhez a falhoz jönnek, és nézik. Arra megy egy asszony, aki a forrástól jön, friss víztôl csöpögô kancsókkal. Megfigyeli ôket. Leteszi a kancsókat a földre, és megkérdezi ôket:

-- Ezt a falon levô foltot nézitek? A Mester tanítványai vagytok? Annak látszotok nekem akkor is, ha megnyúlt az arcotok... és ha nem láttalak is titeket az Úr mögött, amikor erre ment, elfogatása után, hogy a halálba vezessék. Emiatt bizonytalankodok, mert egy tanítványnak, aki követi a Mestert a jó idôkben, és tanítványnak tartja magát, és szigorúan néz azokra, akik hozzá hasonlóan nem készek arra, hogy mindent elhagyjanak a Mester követéséért, annak a rossz idôkben is Mestere mögött kellene lennie. Legalábbis ennyit kellene tennie. És én nem láttalak titeket. Nem. Nem láttalak. És ha nem láttalak, az annak a jele, hogy én, szidoni asszony, követtem Azt, akit izraelita tanítványai nem követtek. De én egy jótéteményben részesültem tôle. Ti... Talán veletek sose tett jót? Furcsa ez számomra, mert ô jót tett a pogányokkal és a szamaritánusokkal, a bûnösökkel és még a latrokkal is, örök életet adva nekik, ha többé nem tudta megajándékozni ôket a testi élettel. Talán titeket nem szeretett? Akkor ez annak a jele, hogy rosszabbak voltatok a viperáknál és a tisztátalan hiénáknál, mert én igazán hiszem, hogy Ô szerette még a viperákat és a hiénákat is, nem azért mert olyanok, hanem mivel Atyja teremtette ôket. Ez vér. Igen. Vér. Egy asszony vére, aki a nagy tenger partján élt. Egykor filiszteus terület volt, és a zsidók még kissé megvetik lakóit. Mégis ô értett ahhoz, hogy megvédje a Mestert egészen addig, míg férje megölte ôt, oly nagy erôvel vágva oda, hogy szétnyílt a koponyája, és agyveleje, vére a falra loccsant. Ebben a házban siratják most árvái. De ô egy jótéteményben részesült. A Mester meggyógyította férjét, aki tisztátalan volt rettenetes betegség következtében. És ô szerette ezért a Mestert. Annyira szerette, hogy meghalt érte. Megelôzte Ôt Ábrahám kebelén, mondjátok ti. Annalia is megelôzte, és ha nem halt volna meg elôzôleg, ô is értett volna ahhoz, hogy így haljon meg. Egy ott feljebb, egy anya is saját vérével mosta le az utat, a Mester megvédése miatt, amikor kegyetlen fia felhasította hasát. És egy öregasszony meghalt a fájdalomtól, amikor látta, hogy Ô megsebesülve és ütlegelés közben ment. Elôzôleg Jézus visszaadta a látást fiának. És egy öregember, egy koldus meghalt, mert saját testével védte meg Jézust a kövektôl, amelyeket feléje dobtak. Ti Úrnak hittétek Ôt, nemde? Egy király vitézei meghalnak körülötte. Közületek azonban senki sem halt meg. Távol voltatok azoktól, akik Ôt ütlegelték. Ó, nem! Egy meghalt. De nem a fájdalomtól. Nem a Mester megvédéséért. Elôször eladta Ôt, majd megjelölte egy csókkal, és utána öngyilkos lett. Nem volt több tennivalója. Nem tudott tovább növekedni a gonoszságban. Tökéletes volt. Mint a Belzebub. A világ megkövezte volna ôt, hogy eltávolítsa a földrôl. Én nem tudok felmenni a Templomba, mert fájdalmat érzek a bárányok és galambok miatt, amelyeket ott feláldoznak, de azt hiszem, lett volna bátorságom megkövezni ôt, és nem féltem volna attól, hogy látom, miként tépik darabokra köveink... Ô tudta ezt, és megkímélte a világot a fáradtságtól, amibe megölése került volna, és megkímélt minket attól, hogy megbosszuljuk az Ártatlant azzal, hogy hóhérai legyünk...

Megvetéssel néz rájuk. Megvetése mindinkább kinyilvánul, amint beszél. Nagy, fekete szemei olyanok, mint egy ragadozóé, miközben nézi a csoportot, amely nem tud, nem képes válaszolni neki... Utolsó szavait fogai között sziszegi:

-- Fattyak! -- és felveszi korsóit, és megelégedetten elmegy, hogy kiöntötte méltatlankodását a tanítványokra, akik elhagyták Mesterüket...

Ezek meg vannak semmisülve. Lehajtott fejjel állnak, karjuk erôtlenül csüng... Az igazság összetöri ôket. Elmélkednek gyávaságuk következményein... Hallgatnak... Nem mernek egymásra nézni. Még János és a Zelóta is, akik ártatlanok ettôl a bûntôl, úgy állnak, mint a többiek, talán a fájdalomtól, hogy így megalázva látják társaikat, és tehetetlenségük miatt, hogy meggyógyítsák az asszony ôszinte szavai által okozott sebeket...

Az út már félhomályban van. A hold, késôn kel fel ezekben a napokban, és azért gyorsan besötétedik. A csönd teljes. Nincs semmiféle zaj, sem emberi hang. Csak a Cedron patak csörgedezése hallatszik. Ezért amikor meghallják Jézus hangját, felriadnak, mintha valami félelmetes hangot hallottak volna. Pedig Ô nagyon szelíden szól hozzájuk:

-- Mit csináltok ezen a helyen? Vártalak titeket az olajfák között... Miért szemlélitek a halott dolgokat, amikor az Élet vár rátok? Jöjjetek velem! -- Úgy tûnik, hogy Jézus a Getszemáni felôl jött hozzájuk. Megáll mellettük. Nézi azt a foltot, amelyre még mindig rámerednek a lesújtott apostolok, és azt mondja:

-- Ez az asszony már a békét élvezi. Elfelejtette a fájdalmat. Nem tehet semmit gyermekeikért? Ellenkezôleg! Kétszer annyit tehet. És megszenteli ôket, mert csak ezt kéri Istentôl.

Jézus elindul. Csendben követik. De Jézus megfordul, és azt mondja:

-- Miért mondjátok szívetekben: ,,És miért nem kéri férjének megtérését? Nem szent, ha gyûlöli ôt.'' Nem gyûlöli. Megbocsátott neki attól kezdve, hogy az megölte ôt. De a Fény Országába belépett lélek bölcsen és igazságosan lát. Ô látja, hogy nincs megtérés és bocsánat férje számára. Azért oda fordítja imáját, ahol jót tehet vele. Nem az én vérem, nem. Pedig sok omlott ezen az úton is!... De ellenségeim léptei széttaposták, összevegyítették a porral és a szennyel, és az esô feloldotta és lemosta a porral együtt. De sok helyen még látszik... Mert annyi folyt belôle, hogy a lépések és a víz nem tudták könnyen eltörölni. Odamegyünk együtt, és látni fogjátok értetek ontott véremet...

-- Hová? Hová akarsz menni? Sírásod helyére? A pretóriumba? -- kérdik.

János azt mondja:

-- Klaudia eltávozott két nappal a szombat után, méltatlankodva és félve attól, hogy élettársával maradjon... A lándzsás mondta nekem. Klaudia nem vállalja a felelôsséget élettársának tettéért. Mert ô figyelmeztette arra, hogy ne üldözze az Igazat, mert jobb, ha az emberek üldözik ôt, s nem a Magasságbeli, akinek a Mester a Messiása. És nincs itt Plautina és Lídia sem. Követték Klaudiát Cezáreába. És Valéria elment Johannával Béterbe. Ha ôk itt lennének, be tudnánk oda lépni. De most... nem tudom... Hiányzik Longinus is, akit Klaudia kísérôjéül vitt magával... -- mondja János.

-- Az a hely lesz, ahol te láttad a vérrel ázott füvet...

Jézus, aki elôl megy, megfordul, és azt mondja:

-- A Golgotára. Ott oly sok van vérembôl, hogy a por, hasonló a kemény, vastartalmú kôzethez. Oda mentem elôttetek...

-- De az tisztátalan hely! -- kiált fel Bertalan.

Jézus részvétteljesen mosolyog, és azt válaszolja:

-- Jeruzsálemnek minden helye tisztátalan a kegyetlen bûn után; mégis ti csak azért nem mertetek kimenni, mert féltetek a tömegtôl...

-- Ott haltak meg mindig a gonosztevôk...

-- Én haltam meg ott. És mindörökre megszenteltem. Bizony, mondom nektek, hogy a világ végéig nem lesz szentebb hely annál, és oda vonzza majd a tömegeket az egész földrôl, minden korban, hogy megcsókolják azt a port. És valaki már megelôzött ott titeket. Nem félt a gúnytól és a bosszútól, sem attól, hogy megfertôzi magát. Pedig annak, aki megelôzött titeket, kétszeres oka volt rá, hogy ettôl féljen.

-- Ki az, Uram? -- kérdi János, akit Péter könyökével ösztönöz, hogy kérdezze meg.

-- Mária, Lázár nôvére! Amint összegyûjtötte a virágokat, amelyekre rátapostam, amikor beléptem házába húsvét elôtt, az öröm emlékeként, és szétosztotta azokat társainak, úgy most értett hozzá, hogy felmenjen a Kálváriára, és kezével vájja a földet, amely megkeményedett véremtôl, és lemenjen terhével, és letegye azt Anyám ölébe. Nem félt. Úgy ismerték ôt, mint ,,a bûnös nôt'', és mint a ,,nôtanítványt''. Attól sem félt, hogy megfertôzi magát azzal a földdel, amelyet ölébe összegyûjtött a Koponya-helyen. Vérem mindent megsemmisített, és szent az a föld, ahová hullt. Holnap, déli 12 óra elôtt felmentek a Golgotára. Ott csatlakozom majd hozzátok... De aki véremet akarja látni, íme, itt van. -- Jézus a kis híd korlátjára mutat. -- Itt megütötték számat, és vérezni kezdett... Számból csak szent és szeretetteljes szavak jöttek ki. Akkor miért ütötték meg, és miért nem volt itt az orvos csókjával?...

Belépnek a Getszemániba. De Jézusnak elôször ki kell nyitnia egy zárat, amely most elzárja a bejáratot az Olajfák kertjébe. Egy új zár. Az erôs, magas, hegyekben végzôdô palánkon egy erôs, új zár van. Jézusnak van hozzá kulcsa, amely oly új, hogy acélként csillog. Kinyitja a zárat a Fülöp által meggyújtott ág világánál, mivel már beesteledett.

-- Nem volt itt... Miért?... -- suttogják egymás között, megfigyelve a kerítést, amely elszigeteli a Getszemánit. -- Bizonyára Lázár nem akar többé senki mást látni itt. Nézzétek ott! Kövek, téglák és mész. Most fából van, késôbb fal lesz...

Jézus odaszól nekik:

-- Jöjjetek! Ne törôdjetek a holt dolgokkal, mondom nektek. Íme! Itt voltatok... És itt vettek körül és fogtak el, és ti onnan menekültetek el... Ha ez a kerítés akkor itt lett volna... Meggátolt volna titeket gyors meneküléstekben. De hogyan gondolhatta Lázár, aki követésemre vágyott, míg ti menekülni vágytatok, hogy ti el fogtok menekülni? Elôször én szenvedtem. És meg akarom .szüntetni ezt a szenvedést. Csókolj meg, Péter!...

-- Nem, Uram! Nem! Júdás cselekedete, itt, ugyanabban az órában, nem! Nem, nem!

-- Csókolj meg! Szükségem van arra, hogy ti ôszinte szeretettel tegyétek azt, amit Júdás képmutató módon mûvelt. Utána boldogok lesztek. Boldogabbak leszünk. Én és ti. Jöjj, Péter, csókolj meg!

Péter nemcsak megcsókolja. Könnyeivel mossa az Úr arcát, és utána visszavonul, eltakarva arcát, és a földre ülve sír. A többiek egymás után megcsókolják Ôt ugyanazon a helyen. Ki többé, ki kevésbé könnyezik közben...

-- És most menjünk! Mindnyájan együtt. Itt elváltatok tôlem azon az estén, miután megerôsítettelek titeket Testemmel, néhány órával elôtte. De azonnal elestetek. Sose felejtsétek el, mennyire gyengék voltatok, és hogy Isten segítsége nélkül egy óráig sem tudtatok hûségesek maradni. Íme! Itt mondtam azoknak, akik a legerôsebbeknek hitték magukat, hogy virrasszanak. Oly erôseknek hitték magukat, hogy inni akartak kelyhembôl, és haláluk árán sem akartak megtagadni engem. És itt hagytam ôket, figyelmeztetve, hogy imádkozzanak... Itt hagytam ôket, és ôk aludtak. Ne felejtsétek el, és tanítsátok, hogy elalszik és elfoghatják azt, akit Jézus elhagy, ha nem tartja fenn vele a kapcsolatot az imában. Ha nem ébresztettelek volna fel titeket, megölhettek volna álmotokban és emberi gyengeségtektôl terhesen jelentetek volna meg Isten ítélôszéke elôtt. Jöjjetek még... Íme! Engedd le az ágat, Fülöp! Íme! Aki látni akarja véremet, idenézzen! Itt, a legnagyobb aggodalomban, amely a halálhoz volt hasonló, vért izzadtam. Nézzétek!... Annyit, hogy megkeményedett tôle a föld, és még vörös a fû, mert az esô nem tudta feloldani a virágszálakon és pártákon megszáradt vért. Íme! Ide támaszkodtam és itt lebegett az Úr angyala, hogy megerôsítsen engem akaratomban, hogy megtegyem Isten Akaratát. Mert ne felejtsétek el, ha mindig meg akarjátok tenni Isten akaratát, ott, ahol a teremtmény nem tud kitartani, jön Isten angyalával, hogy támogassa a kimerült hôst. Amikor aggódtok, ne féljetek attól, hogy gyáván elestek vagy megtagadtok, ha kitartotok annak akarásában, amit Isten kíván tôletek. Isten hatalmas hôsökké tesz titeket, ha hûségesek maradtok az Ô akaratához. Ne felejtsétek el! Ne felejtsétek el! Mondtam nektek egyszer, hogy a pusztában a kísértés után angyalok jöttek segíteni. Most tudjátok meg, hogy itt is, a végsôkig menô kísértés után egy angyal jött segítségemre. És így lesz veletek és mindazokkal, akik híveim lesznek. Mert, igazán mondom nektek, hogy ti is részesültök abban a segítségben, amiben én részesültem. Én magam fogom azt elnyerni számotokra, ha az Atya az ô szeretetteljes igazságosságában már nem tenné meg. De a ti szenvedéstek mindig kevesebb lesz, mint az enyém... Üljetek le! Keleten feljön a hold. Világít nekünk. Nem hiszem, hogy ezen az éjszakán aludnátok, jóllehet még mindig csak emberek vagytok. Nem. Nem fogtok aludni, mert belépett lelketekbe egy tényezô, amely elôzôleg nem volt ott. A lelkiismeret furdalás. Gyötrelmes, igaz. De segít abban, hogy magasabb fokra jussatok, akár a jóban, akár a rosszban. A kerióti Júdásban, aki eltávolodott Istentôl, a csüggedést és a kárhozatot okozta. Bennetek, akik sose távolodtatok el Istentôl -- errôl biztosítalak titeket, mert nem volt teljesen szándékos és tudatos bennetek az, amit tettetek -- azt a bizalomteljes bûnbánatot hozza létre, amely bölcsekké és igazságosakká tesz titeket. Maradjatok ott, ahol vagytok! Én elmegyek oda, egy kôhajításnyira a hajnalt várva.

-- Ó, ne hagyj el minket, Urunk! Te mondtad, mik vagyunk, tôled távol! -- könyörög András térdenállva, kitárt karokkal, mintha alamizsnát kérne.

-- Lelkiismeret furdalást éreztek. Az jó barátja a jóknak.

-- Ne távozz el, Urunk! Azt mondtad, hogy együtt fogunk imádkozni... -- könyörög Tádé, aki többé nem mer rokonaként bánni a Feltámadottal, hanem kissé meghajolva áll, tiszteletét kifejezve.

-- Hát az elmélkedés nem a legtevékenyebb ima? És nem adtam nektek anyagot a szemlélôdésre és elmélkedésre, amikor csatlakoztam hozzátok az úton, és igazán szent érzelmeket keltettem szívetekben? Ez az imádság, emberek: kapcsolatba kerülni az Örökkévalóval és azokkal a dolgokkal, amelyek hozzásegítik a lelket, hogy messze túlhaladják a földet. Az Isten tökéletességérôl és az ember nyomorúságáról való elmélkedés felkelti az akaratban a szeretetteljes vagy az engesztelô, és mindig az imádó érzelmeket még akkor is, ha egy büntetésen vagy bûnön elmélkedik valaki. A rossz és minden a végcélt szolgálja, ha értenek felhasználásához. Sokszor mondtam ezt nektek. A bûn csak akkor gyógyíthatatlan pusztulás, ha nem követi a bûnbánat és az elégtétel. Ellenkezô esetben a szív bûnbánata erôs mészként megerôsíti az életszentség alapját, amelyen a jó elhatározások a kövek. Össze tudjátok tartani a köveket mész nélkül? Nélküle a ragyogó márványok és a csiszolt kövek nem maradnának együtt, hogy egy épületet alkossanak.

Jézus el akar indulni.

János, akinek testvére és a másik Jakab, Péterrel és Bertalannal együtt csendesen mondtak valamit, feláll és követi Ôt, azt mondva neki:

-- Jézus, Istenem! Reméltük, hogy veled együtt elmondjuk imádat Atyádhoz. A te imádat. Nemigen érezzük, hogy megbocsátottál nekünk, ha nem engeded, hogy elmondjuk azt veled együtt. Oly nagy szükségét érezzük!

-- Ahol ketten egyesülnek az imában, ott vagyok közöttük. Mondjátok el egymás között az imát, és köztetek leszek.

-- Ah! Te többé nem tartasz méltónak minket arra, hogy veled imádkozzunk! -- kiált fel Péter, az isteni vértôl pirosló fûbe rejtve arcát, nagy sírás közepette.

Jakab, Alfeus fia felkiált:

-- Szerencsétlenek vagyunk test... Uram! -- Gyorsan ,,Uram''-ot mond ,,testvérem'' helyett.

Jézus ránéz, és azt mondja:

-- Miért nem nevezel testvérednek, te, vérrokonom? Testvére vagyok minden embernek, és neked kétszeresen, háromszorosan, mint Ádám fiának, mint Dávid fiának, és mint Isten fiának. Fejezd be szavaidat!

-- Testvérem, Uram, boldogtalanok és ostobák vagyunk, te tudod, és a megaláztatás, amelyet érzünk, még ostobákká tesz minket. Hogyan mondhatjuk el lélekkel imádat, ha nem értjük értelmét?

-- Mennyiszer elmagyaráztam nektek, mintha kiskorú gyermekek lettetek volna! De nyakasabbak vagytok, mint a legszórakozottabb tanuló, és nem jegyeztétek meg szavaimat!

-- Igaz! De most gyötrôdik elménk amiatt, hogy nem értettünk meg téged... Ó, semmit sem értettünk meg! Én bevallom azt mindnyájunk nevében! És még mindig nem értünk meg jól téged, Uram! De kérlek téged, segíts rajtunk. Te a nagy rabbinak sugalltad, hogy kereszted lábánál kikiáltsa Izrael makacsságát. És te, a mindenütt jelenlevô Isten, akit isten Lelke kiszabadított a test börtönébôl, hallottad ezeket a szavakat: ,,Az évszázadokon keresztül tartó lelki vakság uralkodik a belsô látás felett'', és kért téged: ,,Hatolj be, ó, Szabadító, ebbe gondolatba, amelyet a külsôségek rabságban tartanak!'' Imádott és imádatra méltó Jézusom, aki megmentettél minket az eredeti bûntôl, magadra véve bûneinket, és elégetve azokat tökéletes szereteted tüzében, vedd, égesd el értelmünket is, nekünk, makacs izraelitáknak, adj új értelmet, olyant, mint amilyen a most született gyermeké, töröld el emlékeinket és töltsd el értelmünket a te bölcsességeddel! Ezekben a rettenetes napokban a múltnak oly sok dolga meghalt veled együtt. De most, hogy feltámadtál, add, hogy új gondolkozásmód szülessék bennünk. Teremts belénk új szívet és új értelmet, Uram, és akkor megértünk téged -- kéri János.

-- Nem rám vár ez a feladat, hanem Arra, akirôl beszéltem nektek az utolsó vacsorán. Minden szavam elvész teljesen vagy részben a ti gondolatotok szakadékában, vagy pedig bezárva marad lelketekben. Csak a Vigasztaló, amikor majd eljön, húzza ki majd szakadékotokból szavaimat, és érteti meg veletek azok szellemét.

-- De te árasztottad azokat belénk -- veti ellen a Zelóta.

-- De te azt mondtad, hogy amikor elmész az Atyához, Ô, az Igazság Lelke eljön -- veti ellen egyszerre a Zelóta és Máté.

-- Mondjátok meg nekem: Amikor egy gyermek megszületik, van lelke?

-- Biztos, hogy van! -- válaszolják mindnyájan.

-- De ez a lélek birtokolja Isten kegyelmét?

-- Nem. Az eredeti bûn megfosztja ôt a kegyelemtôl.

-- És a lélek és a kegyelem honnan jönnek?

-- Istentôl!

-- Akkor Isten miért nem adja meg egyenesen a léleknek a kegyelmet?

-- Mert Ádámot megbüntette, és minket ôbenne. De most, hogy te Megváltóvá lettél, így lesz.

-- Nem. Nem lesz így. Az emberek mindig tisztátalan lélekkel születnek, amelyet Isten teremt, és amelyet Ádám öröksége beszennyez. De egy szertartás által, amelyet egy más alkalommal megmagyarázok nektek, az ember lelke újjáéled a kegyelem számára, és az Úr Lelke birtokába veszi. Ti pedig, akiket János vízzel megkeresztelt, meg lesztek keresztelve tûzzel Isten hatalma által. És akkor igazán bennetek lesz az Isten Lelke. És a Mester, akit az emberek nem tudnak üldözni sem elûzni, bensôtökben megmondja nektek szavaim értelmét, és sok más oktatásban is részesít titeket. De még nincs bennetek Mesterként az Igazság Lelke.

-- Rendben van, legyen így. A maga idejében majd eljön. De addig is éreztesd velünk bocsánatodat! Légy Mesterünk, Uram! Még, még, mert te mondottad, hogy meg kell bocsátani hetvenszer hétszer -- erôsködik János, és ezzel fejezi be -- ô; aki mindig a leginkább bízik és szeret -- s kezeibe meri venni Jézus balkezét, amelyen a holdfény megvilágítja a szög helyét: -- Te, aki az örök Világosság vagy, ne engedd meg, hogy szolgáid a sötétben maradjanak! -- és könnyedén megcsókolja ujjainak hegyét. Jézus ujjai még mindig kissé be vannak görbülve, mint azé, aki megsebesült és meggyógyult, de akinek idegszálai még kissé össze vannak húzódva.

-- Jöjjetek! Menjünk feljebb, és mondjuk együtt az imát -- egyezik bele Jézus, kezét János kezeiben hagyva, miközben már a Getszemáni legmagasabb helye felé megy.

Itt is látszik már a Lázár által elhatározott kerítés munkálata. Már magas falat emeltek az ösvény mellett, amely a Getszemáni határát képezte.

Jézus kitárja kezét, amint imáinál szokta, és elkezdi:

-- Miatyánk, aki a mennyekben vagy. -- Félbeszakítja, és megmagyarázza: -- Mivel Atya, bebizonyította nektek, hogy megbocsátott. Melyik Úr, aki nem Atyátok, nem büntetett volna meg titeket, akiknek a tökéletességre kell törekednetek, és akiket annyi jótéteményben részesített, s akik, mint magatok mondjátok, alkalmatlanok vagytok a küldetésre. Én nem büntettelek meg titeket. Az Atya sem büntetett meg titeket. Azért, mert a Fiú azt teszi, amit az Atya tesz, és amit a Fiú tesz, azt teszi az Atya is, mivel mi egyetlen Istenségben egyesülünk a Szeretetben. Én az Atyában vagyok, és az Atya velem van. Az Ige mindig Istennél van, aki öröktôl való. És az Ige az örökkévalóságtól fogva jelen van Isten mellett, és Isten, mint az Isten, mivel az isteni Gondolat Igéje.

Amikor tehát elmegyek, így fogok imádkozni az Atyához, az én és a ti Atyátokhoz, mert testvérek vagyunk, én az elsôszülött, ti a kistestvérek. Lássatok engem mindig Atyámban és a ti Atyátokban. Lássátok az Igét, aki ,,Mesteretek'' volt, és aki a halálig és azon túl is szeretett titeket, önmagát hagyva nektek eledelül és italul, hogy ti bennem legyetek és én tibennetek, mivel kemény a számkivetés. És hogy utána én és ti az Országban 1egyetek, amelyért imádkozni tanítottalak titeket: ,,Jöjjön el a te Országod'', miután kértétek, hogy cselekedetetek szentelje meg az Úr nevét, megdicsôítve a földön és az égben. Nem lenne számotokra Ország az égben, és azok számára, akik hisznek, mint ti, ha elôzôleg nem akarnátok Isten Országát magatokban Isten törvényének igazi gyakorlata által, és az én szavaim szerinti igaz élet által. Szavaim tökéletesítették a Törvényt, a választottak Törvényét a kegyelem idejében. Azok a választottak, akik a mózesi idôk polgári, erkölcsi és vallási törvényein túl már Krisztus idejének lelki Törvényében élnek.

Ti látjátok, mit jelent Isten közelében lenni, de anélkül, hogy Isten lenne bennetek; mit jelent hallani Isten igéjét, de nem élni gyakorlatilag szerinte. Minden helytelen cselekedetet azáltal visznek végbe, hogy Isten csak közelükben van, de nem a szívükben, ismerik szavait, de nem engedelmeskednek neki. Minden! Minden ezért van. A szellemi korlátoltság és a bûntények, az istengyilkosság, az árulás, a kínzások, az Ártatlan halála és az Ô Káinjáé, mind emiatt történt. Pedig kit szerettem annyira, mint Júdást. Neki azonban nem voltam én, az Isten a szívében. És ô az elkárhozott istengyilkos, végtelenül bûnös, mint izraelita és mint tanítvány, mint öngyilkos és mint istengyilkos, s ezenkívül hét fôbûne és minden más bûne miatt.

Most könnyebben birtokolhatjátok magatokban Isten Országát, mert elértem számotokra halálom által. Szenvedésemmel visszavásároltam nektek. Ne felejtsétek el! És senki se tapossa lábbal a kegyelmet, mert az egy Istennek életébe és vérébe került. Legyen azért bennetek a kegyelem által az Isten Országa, emberek; legyen a földön az Egyház által, legyen az égben a boldog nép által, akik Istennel szívükben éltek, egyesülve a Testtel, amelynek Krisztus a Feje, egyesülve a Szôlôtôvel, amelynek minden keresztény egy vesszeje. Ôk megérdemlik, hogy Annak az Országában nyugodjanak, aki által minden lett. Én vagyok az, aki hozzátok beszélek, és aki önmagamat adtam oda az atyai Akaratnak, hogy minden beteljesedjék. Azért én minden képmutatás nélkül tudlak tanítani titeket. Azt kell mondanotok: ,,Legyen meg a te akaratod a földön, amint a mennyben.'' Amint én megtettem az Atya akaratát, amit még a barázdák, a növények, a virágok, Palesztina kövei, testem sebei és egy egész nép meg tud mondani.

Tegyetek úgy, amint én tettem. Egészen a végletekig. A kereszthalálig, ha Isten azt akarja. Mert, ne felejtsétek el, én megtettem, és nincs az a tanítvány, aki nálam jobban rászolgált az irgalmasságra. Mégis én szenvedtem legtöbbet. Engedelmeskedtem állandó lemondásokkal. Ti tudjátok. Még jobban megértitek a jövôben, amikor hasonlókká lesztek hozzám, s isztok egy kortyot kelyhembôl... Gondoljatok állandóan erre: ,,Az Atya iránti engedelmességével Ô megváltott minket.'' És ha megváltók akartok lenni, tegyétek azt, amit én tettem. Lesz, aki megismeri még a keresztet is, akit megkínoznak a zsarnokok, aki gyötrôdik a szeretet miatt, az égbôl való számkivetés miatt, amelybe csak hosszú élet után tud felmenni. Mindenben tegyétek azt, amit Isten akar. Fontoljátok meg, hogy a halál gyötrelme vagy az élet gyötrelme ugyanaz Isten szemében, ha vidám engedelmességgel vártok, pedig szeretnétek meghalni, hogy oda jöjjetek, ahol én vagyok. Ez az Ô akarata, azért szent.'

,,Add meg nekünk mindennapi kenyerünket!'' Napról-napra, óráról-órára. Ez hit. Ez szeretet. Ez engedelmesség. Ez alázatosság. Ez remény. Egy napra kérni kenyeret, és elfogadni úgy, amilyen. Ma édes, holnap keserû, sok, kevés, fûszeres vagy hamus. Mindig olyan, ami igazságos. Isten adja azt, aki Atya. Azért jó.

Egy más alkalommal beszélek majd nektek a másik Kenyérrôl, amelyet üdvös lenne mindennap enni, és amelyért üdvös lenne kérni az Atyát, hogy adja nektek. Mert jaj annak a napnak és annak a helynek, ahol az emberek akarata miatt hiányozni fog! Látjátok most, hogy az emberek mily hatalommal viszik végbe sötét tetteiket. Kérjétek az Atyát, hogy védje meg Kenyerét; és adja nektek. Annál inkább adja, minél inkább meg akarja a sötétség fojtani a Világosságot és az Életet, mint nagypénteken tették. A második nagypénteket nem követné a feltámadás. Ne felejtsétek el! Ha az Igét nem tudják többé megölni, még megölhetik tanítását, és kiolthatják sokakban a szabadságot és az akaratot, hogy szeressék Ôt. De akkor az Élet és a Világosság is megszûnik az emberek számára. És jaj annak a napnak! Például szolgál számotokra a Templom. Emlékezzetek vissza, azt mondtam: ,,nagy hulla''.

,,Engedd el adósságainkat, amint mi elengedjük azokat a mi adósainknak.''

Bûnösök vagytok mindnyájan. Legyetek kedvesek a bûnösökhöz! Emlékezzetek vissza szavaimra: ,,Miért látod meg a szálkát testvérednél, ha elôbb nem veszed ki a gerendát saját szemedbôl?'' A Lélek, akit belétek öntöttem, a rendelkezés, amit nektek adtam, képessé tesz titeket arra, hogy Isten nevében megbocsássátok felebarátaitok vétkeit. De hogyan tudnátok megtenni, ha Isten nem bocsátja meg azokat nektek? Errôl más alkalommal beszélek majd nektek. Most csak annyit mondok: bocsássatok meg annak, aki megbánt titeket, hogy ti is bocsánatot nyerjetek, és jogotok legyen feloldozni, vagy elítélni. Aki bûn nélkül van, az teljesen igazságosan megteheti. Aki nem bocsát meg, és bûnben van, és tetteti a megbotránkozást, az képmutató és a pokol vár rája.

,,Ne vígy minket kísértésbe, hanem szabadíts meg a gonosztól!'' Íme az alázatosság, a tökéletesség alapköve. Igazán mondom nektek, áldjátok azokat, akik megaláznak titeket, mert azt adja nektek, amire szükségetek van a trónushoz.

Nem. A kísértés nem káros, ha az ember alázatosan áll az Atya közelében, és kéri Ôt, hogy ne engedje meg fölötte a Sátán, a világ és a test diadalát. A boldogok koronáit a legyôzött kísértések drágakövei díszítik. Ne keressétek a kísértéseket! De ne legyetek gyávák, amikor jönnek! Alázatosan, és azért erôteljesen kiáltsatok Atyámhoz és a tiétekhez: ,,Szabadíts meg a gonosztól'', és legyôzitek a gonoszt. És igazán megszentelitek Isten nevét cselekedeteitekkel, amint a kezdetben mondtam, mert mindenki, aki lát titeket, azt mondja: ,,Van Isten, mert ôk Istenbôl élnek, oly tökéletesen viselkednek'', és Istenhez jönnek, megnövelve az Isten Országa polgárainak számát.

Térdeljetek le, és megáldalak titeket, és áldásom megnyitja elméteket az elmélkedéshez.

Letérdelnek a földre, és Ô megáldja ôket, és eltûnik, mintha a holdfény szívta volna fel.

Kis idô múlva az apostolok felemelik csodálkozó tekintetüket, mivel nem hallják többet, és látják, hogy Jézus eltûnt. Félelmükben a földre borulnak, mint évszázadok óta teszik az izraeliták, amikor felfogják, hogy kapcsolatba kerültek az Istennel, aki az égben van.

(10-105)


A Golgotán -- Az apostolok keresztútja
A Golgotán	Az apostolok keresztútja

Jeruzsálemet már perzseli a déli nap. Az utcák néptelenné válnak a hôség miatt. Akinek mégis kint kell járnia, félig behunyt szemmel teszi, mert a napfény vakító. Igyekeznek az árnyékban menni, s gyorsan haladnak át a napsütötte részeken.

Így mennek az apostolok is, törölgetve az izzadságot arcukról és nyakukról a fejüket borító kendôvel.

De amikor kiérnek a városból a poros útra, megszûnik a házak boltíveinek árnyéka, s úgy érzik magukat, mintha kemencében lennének. A falakon kívül folyó patakban alig csörgedezik egy gyenge vízér. Isznak belôle, és belemártják fejkendôjüket, megmossák fejüket és arcukat. De ez a víz is meleg és piszkos. Utána ingadozva mennek tovább a hôségben.

-- Ha Ô nem tesz csodát, napszúrást kapunk! -- mondja Péter.

-- Igen. Szívem a torkomban dobog -- erôsíti meg Máté.

Bertalan nem beszél már. Részegnek látszik. János megfogja ôt könyökénél és támogatja, mint a kegyetlen pénteken tette az Anyával. És vigasztalja:

-- Hamarosan lesz egy kis árnyék. Ott, ahová az Anyát vezettem. Ott majd megpihenünk.

Mind lassabban mennek... Elérkeznek a sziklához, ahol Mária állt. Valóban ott van egy kis árnyék, de a levegô nem mozdul és forró.

-- Legalább volna itt egy szál ánizs vagy egy mentalevél, egy fûszál! Szám olyan, mint a tûz mellé tett pergament. De semmi sincs! Semmi! -- nyög Tamás, akinek erei kidagadnak nyakán és homlokán.

-- Odaadnám hátralevô életemet egy csepp vízért -- mondja Jakab, Zebedeus fia.

Júdás Tádé sírásban tör ki, és azt kiáltja:

-- Szegény testvérem, mennyire szenvedtél! Mondta... mondta, emlékeztek, hogy meghalt a szomjúságtól! Ó, most felfogom. Nem fogtam fel szavainak jelentését. Szomjan halt! És míg inni tudott volna, nem volt, aki egy korty vizet adott volna neki! És lázas volt, a napsütésen kívül!

-- Johanna hozott neki üdítô italt... -- mondja András.

-- Nem tudott már inni! Nem tudott többé beszélni... Amikor ott, tíz lépésre tôlünk találkozott Anyjával, csak annyit tudott mondani: ,,Mama!'' és nem tudta megcsókolni, annak ellenére, hogy Cirenei Simon már átvette tôle keresztjét. Szája széle kemény volt a sebektôl, égett... Ó, jól láttam a katonák sorfala mögött! Mert én nem tudtam odamenni. Ha tudtam volna, én vettem volna át keresztjét, de nem engedtek át! Féltek tôlem... és a tömegtôl, amely meg akart kövezni minket... Nem tudott beszélni... sem inni... sem csókolni... Nem tudott mást tenni, csak nézni fájdalmas szemével a vércsomók mögül, amely homlokáról lefolyt!... El volt szakadva ruhája térdénél, és látszott térdén a nyitott, vérzô seb... Kezei fel voltak dagadva és sebezve... Sebes volt álla és fél arca... A kereszt sebet vájt vállán, amely már tele volt nyílt sebekkel az ütlegelésektôl... Derekára kötelet kötöttek... Haja összecsomósodott a vértôl, amely a tövisek miatt folyt...

-- Hallgass! Hallgass! Nem tudlak hallgatni! Kérlek, és megparancsolom! -- kiált Péter, akin látszik, hogy gyötrôdik.

-- Nem tudsz engem hallgatni?! Nem tudtok engem hallgatni?! De nekem látnom kellett, és éreztem görcseit! És az Anyáét? És az Anyának?

Sóhajtva lehajtják fejüket, és tovább mennek... Nem panaszkodnak többé maguk miatt. Inkább sírnak Krisztus fájdalmait átérezve.

Íme, a csúcs. A kis téren úgy érzik, mintha tüzes lapon lennének.

-- Jöjjetek! Menjünk fel oda! A százados itt megengedte nekem, hogy idejöjjek. Azt hitte, Mária fia vagyok. Az asszonyok ott álltak. És itt a pásztorok. És ott a zsidók... -- János megmutatja a helyeket, és ezzel fejezi be: -- De a tömeg ott lent volt, a lejtôkön, egészen az útig. A falakon és a falak mellett levô teraszokon is álltak. Ameddig csak a szem ellátott. Csak akkor láttam ezt, amikor a nap kezdett elsötétedni. Elôzôleg olyan volt, mint most, és nem tudtam látni...

Valóban Jeruzsálem remegô délibábnak látszik a napfényben. Az erôs napsütés mintegy fátylat húz a szem elé. És János folytatja:

-- Mária, Lázár nôvére mondta, hogy látta a villámoktól felgyújtott, megfeketedett házakat. A legbûnösebbek házait... Íme, itt volt Longinus, és itt Mária és én. És itt volt a bûnbánó lator keresztje, és ott a másiké: És itt vetettek kockát a ruhákért. És itt esett össze az Anya, amikor Ô meghalt... és innen láttam a Szív átdöfését (János halottsápadt lesz), mert itt volt az Ô keresztje. -- Letérdel a földre, imádva. Mindnyájan a földre borulnak, és megcsókolják, könnyeikkel áztatva.

János áll fel elôször, és szeretetteljesen folytatja a kegyetlen beszámolót. Nem érzi többé a nap tüzét... Senki se érzi többé... Elmondja, miként utasította vissza Jézus az epével kevert bort, miként vetkôzött le és övezte fel magát Anyjának fátylával, mily sok seb borította a durva megostoroztatástól, miként feküdt rá a keresztre, és kiáltott fel az elsô szög beverésekor, de utána csendben szenvedett, nehogy Anyja túlságosan gyötrôdjék. Miként feszítették ki kötelekkel kezét, hogy elérjék a másik lyukat, és miután egészen felszögezték, megfordították a keresztet, hogy behajtsák a szegek végét, s a kereszt súlya ránehezedett a Vértanúra, akinek hallani lehetett nehéz lélegzését. Utána megfordították, és a gödörhöz vonszolták, és ott felállították a keresztet, a test súlya alatt a kéz sebei kitágultak, a töviskorona tépte a fejét. Jézus szavai a mennyei Atyához, bocsánatkérése megfeszítôi számára, a bûnbánó latorhoz, Anyjához és Jánoshoz intézett szavai. József és Nikodémus megérkezése, Mária Magdolna bátorsága, az aggódó kiáltás az Atyához, aki elhagyja, a szomjúság, az epével kevert ecet, a végsô haláltusa, elhaló hangja Anyjához, vele való beszéde, Istenre hagyatkozása, és a rettenetes, utolsó görcs és a kiáltás, amely megremegtette a világot, és Mária kiáltása, amikor látta, hogy meghalt...

-- Hallgass! Hallgass! Hallgass! -- kiáltja Péter, s olyannak látszik, mintha ôt járta volna át a lándzsa. A többiek is kiáltoznak: -- Hallgass! Hallgass!..:

-- Semmit sem kell már mondanom. Az áldozat elvégeztetett. A temetés... gyötrelem volt számunkra, de már nem az Ô számára. Csak az Anya fájdalma az, aminek jelentôsége volt akkor.

A mi fájdalmunk! Talán rászolgált fájdalmunk a részvétre? Ajándékozzuk Neki együttérzésünket, ahelyett, hogy magunknak remélnénk szánalmat. Mi túlságosan óvakodtunk a fájdalomtól, fáradozástól és az elhagyatottságtól, mindent átengedtünk Neki, egyedül Neki.

Bizony méltatlan tanítványai voltunk, akik azért a boldogságért szerették Ôt, hogy élvezhetik szeretetét, és büszkeségbôl, hogy majd birodalmának nagyjaivá lesznek. Azonban fájdalmában már nem tudtuk szeretni... De többé nem szabad így lennie! Itt, itt kell megesküdnünk arra, hogy sosem fog újra megtörténni. Itt, mert ez itt egy oltár, melynek látványa magasztos ég és föld elôtt. Mármost Ôt illeti meg az öröm, és minket a kereszt. Ezt óhajtjuk megfogadni. Csak így adhatjuk vissza a békét lelkünknek. Itt halt meg a Názáreti Jézus, a Messiás, az Úr, azért, hogy Megmentônk és Megváltónk legyen. Itt kell meghalnia az embernek, korábbi ember voltunknak és kell megszületniük az új igaz tanítványoknak.

Emelkedjetek fel! Jézus Krisztus szent nevére megesküszünk, hogy elfogadjuk Jézus tanítását, és készek vagyunk a világ megváltásáért mi is meghalni. -- János olyan, mint egy szeráf. Gesztikulálás közben lecsúszik fejfedôje, és szôke haja ragyog a napfényben. Feláll egy kavics halomra, talán éppen arra, amellyel a lator keresztjét rögzítették. Széttárt karjaival önkéntelenül Jézusnak tanítása közbeni, vagy mindenekelôtt azt a testtartását vette fel, mellyel a kereszten függött.

A többiek gyönyörködnek Jánosban, aki oly szép, oly átszellemült és oly fiatal, és bár mindannyiuk közül ô a legfiatalabb, lélekben oly gazdag. A Kálvárián elérkezett a tökéletes korba... Nézik ôt, és azt kiáltják:

-- Megesküszünk rá!

-- Imádkozzunk akkor, hogy az Atya erôsítse meg eskünket: ,,Miatyánk, aki a mennyekben vagy...

A tizenegy hang kórusa biztos, mind biztosabb, ahogy haladnak az imában. Péter mellét veri, miközben mondja: ,,engedd el nekünk adósságainkat'', és mindnyájan letérdelnek, amikor elérkeznek az utolsó könyörgéshez: ,,szabadíts meg a gonosztól!'' A földre hajolva maradnak, elmélkedve...

Jézus köztük van. Nem láttam, mikor és honnan jelent meg. Valószínûleg a hegy járhatatlan, meredek oldala felôl jött. A nagy déli napfényben ragyog a szeretettôl, és azt mondja:

-- Aki bennem marad, annak a Gonosz nem tud kárt okozni. Igazán mondom nektek, hogy azok, akik egyesülve tudnak maradni velem a Magasságbeli Teremtô szolgálatában, akinek vágya, hogy minden ember üdvözüljön, azok ki tudják ûzni az ördögöket, ártalmatlanná tudják tenni a mérges csúszómászókat, át tudnak menni a tûzön anélkül, hogy a lángok ártanának nekik, egészen addig, amíg Isten akarja, hogy a földön maradjanak Ôt szolgálva.

-- Mikor jöttél, Urunk? -- kérdezik lehajtott fejjel, még mindig térden állva.

-- Eskütök hívott engem És most, most hogy apostolaim lába taposta ezt a földet, szálljatok le gyorsan a városba, a vacsora termébe. Este elindulnak az asszonyok Galileába Anyámmal. Te és János velük mentek. Ott mindenkit együtt találunk majd a Tábor-hegyén -- mondja a Zelótának és Jánosnak.

-- Mikor, Urunk?

-- János tudni fogja, és megmondja majd nektek.

-- Itt hagysz minket, Urunk? Nem áldasz meg minket? Annyira szükségünk van áldásodra!

-- Itt és a vacsora termében áldásomat adom rátok. Boruljatok le!

Megáldja ôket, és a nap sugara körülveszi, mint az átváltozásnál, de itt elrejti ôt. Jézus nincs ott többé.

Felemelik fejüket. Többé nincs ott semmi, csak az égô föld...

-- Keljünk fel, és menjünk! Elment! -- mondják szomorúan.

-- Mindig rövidebb ideig marad közöttünk!

-- De ma elégedettebbnek látszott, mint tegnap este. Nem így tûnt neked, testvérem? -- kérdezi Tádé Jakabot.

-- Megelégedetté tette eskünk. Áldott vagy te, János, aki ezt kívántad tôlünk! -- mondja Péter, átölelve Jánost.

-- Reméltem, hogy Ô beszélni fog szenvedésérôl! Miért kívánta, hogy idejöjjünk, ha utána nem mondott semmit -- mondja Tamás.

-- Majd megkérdezzük tôle ma este -- szól András.

-- Igen. De most menjünk! Hosszú az út és szeretnénk egy kissé Máriával lenni, mielôtt elmegy- mondja Jakab, Alfeus fia.

-- Egy másik kedves dolog, aminek vége lesz! -- sóhajt fel Tádé.

-- Árvák maradunk! Hogyan fogjuk elviselni?

Jánoshoz és a Zelótához fordulnak, és szavukból kiérzôdik az irigység:

-- Ti legalább az Anyával mentek! És mindig vele maradtok.

János egy mozdulatot tesz, mintha azt mondaná: ,,Így van.'' De ôk, akiknek irigysége nem rosszindulatú, hanem jó, azonnal megvallják: ,,És ez igazságos. Mert te vele voltál, te pedig engedelmességbôl mondtál le arról, hogy ott legyél. Mi...''

Elindulnak lefelé. De amint egy alsóbb terecskére érnek, látnak egy asszonyt, aki a meredek úton jön, és szó nélkül elmegy mellettük, a tetôre igyekezve.

-- Más valaki is ide jön! Nemcsak Mária! De mit csinál? Sír, keresgélve a földön. Elvesztett talán valamit azon a napon? -- Nem látják, ki az asszony, mert sûrû fátyol fedi arcát.

Tamás erôs hangon megkérdezi tôle:

-- Asszony, mit vesztettél el?

-- Semmit. Keresem az Úr keresztjének a helyét. Testvérem haldoklik, és a jó Mester nincs többé a földön... -- sír fátyla alatt. -- Az emberek kivetették Ôt!

-- Feltámadt, asszony. Mindörökké létezik.

-- Tudom, hogy mindörökre létezik. Mert Isten, és Isten nem pusztul el. De nincs többé köztünk. A világ nem akarta Ôt, és Ô eltávozott. A világ megtagadta Ôt, még tanítványai is elhagyták, mintha lator lett volna, és Ô elhagyta a világot. És jövök, hogy keressek egy kicsit vérébôl. Hiszem, hogy ez meggyógyítja testvéremet. Inkább, mint tanítványainak kézrátétele, mert nem hiszem többé, hogy ôk képesek csodákat tenni, miután hûtlenek voltak:

-- Az Úr kis ideje itt volt, asszony. Ô feltámadt lélekben és testben és még köztünk van. Áldásának illata még rajtunk van. Nézd, ide tette lábát kis ideje -- mondja János.

-- Nem. Én vérének egy csöppjét keresem. Nem voltam itt, és nem ismerem a helyet... -- lehajolva keres a földön.

-- Itt állt keresztje. Én itt voltam -- mondja János.

-- Itt voltál? Mint barátja, vagy mint megfeszítôje? Azt mondják, hogy tanítványai közül csak egy, a legjobban szeretett volt keresztje alatt, és néhány más hûséges tanítványa. De nem szeretnék egyik megfeszítôjével beszélni.

-- Nem vagyok az, asszony. Nézd: itt, ahol a kereszt volt, a föld még piros a vérétôl annak ellenére, hogy kiásták. Annyi vér folyt, hogy mélyen beívódott a földbe. És hited elnyeri majd jutalmát. -- János beleás ujjával a lyukba, ahol a kereszt volt, és kiemel onnan egy kis vöröses földet, amelyet az asszony egy kis kendôbe burkol, hálálkodva, és gyorsan elmegy kincsével.

-- Jól tetted, hogy nem mondtad meg neki, kik vagyunk.

-- Miért nem mondtad meg neki, ki vagy? -- kérdik az apostolok. Mint mindig, az emberek gondolatai eltérôk.

János rájuk néz, de nem szól semmit. Elsônek indul el a meredek úton lefelé. Nem könnyebb a lemenetel, mint feljövetelük volt. A nap még nagyon erôsen tûz, és amikor a Golgota aljára érnek, igazán szomjaznak. De a juhok a pataknál vannak és a pásztorok velük. A víz zavaros, lehetetlen inni belôle.

Bertalan annyira szomjazik, hogy az egyik pásztorhoz fordul, s megkérdezi:

-- Van egy korty víz kulacsodban?

Az ember rájuk néz. Szigorúan. És hallgat.

-- Egy kis tejet akkor. Állataid tôgyei dagadtak. Megfizetjük. Szeretnénk hideg italt, de elég lesz inni.

-- Sem vizem, sem tejem nincs azok számára, akik elhagyták Mesterüket! Felismerlek titeket, tudjátok? Láttalak és hallottalak titeket Betszúrban egy napon. Fôleg téged, aki kérsz... De nem láttalak, amikor találkoztam azokkal, akik a Megöltet felfelé vitték. Csak ez volt ott. Nem volt az Ô számára víz, mondták nekem, akik a hegyen voltak. Számotokra sincs víz! -- Füttyent kutyájának, összetereli a juhokat és elmegy észak felé.

Az apostolok leverten átmennek a hídon és belépnek a városba.

Csaknem a falat súrolva mennek, fejkendôjüket szemükre húzva, kissé meghajolva. Mert most már kezdenek benépesedni az utak a gyalogjárókkal, mivel elmúltak már a meleg déli órák, s kezdôdik a délután.

De át kell menniük az egész városon ahhoz, hogy eljussanak a vacsora terméhez, és nagyon sokan vannak, akik ismerik az apostolokat. Egy írástudó hamarosan odakiáltja a kút mellett álló néptömegnek:

-- Íme, itt vannak! Nézzétek! Íme, a nagy király hadseregének maradványa! A gyáva vitézek! A csaló tanítványai! Vessétek meg és gúnyoljátok ki ôket! Vagy szánakozzatok az ostobákon!

Kezdôdik a gúnyáradat.

Az egyik azt kiáltja: ,,Hol voltatok, miközben Ô szenvedett?'' a másik: ,,Meggyôzôdtetek most már róla, hogy Ô hamis próféta volt?'' vagy: ,,Hiába menekültetek és rejtôztetek el! Az eszme kialudt! A názáreti meghalt! Isten lesújtott a Galileaira villámaival. És rátok, vele együtt.'' Van, aki tettetett jóakarattal mondja: ,,De hagyjátok ôket! Ôk túl késôn váltak óvatossá, és tartottak bûnbánatot, de még mindig idejében, hogy elmeneküljenek!'' Van, aki az apostolok mellé állni hajlandó nôkhöz intézi szavait: ,,Ti, akik még kételkedtek abban, hogy nekünk volt igazunk, láthattátok, mi történt a názáreti leghûségesebb követôivel. Ha ô Isten lett volna, megerôsítette volna ôket. Ha ôk igazi Mesterüknek tartották volna ôt, nem menekültek volna el, hanem azt gondolták volna, hogy emberi erô nem képes diadalmaskodni a Krisztus fölött. De ô meghalt a nép szemeláttára. És hiába lopták el a holttestét, miután megtámadták az alvó ôröket. Kérdezzétek meg az ôröket, nem így volt-e. Ô meghalt, népe szétszóródott, és nagy a Magasságbeli szemében az, amikor megszabadítja Jeruzsálem szent földjét az ô utolsó nyomaitól is. Átkozottak a názáreti követôi! Ragadjatok köveket, szent nép, és kövezzük meg ôket a falakon kívül!''

Ez sok, nagyon sok már az apostolok bátorsága számára! Már a fal felé hátráltak, hogy ne ingereljék vádlóikat. De most a félelem gyôz az okosság felett. Megfordulnak, és hogy megmentsék magukat, a kapu felé futnak. Jakab, Alfeus fia, és Jakab, Zebedeus fia, Jánossal, Péterrel és a Zelótával nyugodtabbak, és jobban tudnak uralkodni magukon, de ôk is követik társaikat, azonban futás nélkül. Néhány kô eléri ôket, mielôtt még kimennének a kapun, és a rájuk hányt szemét elborítja ôket.

Az ôrök, akik kijönnek helyükre, meggátolják a népet abban, hogy a falon kívül is üldözzék ôket. De ôk futnak, futnak, és József gyümölcskertjébe menekülnek, ahol a sír volt.

A hely nyugodt és csendes. A földre vetik magukat, hogy elmúljék nagy szívdobogásuk. A kertben dolgozik egy férfi egy fiúval, de elôször nem veszik észre az apostolokat, mert egy sövény eltakarta ôket elôlük. Késôbb azonban arra mennek, és felfedezik ôket:

-- Mit csináltok, kik vagytok? Mit akartok Arimateai József kertjében? És te ostoba -- mondja a férfi a fiúnak -- miért hagytad nyitva a kaput, amit József zárva akar tartani, miután idetette? Nem tudod, hogy nem akar senkit itt, ahol eltemették az Urat?

János felkel a földrôl a Zelótával és Jakabbal, Alfeus fiával együtt, és félelem nélkül mondja:

-- Az Úr apostolai vagyunk. Én János, ez Simon, József barátja, és ez Jakab, az Úr testvére. Az Úr a Golgotára hívott minket, és odamentünk. Megparancsolta, hogy menjünk abba a házba, ahol Anyja van, de a tömeg, üldözôbe vett minket. Beléptünk ide, hogy várjunk, míg beesteledik...

-- De te megsebesültél? És te is! És te! Jöjjetek, hogy segítsek rajtatok. Szomjasak vagytok? El vagytok gyengülve. Adj nekik tiszta vizet inni -- mondja a fiúnak -- és utána mosd meg ezeket a friss salátákat, és önts rájuk olajat. Nem tudok mást adni nektek. Nem itt lakom. De ha vártok, magammal viszlek titeket...

-- Nem, nem. Az Úrhoz kell mennünk. Isten fizesse meg!

Isznak, és kimossák sebeiket. Mindnyájan megsérültek fejükön. A zsidók jól tudnak célozni!

-- Menj az útra, és nézd meg feltûnés nélkül, hogy vannak-e ott kémek -- parancsolja a kertész a fiúnak.

Az visszajön azzal, hogy csak néhány ember jár az úton. A kertész összegyûjti az ánizst, és felajánlja nekik, mentegetôdzve, hogy mást nem tud adni. Miután ettek, felszólítja ôket:

-- Menjünk most! -- Beköti szamarát a kiskocsihoz, és rádobja a fákról lenyesett ágakat. -- A mezôkrôl hazatérô embereknek látszunk majd. Jöjjetek velem! Hosszabb lesz az út, de jobb a megkövezésnél.

-- De mindenképpen be kell mennünk a városba...

-- Igen, de másfelôl lépünk majd be, sötét sikátorokon keresztül. Jöjjetek csak, nyugodtan.

A nagy kulccsal bezárja az erôs kaput, az öregebbeket a kocsira ülteti, a többieknek kezébe kapákat és gereblyéket ad, egy lenyesett ágakból készült köteget ad Tamásnak, egy bála füvet Jánosnak, és biztonsággal elindul dél felé a falat követô úton.

-- De a te házad...

-- A ház ott van a másik oldalon, és nem megy el. Az asszony majd vár. Elôször az Úr szolgáit szolgálom. -- Rájuk néz... -- Eh! Mindenki hibázik! Én is féltem! És mindnyájunkat gyûlölnek az Ô nevéért. Még Józsefet is. De mit számít? Isten velünk van. A nép!... Gyûlöl és szeret. Szeret és gyûlöl. És utána! Amit ma tesz, holnap elfelejti. De... Ha nem lennének itt a hiénák! De itt vannak, és felizgatják a népet. Nagyon félnek, mert feltámadt. Ó, ha megmutatná magát a Templomnak egy falán, hogy biztosítsa az embereket feltámadásáról! Miért nem teszi? Én hiszem. De sokan nem tudnak hinni. És nagyon lefizetik ôket, hogy azt mondják a népnek, ti elloptátok ôt, miután már bomlásnak indult, és eltemettétek vagy elégettétek Jozafát völgyének egy barlangjában.

Már a város déli részénél vannak, a Hinnon völgyében.

-- Íme. Ott van Sion kapuja. Haza tudtok menni onnan? Csak egy lépés.

-- Haza tudunk. Isten áldjon meg téged jóságodért!

-- Számomra ti mindig a Mester szentjei vagytok. Emberek vagytok, és én is ember vagyok. Csak Ô több mint egy ember, és nem fél. Meg tudlak érteni titeket, és részvéttel vagyok irántatok. És azt mondom, hogy ti ma gyengék vagytok, de holnap erôsekké lesztek. Béke veletek!

Megszabadítja ôket a fától és a mezei szerszámoktól, és visszaindul, miközben ôk gyorsan, mint a nyulak bemennek a városba, és a városszéli sikátorokban suhannak a vacsora termének háza felé.

De a nap megpróbáltatásainak még nincs vége. A katonáknak egy csoportja a közeli kocsmába tart, és találkozik velük. Egyikük megfigyeli ôket, és megmutatja a többieknek. Mindnyájan nevetnek rajtuk. És amikor a szegény tanítványok arra kényszerülnek, hogy elmenjenek elôttük, az egyik katona, aki az ajtóhoz támaszkodik, megkérdezi ôket:

-- Ejha! A Kálvária nem kövezett meg titeket, és az emberek megdobáltak? Jupiterre! Bátrabbaknak képzeltelek titeket! Azt hittem, semmitôl sem féltek, miután volt bátorságtok felmenni oda! Nem tettek nektek szemrehányást a hegy sziklái gyávaságtok miatt? És annyira vágytatok felmenni oda? Mindig azt láttam, hogy a bûnösök menekülnek azoktól a helyektôl, amelyek bûnükre figyelmeztetik ôket. A Nemezis üldözi ôket. De talán ma odavont titeket, hogy remegjetek a borzalomtól; mert akkor nem akartatok remegni a kegyelettôl.

Egy asszony, aki talán a kocsma tulajdonosnôje, kijön az ajtóba, és nevet. Olyan hitvány képe van, hogy félelmet kelt, és erôs hangon kiáltja:

-- Zsidó asszonyok, nézzétek, mit hordotok méhetekben! A hitvány esküszegôk, akik kijönnek odújukból, amikor vége a veszélynek. A római méh csak hôsöket fogan. Jöjjetek, igyatok Róma nagyságára. Kiváló bor és szép leányok... -- és bemegy sötét barlangjába. A katonák követik.

Egy zsidó nô részvéttel nézi ôket. Öregasszony. Azt mondja társainak:

-- Vétettek... De az egész nép vétett. -- Odamegy az apostolokhoz, és üdvözli ôket. -- Béke veletek! Mi nem felejtettünk el titeket... Mondjátok meg nekünk, valóban feltámadt a Mester?

-- Feltámadt. Esküszünk rá.

-- Akkor ne féljetek! Ô Isten, és Isten gyôzni fog. Béke veletek, testvérek! És mondjátok az Úrnak, hogy bocsásson meg ennek a népnek.

-- És ti imádkozzatok, hogy a nép bocsásson meg nekünk, és felejtse el a botrányt, amit okoztunk. Asszonyok, én, Simon Péter, bocsánatot kérek tôletek. -- Péter sír.

-- Anyák, nôvérek és jegyesek vagyunk, ember. És a te bûnöd ugyanaz, mint a mi fiainké, testvéreinké és férjeinké. Irgalmazzon az Úr mindenkinek!

Ezek a kegyes asszonyok elkísérik ôket a házig, és bekopognak a zárt ajtón. Jézus nyit nekik ajtót, és azt mondja:

-- Béke veletek kegyességtekért.

Az asszonyok kôvé merednek a csodálkozástól. Úgy maradnak, míg az ajtó be nem csukódik az apostolok és az Úr mögött. Akkor térnek magukhoz.

-- Láttad? Ô volt az. Szép! Szebb, mint azelôtt. És él! Nem képzeletjáték! Igazi ember. Hangja! Mosolya! Mozgatta kezét. Láttad, milyen vörösek voltak sebei? Nem, figyeltem mellét, amint lélegzett, épp úgy, mint egy élô. Ó, ne mondják nekünk, hogy nem igaz! Menjünk! Menjünk, mondjuk el minden háznak! Nem! Kopogjunk be itt, hogy ismét lássuk! Ô a feltámadt Isten Fia! Már az is sok, hogy megmutatta magát nekünk, szegény asszonyoknak! És Anyjával van és a nôtanítványokkal és az apostolokkal. Nem! Igen!... -- Az okosak gyôznek. A csoport eltávozik.

Jézus közben belépett apostolaival a vacsora termébe. Figyeli ôket. Mosolyog. Ôk mielôtt beléptek a házba, a szokás szerint, levették fejükrôl kendôjüket, és most visszatették azokat. Így nem látszanak a kék foltok. Fáradtan és csendben ülnek, de inkább szomorúak, mint fáradtak.

-- Késtetek -- mondja kedvesen Jézus.

Csend.

-- Nem mondotok semmit? Beszéljetek! Mindig Jézus vagyok! Már elmúlt mai buzgóságtok?

--Ó, Mester! Urunk! -- kiált Péter térdre esve Jézus elôtt. -- Nem múlt el buzgóságunk! De megsemmisít minket annak tapasztalása, hogy mily nagy kárt okoztunk a te Hitednek. Össze vagyunk törve!

-- Meghal a kevélység, megszületik az alázatosság. Felébred az önismeret, növekszik a szeretet. Ne féljetek! Most váltatok apostolokká. Én akartam ezt.

-- De többé nem vagyunk képesek semmit se tenni! A népnek igaza van, amikor kinevet minket! Mi tönkretettük a te mûvedet! Tönkretettük Egyházadat! -- Mindnyájan aggódnak. Kiáltoznak, hadonásznak...

Jézus ünnepélyesen nyugodt. Azt mondja, kézmozdulatával kísérve:

-- Béke! Béke! Még a pokol sem fogja lerombolni Egyházamat. Egy még eléggé meg nem szilárdult kô mozgása miatt nem pusztul el az épület. Béke! Béke! Ti meg fogjátok tenni (ami feladatotok). És jól fogjátok megtenni, mert most alázatosan annak ismeritek magatokat, amik vagytok, mert most nagy bölcsesség tett titeket bölcsekké: az, hogy tudjátok, minden cselekedetnek nagyon nagy hatása van, néha eltörölhetetlen, és hogy az, aki a magasban van, az többre köteles, mint aki nincs a magasban. Emlékezzetek arra, mit mondtam a magas helyre tett mécsesrôl, amit azért tettek oda, hogy lássák, és éppen azért, hogy mindenki lássa. Tiszta lánggal kell égnie. Tökéleteseknek kell lennetek! Látjátok, fiaim? Az, amit észre sem vesznek, vagy kimentenek, ha egy hívô teszi, felhívja az emberek figyelmét, és kihívja szigorú bírálatukat a népbôl, ha egy pap teszi. De a ti jövôtök el fogja törölni múltatokat. Nem beszéltem sokat hozzátok a Golgotán, hanem engedtem, hogy a világ beszéljen. Megvigasztallak titeket. Fel, ne sírjatok! Egyetek valamit most, és engedjétek, hogy meggyógyítsalak titeket! Így. -- Gyengéden megérinti a megsebzett fejeket. Utána azt mondja: -- De jó lesz, hogy eltávoztok innen. Ezért mondtam nektek: ,,Menjetek a Táborra, imádkozva.'' A környezô helységekben tartózkodhattok, és minden hajnalban felmehettek, rám várakozva.

-- Uram, a világ nem hiszi, hogy te feltámadtál -- mondja halkan Tádé.

-- Meg fogom gyôzni a világot. Segítlek titeket meggyôzni a világot. Ti legyetek hûségesek hozzám. Nem kérek többet. És áldjátok azt, aki megaláz titeket, mert ezzel megszentel benneteket.

Megtöri a kenyeret, felajánlja és szétosztja:

-- Íme útravalóm számotokra, akik elmentek. Már elkészítettem az ételt zarándokaim számára. Tegyétek ezt is a jövôben azokkal, akik közületek útra indulnak. Legyetek atyai szeretettel minden hívôhöz. Mindazt, amit én teszek, vagy tétetek veletek, ti is tegyétek. A Kálváriára menetet, elmélkedve és elmélkedtetve a fájdalmas útról, tegyétek a jövôben. Szemlélôdjetek! Szemléljétek szenvedésemet! Mert ez által, nem a. jelenlegi dicsôség által üdvözítettelek titeket! Itt van Lázár, nôvéreivel. Eljöttek, hogy üdvözöljék az Anyát. Menjetek ti is, mert Anyám hamarosan elindul Lázár kocsijával. Béke veletek! -- Jézus feláll, és gyorsan kimegy.

-- Uram! Uram! -- kiált András.

-- Mit akarsz, testvérem? -- kérdezi Péter.

-- Oly sok dolgot akartam kérdezni tôle. Meg akartam mondani neki, ki kér gyógyulást... Nem tudom! Amikor köztünk van, többé nem tudunk semmit se mondani neki! -- és elfut, hogy megkeresse az Urat.

-- Igaz! Olyanok vagyunk, mint akik elvesztették emlékezetüket! -- mondják mindnyájan.

-- Mégis oly jó irántunk. Azt mondta nekünk: ,,gyermekeim'', s oly kedvesen, hogy kinyílt a szívem! -- kiált fel Jakab, Alfeus fia.

-- De annyira Isten most! Remegek, amikor közelemben van, mintha a Szentek Szentjének közelében lennék -- mondja Tádé.

András visszatér:

-- Nincs itt többé! A tér, az idô, a falak alá vannak vetve neki.

-- Isten! Isten! -- mondják mindnyájan, tiszteletteljesen.

(10-127)


Bevezetés -- Utolsó oktatások
Bevezetés	Utolsó oktatások

Feltámadása után Jézus még negyven napon keresztül sokszor megjelent apostolainak és tanítványainak, és sok mindenre oktatta ôket. A Szentírás ezekbôl az oktatásokból nagyon keveset tartalmaz, és minden bizonnyal Valtorta Mária látomásai is nagyon keveset örökítettek meg belôlük. Ezeket a tanításokat szájról szájra adták tovább és az Egyház késôbb kialakult szervezetébôl és szertartásaiból következtethetünk rájuk.

Ha Valtorta Mária látomásai legalábbis lényegükben véve megfelelnek a valóságnak, akkor ékes bizonyítékai annak, hogy az Egyház milyen hûségesen megôrizte Jézus tanításainak még ama részeit is, amelyeket nem örökítettek meg a Szentírásban.

Azzal természetesen minden ilyen kinyilatkoztatásnál számolnunk kell, hogy aki leírja, saját kifejezéseivel adja vissza a felfogott igazságokat. Ennek tulajdoníthatók azok a hittudományi kifejezések, amelyek valószínûleg csak késôbb alakultak ki, s Jézus más szavakkal fejezhette ki ugyanazokat az igazságokat az apostoloknak és tanítványoknak.

A búcsúbeszéd közvetlenül a mennybemenetel elôtt hangzott el, s az azt megelôzô és követô eseményeket a ,,Tizenöt titok'' címû füzetben találjuk meg.

Kôvári Károly, S. J.


Az egyházról -- Utolsó oktatások
Az egyházról	Utolsó oktatások

Jézus utasítására a Tábor-hegyen gyülekeznek apostolai, a pásztor tanítványok, Marciam és Mannaen és még sok tanítvány a hetvenkettôbôl, és sokan mások. Nem ott vannak, ahol Jézus színeváltozása történt, hanem a hegyoldal közepe táján egy tölgyesben. Mintegy ötszázan lehetnek. (Vö. 1Kor 15,6.)

-- Béke mindnyájatokkal! Íme, köztetek vagyok. Béke veletek! -- üdvözli ôket Jézus, miután hirtelen megjelenik közöttük. Elôbb néhány szót vált apostolaival, majd elkezdi:

-- Halljátok mindnyájan, kik itt vagytok körülöttem! Emlékezzetek arra, hogy egy szervezetnek ahhoz, hogy igazán tevékeny és egészséges legyen, szüksége van egymásnak alárendelt vezetôkre, vagyis arra, aki parancsol, aki továbbítja a parancsokat, és aki engedelmeskedik. Így történik a királyi udvarban. Így van a vallásokban is. Kezdve a mi zsidó vallásunktól a többiekig, még akkor is, ha azok nagyon tökéletlenek. Mindig van egy vezetô, annak vannak szószólói, ezeknek segítôik, és végül a hívek. Egy fôpap nem végezhet mindent egyedül. Egy király se tehet mindent önmaga. Vannak rendelkezések, vagy szertartásos külsôségek.

Igen. Sajnos a mózesi vallásban már csak a szertartásos külsôségek maradtak meg, amelyek szelleme meghalt mindörökre. Aki az isteni Lelket adta beléjük, visszavonult közülük, s ezzel a szertartások értéktelenekké váltak. Pusztán külsôséges mozdulatok, amelyeket akármelyik színész utánozhatna egy cirkuszban. Jaj, amikor egy vallás meghal, és amikor valóságos, eleven ereje pusztán zajos külsôséggé válik, üres mozdulatokká a festett színfalak elôtt, pompás ruhákban, gépiesen, anélkül, hogy tudatában lennének annak, amit csinálnak. Jaj! Fontoljátok meg!

Sose felejtsétek el, és mondjátok meg utódaitoknak is, hogy ezt az igazságot ismerjék a századok folyamán. Egy csillag lezuhanása kevésbé félelmetes, mint egy vallásé. Ha az égrôl eltûnne minden csillag, az nem lenne oly nagy szerencsétlenség az emberek számára, mint amikor valódi vallás nélkül maradnak. Isten gondoskodna emberi szükségleteikrôl, mert Isten mindent megtesz azokért, akik igaz lélekkel keresik Ôt akár a bölcs úton, akár tudatlanságukban azon az úton, amelyet egyedül ismernek. De ha eljönne az az idô, amelyben az emberek többé nem szeretnék Istent, mert minden vallás papjai csak üres szertartásokat végeznének, maguk sem hinnének a vallásban, akkor, jaj lenne a földnek!

Nos, ezt mondom a tökéletlen vallásokról is, amelyek egyike részleges kinyilatkoztatást kapott egy bölcs emberen keresztül, másika az ember ösztönszerû szükségleteibôl teremtôdött meg, hogy táplálja a lelket valamilyen istenség szeretetével, mert ez a szükséglet ösztönzi legerôsebben az embert. Az emberi szellem állandóan keresi Azt, aki van. Még akkor is, ha a kevély értelem megtagadja, hogy bármiféle istenséget tiszteljen. Azok, akik nem ismerik a lélek létezését, nem tudnak nevet adni ennek a bensejükben tapasztalt szükségletnek. De ha ez a helyzet a tökéletlen vallásoknál, mit kell akkor mondanom arról a vallásról, amelyet én adtam nektek? Ez a vallás az én nevemet hordozza, ennek számára tettelek meg titeket fôpapokká és papokká, ezt kell parancsom szerint elterjesztenetek az egész világon. Ez az egyetlen, igaz, tökéletes, tanításában megváltozhatatlan, amelyet én, a Mester tanítottam, és amelyet a Szentlélek, aki majd eljön, teljessé tesz állandó tanításával. Ô az én fôpapjaim Legszentebb Vezetôje, és azoké is, akik ôket segítik, a különféle egyházak vezetôiként a különbözô országokban, ahol megerôsítik Szavamat. Ezek az egyházak számosak lesznek, de egyformán gondolkodnak, egyetlen Egyházat képezve, annak részeiként a nagyszerû épületben, amely mindinkább növekszik, az új Templomban, amelynek hajói kiterjednek a világ minden tájára. Azonosan gondolkoznak, nem mondanak ellent egymásnak, hanem testvériesen egyesülnek egymással, s mindent alávetnek az Egyház Fejének, Péternek és az ô utódainak a világ végéig. És azok, akik bármiféle oknál fogva elválnak az Anya-Egyháztól, levágott tagokká lesznek, amelyeket többé nem táplál a kegyelem titokzatos vére, amely tôlem, az Egyház isteni Fejétôl jön. Hasonlóképpen a tékozló fiúkhoz, akik szándékosan elhagyják az apai házat, látszólagos gazdagságuk ellenére mindinkább növekszik nyomorúságuk, és eltompul elméjük a számukra túl nehéz lelki tápláléktól, és utána vágyakoznak a tisztátalan állatok keserû makkjának evése után egészen addig, míg bûnbánó szívvel vissza nem térnek az atyai házba, mondván: ,,Vétkeztem. Atyám, bocsáss meg, és nyisd meg számomra házad ajtaját.''

És akkor, legyen az egy elszakadt egyház tagja, vagy egy teljes egyház, nyissátok meg neki az ajtót. Ó, bár úgy lenne, de ahol, és amikor sok követôm lesz, akik tevékenykednek ezeknek a teljesen elszakadt egyházaknak megmentésében -- életük árán is, hogy ismét egy nyáj legyen egy pásztorral, amint oly lángoló vággyal kívánom, -- akkor az egyesek, sôt egész gyülekezetek vissza fognak térni. Legyetek hozzájuk atyai szeretettel! Ne legyetek kemények a bûnbánókhoz! Ne felejtsétek el ezt! Ne felejtsétek el!

Huszonkét nappal ezelôtt közületek sokan elmenekültek. És az elmenekülés talán nem irántam való szeretetetek megtagadása volt? Amint én összegyûjtöttelek titeket, akik megbántátok bûnötöket, és visszatértetek hozzám, úgy tegyetek ti is. Mindazt, amit én teszek, tegyétek ti is. Ezt parancsolom. Három éven keresztül megosztottátok sorsomat, munkámat, gondolataimat, ismeritek azokat. Amikor a jövôben döntenetek kell egy esetben, gondoljatok vissza arra az idôre, amikor velem voltatok, és tegyetek úgy, amint én tettem. Sose fogtok tévedni. Én vagyok az élô és tökéletes példakép arra, miként kell cselekednetek.

És emlékezzetek vissza arra, hogy én még a kerióti Júdást sem utasítottam el.... A papnak minden módon törekednie kell a bûnösök üdvözítésére. Az erre szolgáló eszközök között a szeretet mindig a legkiválóbb. Fontoljátok meg, hogy én is undorodtam Júdástól. De legyôztem minden undorodásomat, és úgy bántam a szerencsétlennel, mint Jánossal. Ami titeket illet... ti gyakran nem ismeritek meg azt a keserûséget, amit nekem okozott annak a biztos tudata, hogy minden hasztalan egy szeretett tanítvány megmentésére... És azért fáradhatatlanul dolgozhattok ezen, nem úgy, mint az, aki ismeri törekvésének hasztalanságát... De még akkor is dolgoznotok kell... mindig... egészen addig, míg minden bevégeztetett...

-- De te szenvedsz, Uram!?! Ó! Nem hittem volna, hogy még mindig képes vagy szenvedni! Te még mindig szenvedsz Júdás miatt. Felejtsd el ôt, Uram! -- kiáltja János, aki egy pillanatra sem vette le szemét Uráról.

Jézus szokásos módján kitárja karját, jelezve, hogy beletörôdik egy fájdalmas ténybe, és azt mondja:

-- Így van... Júdás, szenvedéseim tengerében a legnagyobb kínokat okozta és okozza. Ez olyan fájdalom, amely megmarad... A többi fájdalom megszûnt az Áldozat befejezésével. De ez megmarad. Szerettem ôt. Felemésztettem magamat az erôlködésben, hogy megmentsem... Meg tudtam nyitni a limbus kapuit, és kihoztam onnan az igazakat. Meg tudtam nyitni a tisztítótûz kapuit, és kihoztam onnan a tisztulókat. De fölötte bezárult a borzalmak helye. Számára hiába haltam meg.

-- Ne szenvedj! Ne szenvedj! Légy dicsôséges, Uram! Tiéd a dicsôség és az öröm. Te befejezted szenvedésedet! -- kéri Ôt ismét János.

-- Valóban senki se gondolta volna, hogy Ô még képes szenvedni! -- mondják csodálkozva és megindulva mindnyájan, egymás közt suttogva.

-- És nem gondoltok arra, mennyit kell még Szívemnek szenvednie a századok folyamán minden megátalkodott bûnös miatt, minden engem megtagadó eretnek miatt, minden hívô miatt, aki megtagad egem, minden -- kínok közt a legnagyobb kín -- minden bûnös pap miatt, aki bûnbe és pusztulásba visz másokat? Ti nem tudjátok! Nem tudjátok még. Sose fogjátok megtudni teljesen, ameddig nem lesztek velem az ég világosságában. Akkor majd megértitek... Amikor Júdást láttam, a választottakat láttam, akiknek kiválasztottságuk pusztulásukká változik az ô gonosz akaratuk miatt... Ó! Ti, kik hûségesek vagytok, ti kik a jövô papságát képezitek, gondoljatok az én szenvedésemre, váljatok mindig szentebbekké, hogy megvigasztaljatok fájdalmamban, váljatok szentekké, hogy amennyire csak lehetséges, ne ismétlôdjék meg ez a fájdalom. Buzdítsatok, virrasszatok, tanítsatok, küzdjetek, legyetek figyelmesek, mint az édesanyák, fáradhatatlanok, mint a tanítók, éberek, mint a pásztorok, férfiasak, mint a katonák, hogy segítsétek azokat a papokat, akiket ti képeztek majd ki. Tegyetek meg mindent, hogy a tizenkettedik apostol bûne ne túl sokszor ismétlôdjék meg a jövôben...

Legyetek olyanok, amilyen én voltam veletek, amilyen én vagyok veletek. Azt mondtam nektek: ,,Legyetek tökéletesek, mint mennyei Atyátok''. (Mt 5,43-48) Emberileg megremegtek erre a parancsra. Most még inkább, mint akkor, amikor mondtam, mert most ismeritek gyengeségteket.

Azért, hogy bátorítsalak titeket, mondom nektek: ,,Legyetek olyanok, mint Mesteretek!'' Én vagyok az Ember. Amit én tettem, ti is meg tudjátok tenni. Még a csodákat is. Igen, azokat is. Azért, hogy a világ megismerje, hogy én küldelek titeket, és hogy aki szenved, ne sírjon vigasztalanul arra gondolva: ,,Ô többé már nincs köztünk, hogy meggyógyítsa betegeinket és megvigasztaljon minket szenvedéseinkben.'' Ezekben a napokban csodákat tettem, hogy megvigasztaljam a szíveket és meggyôzzem ôket arról, hogy Krisztus nem semmisült meg, amikor a halálba küldték, hanem még erôsebb, és mindörökké erôs és hatalmas marad. De amikor én többé már nem leszek köztetek, ti teszitek azt, amit én tettem eddig, s amit ezután fogok tenni.

De nem annyira a csodatevés hatalma által, hanem életszentségetekkel éritek el, hogy növekszik a szeretet az új vallás iránt. Féltékenyen vigyáznotok kell életszentségetekre, s nem pedig az ajándékra, amit átadok nektek. Legyetek minél szentebbek és kedvesebbek Szívemnek, és Isten Lelke megvilágít titeket, miközben Isten Jósága és Hatalma megtölti kezeteket az égi ajándékokkal. A hitben való élet számára nem elengedhetetlen a csoda, és nem is általános. Sôt! Boldogok azok, akik rendkívüli eszközök nélkül is meg tudnak maradni hitükben! De a csoda azért nem olyan kizárólagosan a rendkívüli idôk számára fenntartott cselekmény, hogy meg kellene szûnnie számukra. Mindig lesznek csodák a világon. És mindig többen lesznek az igazak a világon. Amikor látják, hogy nagyon ritkák az igazi csodák, akkor azt mondják, hogy a hit és az életszentség is elsorvadt. Mert megmondtam: ,,Ha hitetek lesz, hegyeket tudtok elmozdítani.'' Mert megmondtam: ,,A jelek, amelyek kísérik azokat, akik igazán hisznek bennem: gyôzedelmeskednek az ördögök és a betegségek, az elemek és a cselvetések fölött.'' (Vö. Mt 10,1-10, Mk 6,6-13; 16,14-18; Lk 9,1-6; Mt 17,14-21; 21,18-22; Mk 11,12-14.20-25)

Isten azzal van, aki szereti Ôt. Az lesz a jele annak, hogy híveim miként vannak bennem, hogy mily sok és hatalmas csodát mûvelnek nevemben és Isten dicsôségére. A csoda nélküli világra igazán el lehet mondani: ,,Elveszítette a hitet és az életszentséget. Világ szentek nélkül.''

Tehát, hogy visszatérjünk ahhoz, amit elôször mondottunk, jól teszitek, ha igyekeztek visszatartani azokat, akik hasonlók a zene hangjával vagy furcsa fénnyel elcsalt gyermekekhez, akik szórakozottan messze futnak a biztos dolgoktól. De látjátok? Ôk megkapják büntetésüket, mert elvesztik tanításomat. De ti is beleestetek ebbe a hibába. Emlékezzetek csak arra, hogy megmondtam nektek, ne fussatok ide-oda minden hangra, amely azt állítja, hogy én valahol vagyok. De nem emlékeztek arra, hogy azt is megmondtam, hogy második eljövetelénél Krisztus, hasonló lesz a villámhoz, amely egy szempillantás alatt végigcikázik kelettôl nyugatig?

Ez a második eljövetelem megkezdôdött feltámadásom pillanatával. Csúcspontját akkor éri el, amikor Krisztus bíróként megjelenik minden feltámadottnak. De elôzôleg sokszor megjelenek majd, hogy megtérítsek, gyógyítsak, vigasztaljak, tanítsak, parancsokat adjak. Igazán mondom nektek: Hamarosan visszatérek Atyámhoz. De a föld nem veszíti el jelenlétemet. Virrasztani fogok, barátként, tanítóként, orvosként ott, ahol a testek vagy lelkek, bûnösök vagy szentek rám szorulnak, vagy ahol kiválasztom ôket, hogy közvetítsék szavaimat másokhoz. Mert ez is igazság, hogy az Emberiségnek szüksége lesz szeretetem állandó megtapasztalására, mivel oly nehezen lehet meghajlítani, oly könnyen kihûl, oly gyorsan felejt, annyira vágyakozik a lecsúszásra a felemelkedés helyett, hogy ha nem gondoznám természetfeletti eszközökkel, ha nem segíteném a törvényekkel, az Evangéliummal, az Egyház által kiszolgáltatott isteni segítséggel, az Igazság ismeretének megôrzésével, és az akarattal, hogy eljusson az égbe, akkor nem jutna el oda. És a bennem hívô emberiségrôl beszélek... Ez mindig a földön lakó nagy tömeg kis részét képezi csak.

Eljövök. Aki részesül ebben, maradjon alázatos. Aki nem részesül benne, ne vágyakozzék túlságosan (arra, hogy meglásson engem), s hogy ezért dicséretben részesüljön. Senki se vágyakozzék a rendkívülire. Isten tudja, mikor és kinek adja meg azt. Nincs szükség a rendkívülire ahhoz, hogy valaki belépjen az égbe. Az káros lehet, s ha rosszul használják, a poklot nyithatja meg a mennyország helyett. Megmondom, miként. Azáltal, hogy felébredhet a kevélység. Eljuthat az illetô arra a lelkiállapotra, amely utálatos Isten elôtt, mert hasonlít a lanyhasághoz, amelyben valaki megelégszik a kincs simogatásával, azt gondolva, hogy máris az égben van, mivel részesült ebben az ajándékban. Nem. Ebben az esetben láng és szárny helyett az jéggé és szikladarabbá válik, és a lélek lezuhan és meghal. És még valami: a rosszul használt ajándék felkeltheti a sóvárgást, hogy még többen legyen része, s így még jobban dicsérjék. Akkor a Gonosz Szellem foglalhatja el az Úr helyét, hogy félrevezesse az oktalant hamis csodáival. Tartsátok mindig távol magatokat minden fajta csábítástól. Meneküljetek tôlük. Elégedjetek meg azzal, amit Isten megad nektek. Ô tudja mi hasznos számotokra és milyen módon. És mindig gondoljatok arra, hogy egy ajándék mindig próbáratétel is azon felül, hogy ajándék. Életszentségteket és akaratotokat teszi próbára. Én megadtam nektek mindezeket. De ami titeket jobbakká tett, az Júdás bukását okozta. Rossz volt talán az ajándék? Nem. De rossz volt az akarat ebben a lélekben.

Így van most. Sokaknak megjelentem. Nemcsak azért, hogy megvigasztaljalak és segítselek titeket, hanem azért is, hogy megelégedettekké tegyelek titeket. Ti kértetek engem, hogy gyôzzem meg a népet, akiket a nagytanács tagjai igyekeznek meggyôzni saját felfogásukról, hogy én nem támadtam fel. Megjelentem gyermekeknek és felnôtteknek, ugyanazon a napon, egymástól annyira távol levô helyeken, hogy több napba telne oda gyalog eljutni. De számomra többé nincs távolságbeli korlátozás. És ez az egyidejû megjelenés megzavart titeket. Azt mondtátok: Ezek szellemeket láttak. Elfelejtettétek ugyanis szavaim egy részét, azaz azt, hogy akkor villámgyorsasággal keleten és nyugaton, északon és délen leszek, ahol igazakat találok.

Valódi ember vagyok. Íme testem tagjai szilárdak, melegek, képesek a mozgásra, légzésre, beszédre, akárcsak a tietek. De igazán Isten vagyok. Harminchárom éven keresztül egy felsôbbrendû célból az Istenség elrejtôzött az Emberségben. Most az Istenség, jóllehet egyesül az Emberséggel, uralkodik azon, és az Emberség a megdicsôült testek tökéletes szabadságának örvend. Mint egy királynô az Istenség mellett, többé nincs alávetve az emberi korlátoknak. Íme, ez vagyok. Itt vagyok veletek, és ha akarnám, egy pillanat alatt a világ túlsó felén lehetnék, hogy magamhoz vonzzak egy lelket, aki keres engem.

És mi haszna van annak, hogy a tengerparti Cezáreában és a hegyvidéki Cezáreában lehetek éppúgy, mint Caritban és Engaddiban, Pella és Jutta mellett, és más helyeken Galileában és Bozrában, a Nagy Hermonon és Szidonban és júdeai helyeken? És annak, hogy meggyógyítottam egy gyermeket és feltámasztottam egy imént meghaltat, megvigasztaltam egy aggódót, és szolgálatomba hívtam valakit, aki kemény vezeklést tartott, és Istenhez hívtam egy igazat, aki hozzám imádkozott, és üzenetemet átadtam az ártatlanoknak, és parancsokat adtam egy hívô szívnek? Meggyôzi majd ez a világot? Nem. Azok, akik hisznek, továbbra is hinni fognak, még nagyobb békében, de nem erôsebben, mert már tudnak igazán hinni. Azok, akik nem képesek hinni igazi hittel, kételkedôk maradnak, és a rosszindulatúak azt mondják majd, hogy a jelenések ôrjöngések és hazugságok, és hogy a halott nem volt halott, hanem csak aludt...

Emlékeztek-e arra, amikor elmondtam nektek a dúsgazdag példabeszédét? Azt mondtam, hogy Ábrahám így válaszolt a kárhozottnak: ,,Ha nem hallgatnak Mózesre és a prófétákra, annak se hinnének, aki feltámad a halálból, hogy megmondja nekik, mit kell tenniük.'' Hittek talán nekem, a Mesternek, és csodáimnak? Mit ért el Lázár csodája? Azt, hogy meggyorsította halálra ítélésemet. Mit ért el feltámadásom? Gyûlöletük növekedését. Ennek az utolsó idônek a csodái, amelyeket köztetek mûveltem, nem gyôzték meg a világot, hanem egyedül csak azokat, akik többé nem a világból valók, akik Isten országát választották annak fáradalmaival és jelenlegi fájdalmaival és jövô dicsôségével.

De örülök neki, hogy ti megerôsödtetek a hitben, és hûségesen teljesítettétek parancsomat, s itt maradtatok ezen a hegyen, várva engem. Akik nem engedelmeskedtek, és elmentek, azok mindig csak emberek beszédét hallhatják. Ti itt maradtatok és hallottátok az én beszédemet, amely jó és hasznos akkor is, ha már elmondott dolgokra emlékeztet titeket. A lecke mindenki számára például szolgál, és azok számára is, akik a jövôben élnek majd.

(10-189)


A hét szentség -- Utolsó oktatások
A hét szentség	Utolsó oktatások

Jézus egy Názáret közelében levô hegyen beszél az apostoloknak, a 72 tanítvány nagy részének és néhány más követôjének.

-- Teljes figyelemmel hallgassatok, mert nagyon fontos dolgokat mondok nektek! Még nem értitek meg teljesen, s nem mindet, de Az, aki utánam jön, megérteti majd veletek. Hallgassatok tehát.

Senki sincs nálatok jobban meggyôzôdve arról, hogy Isten segítsége nélkül az ember könnyen vétkezik, mert nagyon gyenge a Bûn által elgyengített lelkialkata. Oktalan Megváltó lenne azért az, aki miután oly sokat adott nektek azért, hogy megváltson titeket, nem adná meg az eszközöket Áldozatom gyümölcseinek megôrzésére. Tudjátok, hogy a bûnre való nagy hajlandóság oka az a Bûn, amely megfosztotta az embert a kegyelemtôl, s ezzel megfosztotta ôt erejétôl: a kegyelemmel való egységtôl.

Azt mondtátok: ,,De te visszaadtad a kegyelmet!'' Nem. Azt csak azoknak az igazaknak adtam vissza, akik halálom elôtt haltak meg. Ahhoz, hogy a jövôbeliek is megkapják, szükség van egy eszközre. Egy eszközre, amely nemcsak egy szertartás lesz, hanem igazán belenyomja jellegét abba, aki részesül benne. Ez Isten gyermekeinek igazi jellege. Ilyenek voltak Ádám és Éva, akiknek lelkét éltette a kegyelem, akik birtokában voltak az Istentôl kapott kiváló ajándékoknak, mint Isten nagyon szeretett teremtményei.

Ti tudjátok, mivel rendelkezett az ember és mit veszített el. Most, az én Áldozatom által ismét kinyíltak a kegyelem kapui, és a belôlük kiáradó folyamok leszállhatnak mindazokhoz, akik irántam való szeretetbôl kérik. Azért az emberek részesülnek majd Isten gyermekeinek jellegében az emberek Elsôszülöttjének érdemei által, aki veletek beszél, aki a ti Megváltótok, örök Fôpapotok, Testvéretek az Atyánál, Mesteretek. A jelenlegi és jövôbeli emberek Jézus Krisztus által lesznek képesek az ég birtoklására és az Istenben való örömre, ami az ember végcélja. Mindeddig még a legigazabbak sem voltak képesek elérni ezt a célt, még akkor sem, ha a választott nép körülmetélt gyermekei voltak...

Halálom napján a pátriárkák, próféták és Izrael minden igazának sóhajtása a beteljesedett Megváltás örömében lecsillapodott, és a hófehér lelkekrôl eltûnt az egyetlen Folt, ami még elválasztotta ôket az égtôl. De a világ folytatódik. Egyik nemzedék a másikat követi. A népek egymásután jönnek majd Krisztushoz. Meghalhat Krisztus minden új nemzedékért, hogy megváltsa ôket, minden népért, amely hozzá jön? Nem. Krisztus csak egyszer halt meg, és soha többé nem hal meg. Akkor ezeknek a nemzedékeknek, népeknek csak bölcsekké kell válniuk tanításom révén, de nem birtokolhatják az eget, és nem örvendhetnek Istennek, mert az Eredeti Bûn megsebezte ôket? Egyáltalán nem. Ez nem lenne igazságos sem számukra, akik hiába szeretnének engem, sem számomra, mert akkor csak nagyon kevésért haltam volna meg.

Keresztség

Akkor hogyan egyeztethetjük össze ezeket? Milyen újabb csodát tesz majd Krisztus, aki már annyit tett, mielôtt elhagyja a földet, s az égbe megy, miután annyira szerette az embereket, hogy meg akart halni értük? Egyet már tett, hátrahagyva nektek Testét és Vérét, erôsítô és megszentelô táplálékként és szeretetének emlékeként, megparancsolva nektek, hogy amit én tettem, ti is azt tegyétek az én emlékezetemre és azért, hogy általa megszenteljétek a tanítványokat és a tanítványok tanítványait a világ végéig.

De azon az estén, miután külsôleg már tiszták voltatok, emlékeztek-e rá, mit tettem? Felkötöttem egy törülközôt, és megmostam lábatokat, és egyikteknek, aki megütközött ezen a nagyon lealacsonyító cselekedeten, azt mondtam: ,,Ha nem moslak meg, nem lesz részed bennem!'' Nem értettétek meg azt, amit mondani akartam, hogy milyen részesedésrôl beszéltem, milyen jelképet mûveltem. Íme megmondom nektek.

Azon felül, hogy alázatosságra akartalak tanítani titeket, és annak szükségességére, hogy tiszták legyetek ahhoz, hogy beléphessetek Birodalmamba, és részetek lehessen benne; azon kívül, hogy jóságosan megjegyeztem, hogy Isten attól, aki igaz, és azért tiszta lelkében és értelmében csak annak a testrészének utolsó megtisztítását kívánja, amely testrésze szükségszerûen a legkönnyebben piszkolódik be még az igazaknál is, mégha csak porral is, ami szükségszerûen lerakódik tiszta lábára, -- más dolgot is akartam tanítani. Megmostam lábatokat, testetek legalsóbb részét, amely a sárban és a porban, néha szennyben jár, hogy jelezzem az ember anyagi részét, a testet, amelynek mindig vannak tökéletlenségei, mégha azok olyan csekélyek is, hogy csak Isten látja ôket, de amelyekre -- igazán mondom -- ügyelni kell, nehogy megerôsödve természetes szokásokká váljanak. Küzdeni kell ellenük, és ki kell tépni ôket.

Tehát megmostam lábatokat. Mikor? Mielôtt megosztottam volna veletek a kenyeret és a bort és átváltoztattam azokat Testemmé és Véremmé. Mert én Isten Báránya vagyok, és nem szállhatok le oda, ahol a Sátán otthagyta nyomát. Azért elôször megmostalak titeket. Utána önmagamat adtam nektek.

Ti is megmossátok majd a keresztséggel azokat, akik hozzám jönnek, nehogy méltatlanul vegyék Testemet, és az ne váljék számukra rettenetes halálos ítéletté.

Megdöbbenve néztek egymásra. Tekintetetekkel azt kérditek egymástól: ,,És akkor Júdás?'' Azt mondom nektek: ,,Júdás saját halálát ette.'' A szeretet legmagasztosabb cselekménye nem érintette meg szívét. Mesterének végletekbe menô kísérlete kôszívébe ütközött, és erre a kôre a kereszt jele helyett a Sátán rettenetes jele volt bevésve, a Vadállat jele. (Vö. Ez 9; Dán 7; Jel 13; 14,6-13; 16; 19,11-21; 20,1-6.)

Tehát megmostalak titeket mielôtt az eukarisztikus lakomához engedtelek volna, mielôtt meghallgattam bûneitek meggyónását, mielôtt eltöltöttelek volna titeket a Szentlélekkel, és megkaptátok volna az igazi, kegyelemben megerôsödött keresztények és papjaim jelét.

Így tegyetek tehát azokkal, akiket felkészítetek a keresztény életre.

Kereszteljétek meg ôket vízzel a Háromságos Egy Isten nevében és az én nevemben, és az én végtelen érdemeim által, eltörlitek a szívekben az eredeti bûnt, bocsánatot nyernek bûneik, betölti ôket a kegyelem és a szent erények, és a Szentlélek leszállhat rájuk, hogy lakóhelyet vegyen a megszentelt templomokban, amelyekké válik az Úr kegyelmében élô emberek lelke. Szükség volt a vízre ahhoz, hogy megszüntesse a Bûnt? Nem. A víz nem érinti a lelket. De a szellemi jel sem érzékelhetô a szem által. Megtehettem volna, hogy látható eszköz nélkül részesítettem volna ôket az Életben. De az ember annyira az anyaghoz van kötve minden cselekedetében!

Ki hitt volna nekem? Hány ember képes erôsen hinni abban, amit nem lát? Vegyétek például a régi mózesi törvény vizét, amelyet a tisztátalanok meghintésére használtak, hogy miután egy holttestet érintettek, ismét visszavegyék ôket a közösségbe. Valóban minden ember tisztátalanul születik, mert érintkezik a kegyelem számára meghalt lélekkel. Tisztuljon meg azért ezzel a vízzel a tisztátalan érintéstôl, és váljék méltóvá arra, hogy belépjen az örök Templomba. Legyen kedves számotokra a víz!...

Miután harminchárom fáradalmas évemmel, amelynek csúcspontja Szenvedésem volt, kiengeszteltem és megváltottam, miután minden véremet odaadtam az emberek bûneiért, íme a Vértanú elvérzett és felemésztett testébôl üdvös vizet vontak ki, hogy lemossák az eredeti bûnt. A beteljesített áldozattal megváltottalak titeket ettôl a folttól. Ha az élet küszöbén isteni csodával leszálltam volna a keresztrôl, igazán mondom nektek, hogy kiontott vérem megtisztított volna titeket a bûnöktôl, de nem a Bûntôl. Ezért szükséges volt a teljes önfeláldozás. Valóban, az üdvös víz, amelyrôl Ezekiel beszél (47,1-12) oldalamból folyt ki. Merítsétek bele a lelkeket, hogy azok szeplôtlenül jöjjenek ki belôle a Szentlélek befogadására, aki annak a leheletnek az emlékére, amelyet a Teremtô lehelt Ádámba, hogy életet adjon neki, és azért saját képévé és hasonlatosságára váljék, visszatér, hogy éltessen és a megváltott emberek szívében lakozzék.

Kereszteljetek az én keresztségemmel, de a Hármas Isten nevében, mert valóban, ha az Atya nem akarta volna, és a Lélek nem hozta volna létre, az Ige nem testesült volna meg, és ti nem lennétek megváltva. Azért igazságos és kötelezô, hogy minden ember Az által kapja meg az Életet, aki egyesült akarattal kívánja azt neki adni, magát az Atyának, Fiúnak és Szentléleknek nevezve a keresztségben, amely tôlem veszi keresztény nevét, hogy megkülönböztessék a többi múltbeli és jövôbeli szertartástól, amelyek szertartások lesznek, de nem kitörülhetetlen jelek a halhatatlan lélekben.

Oltáriszentség

Vegyétek a kenyeret és a bort, amint én tettem, nevemben áldjátok meg, törjétek meg és osszátok szét. És a keresztények táplálkozzanak velem. És akkor ajánljátok fel a Kenyeret és a Bort a mennyei Atyának, vegyétek magatokhoz annak az áldozatnak az emlékére, amelyet én ajánlottam fel és teljesítettem be a kereszten a ti üdvösségtekre. Én, a Pap és az Áldozat magamtól áldoztam fel magamat, és beteljesítettem. Nem fordulhattam senkihez, hogy ezt megtegye helyettem. Ti, papjaim, tegyétek ezt az én emlékezetemre, és mivel az én Áldozatomnak végtelen kincsei felszállnak könyörögve Istenhez, leszállnak kegyei mindazokra, akik azt biztos hittel segítségül hívják.

Szilárd hittel -- mondottam. Nem a tudás szükséges ahhoz, hogy valaki hasznot húzzon az eukarisztikus Kenyérbôl és az eukarisztikus Áldozatból; hanem hit. Hit, hogy abban a kenyérben és abban a borban, amit valaki, akit én felhatalmaztam átváltoztat az én nevemben, az én igazi Testem van és az én igazi Vérem, és hogy ha valaki abból eszik, engem fogad magához Testemben, Véremben, Lelkemben és Istenségemben, és aki felajánl engem, az valóban Jézus Krisztust ajánlja fel, amint Ô felajánlotta magát a világ bûneiért. Magához fogadhat engem egy gyermek vagy egy tudatlan éppúgy, mint egy képzett és egy felnôtt. És a gyermek és tudatlan ugyanolyan haszonnal vehet részt a felajánlott áldozatban, mint közületek bárki. Elég, hogy hisz az Úrban és kegyelmének birtokában van.

Bérmálás

De ti hamarosan új keresztségben részesültök: a Szentlélekében. Megígértem és megadom Ôt nektek. Ugyanaz a Szentlélek száll le rátok. Majd megmondom nektek, mikor. És elteltek vele, a papi ajándékok teljességével. Azért, amint én tettem veletek, ti is eltölthetitek a Lélekkel a hívôket, hogy megerôsítsétek ôket a kegyelemben és részesítsétek ôket a Vigasztaló ajándékaiban. Királyi szentség, alig kisebb a papságnál, a mózesi Istennek szentelés ünnepélyességével rendelkezik, a kézfeltétel és az illatos olajjal való megkenés által, amelyet egy idôben a papszenteléshez használtak. Nem! Ne nézzetek egymásra oly ijedten! Nem beszélek szentségtörô módon. Nem tanítalak titeket szentségtörésre! A keresztény méltósága oly nagy, hogy ismétlem, csak kissé marad alul a papságénál.

Bûnbánat

Hol élnek a papok? A Templomban. És a keresztény élô templom lesz. Mit tesznek a papok? Istent szolgálják az imával, az áldozatokkal és a hívek gondozásával. Így kellene tenniük. És a keresztény szolgálja Istent az imával és az áldozattal és a felebaráti szeretettel. És meghallgatjátok majd a bûnök meggyónását, amint én meghallgattam a tietekét és sokakét, és megbocsátottam ott, ahol igazi töredelmet láttam.

Ez felizgat titeket? Miért? Féltek attól, hogy nem tudtok különbséget tenni? Máskor már beszéltem a bûnrôl és a bûn megítélésérôl. De emlékezzetek vissza arra, hogy az ítélethozásnál meg kell fontolni a hét feltételt, amelyek szerint egy cselekedet bûnös lehet, vagy nem bûnös, és a súlyosság különbözô fokát. Elismétlem: mikor vétkezett és hányszor, ki vétkezett, kivel, mivel, milyen bûnt követett el, mi volt az oka, miért vétkezett?

De ne féljetek! A Szentlélek megsegít titeket. Amire teljes szívembôl kérlek titeket az az, hogy éljetek szentül. Az annyira növeli majd bennetek a természetfeletti fényt, hogy tévedés nélkül olvashattok az emberek szívében, és szeretettel és tekintéllyel megmondhatjátok a bûnösöknek, akik félnek feltárni bûnüket, vagy lázadoznak meggyónása ellen, hogy milyen állapotban van szívük. Ezzel segítitek a félénkeket és megalázzátok a megátalkodottakat. Gondoljatok arra, hogy a föld elveszti a Feloldozót, és nektek kell azzá lennetek, ami én voltam: igaznak, türelmesnek, irgalmasnak, de nem gyengének. Azt mondtam nektek: amit feloldoztok a földön, fel lesz oldva a mennyben is, és amit megköttök a földön, meg lesz kötve a mennyben is. Azért megfontoltan mérlegeljétek ítéleteteket minden embernél anélkül, hogy a rokonszenv vagy ellenszenv, ajándékok vagy fenyegetések befolyásolnának titeket. Legyetek részrehajlatlanok mindenben és mindenkivel, akárcsak Isten, szem elôtt tartva az emberi gyengeséget és az emberiség ellenségeinek cselvetéseit.

Emlékeztetlek titeket, hogy néha Isten megengedi még választottjainak elbukását is, nem azért, mert kedve telik bukásukat látni, hanem azért, mert egy bukásból sokkal nagyobb jó származhat a jövôben. Nyújtsátok ki azért kezeteket a felé, aki elesik, mert nem tudjátok, hogy az az esés nem egy bajnak döntô válsága-e, amely révén a betegség véglegesen megszûnik, s a véres megtisztulás létrehozza az egészséget. A mi esetünkben az életszentséget hozza létre. De legyetek szigorúak azokhoz, akik nincsenek tekintettel Véremre, és alighogy megtisztul lelkük az isteni fürdôben, ismét és százszor is belevetik magukat a sárba. Ne átkozzátok el ôket, de legyetek szigorúak, buzdítsátok ôket, hívjátok vissza ôket hetvenhétszer is, és emlékeztessétek ôket a végsô büntetésre, a választott népbôl való kiesésre, amikor megátalkodottságuk egy bûnben, amely bûnbe viszi a testvéreket, arra kötelez titeket, hogy így tegyetek, mert egyébként bûntársaikká válnátok. Gondoljatok vissza arra, amit mondtam nektek: ,,Ha testvéred vétkezik, fedd meg ôt négyszemközt. Ha nem hallgat rád, fedd meg ôt két vagy három tanú jelenlétében. Ha ez sem elég, mondd meg az Egyháznak. Ha arra sem hallgat, tekintsd ôt, mint egy pogányt és vámost.''

Házasság

A mózesi vallásban a házasság szerzôdés. Az új, keresztény vallásban az szent és felbonthatatlan cselekmény, amelyre leszáll az Úr kegyelme, hogy a házastársakat két szolgájává tegye az emberi nem elterjesztésében. Azért az elsô pillanattól kezdve tanácsoljátok, hogy a házastárs az új vallásból jöjjön, ha meg kívülálló, hogy térítsék meg, hogy ezáltal elkerüljétek azokat a fájdalmas megoszlásokat a gondolkozásmódban és következésképpen a békében, amit magunk között is megfigyeltünk. De amikor az Úr híveirôl van szó, semmiképpen se válasszák szét azt, amit Isten összekötött. Abban az esetben, amikor a keresztény házastársa pogány, azt ajánlom, hogy a keresztény hordozza keresztjét türelemmel, szelíden és erôs lélekkel, s legyen kész a halálra is hitéért, de ne hagyja el társát, akivel teljes beleegyezéssel egyesült. Ez az én tanácsom a tökéletesebb életre vonatkozóan a házasság állapotában, amíg a kereszténység elterjedésével nem lesz lehetséges, hogy csak hívôk házasodjanak össze egymással. Tehát szent és felbonthatatlan legyen a kötelék és szent a szeretet!

Rossz lenne, ha a szívek keménysége miatt az új hitben is meg kellene történnie annak, ami megtörtént a régiben: hogy megengedjék a házastárs elküldését és a házasság felbontását, hogy elkerüljék az ember kéjvágya által keletkezett botrányokat. Igazán mondom nektek, hogy mindenkinek hordoznia kell keresztjét minden életállapotban, a házaséletben is. És igazán mondom nektek azt is, hogy semmiféle nyomásnak nem szabad meghajtania tekintélyeteket, amikor azt mondjátok: ,,Tilos'', annak, aki új házasságot akar kötni, mielôtt házastársa meghalt volna. Mondom nektek, jobb, ha egy oszlásnak indult tag leszakad, önmagától, vagy mások következtében, mint az, hogy megtartják az Egyház Testében, s a házastársi szentséggel ellentétes dolgokat engednek meg, bûnbe vive másokat, és kedvezôtlen gondolatokat váltva ki bennük a papi életszentséget, a papi élet gazdagságát vagy hatalmát illetôleg. A házasság súlyos és szent cselekmény. Erre mutattam rá, amikor részt vettem a lakodalmon, és ott mûveltem az elsô csodát. De jaj, ha elfajul a kéjvágy és a szeszélyesség miatt!

Ettôl kezdve felemelem a férfi és az asszony természetes házassági szerzôdését a lelki szerzôdésre, amely által a két egymást szeretô lélek megesküszik arra, hogy az Urat kölcsönös szeretettel szolgálja, engedelmesen felajánlva magukat az Ô parancsának, hogy sokasodjanak azért, hogy gyermekeket adjanak az Úrnak.

Betegek kenete

És azután... Jakab, emlékszel-e beszélgetésünkre a Kármelen? Ott már beszéltem neked errôl. De a többiek nem tudják...

(Ez a beszélgetés Jézus nyilvános életének második évében történt, amikor Jézus csak Jakab társaságában ment fel a Kármel-hegyre, hogy bizalmas beszélgetésben felkészítse ôt jövô hivatására: Jeruzsálem püspöke lesz. Jakab levelében maradt fenn Jézus oktatásának egy részlete a betegek kenetérôl: 5,13-16-ban. Ott ezt mondta Jézus:

És ha valaki nem tud hozzátok jönni (hogy feloldozást nyerjen bûneitôl), mert beteg annyira, hogy nem tud mozdulni? Meghal akkor bûneiben? Haláltusájához hozzájárul az Isten ítéletétôl való félelem?

Nem! A pap elmegy a haldoklóhoz és feloldozza. Sôt, még bôségesebb formában oldozza fel, nem általánosságban, hanem minden egyes érzékszervét, amely által az ember általában vétkezik.

Izraelben van Szent Olajunk, amelyet a Magasságbeli által megadott szabály szerint állítanak össze, és ezzel szentelik fel az oltárt, a fôpapot, a papokat és a királyt. Az ember igazán oltár. És királlyá vált azáltal, hogy kiválasztást nyert az égi trónusra, azért fel lehet szentelni a kenet olajával. A Szent Olajnak, amelyet az izraelita istentiszteletbôl veszünk, más szerepe lesz az én Egyházamban. Mert nem minden rossz Izraelben, és nem lesz minden elvetve. A régi törzsbôl sok mindennek emléke megmarad az én Egyházamban. Ezek egyike lesz a Kenet Olaja, amelyet az Egyházban is használnak az oltár, a fôpapok és az egyházi fokozatok felszentelésénél, a királyok és a hívek megszentelésénél, amikor ôk válnak királyi örököseivé az Országnak, vagy amikor a legnagyobb segítségre van szükségük, hogy minden bûntôl tiszta tagokkal és érzékekkel jelenjenek meg Isten elôtt. Az Úr kegyelme segíteni fogja a lelket és a testet is, ha Istennek úgy tetszik a beteg javára.

A test sokszor nem válaszol kellôképpen a betegségre azért, mert lelkiismeret-furdalása megzavarja békéjét, vagy, mert a Sátán tevékenykedik, remélve, hogy ezzel a halállal egy lelket nyer országa számára, és elveszi az életben maradottak reményét. A beteg a sátáni szorongatásból és a belsô zavarból átmegy a békébe Isten bocsánatának biztossága által, és ezzel elnyeri a Sátán távoltartását is. Az ôsszülôknél a kegyelem ajándékához csatlakozott a betegségtôl és a szenvedés minden fajtájától való mentesség is. Amikor egy beteg ismét visszanyeri a kegyelmet, és újjászületik keresztségemben, ez elnyerheti a betegség feletti gyôzelmet is.

Ebben segíti ôt a hittestvérek imája is, akik kötelesek irgalmasságot gyakorolni a beteg iránt, nem csak testét, hanem elsôsorban lelkét illetôleg, hogy testileg és lelkileg meggyógyuljon. Az ima már a csodának egyik formája; Jakab.

Eddig tart a kármel-hegyi. oktatás a szentkenetrôl. Most folytatjuk az utolsó oktatást.)

Láttátok, amint Lázár nôvére, Mária megkente tagjaimat a szombati vacsorán Betániában. Akkor azt mondtam: ,,A temetésre készített elô engem.'' Valóban ezt tette. Nem arra a temetésre, amelyet ô távolinak gondolt, hanem hogy megtisztítsa és bebalzsamozza tagjaimat, hogy az, az út tisztátalanságától megtisztítva és a balzsam olajától illatozva szálljon fel a trónushoz. Az ember élete úton járás. Az ember belépésének a másik életbe, az Országba való belépésnek kell lennie. Minden királyt megkennek és megillatosítanak, mielôtt felszáll trónusára és megmutatkozik népének. A keresztény is királyfi, aki a felé a birodalom felé tart, ahová az Atya hívja ôt. A keresztény halála belépés a Birodalomba, hogy felszálljon az Atya által számára elôkészített trónra. Nem félelmetes a halál annak, aki nem fél Istentôl, mert tudja, hogy kegyelmében van. De legyen tiszta minden piszoktól annak a ruhája, akinek fel kell mennie a trónra, hogy szép legyen a feltámadáskor, és tiszta legyen lelke, hogy ragyogjon a trónuson, amelyet az Atya készített elô számára, hogy a nagy király gyermekéhez illô méltóságban lássák ôt ott.

A haldokló keresztények kenete növeli a kegyelmet, eltörli azokat a bûnöket, amelyeket az ember teljesen megbánt, felkelti a buzgó vágyat a jóra, erôt ad a végsô küzdelemre, a keresztény újjászületésre, mert aki az Úrban hal meg, az újjászületik az örök életre.

Ismételjétek meg azt, amit Mária tett, a választottak tagjain. Senki se tartsa ezt méltatlannak önmagához. Én elfogadtam ezt a balzsamos olajat egy asszonytól. Minden keresztény érezze megtisztelve magát és nagy kegyelemnek tartsa az Egyház részérôl, hogy a pap eltörli bûneinek utolsó nyomait. És minden pap örömmel gyakorolja Mária szeretetteljes cselekményét, amit Krisztussal tett, a haldokló testvér testén. Igazán mondom nektek, hogy amit akkor nem tettetek meg velem, hanem hagytátok, hogy egy asszony felülmúljon titeket, ami most oly nagy fájdalmat okoz nektek, azt megtehetitek a jövôben éspedig sokszor, amikor szeretettel lehajoltok egy haldokló fölé, hogy elôkészítsétek ôt az Istennel való találkozásra. Én vagyok a koldusokban és a haldoklókban, az utasokban, az árvákban, özvegyekben, foglyokban, az éhezôkben és szomjazókban, azokban, akik fáznak, szenvednek, vagy fáradtak. Én vagyok titokzatos Testem minden tagjában, amely híveim egysége. Szeressetek engem bennük és tegyétek jóvá sokszorosan szeretetlenségteket, és ezzel nagy örömöt okoztok nekem, nektek pedig dicsôségtekre válik.

Egyházi rend

Végül fontoljátok meg, hogy a világ összeesküszik ellenetek, úgyszintén összeesküszik a kor, a betegségek, az idô, az üldöztetések. Ne bánjatok azért fösvényen azzal, amitek van, és ne legyetek oktalanok. Nevemben azért adjátok át a papságot a jobb tanítványoknak, hogy a föld ne maradjon papok nélkül. A szent jelleget alapos vizsgálat után adjátok át, nem szóbeli vizsgálat, hanem a cselekedetek megvizsgálása után azoknál, akik kérik, hogy papok lehessenek, vagy akiket ti jóknak ítéltek erre. Fontoljátok meg, hogy ki a pap, a jót, amit tehet, a rosszat, amit okozhat. Van példátok rá, hogy mit tehet egy pap, aki lezuhan szent hivatásának magaslatáról. Igazán mondom nektek, hogy a Templom (szolgáinak) bûnei miatt lesz szétszórva ez a nemzet. De azt is igazán mondom nektek, hogy ugyanígy tönkre megy majd a föld, amikor a pusztulás utálatossága belép az új papságba, hittagadásra és a pokol tanításainak elfogadására vezetve az embereket. Akkor felemelkedik majd a Sátán fia, és a népek rettenetes félelemben nyögnek, kevesen maradnak hûségesek az Úrhoz, és akkor is rettenetes gyötrelmek közt jön majd el a vég, és Isten haragja lesz minden átkozotton, Isten és kevés választottjának gyôzelme után.

Jaj, háromszoros jaj, ha az utolsó keresztények megerôsítésére nem lesznek igazi papok, amint az elsôk számára lesznek. Igazán mondom, hogy az utolsó üldöztetés rettenetes lesz, mert nem emberek okozzák, hanem a Sátán gyermekei és azok követôi. Papok? Papoknál többeknek kell lenniük azoknak, akik az utolsó idôkben élnek, annyira vad lesz az Antikrisztus hordájának az üldözése. Hasonlóképpen az Ezekiel látomásában az Úr mellett álló fehérbe öltözött szent emberhez, nekik fáradhatatlanul meg kell jelölniük tökéletességükkel a kevés hívô lelkét a kereszt jelével, hogy a pokoli lángok ne tudják eltörölni ezt a jelet. Papok? Angyalok! Angyalok, akik füstölôt lengetnek erényeik tömjénével, hogy megtisztítsák a levegôt, a Sátán betegséget okozó bacilusaitól. Angyalok? Többek az angyaloknál: Krisztus másai, az én másaim, hogy az utolsó idôk hívei kitarthassanak mindvégig.

Ezeknek kell lenniük. De a jövôbeli jó és rossz gyökere a jelenben van. A lavinák egy hópehellyel kezdôdnek. A méltatlan, tisztátalan tévtanokat hirdetô, hûtlen, hitetlen, lanyha vagy hideg, kialudt, íztelenné vált, buja pap tízszer annyi rosszat okoz, mint egy hasonló bûnöket elkövetô hívô, és sok mást bûnbe visz. A papok ellanyhulása, a tévtanok elfogadása, az önzés, a kapzsiság, az érzékiség tudjátok, hova torkollik; az istengyilkosságba. Nos, a jövendô századokban többé nem ölhetik meg az Isten Fiát, de megölhetik az Istenbe vetett hitet, az Isten eszményét. Azért egy még helyrehozhatatlanabb istengyilkosságot követnek el, mert abból nincs feltámadás. Ó! Igen, elkövethetik. Látom... Elkövethetik sok kerióti Júdás által a jövô századokban. Rettenetes!...

Egyházamat saját szolgái fordítják ki sarkaiból! Én támogatom Egyházamat az áldozatok megsegítésével. A papok teszik ezt, akik csak a papi ruhával rendelkeznek, de nem a papi lelkülettel, és elôsegítik a pokoli Kígyó által keltett hullámokat, amelyek a te bárkádat ostromolják, Péter. Talpra! Fel! Add ki ezt a parancsot utódaidnak: ,,Tartsd kézben a kormányt, ostorozd azokat a hajótörötteket, akik hajótöröttekké akartak lenni, és megkísérelték hajótörésbe vinni Isten bárkáját!'' Üss rájuk, de mentsd meg ôket, és haladj elôre! Légy szigorú, mert a rablókat igazságosan éri a büntetés. Védd meg a hit kincsét! Tartsd magasra a fényt, mint egy világítótornyot a háborgó hullámok fölött, hogy azok, akik követik a te bárkádat, lássák, és ne vesszenek el! Pásztor és hajós a rettenetes idôkben, gyûjts össze, vezess, emeld fel Evangéliumomat, mert ebben van az üdvösség, nem másfajta tudományban!

Jönnek majd az idôk, amelyekben úgy, amint velünk, Izraellel történt, és még sokkal mélységesebben, a papok azt hiszik, hogy ôk a kiválasztott osztály, mert tudják a feleslegeset, de nem tudják többé azt, ami elengedhetetlen, vagy a halott külsôségekben ismerik, mint a mai papok, a Törvényt: annak ruháiban, túlzottan megterhelve a toldalékokkal, de nem ismerve annak szellemét. Jönnek majd az idôk, amelyekben a Könyvet mindenféle könyvvel helyettesítik. A Könyvet csak tárgyként használják, gépiesen úgy, mint ahogy egy földmûves szánt, vet, arat anélkül, hogy gondolkozna a csodálatos gondviselésen, amely a magok megszaporításával minden évben újra tapasztalható: a magot elvetik a fölszántott földbe, kisarjad, kalászba szökken, utána liszt, majd kenyér lesz belôle Isten atyai szeretete révén. A kenyér evése közben ki emeli fel lelkét Ahhoz, aki megteremtette az elsô magot, és a századokon keresztül létrehozza annak újjászületését és növekvését?

Így eljön majd az idô, amikor tudományosan jól tanítják az Evangéliumot, de annak szellemét rosszul értik. Mit ér a tudomány, ha hiányzik a bölcsesség? Csak szalma. Szalma, amely felduzzad, de nem táplál. Igazán mondom nektek, hogy eljön egy idô, amikor sok pap hasonló lesz a felpuffadt szalmához, kevély szalmák, amelyek kevélységükben kidüllesztett mellel állnak, mintha önmaguk adnák mindazokat a kalászokat, amelyek megkoronázzák a szalmát, mintha kalász lenne még a szalma csúcsán, és azt hiszik majd, hogy ôk mindenek. Pedig ez csak egy halom szalma. Egy halom, a maréknyi mag, az igazi táplálék, az Evangélium szelleme helyett. De elég lehet a szalma? Még az állat gyomra számára sem elég, ha gazdája nem erôsíti meg az állatot takarmánnyal és friss fûvel. A pusztán szalmával táplált állat elgyengül és elpusztul.

Mégis mondom nektek, hogy jön egy idô, amelyben a papok megfeledkeznek arról, hogy én, kevés kalásszal oktattam a lelkeket az Igazságra, és nem emlékeznek rá, hogy mibe került Uruknak az az igazi lelki kenyér, amely teljesen és egyedül az isteni Bölcsességtôl származott, amelyet az Isteni Ige adott, méltóságteljes tanítás alakjában, fáradhatatlanul ismételve, hogy ne tévelyegjenek el a kapott igazságtól. Ez alázatos volt alakjában, az emberi tudomány hamis látszata nélkül, történelmi és földrajzi kiegészítések nélkül. Ôk nem törôdnek majd annak lelkével, csak ruhájával, amibe öltöztetik, hogy megmutassák a tömegnek, mily sokat tudnak. És az Evangélium szelleme elvész majd az emberi tudomány lavinája alatt. És ha nincsenek annak birtokában, hogyan adhatnák át? Mit adnak majd a híveknek ezek a felpuffadt szalmák? Szalmát. Milyen táplálékot kap ebbôl a hívek lelke? Csak vonszolják magukat erôtlenül az életben. Milyen gyümölcse lesz ennek a tanításnak, az Evangélium ilyen tökéletlen ismeretének? Kihûlnek a szívek, tévtanok, sôt még a tévtanoknál is rosszabb tanok foglalják el az igazi, egyetlen tan helyét. Elôkészítik a talajt a Vadállat számára, annak futólagos, fagyos, sötét és rettenetes uralma számára. Igazán mondom nektek, hogy amint az Atya és Teremtô benépesíti az eget a csillagokkal, hogy az ég ne néptelenedjék el, amikor azok élete befejezôdik és elpusztulnak, úgy nekem is százszor és ezerszer kell hirdetnem az evangéliumot a tanítványoknak, akiket elszórok az emberek között a századokon keresztül. És igazán mondom nektek, hogy ezek sorsa is hasonló lesz az enyémhez: a zsinagóga és a kevélyek üldözni fogják ôket, amint engem üldöztek. De amint én, úgy ôk is elnyerik jutalmukat. Teljesítik Isten akaratát, és a kereszthalálig szolgálják ôt, hogy ismét felragyogjon dicsôsége, és ne vesszék ki ismerete.

Pápa, püspökök

De te, a Fôpap, és ti, a Pásztorok ôrködjetek saját és utódaitok életében, hogy ne vesszen el az Evangélium szelleme, és fáradhatatlanul kérjétek a Szentlelket, hogy a pünkösd állandóan megújuljon bennetek. Nem tudjátok, mit akarok mondani, de hamarosan megértitek. A Szentlélek segítségével meg tudtok érteni minden szót, és különbséget tudtok tenni az én szavam, és az Isten majmáé, a Sátáné között. És ne engedjétek, hogy jövôbeli szavaim hiábavalók legyenek. Azok mindegyike az én segítô irgalmasságom szava, és annál bôségesebbek lesznek, minél inkább látom isteni értelmemmel, hogy a keresztényeknek szükségük van azokra ahhoz, hogy legyôzhessék az idôk viharait.

Péter! Pásztor és hajós! Pásztor és hajós. Nem elég számodra, hogy egyik nap pásztor légy, másikon hajós, egyszerre kell mindkettônek lenned. Ezeknek kell lenned, hogy összetartsad a bárányokat. Mily pokoli csápok és vad karok igyekeznek azokat elszakítani tôled! Hazug muzsikák és lehetetlen ígéretek vezetnek félre titeket. Elôre kell irányítanod a bárkát! Az északi, déli, keleti, nyugati szelek, a mélység erôi dobálják és támadják, a Vadállat nyilasai nyilazzák, a Sárkány lehelete égeti, és farkával betöri oldalát, úgyhogy az oktalanok megégnek és elvesznek, elsöprik ôket a hullámok.

Pásztor és hajós a rettenetes idôkben... A te iránytûd az Evangélium. Abban van az Élet és az Üdvösség. Minden meg van mondva benne. A szent Kódex minden fejezete, minden válasz a lelkek sokféle esetére benne van. Ügyelj, hogy attól ne távolodjanak el a papok és a hívek. Ügyelj, hogy ne kételkedjenek abban. Ne változtassák meg azokat! Ne helyettesítsék azokat, és ne csûrjék-csavarják azokat! Én magam vagyok az Evangélium. Születésemtôl halálomig. Isten az Evangélium. Mert bennük nyilvánul meg az Atya, Fiú és a Szentlélek mûve. Az Evangélium szeretet. Azt mondtam: ,,Szavaimban van az Élet''. Azt mondtam: ,,Isten szeretet''. Ismerjék meg azért az emberek szavaimat és találják meg azokban a szeretetet, vagyis Istent. Hogy részesüljenek Isten Országában. Mert aki nincs Istenben, abban nincs Élet. Mert azok, akik nem fogadják el az Atya Igéjét, nem egyesülhetnek az Atyával, velem és a Szentlélekkel az égben, nem tartozhatnak az egyetlen nyájhoz, amely szent, amilyennek akarom. Nem lesznek a szôlôtôvel egyesült szôlôvesszôk, mert aki elveti teljesen vagy részben szavaimat, az olyan tag, amelyben nem kering az éltetô folyadék. Az én szavaim táplálnak, elôsegítik a növekedést és megérlelik a gyümölcsöt.

Szentlélek

Mindazt, amire tanítottalak titeket, tegyétek meg az én emlékezetemre. Még sok mindent kell mondanom nektek. Csak a magot vetettem el. A Szentlélek fogja azt kisarjasztani. Azért akartam nektek adni a magot, mert ismerem a ti szíveteket, és tudom, haboztok a félelemtôl a lelki, szellemi parancsok miatt. A tévedéstôl való félelem megbénít minden akaratot bennetek. Azért beszéltem nektek elôször mindenrôl. Utána majd a Vigasztaló emlékeztet titeket szavaimra, és kibôvíti azokat a részletekben. És ti nem fogtok félni, mert eszetekbe jut, hogy az elsô magot én adtam nektek. Engedjétek magatokat vezetni a Szentlélektôl. Ha az én kezem kedvesen vezetett titeket, az Ô világossága még kedvesebb lesz. Ô Isten Szeretete.

Így én megelégedetten megyek el, mert tudom, hogy Ô átveszi helyemet és elvezet titeket Isten ismeretére. Még nem ismeritek Ôt, jóllehet annyit beszéltem nektek róla. De ez nem a ti hibátok. Ti megtettetek mindent, hogy megértsetek engem, és azért nem vagytok hibásak abban, hogy három év után is csak oly keveset értettetek meg. Hiányzott a kegyelem, és ezért értelmetek tompa volt. Még most is keveset értetek meg, jóllehet Isten kegyelme leszállt rátok keresztemrôl. Szükségetek van a Tûzre. Egy nap beszéltem errôl egyikteknek, amint a Jordán mellett mentünk. Eljött az ideje. Én visszatérek Atyámhoz, de nem hagylak egyedül titeket, mert nálatok hagyom az Eukarisztiát, vagyis Jézustokat, aki az emberek táplálékává vált. És nálatok hagyom a Barátot: a Vigasztalót. Ô vezetni fog titeket. Átadom lelketeket az én világosságomból az Ô világosságába, és Ô befejezi kiképzésteket...

Eretnekek

-- Van-e valami kérdéstek? Ezek az utolsó oktatások. Beszéljetek Mesteretekhez...

-- Valóban... Igen... Van néhány kérdeznivalónk -- mondja Péter.

-- Akkor kérdezzetek!

-- Íme... Tegnap este, miután elhagytál minket, beszélgettünk egymás közt arról, amit mondtál. Most újabb tanítással árasztottál el minket. Tegnap, és ma is, ha jól emlékszem, beszéltél arról, miként keletkeznek hamarosan eretnekségek és szakadások. Ezért arra gondoltunk, hogy nagyon óvatosaknak kell lennünk azok iránt, akik közénk jönnek. Mert biztosan bennük lesz az eretnekség és a szakadás magva.

-- Azt gondolod? Nincs máris szétszakadva Izrael, ami a hozzám jövetelt illeti? Te azt akarod mondani nekem, hogy Izrael, amely engem szeretett, sose lesz eretnek és szakadár. Nemde? De talán valaha is egységes volt-e, a századokon keresztül, még régi idôkben is? És talán most egységesen követett engem? Igazán mondom neked, hogy benne van az eretnekség gyökere.

-- De...

-- De bálványimádó és eretnek már évszázadok óta, a hûség külsô látszata alatt. Ismeritek bálványait. Eretnekségeit is. A pogányok nála jobbak lesznek. Ezért nem zártam ki ôket, és mondom nektek, hogy ti is azt tegyétek, amit én tettem. Ez számotokra az egyik legnehezebb dolog lesz. Tudom. De emlékezzetek a prófétákra. Ôk megjövendölték a pogányok meghívását és a zsidók nehéz felfogását. Miért akarnátok bezárni az Ország kapuit azok elôtt, akik szeretnek engem és jönnek a Világossághoz, amelyet lelkük keresett. Azt gondoljátok, hogy ôk bûnösebbek nálatok, mert mindeddig nem ismerték meg Istent, mert saját vallásukat követték, és fogják követni egészen addig, míg a mi vallásunk nem vonzza majd ôket? Nem kell ezt gondolnotok. Mondom nektek, hogy sokkal jobbak nálatok, mert noha nem rendelkeztek szent vallással, mégis igazak tudtak lenni. Nem hiányoznak az igazak egyetlen nemzetbôl és vallásból sem. Isten az emberek cselekedeteit nézi, nem szavait. És ha látja, hogy egy pogány, szívének igazságában természetesen megteszi azt, amit a Sinai Törvénye parancsol, akkor miért vetné el ôt? Nemde még érdemszerzôbb, hogy egy ember, aki nem ismeri Isten parancsát: ne tedd ezt vagy azt, mert az rossz, önmagára kényszerít egy parancsot, hogy ne tegye azt, amit értelme nem tart jónak, és azt hûségesen követi? Ezzel szemben az, aki tudja, hogy Isten az ember végcélja, és ismeri a Törvényt, amely megengedi, hogy Ôt kövesse, mégis állandóan megalkuszik és számítgat, hogy a tökéletes parancsot saját romlott akaratához alakítsa, vajon milyen érdemet szerez? Mit gondoltok? Azt, hogy Isten méltányolja a kibúvókat az engedelmesség alól, amelyeket Izrael felhoz, hogy ne kelljen nagyon feláldozni érzéki vágyait? Mit gondoltok? Azt, hogy amikor egy pogány elhagyja a világot, Isten színe elôtt igazként, mert követte lelkiismeretének helyes törvényét, Isten ördögnek ítéli ôt? Megmondom nektek: Isten cselekedeteik szerint ítéli meg az embereket, és Krisztus, minden nép Bírája megjutalmazza azokat, akik lelkükben vágyakoztak a bensô törvény hangjának követésére, hogy eljussanak az ember végcéljához, az egyesüléshez Teremtôjükkel, a pogányoknak ismeretlen Istennel, akirôl érzik, hogy Igaz és Szent. Nagyon vigyázzatok arra is, hogy ne vigyétek bûnbe a pogányokat. Már nagyon sokszor kigúnyolták Isten nevét a pogányok az Isten népe gyermekeinek tettei miatt.

Ne gondoljátok, hogy ti vagytok az én ajándékaimnak és érdemeimnek kizárólagos kincstárosai. Én meghaltam a zsidókért és a pogányokért egyaránt. Birodalmam magába foglalja majd az összes népeket. Ne éljetek vissza azzal a türelemmel, amellyel Isten bánt veletek, és ne mondjátok: ,,Minden a mienk''! Nem. Mondom nektek. Nem inkább ez a nemzet, mint a másik. Ez az én Népem. És ebben egyenlô értékûek a Templom szolgálatára használt edények és azok, amelyeket most Isten asztalaira helyeznek. De sok olyan edényt, amelyeket a Templom szolgálatára használtak, de amelyek nem Istenéi, a sarokba dobnak, és helyettük azokat teszik az oltárra, amelyek még nem tartalmaztak tömjént, olajat, bort vagy balzsamot, de vágyakoznak arra, hogy betöltsék ôket ezekkel és felhasználják ôket az Úr dicsôségére. Ne követeljetek sokat a pogányoktól. Elég, ha hisznek és engedelmeskednek szavamnak. Új körülmetélés veszi át a régi helyét. Az ember szíve van körülmetélve mostantól fogva, még a szívnél is jobban, lélekben, mert a körülmetéltek vérét, amely az Ádámot az istengyermekségbôl kizáró érzéki vágyaktól való megtisztulást jelképezte, most az én legtisztább vérem helyettesíti. Az hatásos a testileg körülmetéltekben és körülmetéletlenekben egyaránt, mert rendelkeznek keresztségemmel, és ellene mondanak a Sátánnak, a világnak, a testnek az irántam való szeretetbôl. Ne vessétek meg a körülmetéletleneket. Isten nem vetette meg Ábrámot. Igazságossága miatt kiválasztotta Népének fejéül, mielôtt a körülmetélés érintette volna testüket. Ha Isten közeledett a körülmetéletlen Ábrámhoz, hogy átadja neki parancsait, ti is közelíthettek a körülmetéletlenekhez, hogy kioktassátok ôket az Úr Törvényeire. Fontoljátok meg, mennyi és milyen bûnöket követtek el a körülmetéltek. Ne legyetek azért kíméletlenek a pogányokkal.

-- De el kell mondanunk nekik, amire minket tanítottál? Semmit sem értenének belôle, mert nem ismerik a Törvényt.

-- Ezt mondjátok ti. De talán Izrael felfogta, megismerte a Törvényt és a Prófétákat?

-- Ez igaz.

-- De idefigyeljetek! Mondjátok azt, amit a Lélek sugall majd nektek, szó szerint, félelem nélkül, anélkül, hogy magatoktól akarnátok. Amikor aztán a hívek között hamis próféták támadnak, akik saját gondolataikat sugalmazásnak mondják, és eretnekekké válnak, akkor küzdjetek ellenük az eretnek tanításoknál szilárdabb eszközökkel. De ne aggódjatok! A Szentlélek irányít majd titeket. Én sose mondok olyant, ami nem teljesedik be.

-- És mit csináljunk az eretnekekkel?

-- Minden erôtökkel küzdjetek az eretnek tanok ellen, de minden eszközzel igyekezzetek megtéríteni az Úrnak az eretnekeket. Ne fáradjatok bele az eltévelyedett juhok keresésébe, hogy visszavigyétek ôket az Akolba. Imádkozzatok, szenvedjetek, buzdítsatok másokat is az imára és a szenvedésre, kérjetek áldozatokat és szenvedéseket a tisztáktól, a jóktól, a nagylelkûektôl, mert ezek által térnek meg testvéreitek. Krisztus Szenvedése folytatódik a keresztényekben. Nem zártalak ki titeket ebbôl a nagy mûbôl, a világ megváltásából. Mindnyájan egy test tagjai vagytok. Segítsétek egymást, és aki erôs és egészséges dolgozzék a gyengébbért, és aki egységben él, nyújtsa ki kezét és hívja a távoli testvéreket!

-- De lesznek ilyenek, miután egy házban éltek testvérekként?

-- Lesznek.

-- Miért?

-- Sok okból kifolyólag. Még viselik az én nevemet. Sôt, dicsekszenek ezzel a névvel. Törekszenek megismertetni azt. Hozzájárulnak ahhoz, hogy a világ legszélsôbb tájain is megismerjenek engem. Engedjétek meg nekik, mert emlékeztetlek titeket, hogy aki nincs ellenem, velem van. De szegény gyermekek! Munkájuk mindig csak részleges lesz, erényeik mindig tökéletlenek. Nem lehetnek bennem, ha elváltak a Szôlôtôtôl. Mûveik sose lesznek teljesek. Ti, ti, akik a jövôben éltek majd, utódaitokról beszélek, legyetek ott, ahol ôk vannak. Ne mondjátok farizeus módra: ,,Nem megyek, nehogy megfertôzzem magamat.'' Vagy lustán; ,,Nem megyek, mert már van, aki hirdeti az Urat.'' Vagy gyáván: ,,Nem megyek, nehogy kidobjanak. ,,Menjetek!'' Mondom nektek: ,,Menjetek!'' Minden néphez. Egészen a világ végére. Hogy megismerjék egész tanításomat és Egyetlen Egyházamat, és a lelkeknek módjuk legyen belépni, részévé válni.

-- És mondjuk el, vagy írjuk le minden cselekedetedet?

-- Megmondtam nektek. A Szentlélek tanácsot ad nektek arra vonatkozólag, hogy az alkalom szerint mit jó mondani, vagy mikor jobb hallgatni. Majd meglátjátok! Amit én véghezvittem abban vagy hisznek, vagy tagadják, és idônként hadat viselnek ellenem, mintha azok izgatnák ôket, akik gyûlölnek engem. Amikor mindenki jelenlétében csodákat mûveltem, Belzebubnak mondtak engem. Mit mondanak majd akkor, amikor tudják, hogy természetfeletti módon cselekedtem? Még jobban káromolnak. Titeket pedig az elsô pillanattól kezdve üldöznek. Azért hallgassatok mindaddig, míg el nem jön a beszéd ideje.

Segítsétek a tisztulókat!

-- De ennek az ideje akkor jön majd el, amikor mi, a tanúk már meghaltunk?

-- Egyházamban mindig lesznek papok, doktorok, próféták, ördögûzôk, hitvallók, csodatevôk, sugalmazottak, amikor erre szükség lesz, hogy a pogányok részesüljenek tôle abban, amire szükségük van. Az égben: a diadalmas Egyház nem hagyja magára a tanító Egyházat, és ez segíti a küzdô Egyházat. Nem három test van, hanem csak egy Test. Nincs köztük megoszlás, hanem a szeretet egysége és a célé: szeretni a Szeretetet, örvendezni az égben az Ô Országának. Ezért a küzdô Egyháznak szeretettel segítenie kell imáival azokat, akik már a diadalmas Egyház felé tartanak, de még ki vannak abból zárva, hogy kiengesztelô elégtételt adjanak bûneikért, amelyekért elnyerték a feloldozást, de amelyeket nem töröltek el teljesen a Tökéletes Isteni Igazság elôtt. A titokzatos Testben mindent szeretettel és szeretetbôl kell tenni. Mert a szeretet a vér, ami kering benne. Segítsétek tisztuló testvéreiteket. Amint mondtam nektek, hogy az irgalmasság testi cselekedetei elnyerik az égi jutalmat, ugyanúgy mondtam, hogy az irgalmasság lelki cselekedetei is elnyerik azt. És igazán mondom nektek, hogy a halottakért felajánlott cselekedetek, hogy azok beléphessenek a béke országába, az irgalmasság nagyszerû cselekedetei, amelyekért megáld titeket az Isten, és megemlékeznek rólatok azok, akikért felajánlottátok. Amikor a feltámadáskor mindnyájan összegyûltök Krisztus, a Bíró elôtt, azok között, akiket megáldok lesznek azok is, akik szeretettel voltak tisztuló testvéreik iránt, felajánlásokat téve és imádkozva békéjükért. Mondom nektek, egyetlen jó cselekedet sem marad gyümölcs nélkül. Sokan fényesen ragyognak majd az égben, pedig sose prédikáltak, vezettek, jártak be apostoli utakat, éltek sajátos életállapotban, de imádkoztak és szenvedtek a tisztulókért, hogy azok békét nyerjenek, és hogy a halandókat eljuttassák a megtérésre. Ezek a világ elôtt ismeretlen papok, ismeretlen apostolok, áldozatok, akiket egyedül Isten látott, részesülnek az Úr munkásainak jutalmában, mert életükben állandó szeretet-áldozatot mutattak be testvéreikért és Isten dicsôségéért. Igazán mondom nektek, hogy sok úton el lehet jutni az örök életbe, és ez egyike azoknak, és nagyon kedves Szívemnek.

(10-204)


Búcsúbeszéd -- Utolsó oktatások
Búcsúbeszéd	Utolsó oktatások

Az Olajfák-hegyén levô Getszemáni kertben Jézus elôször hosszasan elbúcsúzik Anyjától, s utána apostolaival kíván még egyszer étkezni, s utána tôlük is elbúcsúzik:

-- Íme. Eljött az óra, amikor el kell titeket hagynom, hogy visszatérjek Atyámhoz. Hallgassátok meg Mesteretek utolsó beszédét.

Ne távozzatok el Jeruzsálembôl ezekben a napokban. Beszéltem Lázárral, ô még egyszer teljesíti Mesterének vágyát, és átengedi nektek az utolsó vacsora házát, hogy legyen egy helyetek, ahol összegyûlhettek és imádkozhattok. Maradjatok bent ezekben a napokban, és állandóan imádkozzatok a Szentlélek eljöveteléért, aki teljesen felkészít titeket küldetésetekre. Emlékezzetek vissza arra, hogy én, jóllehet Isten vagyok, kemény vezekléssel készültem fel szolgálatomra, az evangélium hirdetésére. De nem kívánok mást tôletek. Elég számomra, ha kitartóan imádkoztok, a hetvenkettôvel együtt, Anyám vezetésével, akit fiúi figyelmességgel ajánlok nektek. Ô Anyátok, és szeretetteljes, tökéletesen bölcs Tanítónôtök lesz. Máshová küldhettelek volna titeket, hogy felkészüljetek a Szentlélek fogadására, de inkább azt akarom, hogy maradjatok itt, mert Jeruzsálemnek, amely megtagadott engem, el kell csodálkoznia az isteni csodák folytatásán, amelyekkel az ô tagadásukra válaszolok.

Jeruzsálem szerepe

Késôbb a Szentlélek megérteti veletek annak szükségességét, hogy az Egyház pontosan ebben a városban keletkezzék, amely -- emberileg ítélve -- a legméltatlanabb rá. De Jeruzsálem mindig Jeruzsálem marad, akkor is, ha elárasztja a bûn, és ha itt vitték is végbe az istengyilkosságot. Senki sem segíthet rajta a jövôben. El van ítélve. De ha el is van ítélve, nincs elítélve összes lakója. Maradjatok itt a kevés igazért, akik keblén vannak, és maradjatok itt, mert ez a királyi város, a Templom városa, és mert -- amint a próféták megjövendölték -- ott, ahol felkenték és kikiáltották és felmagasztalták a Messiás Királyt, ott kell elkezdôdnie az Ô világ feletti uralmának. És ott, ahol a zsinagóga válólevelet adott Istennek túl sok rettenetes bûnténye által, ott kell felemelkednie az új Templomnak, amelybe sietni fognak minden nemzetbôl az emberek. Olvassátok a prófétákat! Azokban mindez meg van jövendölve. Elôbb Anyám, utána a Szentlélek megérteti veletek a prófétáknak ezekre az idôkre vonatkozó szavait. Maradjatok itt addig, míg Jeruzsálem visszautasít titeket, mint ahogy engem visszautasított, és gyûlölni fogja az Egyházat, amint engem gyûlölt, terveket szôve kipusztítására. Akkor vigyétek máshová kedvelt Egyházam székhelyét, mert annak nem szabad elvesznie.

Mondom nektek: még a pokol se lesz képes erôt venni rajta. De ha Isten biztosít is titeket védelmérôl, ne kísértsétek az eget mindent tôle kívánva.

Menjetek Efraimba, amint odament Mesteretek is, mert még nincs itt az ideje annak, hogy ellenségeitek elfogjanak titeket. Efraimnak nevezem a bálványimádók és pogányok területeit. De nem a palesztinai Efraim lesz, ahol székhelyet kell keresnetek Egyházam számára. Emlékezzetek arra, mily gyakran beszéltem nektek külön-külön vagy együtt arról, hogy be kell járnotok a világ útjait, hogy elérjetek annak szívéig (Rómáig), és ott letelepítsétek Egyházamat. Az ember szívébôl megy a vér minden tagjába. És a világ szívébôl kell a kereszténységnek elterjednie az egész földön.

Jelenleg Egyházam hasonló a már megfogant teremtményhez, amely azonban még a méhben fejlôdik. Jeruzsálem az anyaméh, és annak belsejében még kicsiny a szíve, amely körül összegyûlnek a születô Egyház kis számú tagjai, és a szívbôl árad beléjük a vér kis hullámokban. De eljön az Istentôl kijelölt óra, amikor a méh kiveti a benne kialakult teremtményt, és az új területre megy, és ott növekszik nagy Testté, kiterjedve az egész földre, és az Egyház szívének erôteljes dobogása kiterjed az egész nagy Testre. A Templommal való minden összeköttetéstôl megszabadulva, az elpusztult és feldúlt Templom romjain az örök és diadalmas Egyház szívverése a világ szívében élve azt hirdeti a zsidóknak és a pogányoknak, hogy egyedül Isten diadalmaskodik, és azt akarja, amit akar, és hogy sem az emberek rosszindulata, sem a bálványok seregei nem akadályozzák meg akaratának teljesedését.

De ez késôbb lesz, és abban az idôben tudjátok majd, mit kell tennetek. A Szentlélek vezet majd titeket. Ne féljetek!

Egyelôre gyûjtsétek össze Jeruzsálemben a híveket az elsô összejövetelre. Utána más csoportok alakulnak, amint számuk jobban növekszik. Igazán mondom nektek, hogy az én Országom polgárai gyorsan szaporodnak, mint a legjobb földbe vetett magok. Népem elterjed az egész földön.

Az Úr mondá az én Uramnak: ,,Mivel te megtetted ezt, és egyetlen fiadat nem tagadtad meg tôlem, gazdagon megáldalak. Utódaidat megsokasítom, mint az ég csillagait, és mint a tengerpart fövényét. Utódaid elfoglalják majd az ellenség kapuját. Utódaid által nyer áldást a föld minden népe, mivel hallgattál a szavamra.'' (Ter 23,15-18) Áldás az én Nevem, az én Jelem (Vö. Ez 9) és az én Törvényem ott, ahol elismerik uralmukat.

A Szentlélek eljövetele

Hamarosan eljön a Szentlélek, a Megszentelô, és beteltek vele. Legyetek tiszták, mint mindazok, akiknek meg kell közelíteniük az Urat. Én hasonlóképpen Úr vagyok, mint Ô. De felvettem istenségemre egy ,,ruhát'', hogy közöttetek tartózkodhassam, nemcsak azért, hogy tanítsalak titeket és megváltsalak titeket ennek a ruhának tagjaival és vérével, hanem azért is, hogy hordozzam a Szentek Szentjét az emberek között úgy, hogy még a tisztátalanok is láthassák azt, akire még a szeráfok is félnek rátekinteni.

De a Szentlélek a test fátyla nélkül jön el, leereszkedik rátok, beszáll belétek hét ajándékával és tanácsadótok lesz.

Isten tanácsa oly magasztos dolog, hogy hôsies tökéletességre törekvô akarattal kell elôkészülnötök rá, amely tökéletesség hasonlóvá tesz titeket Atyátokhoz és Jézusotokhoz, és Jézusotoknak az Atyával és a Szentlélekkel való viszonyához. Ezért kell a tökéletes szeretet és a tökéletes tisztaság ahhoz, hogy felfoghassátok a Szeretetet és befogadhassátok Ôt szívetek trónusára.

Merüljetek el a szemlélôdés örvényében. Törekedjetek elfelejteni, hogy emberek vagytok, és igyekezzetek átváltozni szeráfokká. Vessétek bele magatokat a szemlélôdés kemencéjébe, lángjaiba. Isten szemlélése hasonló a szikrához, amely kipattan a kovából, amikor megütik acéllal, és tüzet és fényt támaszt. A tûz tisztít, megemésztve az átlátszatlan és mindig tisztátalan anyagot, átváltoztatva azt világító és tiszta lánggá.

Nem lesz bennetek Isten Országa, ha nem lesz bennetek szeretet. Isten Országa ugyanis Szeretet, a Szeretettel jelenik meg, a Szeretet alapítja meg szívetekben hatalmas fény villámlásai közben, amelyek behatolnak és megtermékenyítenek, eltávolítják a tudatlanságot, bölcsességet adnak, és elnyerik az embert és megteremtik az istent, az Isten gyermekét, testvéremet, a királyt, akinek trónusát Isten készítette elô azok számára, akik magukat Istennek adják, hogy egyedül csak Isten, Isten, Isten legyen az övék. Legyetek tehát tiszták és szentek a buzgó ima által, amely megszenteli az embert, mert az elmeríti Isten tüzében, amely a szeretet.

Szentekké kell lennetek. Nem abban a viszonylagos értelemben, amelyben ezt a szót eddig használták, hanem tökéletes értelmében, amelyet én adtam annak, az Úr Szentségét állítva elétek példaképéül és határul, vagyis a tökéletes Szentséget. Mi szentnek nevezzük a Templomot, szentnek az oltár helyét, a Szentek Szentjét, az elfüggönyözött helyet, ahol a szövetség szekrénye és az engesztelô oltár van. De igazán mondom nektek, hogy azok, akik birtokában vannak a kegyelemnek és szent életet élnek az Úr szeretete által, szentebbek a Szentek Szentjénél, mert Isten nemcsak leereszkedik rájuk, mint a Templom engesztelô oltárára, hogy kiadja parancsait, hanem bennük lakik, hogy szeretetét adja nekik.

Emlékeztek szavaimra az Utolsó Vacsorán? Akkor megígértem nektek a Szentlelket. Íme, Ô készen áll, hogy eljöjjön megkeresztelni titeket nem vízzel, mint János tette veletek, elôkészítve titeket számomra, hanem tûzzel, hogy elôkészítsen titeket az Úr szolgálatára úgy, amint Ô kívánja tôletek. Íme, Ô néhány nap múlva itt lesz. És eljövetele után képességetek rendkívüli mértékben megnövekszik, és megértitek Királyotok szavát és megteszitek, amit rátok bízott, hogy kiterjesszétek Birodalmát a földre.

Krisztus birodalma

-- Akkor a Szentlélek eljövetele után állítod helyre Izrael Országát? -- kérdik, félbeszakítva Ôt.

-- Nem lesz többé Izrael Országa, hanem az én Országom. És az akkor teljesedik be, amikor az Atya megmondta. Nem rátok tartozik ismerni az idôket és pillanatokat, amelyeket az Atya saját hatalmában tart. De ti közben megkapjátok a Szentlélek erejét, aki eljön rátok, és tanúim lesztek Jeruzsálemben, Júdeában, Szamariában és a föld végéig, összegyûjtve a nevemben egyesült embereket: megkeresztelve a pogányokat az Atya, Fiú, Szentlélek legszentebb nevében, úgy, amint mondottam nektek, hogy részük legyen a kegyelemben és az Úrban éljenek. Hirdetitek az evangéliumot minden teremtménynek, tanítva azt, amit én tanítottam nektek; megtéve azt, amit parancsoltam nektek.

És én veletek leszek mindennap a világ végéig.

Jakab feladata

És azt akarom még, hogy a jeruzsálemi közösség élén unokatestvérem, Jakab álljon.

Péternek, mint az egész Egyház fejének gyakran apostoli útra kell indulnia, mert az új hívek mind meg kívánják ismerni a Fôpapot, az Egyház Legfôbb Fejét. De nagy lesz a befolyás, amelyet unokatestvérem gyakorol majd ennek az elsô egyháznak a híveire. Az emberek mindig emberek maradnak, és embereknek látszanak. Úgy tûnik majd elôttük, hogy Jakab az én folytatásom, pusztán azért, mert unokatestvérem. Igazán mondom, hogy inkább hasonlít Krisztushoz bölcsességében, mint rokonsága révén. Így van. Az emberek, akik nem kerestek engem addig, míg közöttük voltam, most keresni fognak engem abban, aki rokonom. Reád pedig, Péter, más magas megtiszteltetés vár...

-- Amit nem érdemlek meg, Uram. Mondtam neked, amikor megjelentél nekem, de még egyszer megmondom mindnyájuk jelenlétében. Te jóságos vagy, istenileg jó, azon kívül, hogy bölcs vagy, és igazságosan ítéltél meg engem, aki megtagadtalak Téged ebben a városban, nem vagyok alkalmas arra, hogy annak lelki feje legyek. Sok igazságos gúnytól akarsz megmenteni engem.

-- Mindnyájan egyenlôk voltunk, Simon. Én is elfutottam. Nem ezért, hanem a mondott érvek alapján szánt engem az Úr erre a helyre; de te leszel az én fejem, Simon, Jónás fia, és én elismerlek téged ennek az Úr és minden társunk jelenlétében, és engedelmességet fogadok neked. Megadom neked, amit tudok, hogy segítselek szolgálatodban, de kérlek, rendelkezz velem, mert te vagy a Fô és én az alattvaló. Amikor az Úr emlékeztetett engem egy régi beszélgetésünkre, meghajtottam fejemet és azt mondtam: ,,Legyen úgy, amint te akarod.'' Ezt mondom majd neked attól a pillanattól kezdve, hogy miután az Úr elhagyott minket, te képviseled Ôt a földön. És szeretjük és segítjük egymást a papi szolgálatban -- mondja Jakab meghajolva Péter felé, hogy tiszteletét kifejezze.

-- Igen, szeressétek egymást, kölcsönösen segítsétek egymást, mert ez az új parancsolat, és annak a jele, hogy igazán Krisztuséi vagytok.

Én segítelek titeket

Semmi se zavarjon meg titeket. Isten veletek van. Meg tudjátok tenni, amit kívánok tôletek. Nem bízlak meg titeket olyasmivel, amit nem tudnátok megtenni, mert nem akarom pusztulástokat, hanem megdicsôülésteket.

Íme, én elmegyek elôkészíteni helyeteket trónusom mellett. Maradjatok egyesülve velem és az Atyával a szeretetben. Bocsássátok meg a világnak, hogy gyûlöl titeket. Nevezzétek gyermekeknek és testvéreknek azokat, akik hozzátok jönnek, vagy akik már veletek vannak irántam való szeretetbôl.

Nyugtasson meg titeket, hogy én mindig kész vagyok megsegíteni titeket és hordozni kereszteteket. Veletek leszek szolgálatotok fáradalmaiban és az üldöztetés óráiban, és nem vesztek el, nem haltok meg akkor sem, ha úgy látszik azoknak, akik a világ szemével néznek titeket. Súlyos terheket raknak rátok, megszomorítanak benneteket, kifárasztanak, kínoznak titeket, de örülni fogtok, mert én mindig segítek rajtatok. Igazán mondom nektek, amikor a Szeretet barátotok lesz, megértitek, hogy minden szeretetbôl elviselt és elvállalt dolog könnyûvé válik, még akkor is, ha az a világ által okozott súlyos gyötrelem. Mert az, aki minden szándékos cselekedetet vagy rátett terhet a szeretet ruhájába öltöztet, az átváltoztatja az élet és a világ igáját az Istentôl, tôlem kapott igává. És én ismétlem nektek, hogy az én terhem mindig arányos a ti erôtökhöz és az én igám könnyû, mert én segítelek titeket annak hordozásában.

Tudjátok, hogy a világ nem képes szeretni. De ti mostantól fogva természetfeletti szeretettel szeretitek a világot, hogy megtanítsátok ôt szeretni. És ha azt mondják, amikor látják, hogy üldöznek titeket: ,,Így szeret benneteket az Isten? Szenvedést, fájdalmat ad nektek? Akkor nem érdemes Istenhez tartozni!'' -- válaszoljátok: ,,A szenvedés nem Istentôl jön. De Isten megengedi, és mi tudjuk miért, és dicsôségünknek tartjuk, hogy részünk lehet abban, ami Jézusé, az Üdvözítôé, Isten Fiáé volt.'' Válaszoljátok: ,,Mi dicsôségünknek tartjuk, hogy keresztre szegeznek minket, és folytatjuk Jézusunk Szenvedését.'' Válaszoljatok a Bölcsesség szavaival: ,,A halál és a szenvedés a Sátán irigységébôl lépett be a világba, nem Isten a halál és a szenvedés szerzôje, és Ô nem örvend az élôk fájdalmának. Minden, ami hozzá tartozik élet és egészség.'' (Vö. Bölcs 2,21-24.) Válaszoljátok: ,,Jelenleg üldözötteknek és legyôzötteknek látszunk, de Isten napján megváltoznak a szerepek. Mi, igazak, akiket a földön üldöztek, dicsôségesen állunk azok elôtt, akik gyötörtek és megvetettek minket.''

De ezt is mondjátok nekik: ,,Jöjjetek hozzánk! Jöjjetek az Élethez és a Békéhez! Urunk nem akarja pusztulástokat, hanem üdvösségteket. Azért adta oda szeretett Fiát, hogy ti mindnyájan üdvözüljetek''

És örvendezzetek annak, hogy részt vehettek szenvedéseimben, hogy utána részetek legyen velem a dicsôségben.

,,Én leszek a ti igen nagy jutalmatok'' ígéri az Úr Ábrahámon keresztül minden hûséges szolgájának. Tudjátok, hogyan lehet bejutni a mennyországba: a sok megpróbáltatáson keresztül, erôlködéssel. De aki kitart, amint én kitartottam, az ott lesz, ahol én vagyok. Megmondtam nektek, melyik út vezet oda és milyen a kapuja, és én jártam rajta elôször, és ezen keresztül tértem vissza az Atyához. Ha lenne más út és kapu, megmondtam volna, mert részvéttel vagyok az emberek gyengesége iránt. De nincs egyetlen más sem... Amikor rámutatok az egyetlen útra és egyetlen kapura, azt is mondom, ismétlem nektek, hogy az orvosság, ami erôt ad az azon járásra és a belépésre: a szeretet. Mindig a szeretet. Minden lehetségessé válik, amikor szeretet van bennünk. És minden szeretetet megad nektek a Szeretet, aki szeret titeket, ha az én nevemben csak szeretetet kértek, hogy az Ô atlétáivá válhassatok az életszentségben.

Most adjunk búcsúcsókot egymásnak, legkedvesebb barátaim!

Jézus feláll, és mindnyájan ugyanezt teszik. De míg Jézus békés mosollyal, valóban isteni szépségtôl sugározva, ôk sírnak, meg vannak zavarodva, és János Jézus keblén zokog szívettépô módon, és mindnyájuk nevében kéri, mintegy felismerve óhajukat: ,,Add legalább nekünk Kenyeredet, hogy megerôsítsen minket erre az órára!''

-- Úgy legyen! -- válaszolja Jézus. És vesz egy kenyeret, felajánlja és megáldja a szertartás szavaival; és darabokra töri. Ugyanezt teszi a borral, utána megismételve: ,,Ezt tegyétek az én emlékezetemre'', és hozzáteszi: ,,amint nektek hagytam szeretetemnek ezt a zálogát, hogy még és mindig veletek legyek, amíg ti lesztek majd velem az égben.'' Megáldja ôket, és azt mondja: ,,És most menjünk!''

Útközben Jézus még megvigasztalja Alfeus feleségét: Máriát, majd maga köré gyûjti a pásztorokat, Lázárt, Arimateai Józsefet, Nikodémust, Mannaent, Maximint, Marciámot és a hetvenkét tanítványt. Elbúcsúzik tôlük is, majd mennybemenetele elôtt megáldja az emberiséget és a világot:

-- Mindnyájatokat, mindnyájatokat megáldalak ebben a búcsúvételben, kérve értetek az Atyát, jutalmazza meg mindazokat, akik megvigasztalták fájdalmas útján az Emberfiát. Legyen áldott az emberiség kiválasztott részében, mind a zsidókban, mind a pogányokban, akik kinyilvánították irántam való szeretetüket. Legyen áldott a föld füvével, virágaival és gyümölcseivel, amelyekben oly sokszor gyönyörködtem, és amelyek megerôsítettek engem. Legyen áldott a föld vizeiben és langymelegében, madaraiban és állataiban, amelyek sokszor felülmúlták az embert az Emberfiának megvigasztalásában. Légy áldott te, nap, és te, tenger, és ti, hegyek, dombok, síkságok! Legyetek áldottak ti, csillagok, akik társaim voltatok éjjeli imáimban és szenvedésemben. És te, hold, aki világítottál az evangéliumot hirdetô zarándok-utaimon. Mindnyájan, mindnyájan legyetek áldottak, ti, teremtmények, Atyám mûvei, társaim abban a halálos órában, barátai Annak, aki elhagyta az eget, hogy a szenvedô emberiségrôl elvegye annak a Bûnnek a szenvedéseit, amely elválaszt Istentôl. És legyetek áldottak ti is, szenvedésem ártatlan eszközei: a tövisek, fémek, fa, mert ti segítettetek teljesíteni Atyám akaratát!

Ezek után Jézus felmegy az Olajfák-hegyének csúcsára, és onnan felszáll a mennybe. (Lásd a ,,Tizenöt titok'' címû füzetben.)

(10-243)


Az Ôsegyház
Az Ôsegyház	Az Ôsegyház

Az Ôsegyház életérôl a Szentírás sokkal többet jegyzett fel, mint amennyit Valtorta Mária látott. Errôl olvashatunk az Apostolok cselekedeteiben, a levelekben, és a Jelenések könyvének elsô fejezeteiben.

Az Egyház pünkösd napján keletkezett. Ennek leírását megtaláljuk a Tizenöt titok címû füzetben.

Az elsô szentmisék egyikének lefolyását láthatjuk a ,,Péter, a Fôpap'' címû fejezetben.

Egyes hagyományok szerint Mária Jánossal együtt Efezusba költözött, s onnan ment az égbe. Valtorta Mária látomásai szerint Jeruzsálemben maradt mindvégig. Egy másik hagyomány szerint Mária valóban a Getszemáni kertben lévô házból szállt az égbe.

Meglepô a Turini lepellel kapcsolatos látomás. Valtorta Mária már ismerte a Turini lepel képét, s ezért nincs kizárva, hogy látomásába ez az ismerete is belejátszott.

István vértanúságának elôzményeit bôven leírja a Szentírás, de Saul szerepét, a kivégzés és temetés körülményeit épp csak hogy említi.

Megható Gamáliel vallomása megkeresztelkedése elôtt. A látomások oly gyakran említik ôt, hogy egy külön füzetben ismertetjük majd életének többi részletét.

Péter és János beszélgetése nagyon élethûen ecseteli az üldözött Egyház helyzetét.

Mária hosszasan beszélgetett: Jánossal elszenderülése elôtt, ami inkább elragadtatásnak, mint valódi halálnak látszik. A teljes szöveget majd vagy a Máriáról, vagy a Jánosról tervezett füzetben hozzuk, itt csak néhány részletét közöljük. Magát a mennybevitelt a Tizenöt titok címû füzetben találjuk meg.


Péter, a Fôpap -- Ôsegyház
Péter, a Fôpap	Az Ôsegyház

A keresztények egyik összejövetele néhány nappal pünkösd után.

Az apostolok ismét tizenketten vannak, mert Mátyást már megválasztották az áruló helyébe. A nagytanács még nem kezdte meg a keresztények üldözését. Az Utolsó Vacsora termében gyûltek össze. A nagy termet némileg átalakították templommá. Az asztalt úgy helyezték el, hogy azok is láthassák, akik már nem férnek be a zsúfolt terembe, hanem a folyosón állnak.

A teremben minden korcsoportba tartozó férfiakat és nôket látni. Az oltárul szolgáló kis asztalnál az egyik sarokban ott áll Jézus Anyja, körülötte Márta, Magdolna, Alfeus felesége, Szalóme, Cusa felesége, Johanna és mások. A nôk között vannak pogányok is, akiket Jézus meggyógyított vagy megtérített.

A férfiak közt van Nikodémus, Lázár, Arimateai József, István, a pásztorok, Longinus, Hermas és sokan mások.

Péter beszél, oktatva a jelenlevôkét. Szavaiból arra lehet következtetni, hogy már egyszer beszélt nekik az Utolsó Vacsoráról:

-- Elmondom nektek még egyszer ezt a vacsorát, amelyen, mielôtt feláldozták volna az emberekért, a Názáreti Jézus, ahogy nevezték, Jézus Krisztus, Isten Fia és a mi Üdvözítônk, amint mi neveztük és hittük teljes szívünkbôl és teljes elménkbôl, mert ebben a hitben van a mi üdvösségünk, önként feláldozta magát végtelen szeretetbôl, a Kenyérben és Italban adva magát az embereknek, és azt mondván nekünk, szolgáinak és mûve folytatóinak: ,,Tegyétek ezt az én emlékezetemre!'' És ezt tesszük. De, emberek, amint mi, az Ô tanúi, hisszük, hogy a Kenyér és a Bor, amelyet felajánlunk és megáldunk, amint Ô tette, az Ô emlékére és engedelmeskedve isteni parancsának, az Ô Legszentebb Teste és Legszentebb Vére, egy Istennek, a Magasságbeli Isten Fiának Teste és Vére, amelyet felfeszítettek és kiontottak az emberek iránti szeretetéért és életéért, úgy nektek is hinnetek kell, nektek, akik mindnyájan beléptetek és részévé váltatok az igazi, új, halhatatlan Egyháznak, amelyet a próféták megjövendöltek és Krisztus alapított. Higgyétek és áldjátok az Urat, aki nekünk, -- az Ô, ha nem is testi, de erkölcsi és szellemi megfeszítôinek gyengeségünkkel szolgálatában, lassú felfogásunkkal megértésében, gyávaságunkkal elhagyásában a legfontosabb órában, a mi, nem, az én személyes árulásommal, mert gyáva és hitvány voltam olyannyira, hogy megtagadtam, és letagadtam, és tagadtam, hogy tanítványa voltam, az elsô az Ô szolgái közül (és nagy könnycseppek csordulnak végig Péter arcán) -- mondom, higgyétek és áldjátok az Urat, aki bocsánata örök jeléül hagyta ezt nekik. Higgyetek és áldjátok az Urat, aki azoknak, akik nem ismerték Ôt akkor, amikor a Názáreti volt, megengedte, hogy megismerjék most, mint a Megtestesült Igét, aki ismét egyesült az Atyával. Jöjjetek, és vegyétek. Ô mondotta: ,,Aki eszi Testemet és issza Véremet, annak örök élete lesz.'' És mi akkor nem értettük meg (Péter ismét sír). Nem értettük meg, mert lassú felfogásúak voltunk. De most a Szentlélek eljött értelmünkhöz, megerôsítette hitünket, eltöltött szeretettel, és mi megértjük. És esküszünk a Magasságbeli Isten nevére, Ábrahám, Jákob Mózes Istenéére, annak a magasságos Istennek a nevére, aki beszélt Izajáshoz, Jeremiáshoz, Ezekielhez, Dánielhez, és a többi prófétákhoz, hogy ez az igazság és kérjük, hogy higgyetek, hogy részetek lehessen az örök életben.

Péter teljes méltósággal beszél. Többé már nem a durva halász, ami azelôtt volt. Feláll egy zsámolyra, amikor beszél, hogy jobban lássák és hallják, mert alacsony termetû. Kimérten beszél, jó hangon, és szónoki módon gesztikulálva. Szemei, amelyek mindig kifejezôek voltak, most még beszédesebbek, mint valaha. Szeretetet, hitet, tekintélyt, bánatot tükröz tekintete, megelôzve és megerôsítve szavait.

Befejezte beszédét. Leszáll a zsámolyról, és a kis asztal és a fal közötti helyre megy, és ott vár.

Jakab és Júdás, Jézus unokatestvérei most egy fehér terítôt tesznek az asztalra, a már ott álló széles és alacsony láda alá, amely az asztal közepén van, és annak nyílását is leterítik egy finom kendôvel.

János apostol odamegy Máriához, és kér tôle valamit. Ô levesz a nyakáról egy kulcsot, s odaadja Jánosnak, aki kinyitja vele a láda elejét. A láda belseje ketté van osztva egy vízszintes lappal. Az alsó részben van egy kehely és egy fémtál. A felsô részben középen van az a kehely, amelyet Jézus az Utolsó Vacsoránál használt, rajta egy kis tálcával, s azon a megtört kenyér megmaradt része. A kehely egyik oldalán van a töviskorona, a szögekkel és a szivaccsal, a másik oldalán az egyik lepel, valamint Nike kendôje, amellyel megtörölte Jézus arcát, és az a kendô, amelyet Mária adott Jézusnak ágyékkötôül. Az alsó részben is vannak még más tárgyak is, de ezeket nem lehet jól látni.

A nép térdet hajt, de senki nem érinti meg a tárgyakat, János csak elmagyarázza, mit látnak. Utána kórusban imádkoznak, zsoltárokat mondanak, a zsinagógában szokásos énekeket éneklik, valamint a jeruzsálemi zarándoklatnál szokásosakat. A nép csatlakozik az apostolok énekéhez.

Végül kenyereket hoznak és arra a tálra helyezik, amely a láda alsó felében volt, és hoznak kis fémkorsókat is.

Péter átveszi ezeket Jánostól, aki az asztal másik oldalán térdel -- míg Péter az asztal és a fal között áll, szemben a néppel -- és felajánlja a kenyeret. Utána megáldja, és a ládára teszi.

Júdás Tádé, aki János mellett térdel, átnyújtja Péternek a kelyhet, amely a láda alsó részében volt és két kancsót, és Péter összevegyíti ezek tartalmát a kehelyben, s utána felajánlja, mint a kenyeret. Megáldja a kelyhet is, és ráteszi a ládára a kenyér mellé.

Még imádkoznak. Péter széttöri a kenyereket sok darabra, miközben a nép leborul; s mondja: ,,Ez az én Testem. Ezt tegyétek az én emlékezetemre!''

Péter a kenyérdarabokat tartalmazó tállal Máriához megy, és ad neki egy darabot. Utána az asztal elé megy, és ad belôle mindenkinek, aki odamegy érte. A megmaradt néhány darab átváltoztatott kenyeret a tálcával együtt beteszi a ládába.

Most veszi a kelyhet, és megint Máriával kezdve ad belôle azoknak, akik kérik. János és Júdás követik ôt a kancsókkal, és amikor a kehely kiürül, Péter megtölti, ismét felajánlja és átváltoztatja. Amikor mindenki, aki akart részesült az Eukarisztiában, az apostolok magukhoz veszik a megmaradt kenyeret és bort.

Utána egy másik zsoltárt vagy himnuszt énekelnek, majd Péter megáldja a tömeget, amely lassan eltávozik.

Mária az egész szertartás alatt térdenállva maradt. Most feláll, és a ládához megy. Megcsókolja a Jézus által használt kelyhet és tálacskát. Ez a csók a többi összegyûjtött ereklyének is szól. Utána János bezárja a ládát és visszaadja a kulcsot Máriának, aki nyakába teszi.

(Az olasz kiadó megjegyzései: Az átváltoztatás leírásánál Valtorta Mária kifelejtette a bor átváltoztatását: ''Ez az én vérem'', amit azonban két más elôzô leírásában említ. Semmi más forrás nem említi, hogy a kifogyott bort új átváltoztatással pótolhatták, s hogy az apostolok a végén áldoztak, de a kezdeti liturgiában nincs kizárva, hogy így történt.)

(10-271)


Mária és János -- Ôsegyház
Mária és János	Az Ôsegyház

Mária még az utolsó vacsora házában lakott, amikor felkereste ôt Lázár és Arimateai József. A Getszemáni-kert Lázár birtoka volt, s Jézus feltámadása után kerítéssel vette körül, hogy a szent helyeket megóvja. Volt ott egy kis háza a gondnok és felesége számára. Lázár elhatározta, hogy azt felajánlja lakóhelyül Máriának és Jánosnak, a gondnokot pedig Betániába költöztette. Ezt jött most bejelenteni.

Mária nagyon hálás volt, és boldogan elfogadta az ajánlatot:

-- Én és János! Egyedül! Mi ketten egyedül! Úgy tûnik nekem, mintha ismét Názáretben lennék Fiammal! Egyedül! Békében! Abban a békében! Ott, ahol Ô, Jézusom oly gyakran beszélt és kiárasztotta a béke szellemét. Ott, ahol, igaz, vérizzadásig szenvedett, ott, ahol legnagyobb lelki szenvedést okozott neki az a hitvány csók, ahol az elsô... -- Mária nagyot sóhajt a fájdalmas emlékekre, amelyek eltorzítják arcát, de utána erôt vesz magán, és folytatja: -- Ott, ahonnan visszatért a mennyország végtelen békéjébe! Megkérem Máriát, Alfeus feleségét, gondozza názáreti házamat, amely annyira drága számomra, mert ott teljesült a titok és ott halt meg jegyesem, aki oly tiszta és szent volt, és ott nôtt fel Jézus. Annyira drága! De soha sem annyira, mint ezek a helyek, ahol Ô a szertartások Szertartását megalapította, és a Kenyeret és Bort az emberek életévé tette, és szenvedett, és megváltott, megalapította Egyházát, és utolsó áldásával jóvá és szentté tett minden teremtett dolgot. Itt maradok. Igen. Itt maradok. Megyek a Getszemániba. És onnan -- a falat követve, annak külsô részén -- el tudok menni a Golgotára, és a te kertedbe, József, ahol annyit sírtam, és el tudok menni a te házadhoz, Lázár, ahol mindig annyi szeretetet találtam. De szeretnék...

-- Mit, Áldott? -- kérdik mindketten.

-- Szeretnék néha ide is visszatérni. Mert az apostolokkal együtt elhatároztuk, ha Lázár is megengedi...

-- Mindent, amit akarsz, Anya. Minden, ami az enyém, a tiéd. Elôzôleg ezt mondtam Jézusnak. Most neked mondom. És mindig az én számomra kegy, hogyha elfogadod ajándékomat.

-- Fiam, engedd, hogy így hívjalak, szeretném, ha megengednéd, hogy ezt a házat, az utolsó vacsora termét is a testvéri szeretetlakoma helyévé tehessük.

-- Ez igazságos. Ezen a helyen alapította meg Fiad az örök Szertartást, alapította meg az új Egyházat, szentelte fel az új Fôpapot és papságot. Igazságos, hogy ez a terem váljék az új vallás elsô templomává... Van-e szentebb asztal és oltár annál, amelyen Ô törte meg a Kenyeret, és amelyre Ô helyezte az új Szertartás Kelyhét?...

-- Igaz, Lázár. És látod? Ezért varrom a tiszta terítôket. Mert senki sem hisz nálam erôsebben abban, hogy a Kenyér és a Bor Ô, saját Testével és Vérével.... Az Atya, a Fiú és a Szentlélek megáldanak téged, aki mindig jó, bölcs és kegyes vagy a Fiához és az Anyához.

-- Akkor, amint mondtam, vedd. Itt a kulcs, amely nyitja a Getszemáni kapuit, és ez a ház kulcsa. És légy boldog, amennyire Isten megengedi neked, és amennyire a mi szegény szeretetünk kívánja számodra.

Arimateai József is átad Máriának egy kulcsot:

-- És ez az én kertem kerítésének a kulcsa.

-- Isten áldjon meg ismét -- válaszolja Mária.

Alig megy el Lázár és József, valaki szerényen kopogtat Mária ajtaján.

-- Jöjj csak be!

János lép be, kissé izgatottan:

-- Mit akart József és Lázár? Talán valami veszély van?

-- Nem, fiam. Ez csak egy vágyam meghallgatása volt. Az én vágyamé, és másoké. Tudod, hogy Péter és Jakab, a fôpap és a jeruzsálemi egyház feje mennyire levertek arra a gondolatra, hogy elvesztenek engem, és félnek attól, hogy nélkülem nem tudják, mit tegyenek. Még Fiam rendkívüli megjelenése sem vigasztalta és erôsítette meg ôket. De a többiek is!... Most Lázár kielégítette ezt az általános vágyat, és minket tett meg a Getszemáni uraivá. Én és te leszünk ott egyedül. Íme a kulcsok. Ez pedig József kertjéé. Elmehetünk a sírhoz, Betániába, anélkül, hogy végigmennénk a városon. És a Golgotára... És ide jöhetünk valahányszor testvéri szeretetlakoma lesz. Lázár és József mindent átadtak nekünk.

-- Két igen igaz ember. Lázár sokat kapott Jézustól. Igaz. De még mielôtt kapott volna, mindig mindent Jézusnak adott. Boldog vagy, Anya?

-- Igen, János. Nagyon! Élni fogok addig, míg Isten akarja, segítve Pétert és Jakabot, és titeket, mindnyájatokat, és segítem az elsô keresztényeket minden módon. Ha a zsidók, farizeusok és a papok nem lesznek vérszomjasak irántam is, mint fiam iránt voltak, ott lehelhetem ki lelkemet, ahol Ô felszállt az Atyához.

-- Te is felszállsz majd, Anya!

-- Nem. Nem vagyok Jézus. Én emberi módon születtem.

-- De az eredeti bûn nélkül. Én szegény, tudatlan halász vagyok. Nem tanultam és az Írásokból is csak azt ismerem, amire Mesterem megtanított engem. De olyan vagyok, mint egy gyermek, mert tiszta vagyok. És talán emiatt többet tudok, mint Izrael rabbijai, mert Ô mondta, hogy Isten elrejti a dolgokat a bölcsektôl és kinyilatkoztatja a kicsinyeknek és a tisztáknak. És ezért gondolom, vagy helyesebben mondva: érzem, hogy neked az lesz a sorsod, ami Éváé lett volna, ha nem vétkezett volna. És még inkább, mert te nem az ember Ádámnak voltál a jegyese, hanem Istennek, hogy az új Ádámot add a földnek. A Teremtô, amikor megteremtette ôsszüleinket, nem szánta ôket halálra, azaz a test romlására. Szellemi lelket adott nekik és ingyenes ajándékokat, amelyek révén ,,Isten fogadott gyermekeinek'' nevezhették magukat, és azt akarta, hogy a földi paradicsomból átmenjenek az égibe. Nos, a te lelkeden sose volt a bûnnek bármilyen foltja. Sem a nagy, közös bûn, Ádám öröksége az embereknek, mert Isten megóvott téged egyedülálló, egyetlen kiváltságként, mivel öröktôl fogva arra szánt, hogy az Ige Szövetségszekrénye légy... Ezért érzem, hogy te, a második Éva, a kegyelemhez hûséges Éva nem fogsz meghalni.

-- Fiam, a második Ádám, maga a Kegyelem, mindig engedelmes volt az Atyához és tökéletesen engedelmeskedett nekem, meghalt. Éspedig milyen halállal!

-- Azért jött, hogy Megváltóvá legyen, Anya. Elhagyta a mennyei Atyát, hogy testet vegyen fel, amivel megváltsa Áldozatával az embereket, visszaadja nekik a kegyelmet, és ismét felemelje ôket Isten fogadott gyermekeinek fokozatára, az ég örököseivé. Neki meg kellett halnia. És meghalt Legszentebb Emberségével. És te meghaltál szívedben, látva az Ô kegyetlen kínjait és halálát. Te már mindent elszenvedtél, hogy vele együtt megváltónk légy. Én csak egy ostoba szegény vagyok, de érzem, hogy te, az igaz, élô Isten igazi Frigyszekrénye nem leszel, nem lehetsz kitéve a romlásnak. Amint a tûzfelhô megvédte és irányította Mózes Frigyszekrényét az Ígéret Földje felé, úgy Isten Tüze magához vonz téged Központjába. Amint Áron vesszeje nem száradt el, nem halt meg, hanem jóllehet letörték a fáról, kirügyezett, leveleket és gyümölcsöket termett, és a Tabernákulumban élt, úgy te, Isten választottja minden asszonyok között, akik a földön laktak és lakni fognak, nem halsz el, mint a növény, amely elszárad, hanem az ég örök Tabernákulumában örökre élsz testestül, lelkestül... Ebben biztos vagyok. Mert Isten igazságos...

-- Jézus nyilatkoztatta ki ezt neked?

-- Nem, Anya. Hanem a Szentlélek mondja nekem, az, akirôl Mesterünk közölte velünk, hogy kinyilatkoztatja majd a jövôt és minden igazságot. A Vigasztaló mondja már nekem, lélekben, hogy enyhítse elvesztésed gondolatának keserûségét, áldott Anya, akit szeretek és tisztelek, jobban, mint saját anyámat, mert oly sokat szenvedtél, mert oly jó és szent vagy, csak Legszentebb Fiad van fölötted a szentségben minden jelenlevô és jövôbeli szent között. Te vagy a legnagyobb Szent. -- És János megindulva, tisztelettel leborul elôtte.

(10-277)


Újból a szenvedés helyein -- Ôsegyház
Újból a szenvedés helyein	Az Ôsegyház

Hajnalodik. Derült, nyári hajnal van. Mária Jánossal együtt kilép a Getszemániban levô házból, és serényen mennek a csendes és elhagyott olajfák között. Csak néhány madár énekel: Mária a haláltusa sziklája felé megy határozott léptekkel. Ott letérdel, megcsókolja azon a ponton, ahol a sziklán még látszanak a vérnyomok, mert a vér behatolt a szikla repedéseibe. Simogatja, mintha Fiát simogatná.

János mögötte áll, figyeli és csendesen sír. Gyorsan felszárítja könnyeit, amikor Mária felkel, sôt segíti ôt ebben, éspedig nagy szeretettel, tisztelettel és gyengédséggel.

Mária most lemegy a tisztáshoz, ahol elfogták Jézust. Ott is letérdel, lehajol és megcsókolja a földet azon a helyen, ahol -- mint Jánostól tudja -- Júdás megcsókolta Jézust.

-- Ez annak a rettenetes és gonosz csóknak a helye, amely jobban megfertôzte ezt a helyet, mint a földi Paradicsomét a Kígyó mocskos és romlott beszéde Évával.

Feláll:

-- De én nem Éva vagyok. Én vagyok az Ave Asszonya. Megfordítottam a dolgokat. Éva a piszkos sárba vetette azt, ami az ég dolga volt. Én mindent elfogadtam: megnemértést, bírálgatást, gyanakvást, fájdalmakat -- mily sok fájdalmat, és mennyi félét, a legnagyobb fájdalom elôtt -- hogy felemeljem a szennyes sárból azt, amit Éva és Ádám odavetettek, és felemeljem az ég felé. Hozzám nem beszélhet a Sátán, jóllehet megkísértene, amint megkísértette Fiamat, hogy véglegesen lerombolja a megváltás tervét. Velem nem beszélhetett, mert bezártam fülemet és szememet hallása és látása elôl, és fôleg bezártam szívemet és lelkemet annak minden támadása elôl, aki nem szent és nem tiszta. Én áttetszô vagyok és megkarcolhatatlan, mint a gyémánt, és csak a hírnök Angyal elôtt nyíltam meg. Fülem csak azt a szellemi szót hallgatta, és így helyrehoztam, újjáépítettem azt, amit Éva megsebzett és lerombolt. Én az Ave, a Legyen Asszonya vagyok. Helyrehoztam az Éva által felfordított rendet. És most csókommal és könnyemmel felemelhetem, lemoshatom annak az átkozott csóknak a nyomát és szennyét, amely mindennél nagyobb volt, mert nem teremtmény adta a teremtménynek, hanem teremtmény az ô Mesterének és Barátjának, Teremtôjének és Istenének.

Utána a kapuhoz megy, amelyet János kinyit. Együtt mennek ki, leszállnak a Cedron völgyébe, átmennek a kis hídon, és Mária ott is letérdel, és megcsókolja a híd durva pallóit azon a ponton, ahol Fia elesett. Azt mondja:

-- Nekem szent minden hely, ahol Ô oly mérhetetlenül szenvedett, és ahol gyalázattal illették. Szeretném mindet házamba vinni. De nem lehet minden birtokomban! -- Felsóhajt és hozzáteszi: -- Menjünk gyorsan, mielôtt még felkelnek az emberek.

És Jánossal együtt tovább megy. Nem lép be a városba. A Hinnon völgyének mentén halad, az üregek mellett, ahol a leprások élnek. Felemeli szemét a barlangok felé, amelyek annyi fájdalmat tartalmaznak. Int Jánosnak, aki azonnal leteszi egy sziklára az élelmet, amit tarisznyájában magával hozott, és ugyanakkor egy kiáltással hívja a leprásokat. Azok kijönnek, és hálálkodva mennek a szikla felé. De senki se kéri, hogy gyógyítsák meg ôt. Mária megjegyzi:

-- Tudják, hogy Ô nincs többé, halála megrázta ôket, és nem tudnak többé hinni Benne és tanítványaiban. Kétszeresen szerencsétlenek! Kétszeresen leprásak! Kétszeresen? Nem, teljesen szerencsétlenek, leprásak, halottak! Mind a földön, mind a másvilágon.

-- Akarod, hogy megpróbáljak beszélni velük, Anya?

-- Felesleges! Péter, Júdás Tádé és a Zelóta Simon megpróbálta... És kinevették ôket. Jött Mária Magdolna, aki mindig segíti ôket Jézus emlékezetére, és ôt is kinevették. Lázár is eljött Józseffel és Nikodémussal, hogy meggyôzze ôket arról, hogy Ô a Krisztus volt, elmondták nekik feltámadását miután négy napig volt a sírban, és az Istenember feltámadását is és mennybemenetelét. Minden hasztalan volt. Azt mondták: ,,Hazugság. Akik tudják az igazságot, annak mondják.''

-- És azok biztosan a farizeusok és a papok. Ôk dolgoznak azon, hogy leverjék a beléje vetett hitet. Biztos vagyok ebben!

-- Lehetséges, János. Biztos, hogy a leprások, akik nem tértek meg elôbb, még Jézus csodái elôtt sem, többé nem fognak megtérni. Soha többé. Ôk jelképezik azokat, akik a századok folyamán nem fognak megtérni Krisztushoz, hanem szabad akaratból a bûn leprájában szenvednek, halottak a kegyelem és az Élet számára, jelképezve mindazokat, akikért Ô hiába halt meg... És hogyan!... -- és csendesen sír, zokogás nélkül, de bôven ontva a könnyeket.

János megfogja a karját, Mária pedig, hogy a járókelôk ne lássák könnyeit, elfedi arcát a fátyollal. Miközben János szeretettel vezeti ôt, azt mondja neki:

-- Nem lehetséges, hogy ne legyen gyümölcse a te könnyeidnek, a te imádnak, a te, sôt: a ti szereteteteknek az egész emberiség iránt,... és a ti fájdalmatoknak, a tiedének, az emberek süketsége miatt, és az Övének a megátalkodott bûnösök miatt. Remélj, Anya! Sok fájdalmat okoztak és fognak még okozni neked az emberek, de szeretetet és örömöt is. Ki nem szeret majd téged, amikor megismer? Most itt ismeretlen vagy a világ elôtt. De amikor a világ tud majd rólad, mert kereszténnyé lesz, mennyire szeretni fog téged! Ebben biztos vagyok, szent Anya.

A Golgota már közel van, és még közelebb József kertje. Amikor elérnek ez utóbbihoz, Mária nem lép be. Elôször a Golgotára megy. És azokon a pontokon, ahol valami rendkívüli történt, mint az esések helyén, a Nikével, és a Vele való találkozás helyén letérdel és megcsókolja a földet.

Elérnek a csúcsra. Sûrû csókkal borítja a keresztre feszítés helyét. Csókol és sír, nyugodtan, de bôségesen, mint egy zápor hullanak könnyei a földre, átáztatva azt. Egy kis növény nôtt épp ott, ahová beágyazták a keresztet. Egy alázatos mezei virág, szív alakú levelekkel és rubinpíros szirmokkal. Mária nézi, elgondolkodik, utána gyengéden kiemeli a földdel együtt, és köpenyének egyik szárnyába helyezi, azt mondva Jánosnak:

-- Beteszem majd egy cserépbe. Olyan, mintha az Ô vére lenne, és abból a földbôl nôtt ki, amelyet az Ô vére vörössé festett. Biztosan annak a napnak vihara hozta ide a magot, amely ki tudja, honnan jött, s leesett ide, hogy gyökeret verjen az Ô vére által megtermékenyített földben. Bár így lenne minden lélekkel! Mert ezek nagyobb része csökönyösebb, mint a Golgota száraz és átkozott földje, a rablók és gyilkosok kivégzôhelye, és egy egész nép istengyilkosságáé. Átkozott? Nem! Ô megszentelte ezt a port, Istentôl átkozottak azok, akik ezt a dombot a legrettenetesebb hellyé tették, a föld legigazságtalanabb, szentségtörô vétkével. -- Most zokogva sír.

János átöleli fél karjával vállait, hogy éreztesse vele teljes szeretetét, és meggyôzi, hogy hagyják el ezt a számára nagyon fájdalmas helyet.

Ismét lemennek a domb aljára. Belépnek József kertjébe. A sír mutatja tátongó hatalmas száját, amelyet többé nem zár el a szikla, amely még ott fekszik a földön a fûben. A sír belseje üres. Semmi nyoma sincs sem a temetésnek, sem a feltámadásnak. Olyannak tûnik, mintha sose használták volna. Mária megcsókolja a megkenés szikláját, tekintetével megsimogatja a falakat. Utána kéri Jánost:

-- Ismételd el még egyszer, hogyan találtátok itt a dolgokat, amikor Péterrel idejöttél erre a helyre a feltámadás hajnalán.

És János ismét leírja, mutatva ide, s oda, kint és a síron belül, hogy voltak a dolgok, és mit csinál ô és Péter. Ezzel fejezi be:

-- El kellett volna vinnünk a gyolcsokat. De annyira megráztak annak a napnak eseményei, hogy nem gondoltunk rájuk. Amikor visszatértünk ide, már nem voltak itt.

-- A templombeliek elvitték, hogy megszentségtelenítsék azokat -- szakítja félbe sírva Mária. És hozzáteszi:

-- Még Mária Magdolna se gondolt arra, hogy jó lenne elvinni azokat, hogy nekem adja. Ô is nagyon megzavarodott.

-- A templombeliek? Nem. Azt hiszem, József vitte el azokat.

-- Nekem adta volna... Ó, utolsó megvetésükként Jézus ellenségei vitték el azokat! -- sóhajtja Mária.

-- Ne sírj, ne szenvedj többet! Ô már a dicsôségben van. A tökéletes és végtelen szeretetben. A gyûlölet és a megvetés többé nem érintik Ôt.

-- Ez igaz. De azok a gyolcsok...

-- Fájdalmat okoztak volna neked, mint az elsô lepel, amelynek kibontására nincs erôd, mert az Ô vérének nyomain kívül rajta vannak annak a szennynek nyomai is, amellyel megdobálták Legszentebb Testét.

-- Az igen. De ezek nem. Felitták, ami kiszivárgott belôle, miután már nem szenvedett többé... Ó, te nem értheted meg ezt!

-- Megértem, Anya. De azt hittem, hogy te, aki biztosan nem váltál el tôle, az Istentôl, úgy, mint mi, és mint az egyszerû hívek még inkább, nem érzed oly erôsen a vágyat, sôt szükségét annak, hogy legyen valamid tôle, a meggyötört Embertôl. Bocsásd meg ostobaságomat. Jöjj... Még majd visszatérünk ide. Most menjünk, mert a nap mindinkább felemelkedik, és erôs, és hosszú az út számunkra, akik el akarjuk kerülni a várost.

Kimennek a sírból és utána a kertbôl, és ugyanazon az úton, amelyen jöttek, visszatérnek a Getszemániba. Mária gyorsan és csendben megy, egészen beburkolózva köpenyébe. Csak akkor borzong össze, amikor elhalad a mellett a hely mellett, ahol Júdás felakasztotta magát, és Kaifás városon kívüli háza mellett, és azt mormolja:

-- Itt fejezte be kárhozatát a megátalkodott reménytelen, és ott vitte végbe rettenetes üzletét.

(10-286)


Jézus halotti leple -- Ôsegyház
Jézus halotti leple	Az Ôsegyház

Éjjel van. A telihold ezüstös fényével megvilágítja az egész Getszemáni-kertet és a kis házat, amelyben Mária és János lakik. Csönd uralkodik mindenütt. Még a Cedron is zajtalanul folyik medrében, kis csermellyé leapadva. A nagy csendben egyszer csak szandálok zaja hallatszik, és néhány mély férfihang suttogása. Három férfi alakja tûnik fel a növényzet közül. A kis ház felé tartanak. Bezörgetnek a bezárt ajtón. Valaki világot gyújt, és egy kis remegô fény szûrôdik ki a bejárat nyílásán. Egy kéz kinyitja az ajtót, egy fej kihajol, és egy hang, Jánosé, megkérdi:

-- Kik vagytok?

-- Arimateai József. És velem van Nikodémus és Lázár. Tapintatlanság ilyenkor jönnünk. De az óvatosság megkívánja. Máriának hozunk valamit, és Lázár fedez minket.

-- Jöjjetek be! Megyek és lehívom. Nem alszik. Imádkozik fent, kis szobájában, a teraszon. Azt nagyon szereti -- mondja János, és gyorsan felmegy a lépcsôn, ami a teraszon lévô kis szobához vezet.

A három a konyhában marad. Csendesen beszélgetnek egymással a lámpás gyenge fényénél, az asztal mellett állva, palástjukat még nem vetve le. Csak fejük fedetlen.

János visszatér Máriával együtt, aki üdvözli a hármat:

-- Béke mindnyájatokkal!

-- És veled, Mária -- válaszolnak, meghajolva.

-- Valami veszély van? Valami történt Jézus szolgáival?

-- Semmi, Asszonyom. Elhatároztuk, hogy eljövünk, és neked ajándékozunk egy dolgot, amirôl most biztosan tudjuk, de már elôre éreztük, hogy szeretnél birtokba venni. Azért nem jöttünk elôbb, mert nem volt egyöntetû a felfogásunk, beleértve Lázár nôvérét, Máriát is. Márta nem fejezte ki határozottan véleményét. Csak azt mondta: ,,Az Úr majd megmondja nektek akár közvetlenül, akár másokat sugallva, hogy mit csináljatok.'' Valóban, megmondta nekünk, mit tegyünk. Ezért jöttünk el -- magyarázza József.

-- Az Úr beszélt hozzátok? Eljött hozzátok?

--Nem, Anyánk. Többé nem, miután felment a mennybe. Elôzôleg igen. Megjelent nekünk feltámadása után, amint elmondtuk neked, természetfeletti módon, az én házamban. Ugyanakkor sokaknak megjelent ott, hogy bizonyítsa Istenségét és feltámadását. Utána még láttuk ôt addig, míg az emberek között volt, de már nem természetfeletti módon, úgy, amint az apostolok és a tanítványok látták Ôt -- válaszolja Nikodémus.

-- És akkor? Hogyan jelezte, milyen módon járjatok el?

-- Az általa szeretett utódai egyikének szája által.

-- Péter által? Nem hiszem. Még nagyon fél, mind múltja, mind új küldetése miatt.

-- Nem, Mária, nem Péter volt. Ô azonban igazán mind határozottabb lesz, és most, hogy tudja, milyen célra adta oda Lázár házát a Vacsora számára, elhatározta, hogy rendszeresen megünnepli a titkokat minden szombat utáni napon. Mert azt mondja, hogy most az az Úr napja, mert azon támadt fel, és jelent meg sokaknak, megerôsítve ôket a hitben örök isteni természetét illetôleg. Nincs többé szombat, mint a zsidók számára, mert a keresztények számára nincs többé zsinagóga, hanem az Egyház, amint a próféták elôre megmondták. De van, és mindig lesz Úr napja, az Istenember, a Mester, az Alapító, az örök Fôpap emlékezetére, miután a keresztény Egyház Megváltójává vált. A jövô szombat utáni naptól kezdve tehát szeretetlakomák lesznek a keresztények számára, és sokan lesznek a Vacsora házában. Ez nem volt lehetséges elôzôleg, mind a farizeusok, papok, szadduceusok és írástudók rosszindulata miatt, mind pedig azért, mert pillanatnyilag Jézus sok követôje elszéledt, mert megrendült hitük Ôbenne és mivel féltek a zsidók gyûlöletétôl. De most a gyûlölködôk nem érdeklôdnek már irántunk, mert holt ügynek tekintik az egészet, és mert félnek Rómától is, miután az megfeddte a Prokonzult viselkedéséért, és mert azt hiszik, hogy a tömeg ,,fanatikus lelkesedése'' véget ért. A szétszéledt juhok pedig visszatértek az igazi Pásztor Aklába, és azért egyesülni tudunk a szeretetlakomák által. Mi azt akarjuk, hogy te az elsô alkalommal birtokba vehesd ezt az emléket Ôróla, és megmutathasd a híveknek, hogy általa megerôsítsd hitüket anélkül, hogy ez téged nagyon elszomorítana. -- És József átnyújt egy terjedelmes göngyöleget, amelyet sötétvörös selyem burkol be, s amit eddig elrejtve tartott köpenye alatt.

-- Mi ez? -- kérdezi Mária, elsápadva. -- Talán ruhái? Azok, amelyeket én készítettem számára... Ó!... -- és sír.

-- Azokat semmi áron sem tudtuk megtalálni. Ki tudja hogyan és hová lettek! -- mondja Lázár. És hozzáteszi: -- De ez is egyik ruhája. Utolsó ruhája. Ez az a tiszta gyolcs, amelybe beburkoltuk a Tisztaságosat miután meggyötörték, és miután -- ha aránylag sietôsen is -- megtisztítottuk tagjait, amelyeket ellenségei beszennyeztek, és miután nagyjából bebalzsamoztuk. Amikor Ô föltámadt, József mindkettôt elvitte a sírból és elhozta hozzánk Betániába, hogy meggátolja szentségtörô megvetéssel való kezelésüket. Lázár házában nem mernek sokat alkalmatlankodni Jézus ellenségei. Fôleg azóta nem, hogy tudják, miként ítélte el Róma Poncius Pilátus tettét. Miután a legveszélyesebb idôk elmúltak, elôször az elsô gyolcsot adtuk oda neked, és Nikodémus vette át a másikat, és elvitte vidéken lévô házába.

-- Igazában Lázár, ezek Józseféi -- jegyzi meg Mária.

-- Igaz, Asszonyom. De Nikodémus háza a városon kívül van. Azért kevésbé van szemük elôtt, és biztonságosabb sok okból -- válaszolja József.

-- Igen, fôleg mióta Gamáliel fiával együtt gyakran meglátogatja -- teszi hozzá Nikodémus.

-- Gamáliel!? -- kérdi Mária nagy csodálkozással.

Lázár nem tud elfojtani egy csúfondáros mosolyt, miközben válaszol:

-- Igen. Megrázta ôt a jel, a híres jel, amelyet várt azért, hogy elhiggye, Jézus volt a Messiás. Többé nem tagadhatja, hogy a jel olyan volt, hogy a legkeményebb fejeket és szíveket is betörte, hogy megadják magukat. És Gamálielt jobban megrázta, leterítette ez a hatalmas jel, mint ahogy megrázta a házakat a szombat elôestéjén, amikor úgy látszott, hogy a világ elpusztul a Nagy Áldozattal együtt. A lelkiismeret furdalás jobban széttépte ôt, mint ahogy a Templom függönye szétszakadt, a lelkiismeret furdalás, hogy sose értette meg Jézust, nem fogta fel igazában, ki volt Ô. Öreg lelkének lezárt sírja jobban megnyílt, mint az igazak sírjai, amelyeket azok teste elhagyott, és ô most gondterhelten keresi az igazságot, a világosságot, a bocsánatot és az életet. Az új életet. Azt, amelyet csak Jézus által és Jézusban birtokolhatunk. Ó! Még sokat kell dolgoznia, hogy teljesen megszabaduljon múltjának romhalmazától, gondolkozásmódjától, de el fog jutni oda. Keresi a békét, a bocsánatot és a megismerést. Békét lelkiismeret furdalásától és bocsánatot makacssága miatt. És Annak teljes megismerését, akit, amikor módjában volt, nem akart teljesen megismerni. És elmegy Nikodémushoz, hogy elérje a célt, amelyet már kitûzött maga elé.

-- Biztos vagy benne, hogy nem árul el téged, Nikodémus? -- kérdezi Mária.

--Nem, nem árul el engem. Alapjában véve igaz ember. Emlékezz csak vissza, hogy ellene mert szegülni a nagytanácsnak a hírhedt ítélkezés alatt, és nyíltan kifejezte megvetését az igazságtalan bírók iránt, eltávozva onnan, és megparancsolva fiának is, hogy távozzék el, hogy ne váljék bûntársukká abban a végtelenül nagy bûntényben azáltal, hogy pusztán tétlenül jelen van. Ennyit Gamálielrôl. Ami pedig a halotti leplet illeti, utána azt gondoltam, mivel többé nem vagyok zsidó, és nem vagyok alávetve a Másodtörvény tilalmának a szobrokat illetôleg, fel fogom használni hatalmas libanoni cédrusaim egyikét arra, hogy amint képes vagyok rá, szobrot készítsek a megfeszített Jézusról, és annak belsejében elrejtsem a gyolcsok egyikét, az elsôt, ha te, Anya, visszaadod azt nekem. A te számodra nagyon fájdalmas lenne azt látni, mert láthatók rajta a tisztátalanságok, amelyekkel Izrael szentségtörô módon illette Istenének Fiát. Továbbá, biztosan az ütések miatt, amelyeket a Golgotára menet kapott meggyötört fejére, a kép annyira zavaros, hogy alig lehet felismerni. De számomra ez a gyolcs, jóllehet a rajta levô kép, zavaros és piszkos, mégis mindig kedves és szent, mert rajta van az Ô vére és verejtéke. Ebben a szoborban elrejtve megmentjük, mert egyetlen felsô osztályhoz tartozó izraelita sem mer megérinteni egy szobrot. De a másik, a második gyolcs, amely rajta volt szombat elôestéjétôl a feltámadás hajnaláig, téged illet, Annak látása nem fog túlságosan megindítani téged. Tudtodra adom, hogy amint múlnak a napok, mind tisztábban jelenik meg rajta az Ô alakja, amilyen megmosása után volt. Amikor elvittük azt a sírból, látszott, hogy egyszerûen megôrizte olajjal megkent tagjainak lenyomatát, és kifolyó vérének és vérsavójának sok sebébôl eredô nyomait. De akár természetes folyamatként, akár -- ami sokkal biztosabb -- természetfeletti akarat folytán, az Ô egyik csodájaként, amellyel örömöt akar szerezni neked, minél inkább telik az idô, annál világosabbá és élesebbé válik a lenyomat. Ô van ott, azon a gyolcson, szépen, tiszteletet keltve, jóllehet sebekkel borítva, de nyugodtan, békésen, még a sok kínzás után is. Van-e bátorságod hozzá, hogy megnézzed?

-- Ó! Nikodémus! Hiszen ez volt legfôbb vágyam! Azt mondod, hogy békés az arca... Ó! Láthatom Ôt így, nem pedig azzal a meggyötört kifejezéssel, mint Nike (Veronika) kendôjén! -- válaszolja Mária, szívére szorított kézzel.

Akkor a férfiak félreteszik az asztalt, hogy több helyük legyen, és utána Lázár és János az egyik oldalon, Nikodémus és József a másikon, lassan kigöngyölítik a hosszú gyolcsot. Elôször a hát lenyomata látszik, kezdve a lábbal, egészen a fejig, s folytatódva az arc és a test lenyomatával. A vonalak nagyon világosak, és világosak az ostorozás, a tövissel koronázás, a kereszthordozás nyomai, a zúzódások, amelyeket az ütések és esések okoztak, a szegek és a lándzsa nyomai.

Mária térdre esik és csókolgatja, simogatja a gyolcsot, a rajta látszó sebeket. Fájdalom tölti el, de láthatólag megelégedett, hogy birtokában lehet ennek a természetfeletti, csodálatos képmásnak, amely Ôt ábrázolja.

Amikor befejezi tiszteletadását, odafordul Jánoshoz, aki nem lehet közelében, mert a gyolcs egyik sarkát tartja, és azt mondja neki:

-- Te voltál az, aki megmondtad nekik, János. Csak te mondhattad meg, mert csak te tudtál errôl a vágyamról.

-- Igen, Anya. Én voltam. És amint megmondtam nekik, azonnal ide is hozták volna, azonban várniuk kellett a megfelelô idôre, hogy megtehessék ezt...

-- Vagyis egy világos éjszakára, hogy fáklyák és lámpások nélkül jöhessünk, és egy olyan idôszakra, amelyben az ünnepek miatt nem gyûlnek össze itt Jeruzsálemben és a környezô helyeken az emberek és a vezetôk. Ezt követelte az okosság... -- magyarázza Nikodémus.

-- És hogy nagyobb biztonságban legyenek, velük jöttem. Mint Getszemáni birtokosa szabadon járhatok itt, hogy megnézzem a helyet, anélkül, hogy ez feltûnne valakinek... -- fejezi be Lázár.

--Isten áldjon meg mindnyájatokat! De ti vásároltátok a gyolcsot... És nem igazságos...

-- Igazságos, Anya. Én Krisztustól, a te Fiadtól olyan ajándékot kaptam, amelyet semmi pénzzel nem lehet megvenni: életre való feltámasztásomat, miután négy napig voltam a sírban, és elôzôleg nôvéremnek, Máriának megtérését. József és Nikodémus a Világosságot, Igazságot és Életet kapták Jézustól, a halhatatlan életet. És te... te anyai fájdalmaddal és anyai szereteteddel, amely a legszentebb, minden ember számára megvetted nem pusztán ezt a gyolcsot, hanem az egész keresztény világot, amely mindig nagyobb lesz, s Istennek vásároltad meg. Pénzzel nem lehet megvenni mindazt, amit te adtál. Vedd azért legalább ezt viszonzásul. A tied. Igazságos, hogy így legyen. Mária nôvérem is így gondolja. Én is mindig így gondoltam attól a pillanattól kezdve, hogy Ô feltámadt, és még inkább attól kezdve, amikor Ô elhagyott téged, hogy felmenjen az Atyához -- válaszolja Lázár.

-- Akkor legyen úgy. Megyek, hogy idehozzam a másikat. Oly sok fájdalmat okozott nekem látása... Ez más. Ez békét ad! Mert itt Ô nyugodt, már békét élvez. Úgy látszik, hogy már érzi, halálos álmában az Életet, amely visszatér és a dicsôséget, amelyet többé senki sem tud elvenni és csökkenteni. Most nem kívánok többé semmit sem, csak azt, hogy egyesüljek vele. De ez akkor és oly módon jön el, amint azt Isten elôre elhatározta. Megyek. És Isten adjon nektek százszor annyi örömöt, amennyit ti adtatok nekem.

Nagy tisztelettel átveszi a Gyolcsot, amelyet a négy férfi már összehajtott, kimegy a konyhából, és gyorsan felmegy a teraszra... És hamarosan ismét lejön az elsô Gyolccsal, amit átad Nikodémusnak, aki azt mondja:

-- Isten ajándékozzon meg kegyelmével, Asszony. Most megyünk, mert közeledik a hajnal, és jobb, ha otthon leszünk, mire annak elsô sugara megjelenik, és az emberek kijönnek házaikból.

Elbúcsúznak Máriától és hazasietnek. Mária és János pedig csendesen beszélgetnek egymással a konyhában.

(10-291)


István vértanúsága -- Ôsegyház
István vértanúsága	Az Ôsegyház
(ApCsel 6,8-8,1)

A nagytanácson ugyanazok vesznek részt, akik csütörtökön és pénteken Jézus elítélésekor ott voltak. Ahol akkor Jézus állt, ott áll most István a fôpap elôtt. Már elmondotta hitvallását Krisztus mellett, mert a zavar a tetôfokra hág, és nagyon hasonlít ahhoz, ami Jézus elítélését megelôzte. Ökölcsapások, átkozódás, rettenetes gyalázkodások hallatszanak István szerpap ellen, aki a durva csapások alatt ide-oda dülöngél.

Megôrzi azonban nyugalmát és méltóságát. Sôt, mi több, nemcsak nyugodt és méltóságteljes, hanem boldog, majdnem elragadtatásban van. Nem törôdik a köpésekkel, amelyek elborítják arcát, se a vérrel, ami orrából csorog, hanem ragyogó tekintetét mosolyogva egy pontra irányítja, valamire, amit csak ô lát. Kereszt alakban kitárja karját, felfelé tartva, mintha át akarná karolni azt, akit lát. Utána térdre esik és felkiált: ,,Íme, látom a megnyílt egeket és az Emberfiát, Jézust, Isten Krisztusát, akit ti megöltetek, állni Isten jobbján!''

Erre a tömeg elveszíti azt a kevés emberséget és törvényességet is, amelyet eddig még megôrzött, és mint a farkasok, sakálok, veszett vadállatok csordája nagy dühvel rárontanak, mindnyájan gyötrik, tiporják, vonszolják, hajánál fogva fölemelik, hogy utána ismét a földre vessék, ide-oda rángatják, megtapossák újból, ütlegelik.

A legvadabb dühöngôk közt van egy fiatal, alacsony és csúnya ifjú, akit Saulnak hívnak. Arcának vadsága leírhatatlan.

A terem egyik sarkában áll Gamáliel. Ô sose vett részt az ütlegelésben, sem István szavai ellen nem tiltakozott, sem a hatalmasoké ellen. Nyilvánvaló undorodása az igazságtalan és vad jelenet miatt. Egy másik sarokban áll Nikodémus, hasonló undorral. Ô sem vett részt az elítélésben. Gamálielt nézi, akinek arca minden szónál világosabban beszél. Amikor Istvánt már harmadszor rángatják föl hajánál fogva, Gamáliel veszi bô köpenyét és a kijárat felé tart.

Saul észreveszi, és rákiált:

-- Rabbi, te elmész?!

Gamáliel nem válaszol neki, még csak feléje sem néz. Saul nyomába szegôdik:

-- Ez az ember kétszeresen bûnös, mert megtagadta a Törvényt, egy Belzebubtól megszállt szamaritánust követve, és mert ezt azután tette, hogy a te tanítványod volt!

Gamáliel továbbra sem néz feléje és hallgat. Saul akkor megkérdi:

-- Talán te is annak a Jézusnak nevezett gazembernek a követôje vagy?

Gamáliel most megszólal:

-- Még nem vagyok az. De ha Ô az volt, akinek mondta magát, és valóban sok minden emellett szól, akkor kérem Istent, hogy azzá legyek.

-- Rettenetes! -- kiáltja Saul.

-- Egyáltalán nem rettenetes. Mindenkinek azért van az értelme, hogy használja, és szabadsága, hogy éljen vele. Mindenki használja azokat az Istentôl neki adott szabadsággal és a mindenki szívébe árasztott világossággal. Az igazak, elôbb vagy utóbb, jóra használják Istennek ezt a két ajándékát, a gonoszok rosszra. -- És kimegy az udvar felé, ahol nekitámaszkodik annak az oszlopnak, amelynél Jézus megfigyelte az özvegyet, aki két fillért tett be a templom kincstárába. Saul utánamegy, és megáll elôtte.

Az ellentét kettôjük között nagyon erôs. Gamáliel magas, nemes testtartású, szépek erôsen szemita vonásai, magas homloka, szénfekete értelmes szeme, mélybeható pillantása, hosszú, egyenes, sûrû szemöldöke, hosszú és finom orra, amely hasonlít kissé Jézuséhoz. Arcának színe, finom szájszéle is Krisztuséra emlékeztet. Csak Gamáliel szakálla és bajusza, amely egykor fekete volt, most nagyon ôszül és hosszabb.

Saul ezzel ellentétben alacsony, zömök, csaknem rachitikus, rövid és vaskos, kissé görbe lábakkal, ami jól látszik, mert levetette köpenyét, és csak rövid tunikaszerû ruhát visel. Karja is rövid és izmos, mint lába, nyaka rövid és tömzsi, feje nagy, haja barna, rövid és durva, füle eláll, orra tömpe, ajka vaskos, pofacsontja kiáll és nagy, homloka domború, szeme sötét -- ököréhez hasonló, de tekintete egyáltalán nem kedves és szelíd -- de nagyon értelmes, ívelt, tömör és borzas szemöldöke alatt. Szakálla is sûrû és borzas, mint a haja, de nagyon rövid.

Rövid ideig hallgat, mereven nézve Gamálielt. Utána mond valamit halkan. Gamáliel válaszol neki tiszta, erôteljes hangon:

-- Nem helyeslem az erôszakot. Semmiféle indítóokból. Tôlem sose nyered el egyetlen erôszakos cselekedeted jóváhagyását sem. Megmondtam ezt nyíltan is, az egész nagytanács elôtt, amikor másodszor elfogták Pétert és a többi apostolt, és a nagytanács elé vitték ôket. Megismétlem ugyanazt: ,,Ha emberi terv ez a mû, magától elpusztul; ha Istentôl van, emberek nem lesznek képesek elpusztítani, de Isten lesújthat rájuk.'' Emlékezz vissza erre!

-- Védelmezed a Názáretinek ezeket a káromkodó követôit, te, Izrael legnagyobb rabbija?

-- Védelmezem az igazságot. És az azt tanítja, hogy óvatosnak és igazságosnak kell lenni az ítéletben. Ismétlem neked. Ha Istentôl jön a dolog, ellenáll; ha nem, összeomlik magától. De én nem akarom beszennyezni kezemet olyannak a vérével, aki nem érdemli meg a halált.

-- Te, te, farizeus és írástudó beszélsz így? Nem félsz a Magasságbelitôl?

-- Jobban, mint te. De gondolkozom. És emlékezem... Te még kisgyermek voltál, nem voltál még a Törvény gyermeke, és én már ebben a Templomban tanítottam annak az idônek legbölcsebb rabbijaival... és más bölcsekkel, akik nem voltak igazak. A mi bölcsességünk ezek között a falak között olyan leckét kapott, amely gondolkodóba ejtett engem egész további életemre. Korunk legbölcsebb és legigazabb emberének szeme ennek az órának emlékével zárult le, és értelme annak az igazságnak tanulmányozásával, amelyet egy gyermek ajkáról hallott, aki kinyilatkoztatta magát az embereknek, fôleg az igazaknak. Szemem továbbra is ôrködött, értelmem gondolkodott, összeegyeztetve az eseményeket és dolgokat... Én részesültem abban a kiváltságban, hogy hallhassam a Magasságbelit beszélni egy gyermek ajkán keresztül, aki késôbb egy igaz, bölcs, hatalmas, szent ember volt, és akit éppen ezekért a tulajdonságaiért halálra adtak. Akkori szavait megerôsítették a sok évvel késôbbi események, a Dánieltôl mondott idôben... Nyomorult vagyok, hogy nem fogtam fel elôbb! Hogy vártam az utolsó rettenetes jelre azért, hogy higgyek, hogy felfogjam! Nyomorult Izrael népe, amely nem értette meg akkor, és még most sem érti meg! Dániel jövendölése, és a többi prófétáké és Isten Szaváé folytatódnak, és beteljesülnek a nyakas, vak, süket és igazságtalan Izrael által, amely tovább üldözi a Messiást szolgáiban!

-- Átkozott! Te káromkodsz! Valóban nem lesz többé üdvösség Isten népe számára, ha Izrael rabbijai káromkodnak, megtagadják Jahvét, az igaz Istent, azzal, hogy felmagasztalnak egy hamis Messiást és hisznek benne!

-- Nem én káromkodom, hanem mindazok, akik gyalázták a Názáretit, és továbbra is megvetik, megvetve követôit. Te vagy a káromló, mert gyûlölöd Ôt és követôit. De igazat mondtál, hogy nincs többé üdvösség Izrael számára. De nem azért, mivel vannak izraeliták, akik az Ô nyájával járnak, hanem azért mert Izrael halálra ítélte Ôt.

-- Borzadom tôled! Elárultad a Törvényt, a Templomot!

-- Jelents fel akkor a nagytanácsnak, hogy nekem is az legyen a sorsom, mint annak, akit megkövezni készültök. Ez lesz a te küldetésed kezdete és boldog befejezése. És én bocsánatot nyerek ez által az áldozatom által azért, hogy nem ismertem és fogtam fel Istent, az Üdvözítôt és a Mestert, aki köztünk, fiai és népe között járt.

Saul haragosan, udvariatlanul elmegy, visszatér a nagytanács udvarára, amelyen még mindig kiáltozik a tömeg István ellen dühöngve. Saul csatlakozik hozzájuk, és velük együtt megy ki a Templomból, és utána a város falán keresztül a városból. Továbbra is bántalmazzák, gúnyolják, sértegetik a szerpapot, aki már kimerülten, sebektôl borítva, tántorogva megy a kivégzés helye felé.

A falon kívül van egy sziklás, teljesen elhagyatott, megmûveletlen terület. Ott gyülekeznek a hóhérok, nagy körben, amelynek közepére csak az elítéltet engedik be, akinek ruhái már cafatokban lógnak, és akinek teste sok helyen vérzik a kapott ütésektôl. Levetkôztetik, úgy hogy csak egy rövid tunika marad rajta. Mindnyájan levetik hosszú ruhájukat, s ôk is csak rövid tunikájukban vannak, mint Saul, akire rábízzák ruhájukat. Ô nem vesz részt a kövezésben, vagy azért, mert Gamáliel szavai megrázták, vagy, mert képtelen jól dobni.

A hóhérok összegyûjtik a nagy kerek köveket és a hegyes kôdarabokat, amelyekbôl bôven van ezen a helyen, és elkezdik a kövezést.

István állva fogadja az elsô köveket, megbocsátó mosollyal felsebzett ajkán. Egy pillanattal a kövezés megkezdése elôtt odakiáltott Saulnak, aki a ruhák összegyûjtésével volt elfoglalva: ,,Barátom, várlak téged Krisztus útján!''

Erre Saul odavágja: ,,Disznó! Megszállott!'' és úgy sípcsonton rúgja a szerpapot, hogy ez majdnem elesik a rúgástól és a fájdalomtól.

Miután egymás után érik testének minden részét a kövek, István térdre esik, felsebzett kezére támaszkodva, és bizonyára visszaemlékezik egy távoli jelenetre, mert azt mormolja: ,,Amint Ô megjövendölte! A korona... a rubinok... Ó Mesterem, Mester, Jézus, fogadd lelkemet!''

Újabb kôzápor zúdul megsebzett fejére, és földre teríti, a vértócsába. Miközben mindig újabb kôzápor éri, felsóhajtva mormolja: ,,Uram... Atyám... bocsáss meg nekik... ne haragudj rájuk ezért a bûnükért... Nem tudják, mit...'' A halál félbeszakítja a mondatot ajkán, egy utolsó rándulás, és úgy marad. Meghalt.

A hóhérok odamennek, és még egy rakás követ dobnak rá, mintegy eltemetve ôt a kövek alatt. Utána felöltöznek és elmennek, visszatérve a Templomba, hogy megrészegülve sátáni buzgóságuktól beszámoljanak arról, amit tettek.

Míg a fôpappal és más hatalmasságokkal beszélnek, Saul elmegy, hogy megkeresse Gamálielt. Nem találja meg azonnal. A keresztények elleni gyûlölettôl eltelve visszamegy a papokhoz, beszél velük, kér tôlük egy pecséttel ellátott pergament, amelyen a Templom felhatalmazza ôt a keresztények üldözésére. István vére dühöngôvé tette, mint a piros szín látása a bikát, vagy a nagy mennyiségû bor a részeget.

Már ki akar menni a Templomból, amikor meglátja Gamálielt a pogányok csarnoka alatt. Odamegy. Talán vitába akar szállni vele. De Gamáliel átmegy az udvaron, belép egy terembe és bezárja az ajtót Saul orra elôtt, aki dühöngve elmegy.

(10-298)


István temetése -- Ôsegyház
István temetése	Az Ôsegyház
(ApCsel 8,2)

Sötét éjszaka van. A hold is lenyugodott már, amikor Mária kilép a Getszemániban levô házacskájából Péterrel, Jakabbal, Jánossal, Nikodémussal és a Zelótával együtt. Lázár a ház elôtt várja ôket. Egy kis olajmécsessel világítják meg a köves utat. A Cedron patak mentén haladnak, félig eltakarva az ott növô bokroktól. A víz csobogása elnyomja lépteik zaját.

Mikor megérkeznek arra helyre, ahol Istvánt kivégezték, s ott hagyták a kôhalom alatt, eltávolítják holttestérôl a köveket. Teste már megkékült és megmerevedett abban az állapotban, amelyben a halál érte.

Mária is odamegy a kiszabadított testhez, és nem törôdve azzal, hogy bevérzi ruháját, segít Jakabnak és Jánosnak a test megmosásában. Megint úgy néz ki, mint a Fájdalmas Anya a Golgotán és a sírnál. A megmosott testet új ruhába öltöztetik, és egy tiszta vászonra helyezik, amelynek segítségével János és Jakab a fejnél, Péter és a Zelóta a lábnál fogva a vásznat, elindulnak visszafelé. Lázár és Mária követik ôket. Nem azon az úton mennek azonban, amelyen jöttek, hanem egy másikon, amelyik Betániába vezet.

Közben megállnak pihenni. Nikodémus ekkor elmondja, hogy a nagytanács nagyszabású üldözést tervez, s István csak az elsô a hosszú névsorban, akiket kijelöltek üldözésre, mint Krisztus követôit.

Az apostolok egyöntetû véleménye: ,,Tegyenek, amit akarnak. Mi nem hallgatunk el sem fenyegetésükre, sem óvatosságból!''

Lázár és Nikodémus azonban megjegyzik, hogy Krisztusnak egyelôre nagyon kevés papja van, és ha ezek közül megölnék a legbefolyásosabbakat: Pétert és Jakabot, a jeruzsálemi egyház püspökét, nehéz lenne megmenteni az Egyházat. Emlékeztetik Pétert arra, hogy Alapítójuk és Mesterük elhagyta Júdeát és Szamariába ment, hogy ne öljék meg, mielôtt alaposan kiképezhette volna apostolait, és hogy azt tanácsolta szolgáinak, kövessék példáját egészen addig, míg oly sokan nem lesznek, hogy a pásztorok halála miatt nem kell félni a hívek szétszéledésétôl. És ezzel fejezték be: ,,Szóródjatok szét Júdeában és Szamariában. És miután ott a hívekbôl sok pásztort neveztek ki, szóródjatok szét a földre, hogy minden nép megismerje az Evangéliumot.''

Az apostolok határozatlanok. Máriára néznek, hogy megtudják véleményét. Mária kiolvassa kérdésüket tekintetükbôl és válaszol nekik: ,,A tanács helyes. Hallgassatok rá. Ez nem gyávaság, hanem bölcsesség. Ô tanította: ,,Legyetek egyszerûek, mint a galambok, és okosak, mint a kígyók. Úgy küldelek titeket, mint bárányokat a farkasok közé. Óvakodjatok az emberektôl...''

Jakab közbevág: ,,Igen, Anya. De azt is mondta: »Amikor elfognak titeket és a kormányzók elé vezetnek, ne zavarodjatok meg, hogy mit kell válaszolnotok. Nem ti beszéltek majd, hanem az Atya Lelke beszél majd ügyetekben és bennetek.« Én itt maradok. A tanítványnak olyannak kell lennie, mint Mesterének. Ô meghalt, hogy életet adjon az Egyháznak. Minden halálesetünk egy kô lesz a nagy új Templom építésénél, az élet gyarapítása az egyetemes Egyház nagy, halhatatlan testében. Öljenek csak meg engem, ha akarnak. Az égben élve boldogabb leszek, mert Testvérem oldalánál leszek, és még több lesz hatalmam. Nem félek a haláltól. Csak a bûntôl. Nekem úgy tûnik, hogy Júdást követném, ha elhagynám helyemet, s árulóvá lennék. Jakab, Alfeus fia sose követi el ezt a bûnt. Ha el kell esnem, hôsként esem majd el, helyemen, amelyre Ô jelölt ki engem.''

Mária válaszol neki:

-- Nem hatolok be az Istenember titkába és a tiedbe. Ha Ô ezt sugallja neked, tégy így. Egyedül neki, az Istennek van joga rendelkezni. Miránk csak az tartozik, hogy mindig engedelmeskedjünk neki mindenben, hogy megtegyük akaratát.

Péter kevésbé hôsies, és kikéri a Zelóta véleményét. Lázár, aki közelükben van, hallja, és azt ajánlja:

-- Jöjj Betániába. Közel van Jeruzsálemhez, és közel van a Szamariába vezetô úthoz. Onnan indult el Krisztus sokszor, hogy elmeneküljön ellenségeitôl...

Nikodémus viszont azt ajánlja:

-- Jöjjetek az én vidéki házamba. Az biztos, és közel van mind Betániához, mind Jeruzsálemhez, és a Jerikón keresztül Efraimba vezetô út mentén fekszik.

-- Nem, az enyém jobb, mert Róma védi -- erôsködik Lázár.

-- Téged már nagyon gyûlölnek attól kezdve, hogy Jézus feltámasztott, erôteljesen bebizonyítva általa isteni természetét. Gondolj csak arra, hogy ezért határozták el halálát. Nehogy a tiedet is elhatározzák -- válaszolja neki Nikodémus.

-- És az én házamat hová teszitek? -- mondja a Zelóta -- Valójában az már Lázáré, de még az én nevemet viseli.

Mária közbelép:

-- Adjatok idôt nekem a gondolkozásra, fontolgatásra, hogy mi a legjobb. Isten nem hagy világosság nélkül. Amikor megtudom, megmondom nektek. Jelenleg jertek velem a Getszemániba.

-- Minden bölcsesség Széke, az Ige és a Világosság Anyja, mindig a mi biztos irányító Csillagunk. Engedelmeskedünk neked -- mondják együtt, mintha valóban a Szentlélek beszélt volna szívükben és ajkukkal.

Az apostolok felkelnek a fûrôl, ahol ültek, és elmennek Máriával a Getszemáni felé. Lázár és Nikodémus pedig tovább viszik István holttestét a Betánia felé vezetô úton. Titok, hogy hová viszik.

(10-308)


Gamáliel kereszténnyé lesz -- Ôsegyház
Gamáliel kereszténnyé lesz	Az Ôsegyház

Már sok év telhetett el, mert János teljes férfikorban van, erôteljesebb, arca érettebb, haja, szakálla és bajusza sötétebb színû.

Mária fon, miközben János ismét berendezi a Getszemániban levô kis ház konyháját, amelynek falait most festette fehérre, és belakkozta a fából készült dolgokat: a székeket, ajtót, a polcot, amely lámpatartónak is szolgál. Mária arca egyáltalán nem változott meg. Friss és nyugodt a tekintete. Eltûnt arcáról minden fájdalom nyoma, amit Fia halála, mennybemenetele és az elsô üldöztetések okoztak. Életkora nem hagyott bevésôdô vonásokat kedves arcán.

Az asztalon lévô lámpa világítja meg Mária kezét és haját. A konyhaajtón besüt a hold.

Hirtelenül lépések hallatszanak, amelyek mindjobban közelednek a házhoz. Valaki megáll a konyha küszöbénél. Mária felemeli fejét és a bejárat felé néz. János is odanéz és csodálkozó ,,ó'' hagyja el ajkát, miközben mindketten odasietnek. Gamáliel áll a küszöbön. Már nagyon öreg, kísértetiesen sovány; fehér ruhájában, amely szinte tündöklik a holdfényben. Koránál is inkább megtörték ôt az események és a lelkiismeret furdalás, sok más dolgon kívül.

-- Te itt, rabbi? Lépj be! Jöjj! És béke legyen veled! -- mondja neki János, aki elôtte áll, míg Mária kissé hátrább várja ôt.

-- Ha vezetsz engem... Vak vagyok... -- válaszolja az öreg rabbi, inkább a belsô sírástól, mint korától remegô hangon.

János meglepôdve, részvéttôl megindulva kérdi:

-- Vak, mióta?

-- Ó!... Régóta! Látásom azonnal gyengülni kezdett az után... az után... Igen. Az után, hogy nem tudtam felismerni az igazi Világosságot, amely eljött, hogy megvilágítsa az embereket, egészen addig, amíg a földrengés ketté nem szakította a Templom függönyét, és meg nem rázta a hatalmas falakat, amint Ô megmondta. Valóban a kettôs függönyt, amely a Templom Szentek Szentjét takarta, és még inkább az Atya Igéjének Szentek Szentjét, az Ô Egyszülöttjét, aki el volt takarva egy legtisztább emberi test függönyével, amelyet csak Szenvedése és dicsôséges feltámadása távolított el a legnehezebb felfogásúak számára is, elsôsorban az én számomra, mert valóban Ô a Krisztus, a Messiás, az Emmánuel. Ettôl a pillanattól fogva kezdett leszállni a sötétség a szememre, és mind sûrûbbé vált. Igazságos büntetés számomra. Egy ideje már teljesen vak vagyok. És azért jöttem...

János félbeszakítja:

-- Talán azért, hogy csodát kérj?

-- Igen. Egy nagy csodát. Az igaz Isten Anyjától kérem.

-- Gamáliel, én nem rendelkezem Fiam hatalmával. Ô vissza tudta adni az életet és a látást a kialudt szemeknek, a beszédet a némáknak, a mozgást a bénáknak. De én nem -- válaszolja Mária. És folytatja: -- De gyere ide, az asztal mellé, és ülj le. Fáradt vagy, és öreg, rabbi. Ne fáraszd magadat tovább! -- És Jánossal együtt részvétteljesen az asztalhoz kíséri ôt és leülteti egy székre.

Gamáliel, mielôtt elengedné kezét, tisztelettel megcsókolja, és utána kijelenti:

--Nem azt a csodát kérem tôled, Mária, hogy újra lássak. Nem. Nem kérem ezt az anyagi dolgot. Az, amit tôled kérek, minden asszony között Áldott, az a sas látása lelkem számára, hogy lássam az egész Igazságot. Nem kialudt szemem számára kérek világosságot, hanem a természetfeletti, isteni, igazi világosságot kérem, ami a bölcsesség, igazság, élet az én lelkem és a lelkiismeret furdalásoktól marcangolt és kimerült szívem számára, mert nincs békém ezektôl. Egyáltalán nem vágyakozom arra, hogy szememmel lássam ezt a zsidó világot, így... Igen. Így, makacsul fellázadva Isten ellen, aki iránta oly irgalmas volt, és még mindig az, pedig igazán nem érdemeljük meg. Sôt örülök annak, hogy nem látom többé, és hogy vakságom felszabadított engem minden kötelességemtôl a Templom és a nagytanács iránt, amely oly igazságtalan mind Fiad, mind követôi iránt. Akit látni kívánok elmémmel, szívemmel, lelkemmel az Ô, Jézus. Látni Ôt bennem, lelkemben, látni Ôt lelkileg, amint bizonyára látod Ôt te, Istennek Szent Anyja, és látja János, aki annyira tiszta, és Jakab, amíg élt, és mások, akiket segít nehéz és akadályozott szolgálatukban. Látni Ôt és szeretni ôt mindenemmel, és e szeretet által kiengesztelni minden bûnömet és elnyerni bocsánatát, hogy részem legyen az örök Életben, amelyet nem érdemlek meg... -- Lehajtja fejét karjára, amelyet az asztalra támaszt, és sír.

Mária ráteszi kezét a zokogástól rázkódó fejére, és válaszol neki:

-- Nem, nem vagy méltatlan az örök Életre! Az Üdvözítô mindent megbocsát annak, aki bánja múlt tévedéseit. Még árulójának is megbocsátott volna, ha ô megbánta volna rettenetes bûnét. És a kerióti Júdás bûne végtelen a tiédhez hasonlítva. Fontold meg. Júdás Krisztus apostola volt, oktatást nyert tôle, Krisztus mindenki másnál jobban szerette ôt, ha megfontoljuk, hogy jóllehet mindent tudott róla, mégsem vetette ki ôt az apostolok közül, hanem ellenkezôleg, az utolsó pillanatig mindent megtett, hogy a többiek ne tudják meg, ki az, aki cselt szô ellene. Az én Fiam maga az Igazság volt, és sohasem hazudott, semmiféle okból sem. De amikor látta, hogy a többi tizenegy gyanakszik, és kérdezgeti ôt a kerióti felôl, hazugság nélkül sikerült elhárítania róla gyanújukat, és nem válaszolt kérdésükre, megparancsolta nekik, hogy ne kérdezzék e felôl, hanem legyenek szeretettel testvérük iránt. A te bûnöd sokkal kisebb. Sôt bûnnek se lehet nevezni. Nem hitetlenség, hanem ellenkezôleg, túlzott hit. Te annyira hittél a tizenkét éves gyermeknek, aki beszélt hozzád a Templomban, hogy makacsul, de jó szándékkal ebbe a Gyermekbe vetetted hitedet, akinek ajkáról a végtelen bölcsességet hallottad beszélni. Vártál a jelre, hogy higgyél Benne, és lásd Benne a Messiást. Isten megbocsát annak, akinek ilyen erôs és hûséges a hite. Még inkább megbocsát annak, aki még kételkedve egy ember igazi természetében, nem akar részt venni annak igazságtalan vádolásában és elítélésében. A te lelki látásod az Igazságot illetôleg mindinkább növekedett, mióta elhagytad a nagytanácsot, mert nem értettél egyet szentségtörô eljárásával. És még inkább növekedett, amikor a Templomban állva láttad a jel beteljesedését, amire annyira vártál, amely jel a keresztény korszak megkezdôdésének a jele volt. És még inkább növekedett, amikor azokkal az erôteljes, aggódó szavakkal imádkoztál Fiam keresztjének lábánál, miután Ô már meghalt és kihûlt. Szinte tökéletessé vált, valahányszor szavaddal, vagy visszavonulásoddal megvédted Fiam szolgáit, és nem akartál részt venni az elsô vértanúk elítélésében. Hidd el, Gamáliel, minden fájdalmad, igazságos tetted, szeretetnyilvánításod növelte benned lelki látásodat.

-- Mindez még nem elég! Íme: részesültem a ritka kegyelemben, hogy megismertem Fiadat elsô nyilvános fellépése óta, attól a pillanattól kezdve, amikor nagykorúvá vált. Attól kezdve látnom kellett volna! Meg kellett volna értenem! Vak voltam és ostoba... Nem láttam, és nem fogtam fel. Még nem, és utána sem, amikor többször részesültem a kegyelemben, hogy megközelíthettem, miután már Férfi és Mester volt, és hallhattam mindig igaz és hatalmas beszédét. Nyakasan vártam az emberi jelre, a sziklák megrendülésére... És nem láttam, hogy benne minden biztos jel megvolt! És nem láttam, hogy Ô volt a szegletkô, amelyrôl jövendöltek a próféták, a Kô, amely megrázta már a világot, az egész világot, a zsidót és a pogányt, a Kô, amely megrázta a kôszíveket szavával és csodáival! Nem láttam rajta az Atya világos jelét mindabban, amit tett vagy mondott! Hogyan bocsáthatja meg nekem ezt a nagy nyakasságot?

-- Gamáliel, hiszed-e, hogy én, aki a Bölcsesség Széke, a Kegyelemmel Teljes vagyok, és aki a Bölcsesség által, aki testet vett bennem, és a nekem adott kegyelem által el vagyok telve a természetfeletti dolgok ismeretével, jó tanácsot tudok adni neked?

-- Ó! Igen, hiszem! Éppen azért, mert hiszem, hogy ez vagy, jövök hozzád, hogy világosságban legyen részem. Te, Isten Leánya, Anyja, Jegyese, aki biztosan fogantatásodtól kezdve el vagy telve az Ô bölcs világosságával, meg tudod mondani nekem, milyen úton járjak, hogy békét találjak, hogy megtaláljam az igazságot, hogy elnyerjem az igazi Életet. Annyira tudatában vagyok tévedéseimnek, annyira lever lelki nyomorúságom, hogy segítségre van szükségem ahhoz, hogy Istenhez merjek menni.

-- Amit te akadálynak ítélsz, az inkább szárny, hogy felemeljen téged Istenhez. Leromboltad önmagadat, megaláztad magadat, hatalmas hegy voltál, mélységes völggyé váltál. Tudd meg, hogy az alázatosság hasonlít a föld megtermékenyítéséhez, a legszárazabb földet elôkészíti a legjobb aratásra. Lépcsô a felmenetelhez. Sôt: lépcsô az Istenhez, aki magához hívja az alázatosat, hogy felmagasztalja, Szeretetével lángra gyújtsa, és világosságával megvilágítsa, hogy lásson. Ezért mondom neked, hogy te már a Világosságban vagy, az igazi Úton jársz az igazi Élet, Isten gyermekeinek élete felé.

-- De ahhoz, hogy részem legyen a kegyelemben, be kell lépnem az Egyházba, szükségem van a keresztségre, amely megtisztít a bûntôl, és ismét Isten fogadott fiává tesz. Én nem ellenzem ezt. Sôt! Leromboltam magamban a Törvény fiát, nem tudom többé becsülni és szeretni a Templomot. De nem akarok semmi lenni. Azért újra kell építenem múltam romjain az új embert és az új hitet. Azt gondolom azonban, hogy a tanítványok bizalmatlanok és elfogultak irántam, a kemény nyakú nagy rabbi iránt...

János félbeszakítja ôt:

-- Tévedsz, Gamáliel! Én elsônek szeretlek téged, és a legnagyobb kegyelem napjának tartom, amikor téged Krisztus nyája bárányának mondhatlak. Nem lennék az Ô tanítványa, ha nem gyakorolnám Krisztus tanítását. És Ô megparancsolta nekünk, hogy mindenkit szeressünk és értsünk meg, fôleg a leggyengébbeket, a betegeket, az eltévelyedetteket. Megparancsolta nekünk, hogy kövessük példáját. És mi Ôt mindig nagyon szeretetteljesnek láttuk a bûnbánó bûnösök vagy a tékozló fiúk iránt, akik visszatértek az Atyához, az eltévedt bárányok iránt. Magdolnától a szamariai asszonyig, Aglaetôl a rablóig mily sokat megváltott irgalmasságával! Még Júdásnak is megbocsátott volna legnagyobb bûntényéért, ha ô megbánta volna. Oly sokszor megbocsátott neki! Csak én tudom, mennyire szerette ôt, jóllehet ismerte minden tettét. Jöjj velem. Én Isten fiává és az Üdvözítô Krisztus testvérévé teszlek téged.

-- Te nem vagy a fôpap. Péter a fôpap. Péter is jó lesz hozzám, mint te? Tudom, ô egészen más, mint te.

-- Volt. De mióta látta, hogy ô maga milyen gyenge volt, egészen addig, hogy hitványul megtagadta Mesterét, többé már nem az, aki volt, hanem irgalmas mindenben mindenkivel.

-- Akkor vezess azonnal hozzá. Öreg vagyok, és már túl sokat késlekedtem. Nagyon méltatlannak érzem magamat, és féltem, hogy Jézusnak minden szolgája ugyanígy ítél meg engem. Most, hogy Mária beszéde és a tied megerôsített engem, azonnal be akarok lépni a Mester Aklába, mielôtt még megállna öreg szívem, amelyet oly sok dolog megtört. Vezess te engem, mert elbocsátottam a szolgát, aki ide vezetett, hogy ne halljon semmit. Visszatér majd a megadott idôre, de akkor én már távol leszek. Kétféleképpen. Ettôl a háztól és a Templomtól. És mindörökre. Elôször én, a lázadó fiú, elmegyek Péter házába, én, az elvesztett bárány, az örök Pásztor igazi Aklába. Utána visszatérek távoli házamba, hogy ott békében és Isten kegyelmében haljak meg.

Mária átöleli ôt, és azt mondja neki:

-- Isten adjon neked békét! Békét és örök dicsôséget, mert megérdemelted, megmutatva igazi gondolataidat Izrael vezetôinek, nem félve a következményektôl. Isten legyen veled mindenkor! Isten áldjon meg!

Gamáliel ismét Mária kezét keresi. Megcsókolja, és letérdel elôtte, kérve, hogy helyezze áldott kezét öreg, fáradt fejére.

Mária megteszi. Sôt többet tesz. Megjelöli fejét a kereszt jelével. Utána, Jánossal együtt segíti ôt lábra állni, kikíséri az ajtóhoz, és onnan nézi, amint Jánostól vezetve megy az igazi Élet felé ô, akinek emberileg vége van, de természetfeletti módon újjá van teremtve.

(10-312)


Péter búcsúja -- Ôsegyház
Péter búcsúja	Az Ôsegyház

A Zelóta házának teraszán a telihold fényénél fel és alá sétálva beszélget Péter Jánossal. Halkan beszélgetnek, közben Lázár háza felé mutogatva, ami teljesen csendes és be van zárva. Utána élénkebbé válik beszélgetésük, és tisztán lehet hallani, mit mondanak.

Péter öklével a korlátra csap, és felkiált:

-- Hát nem érted, hogy így kell tennünk? Isten nevében beszélek neked, és te hallgass rám, és ne akarj makacskodni. Az a megfelelô, ha úgy teszünk, amint mondom. Nem gyávaságból, vagy félelembôl, hanem azért hogy megakadályozzuk a tökéletes kiirtást, ami végzetes lenne Krisztus Egyházára. Már minden lépésünket követik. Biztos vagyok errôl, és Nikodémus is megerôsítette, hogy jól láttam. Azért nem maradhatunk Betániában. Nem okos ebben a házban tartózkodnunk, vagy Nikodémuséban, vagy Nikéében, vagy Anastasiáéban. Meg kell akadályozni, hogy meghaljon az Egyház vezetôi halála által.

-- A Mester sokszor biztosított téged, hogy még a pokol se lesz képes sose kiirtani és legyôzni azt -- válaszolja János.

-- Igaz. A pokol nem vesz erôt rajta, amint nem vett erôt Krisztuson sem. De az emberek igen. Amint erôt vettek az Istenemberen, aki legyôzte a Sátánt, de nem tudta legyôzni az embereket.

-- Mert nem akarta legyôzni ôket. Meg kellett váltania, és azért meg kellett halnia. És ezzel a halállal. De ha akarta volna, legyôzte volna ôket! Hányszor elmenekült mindenfajta cselvetéseik elôl!

-- Az Egyház ellen is cseleket szônek, de nem fog teljesen elveszni, feltéve azonban mindig, hogy nekünk lesz annyi eszünk, hogy meggátoljuk vezetôinek kivégzését addig, míg sok más papot nem tudunk minden fokozatban kiválasztani és kiképezni szolgálatukra. Ne áltasd magadat, János! A farizeusok, írástudók, papok és a nagytanács tagjai mindent megtesznek, hogy megöljék a pásztorokat és így szétszóródjék a nyáj. A nyáj még gyenge és félénk. Fôleg ez a palesztinai nyáj. Nem szabad pásztorok nélkül hagynunk, mert akkor sok bárányból nem lesz pásztor, amikor rájuk kerül a sor. Láttad, mennyit megöltek már. Fontold meg, a világ mennyi része vár ránk! A parancs világos volt: ,,Menjetek és hirdessétek az evangéliumot minden nemzetnek, megkeresztelve ôket az Atya, Fiú és Szentlélek nevében, tanítván ôket megtartani mind, amit parancsoltam nektek''. És nekem a tó partján háromszor megparancsolta, hogy legeltessem juhait és bárányait, és megjövendölte, hogy csak mire öreg leszek, kötnek meg, és vallom meg Krisztust véremmel és életemmel. És jó messzire innen! Ha jól értettem egyik beszélgetését Lázár halála elôtt, nekem Rómába kell mennem, és ott meg kell alapítanom a halhatatlan Egyházat. És Ô maga nem tartotta-e jónak, hogy visszavonuljon Efraimba, mert még nem fejezte be evangéliumának hirdetését? És csak a megfelelô pillanatban tért vissza Júdeába, hogy elfogják és megfeszítsék. Kövessük Ôt!

Biztosan nem mondhatod, hogy Lázár, Mária és Márta félénk teremtmények voltak. Pedig látod, hogy jóllehet a legnagyobb fájdalommal, elmentek innen, hogy elvigyék máshová az isteni Szót, amelyet itt megfojtanának a zsidók. Én, az Általa választott Fôpap döntöttem. És velem együtt a többiek: az apostolok és tanítványok ugyanúgy döntöttek. Szétszóródunk. Ki Szamariába megy, ki a nagy tenger mellé, ki Föníciába, mindig tovább nyomulva elôre, Szíriába, a szigetekre, Görögországba, a római birodalomba. Ha ezeken a helyeken a zsidó konkoly és méreg terméketlenné teszi az Úr szántóföldjét és szôlejét, máshová megyünk és más szántóföldeket és szôlôket vetünk be, ültetünk, hogy ne csak termésünk legyen, hanem bôséges legyen. Ha ezeken a helyeken a zsidók gyûlölete megmérgezi és megrontja a vizeket, hogy én, a lelkek halásza, és testvéreim ne tudjunk lelkeket halászni az Úrnak, akkor más vizekre megyünk. Okosaknak és egyúttal ravaszoknak kell lennünk. Hidd el, János!

-- Igazad van. De én Mária miatt erôsködöm. Én nem hagyhatom el, és nekem nem szabad elhagynom ôt. Ez helytelen lenne részemrôl... -- válaszolja János.

-- Te maradj! És ô maradjon, mert lehetetlen dolog lenne elszakítani ôt innen...

-- Amibe Mária sose egyezne bele. Késôbb majd csatlakozom hozzátok. Amikor ô már nem lesz többé a földön.

-- Eljössz majd. Fiatal vagy... Még sokáig élsz.

-- És Mária nagyon rövid ideig.

-- Miért? Beteg, szenved, gyenge talán?

-- Ó! Nem! Az idônek és a fájdalomnak nem volt hatalma fölötte. Ô mindig fiatal, külsôleg is és lélekben is. Nyugodt, és mondhatnám, boldog.

-- Akkor miért mondod...?

-- Mert felfogom, hogy ez a szépségben és örömben való kivirágzása annak a jele, hogy ô közelinek érzi már Fiával való egyesülését. A teljes egyesülést értem. Mert lelkileg az sose szûnt meg. Én nem emelem fel Isten titkainak fátyolát. De biztos vagyok benne, hogy ô naponta látja Fiát dicsôséges öltözetében. És ez teszi ôt boldoggá. Hiszem, hogy lélekben szemlélve Ôt, megvilágosodik a lelke és elnyeri minden jövô esemény látását, amint azt Isten ismeri. Sajátját is. Testével még a földön van, de szinte azt mondhatnám, tévedéstôl való félelem nélkül, hogy lélekben szinte mindig a mennyben van. Oly nagymértékben egyesül Istennel, hogy nem gondolom szentségtörésnek azt mondani, hogy Isten benne van, mint amikor méhében hordozta. Sôt még inkább. Amint az Ige egyesült vele azáltal, hogy Jézus Krisztussá lett, úgy most ô úgy egyesül Krisztussal, hogy második Krisztussá vált, hogy új emberséget vegyen fel, magáét Jézusét. Ha tévtant tartok, Isten ismertesse meg velem tévedésemet és bocsásson meg nekem. Ô a szeretetben él. Ez a szeretet-tûz fogja elragadni ôt a kijelölt pillanatban, fájdalom nélkül, Ôáltala, testének romlása nélkül... Csak mi fogunk fájdalmat érezni... Fôleg én... Nem lesz többé Mesternônk, Vezetônk, Vigasztalónk... És én igazán egyedül leszek...

És János, akinek hangja már remeg a visszafojtott sírás miatt, szívtépô zokogásban tör ki, amit még sose tett, még a kereszt alatt, vagy a sírnál sem. Péter is, jóllehet sokkal nyugodtabban, sírni kezd, és könnyei között kéri Jánost, hogy értesítse majd ôt, ha tudja, hogy jelen lehessen Mária átmenetelénél, vagy legalább temetésénél.

-- Megteszem, ha módom lesz rá. De nagyon kétlem. Valami azt mondja nekem bensômben, hogy amint Illéssel történt, akit tüzes szekéren égi vihar ragadott el, úgy lesz vele is. Mire észreveszem átmenetelének közeledtét, ô már az égben lesz lélekben.

-- De legalább teste itt marad. Itt maradt a Mesteré is. És Ô Isten volt!

-- Számára szükséges volt, hogy így történjék. Mária számára nem. Jézusnak feltámadásával meg kellett hazudtolnia a zsidó rágalmakat, és megjelenéseivel meg kellett gyôznie a világot kereszthalálának okáról, amit kétségbe vontak, sôt tagadtak. De Máriának nincs szüksége erre. De ha meg tudom tenni, értesítelek. Isten veled, Péter, Fôpapom és Testvérem Krisztusban. Visszatérek hozzá, mert biztosan vár rám. Isten veled!

-- És veled. És mondd meg Máriának, hogy imádkozzon értem, és bocsásson meg ismét nekem gyávaságomért az elítélés éjszakáján, amelynek emlékét nem tudom kitörölni szívembôl, s ami nem hagy nekem nyugtot... -- és könnyek csordulnak le Péter arcán, aki ezzel fejezi be: -- Legyen Anyám. Szeretô Anyja szerencsétlen tékozló fiának...

-- Nem kell ezt mondanom neki. Egy anyánál is jobban szeret téged. Szeret téged, mint Isten anyja, az Istenanya szeretetével. Ha kész volt megbocsátani Júdásnak, akinek bûne mérhetetlen volt, gondolod, hogy nem bocsátott meg neked? Béke veled, testvérem. Én megyek.

-- És én követlek téged, ha megengeded. Utoljára még egyszer látni akarom ôt.

-- Jöjj! Ismerek egy utat Getszemániba, amelyen nem látnak meg minket.

Elindulnak, és gyorsan, csendben mennek Jeruzsálem felé, az Olajfák-hegyére vezetô úton, amely legtávolabb van a várostól.

Már hajnalodik, mire megérkeznek. Belépnek a Getszemániba, s a házacska felé mennek. Mária a teraszról látja ôket, és örömkiáltásban tör ki, s lesiet, hogy találkozzék velük.

Péter, lábához esik, és a föld felé hajló arccal mondja:

-- Anya, bocsáss meg!

-- Ugyan mit? Talán vétettél valamiben? Aki nekem felfed minden igazat, nem nyilatkoztatott ki mást, csak azt, hogy méltó utódja vagy a hitben. Mint ember mindig igaz voltál, jóllehet néha indulatos. Mit kell akkor megbocsátanom neked?

Péter sír és hallgat.

János megmagyarázza:

-- Péter nem képes megnyugodni, mivel megtagadta Jézust.

-- Az a múlté. Már el van törölve, Péter. Jézus talán megkorholt?

-- Ó! Nem!

-- Kevésbé szeretetteljes volt veled, mint elôzôleg?

-- Nem. Igazán nem. Sôt...

-- És ez nem mondja neked, hogy mind Ô, mind én megértettünk téged, és megbocsátottunk neked?

-- Igaz. Mindig ugyanaz az ostoba vagyok.

-- Akkor menj, és légy nyugodt! Mondom neked, hogy mi mindnyájan, én, te, a többi apostolok és szerpapok, mind az égben leszünk, az Istenember közelében. Amennyire tehetem, megáldalak -- és amint Gamáliellel tette, Mária Péter fejére teszi kezét és megjelöli ôt a kereszttel.

Péter lehajol és megcsókolja lábát. Utána felemelkedik, sokkal nyugodtabban, mint elôbb, és János társaságában a felsô kapuhoz megy, és eltávozik. János bezárja a kaput és visszatér Máriához.

(10-319)


Mária búcsúja -- Ôsegyház
Mária búcsúja	Az Ôsegyház

Mikor Mária érezte, hogy elérkezett földi életének végére, a nagy ládába, amelyben Jézus szenvedésének ereklyéit és az Utolsó Vacsora kelyhét ôrizte, szépen összehajtva elhelyezte Jézus vérrel átitatott köpenyét, amelyet a Getszemáni kertben hagyott, valamint saját ruháját, amit a Kálvárián viselt, és Jézus nyári ruháját is. János meglátja ôt, s megkérdezi tôle:

-- Mit csinálsz, Anya?

-- Helyére tettem mindent, amit jó megôrizni. Minden emléket... Mindazt, ami tanúskodik végtelen szeretetérôl és szenvedésérôl.

János látja, hogy Mária remeg, s azt hiszi, a fájdalmas emlékek felidézése okozza ezt. De Mária megnyugtatja:

-- Ó! Nem ezért vagyok sápadt és nem ezért remegek! Nem azért, mert újra felnyitják a sebeket... Azok, valójában, sose zárultak be teljesen. Csak béke és öröm van bennem, oly fokban, mint soha... Most örvendezem, végtelen az örömöm, amint végtelen volt fájdalmam, mert érzem, hogy életem befejezôdött. Megtettem, amit meg kellett tennem. Befejeztem földi küldetésemet. A másik, az égi örökké fog tartani. Isten a földön hagyott engem, amíg én is, mint Jézusom, mindent beteljesítettem, amit be kellett teljesítenem. Ezért van bennem ez a titkos öröm...

Beteljesítettem mindent, ami az örökkévalóságtól kezdve meg volt írva, hogy beteljesítsem. A Megváltó megszülésétôl a ti megsegítéstekig, kik papjai vagytok, hogy tökéletesen kialakuljatok. Az Egyház már kialakult és erôs. A Szentlélek megvilágosítja, az elsô vértanúk vére cementként összetartja és gyarapítja, segítségemmel szent szervezetté vált, amelyet az Isten és felebarát iránti szeretet táplál, és mindinkább megerôsít... Isten meg van elégedve ezzel, és azt akarja, hogy megtudjátok az én ajkamról, amint azt is akarja, hogy megmondjam nektek: folytassátok növelését szeretetben, hogy növekedhessék a tökéletességben, számban és a tanítás erejében. Mert Jézus tanítása a szeretet tanítása. Mert Jézus életét és az enyémét is mindig a szeretet irányította és mozgatta... Azért mondom neked ezeket a dolgokat, mert te vagy a szeretet apostola, és jobban meg tudod érteni, mint mások... Mondd meg nekik, hogy szeressenek mindenkit, még üldözôiket is, hogy egyetlen dologgá váljanak Istennel, amint én voltam, egészen addig a pontig, hogy kiérdemeltem, hogy az Örök Szeretet jegyeséül választassam, hogy megfoganjam Krisztust...

Mily sok emberroncsot találtok majd az evangéliumot hirdetô utatokon! De ôket is szeressétek, mert ha átjárja ôket a szeretet, üdvözülnek. Töltsétek el ôket szeretettel! Sokszor azért romlik el az ember, mert senki sem szereti, vagy, mert rosszul szeretik...

Jegyezzetek fel mindent, amit Fiam tett és mondott. Írjátok le kedves példabeszédeit. Éljétek azokat, váltsátok valóra... Természetesen nem tudjátok megismételni minden ragyogó beszédét, de írjatok le annyit, amennyit tudtok...

Készülj fel János arra, hogy egyedül maradsz... Ne zavarjon ez meg annyira. Hallgasd meg inkább utolsó akaratomat. Amikor testem, megfosztva már az éltetô szellemtôl, békében nyugszik, ne balzsamozzátok be, mint az a zsidóknál szokásos. Nem vagyok többé zsidó, hanem keresztény... Azt akarom, hogy csak az Örök Fôpap lássa -- a megfelelô idôben -testemet. Azért ne érints meg! Már elvégeztem a tisztálkodást, és tiszta ruhát vettem fel, az örök menyegzô ruháját... Íme, betelt képességem a szeretetre. Lelkem és testem nem tudnak többet befogadni. Túlcsordul rajtuk a szeretet, és elmerülök benne, s ugyanakkor felemelkedem az ég felé, Isten felé, Fiam felé. És az Ô hangja mondja nekem:

-- Jöjj! Lépj ki! Szállj fel trónusunkhoz, a mi Háromságunk ölelésébe! -- A föld, amely körülvesz engem, eltûnik az égbôl jövô nagy fényben! Égi hangokat hallok! Eljött számomra az isteni átölelés órája, Jánosom!

(Mária mennybevitelének további részleteit lásd a ,,Tizenöt titok'' címû füzetben.)

(10-325)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)