Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Tartalomjegyzék


A XX. században élt olasz misztikusnô, Valtorta Mária magánkinyilatkoztatásokon alapuló monumentális Jézus életrajzából azok a jelenetek, tanítások, példabeszédek találhatók ebben a kötetben, amelyek a római katolikus liturgia rendje szerint a vasárnapok és a nagyobb ünnepek szentmiséinek az evangéliumában szerepelnek.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Valtorta Mária élete, írásai

A fordítások listája -- rövidítések

1. füzet -- Advent 1. vasárnapjától Nagyböjt 3. vasárnapjáig

Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok

Felhívás az éberségre

Az Emberfiának eljövetele -- éberség

Keresztelô János küldöttsége

Jézus megkeresztelkedése

Jézus megkísértése

Jézus színeváltozása

A szamariai asszony

A Templom megtisztítása

A bûnbánat szükségessége

2. füzet -- Nagyböjt 4. vasárnapjától Nagyböjt 5. vasárnapjáig

A vakon született

Jézus és Nikodémus

Lázár feltámasztása

Jézus megjövendöli megdicsôülését

A házasságtörô asszony

3. füzet -- Virágvasárnaptól Jézus Szívének ünnepéig

Jézus bevonulása Jeruzsálembe

Virágvasárnap estéjén

A betániai vacsora

Simon, szeretsz-e engem?

Az Élet Kenyere

Az elsô kenyérszaporítás

Tanuljatok tôlem...

4. füzet -- 2. évközi vasárnaptól 9. évközi vasárnapig

Az elsô tanítványok

Ördögûzés a kafarnaumi zsinagógában

Péter anyósának meggyógyítása

A csodálatos halfogás

Egy leprás meggyógyítása

Az inaszakadt

Jézus ura a szombatnak

A kafarnaumi százados

5. füzet -- 10. évközi vasárnaptól 13. évközi vasárnapig

Máté meghívása

A naimi ifjú

A tizenkét apostol kiválasztása

Magdolna megtérése

Ne féljetek!...

Jézus megszünteti a vihart

,,Kinek tartanak engem az emberek?''

Krisztus követése

A vérfolyásos asszony -- Jairus leánya

Jézus követésének feltételei

6. füzet -- 14. évközi vasárnaptól 23. évközi vasárnapig

A 72 tanítvány küldetése

A kánaáni asszony

A szenvedés elsô megjövendölése

A testvéri feddés

A süketnéma

7. füzet -- 24. évközi vasárnaptól Krisztus Király ünnepéig

Ki a legfontosabb?

Ha kezed megbotránkoztat...

A válás

A gazdag ifjú

Nemde tizen gyógyultak meg?...

Add meg a császárnak...

A Zebedeus mama kérése

A fôparancs

A két jerikói vak

A farizeusok képmutatása

Zakeus megtérése

A szegény asszony két fillérje

Az égben nem házasodnak

A világ végének jelei

Jeruzsálem pusztulásának jelei

Krisztus királysága

Mutató vasár- és ünnepnap szerint


Mutató vasár- és ünnepnap szerint
Advent 1. vasárnapja -- A	Mt 24, 37-44	Felhívás az éberségre
Advent 1. vasárnapja -- B	Mk 13, 33-37	Figyelmeztetés az éberségre
Advent 1. vasárnapja -- C	Lk 21, 25-28, 34-36	Az Emberfiának eljövetele -- éberség
Advent 2. vasárnapja -- A	Mt 3,1-12	Keresztelô János mûködése
Advent 2. vasárnapja -- B	Mk 1,1-8	Keresztelô János prédikációja
Advent 2. vasárnapja -- C	Lk 3,1-6	Keresztelô János mûködése
Advent 3. vasárnapja -- A	Mt 11,2-11	Keresztelô János küldöttsége
Advent 3. vasárnapja -- B	Jn 1, 6-8. 19-28	Keresztelô János elsô tanúságtétele
Advent 3. vasárnapja -- C	Lk 3,10-18	Keresztelô János prédikációja
Advent 4. vasárnapja -- A	Mt 1,18-25	József megvilágosítása
Advent 4. vasárnapja -- B	Lk 1, 26-38	Jézus születésének hírüladása
Advent 4. vasárnapja -- C	Lk 1-39-44	Mária meglátogatja Erzsébetet
Karácsony vigíliája -- A B C	Mt 1,1-25	Jézus ôsei -- József megvilágosítása
Karácsony, éjféli mise -- A B C	Lk 2,1-14	Jézus születése -- a pásztorok értesítése
Karácsony, hajnali mise -- A B C	Lk 2,15-20	A pásztorok hódolata
Karácsony, nappali mise -- A B C	Jn 1,1-18	Az Ige testté lett
A Szentcsalád ünnepe -- A	Mt 2, 13-15. 19-23	Az egyiptomi menekülés -- visszatérés Egyiptomból
A Szentcsalád ünnepe -- B	Lk 2, 22-40	Jézus bemutatása a templomban -- Simeon éneke -- Anna prófétaasszony
A Szentcsalád ünnepe -- C	Lk 2, 41-52	A tizenkét éves Jézus a templomban
Mária, Isten Anyja ünnepe -- A B C	Lk 2,16-21	A pásztorok Jézusnál -- a névadás
Karácsony utáni 2. vas. -- A B C	Jn 1,1-18	Az Ige testté lett
Vízkereszt ünnepe -- A B C	Mt 2,1-12	A napkeleti bölcsek
Urunk keresztsége -- A B C	A: Mt 3,13-17 B: Mk 1,12-15 C: Lk 4,1-13	Jézus megkeresztelkedése
Nagyböjt 1. vasárnapja -- A B C	A: Mt 4,1-11 B: Mk 1,12-15 C: Lk 4,1-13	Jézus megkísértése
Nagyböjt 2. vasárnapja -- A B C	A: Mt 17,1-9 B: Mk 9, 2-12 C: Lk 9,28-36	Jézus színeváltozása
Nagyböjt 3. vasárnapja -- A	Jn 4,5-42	A szamariai asszony
Nagyböjt 3. vasárnapja -- B	Jn 2,13-25	A templom megtisztítása
Nagyböjt 3. vasárnapja -- C	Lk 13,1-9	A bûnbánat szükségessége
Nagyböjt 4. vasárnapja -- A	Jn 9,1-41	A vakon született
Nagyböjt 4. vasárnapja -- B	Jn 3,14-21	Jézus és Nikodémus
Nagyböjt 4. vasárnapja -- C	Lk 15,1-3, 11-32	A tékozló fiú
Nagyböjt 5. vasárnapja -- A	Jn 11,1-45	Lázár feltámasztása
Nagyböjt 5. vasárnapja -- B	Jn 12,20-33	Jézus megjövendöli megdicsôülését
Nagyböjt 5. vasárnapja -- C	Jn 8,1-11	A házasságtörô asszony
Virágvasárnap -- körmenet -- A B C	A: Mt 21,1-11 B: Mk 11,1-10 vagy Jn 12,12-16 C: Lk 19,28-40	Jézus bevonulása Jeruzsálembe Virágvasárnap estéjén
Virágvasárnap -- mise A B C	A: Mt 26,14-27; 66 B: Mk 14,1-15,47 C: Lk 22,14-23,56	Jézus szenvedésének története
Virágvasárnap -- szenvedéstörténet -- B	Mk 14,3-9	A betániai vacsora
Nagycsütörtök -- A B C	Jn 13,1-15	Az utolsó vacsora
Olajszentelési mise -- A B C	Lk 4,16-21	,,Az Úr lelke rajtam''
Nagypéntek -- A B C	Jn 18,1-19, 42	Jézus szenvedésének története
Nagyszombat -- vigília -- A B C	A: Mt 28,1-10 B: Mk 16,1-8 C: Lk 24,1-12	Az asszonyok a sírnál
Húsvét -- A B C	Jn 20,1-9	Péter és János a sírnál
Húsvét 2. vasárnapja -- A B C	Jn 20,19-31	Jézus megjelenik az apostoloknak
Húsvét 3. vasárnapja -- A	Lk 24,13-35	Az emmauszi tanítványok
Húsvét 3. vasárnapja -- B	Lk 24,35-48	Jézus megjelenik az apostoloknak
Húsvét 3. vasárnapja -- C	Jn 21,1-19	Simon, szeretsz-e engem?
Húsvét 4. vasárnapja -- A	Jn 10,1-10	Én vagyok a kapu
Húsvét 4. vasárnapja -- B	Jn 10,11-18	Én vagyok a jó pásztor
Húsvét 4. vasárnapja -- C	Jn 10,27-30	Juhaim hallgatnak rám
Húsvét 5. vasárnapja -- A	Jn 14,1-12	Én vagyok az út, igazság és élet
Húsvét 5. vasárnapja -- B	Jn 15,1-8	Én vagyok a szôlôtô
Húsvét 5. vasárnapja -- C	Jn 13,31-35	Új parancsolatot adok nektek
Húsvét 6. vasárnapja -- A	Jn 14,14-21	Ô más Vigasztalót ad nektek
Húsvét 6. vasárnapja -- B	Jn 15,9-17	Nagyobb szeretete senkinek sincs
Húsvét 6. vasárnapja -- C	Jn 14,23-29	A Szentlélek eszetekbe juttat mindent
Mennybemenetel ünnepe -- A B C	A: Mt 28,16-20 B: Mk 16,15-20 C: Lk 24,46-53	Jézus mennybemenetele
Húsvét 7. vasárnapja -- A B C	A: Jn 17,1-11 B: Jn 17,11-19 C: Jn 17,20-26	Jézus fôpapi imája
Pünkösd, elôesti mise -- A B C	Jn 7,37-39	Aki szomjazik, jöjjön hozzám, és igyék!
Pünkösd vasárnapja -- A B C	Jn 20,19-23	Vegyétek a szentlelket!
Szentháromság vasárnapja -- A	Jn 3,16-18	Jézus küldetése
Szentháromság vasárnapja -- B	Mt 28,16-20	Az apostolok küldetése
Szentháromság vasárnapja -- C	Jn 16,12-15	Elküldöm nektek a Vigasztalót
Úrnapja -- A	Jn 6,51-58	Az élet kenyere
Úrnapja -- B	Mk 14,12-16.22-26	Az Oltáriszentség alapítása
Úrnapja -- C	Lk 9,11-17	Az elsô kenyérszaporítás
Jézus Szívének ünnepe -- A	Mt 11,25-30	Tanuljatok tôlem...
Jézus Szívének ünnepe -- B	Jn 19,31-37	Jézus szívének átdöfése
Jézus Szívének ünnepe -- C	Lk 15,3-7	Az elveszett bárány
2. évközi vasárnap -- A	Jn 1, 29-34	Nézzétek, az Isten báránya!
2. évközi vasárnap -- B	Jn 1,35-42	Az elsô tanítványok
2. évközi vasárnap -- C	Jn 2,1-12	A kánai menyegzô
3. évközi vasárnap -- A	Mt 4,12-23	Négy apostol meghívása
3. évközi vasárnap -- B	Mk 1,14-20	Négy apostol meghívása
3. évközi vasárnap -- C	Lk 1,1-4,14-21	A názáreti zsinagógában
4. évközi vasárnap -- A	Mt 5,1-12	A nyolc boldogság
4. évközi vasárnap -- B	Mk 1,21-28	Ördögûzés a kafarnaumi zsinagógában
4. évközi vasárnap -- C	Lk 4,21-30	A názáretiek haragja
5. évközi vasárnap -- A	Mt 5,13-16	Ti vagytok a föld sója
5. évközi vasárnap -- B	Mk 1,29-39	Péter anyósának meggyógyítása
5. évközi vasárnap -- C	Lk 5,1-11	A csodálatos halfogás
6. évközi vasárnap -- A	Mt 5,17-37	A törvény tökéletesítése
6. évközi vasárnap -- B	Mk 1,40-45	Egy leprás meggyógyítása
6. évközi vasárnap -- C	Lk 6,17.20-26	Négy boldogság -- négy jaj
7. évközi vasárnap -- A	Mt 5,38-48	Szeresd ellenségedet!
7. évközi vasárnap -- B	Mk 2,1-12	Az inaszakadt
7. évközi vasárnap -- C	Lk 6,27-38	Legyetek irgalmasok!
8. évközi vasárnap -- A	Mt 6,24-34	Ne aggódjatok!
8. évközi vasárnap -- B	Mk 2,18-22	Új ruha -- új bor
8. évközi vasárnap -- C	Lk 6,39-45	Vak vezetôk...
9. évközi vasárnap -- A	Mt 7,21-27	Sziklára épült ház
9. évközi vasárnap -- B	Mk 2,23-3,6	Jézus ura a szombatnak
9. évközi vasárnap -- C	Lk 7,1-10	A kafarnaumi százados
10. évközi vasárnap -- A	Mt 9,9,13	Máte meghívása
10. évközi vasárnap -- B	Mk 3,20-35	Meghasonlott ország -- Jézus anyja és testvérei
10. évközi vasárnap -- C	L 7,11-17	A naimi ifjú
11. évközi vasárnap -- A	M. 9,36-10,8	A tizenkét apostol kiválasztása
11. évközi vasárnap -- B	Mk 4,25-34	A mag fejlôdése -- a mustármag
11. évközi vasárnap -- C	Lk 7,36-8,3	Magdolna megtérése
12. évközi vasárnap -- A	Mt 10,26-33	Ne féljetek!...
12. évközi vasárnap -- B	Mk 4,35-41	Jézus megszünteti a vihart
12. évközi vasárnap -- C	Lk 9,18-24	,,Kinek tartanak engem az emberek?''
13. évközi vasárnap -- A	Mt 10,37-42	Krisztus követése
13. évközi vasárnap -- B	Mt 5,21-43	A vérfolyásos asszony -- Jairus leánya
13. évközi vasárnap -- C	Lk 9,51-62	Jézus követésének feltételei
14. évközi vasárnap -- A	Mt 11,25-30	Jöjjetek hozzám mindnyájan...
14. évközi vasárnap -- B	Mk 6,1-6	Senki sem próféta saját hazájában
14. évközi vasárnap -- C	Lk 10,1-12.17-20	A 72 tanítvány küldetése
15. évközi vasárnap -- A	Mt 13,1-23	A magvetô
15. évközi vasárnap -- B	Mk 6,7-13	Az apostolok küldetése
15. évközi vasárnap -- C	Lk 10,25-37	Az irgalmas szamaritánus
16. évközi vasárnap -- A	Mt 13,24-43	A konkolyhintô
16. évközi vasárnap -- B	Mk 6, 30-34	Az apostolok visszatérése
16. évközi vasárnap -- C	Lk 10,38-42	Márta és Mária
17. évközi vasárnap -- A	Mt 13,44-52	Kincs a szántóföldön -- halak -- gyöngy
17. évközi vasárnap -- B	Jn 6,1-15	Elsô kenyérszaporítás
17. évközi vasárnap -- C	Lk 11,1-13	Miatyánk
18. évközi vasárnap -- A	Mt 14,13-21	Az elsô kenyérszaporítás
18. évközi vasárnap -- B	Jn 6,24-35	Az égbôl jövô kenyér
18. évközi vasárnap -- C	Lk 12,13-21	Az esztelen gazdag
19. évközi vasárnap -- A	Mt 14,22-33	Jézus a vízen jár
19. évközi vasárnap -- B	Jn 6,41-51	Én vagyok az élô kenyér
19. évközi vasárnap -- C	Lk 12,32-48	Az éber szolgák
20. évközi vasárnap -- A	Mt 15,21-28	A kánaáni asszony
20. évközi vasárnap -- B	Jn 6,51-58	Az én testem valóban étel
20. évközi vasárnap -- C	Lk 12,49-53	Az apa a fiú ellen lesz
21. évközi vasárnap -- A	Mt 16,13-20	Erre a sziklára építem egyházamat
21. évközi vasárnap -- B	Jn 6,60-69	Kemény beszéd ez!
21. évközi vasárnap -- C	Lk 13,22-30	A szûk kapu
22. évközi vasárnap -- A	Mt 16,21-27	A szenvedés elsô megjövendölése
22. évközi vasárnap -- B	Mk 7,1-23	A szennyes szív
22. évközi vasárnap -- C	Lk 14,1-14	Szegények lakomája
23. évközi vasárnap -- A	Mt 18,15-20	A testvéri feddés
23. évközi vasárnap -- B	Mk 7,31-37	A süketnéma
23. évközi vasárnap -- C	Lk 14,25-33	Krisztus követése
24. évközi vasárnap -- A	Mt 18,21-35	Hányszor kell megbocsátani?
24. évközi vasárnap -- B	Mk 8,27-35	Kinek tartanak engem az emberek?
24. évközi vasárnap -- C	Lk 15,1-32	A tékozló fiú
25. évközi vasárnap -- A	Mt 20,1-16	Munkások a szôlôben
25. évközi vasárnap -- B	Mk 9,30-37	Ki a legfontosabb?
25. évközi vasárnap -- C	Lk 16,1-13	Hûtlen intézô -- a két úr
26. évközi vasárnap -- A	Mt 21,28-32	A két fiú
26. évközi vasárnap -- B	Mk 9,38-48	Ha kezed megbotránkoztat...
26. évközi vasárnap -- C	Lk 16,19-31	A dúsgazdag és a szegény Lázár
27. évközi vasárnap -- A	Mt 21,33-43	A gyilkos szôlômûvesek
27. évközi vasárnap -- B	Mk 10,2-16	A válás
27. évközi vasárnap -- C	Lk 17,5-10	A hegyeket mozgató hit -- a szolga és az úr
28. évközi vasárnap -- A	Mt 22,1-14	A királyi menyegzô
28. évközi vasárnap -- B	Mk 10,17-30	A gazdag ifjú
28. évközi vasárnap -- C	Lk 17,11-19	Nemde tizen gyógyultak meg?...
29. évközi vasárnap -- A	Mt 22,15-21	Add meg a császárnak...
29. évközi vasárnap -- B	Mk 10,35-45	A Zebedeus mama kérése
29. évközi vasárnap -- C	Lk 18,1-8	Az igazságtalan bíró
30. évközi vasárnap -- A	Mt 22,34-40	A fôparancs
30. évközi vasárnap -- B	Mk 10,46-52	A két jerikói vak
30. évközi vasárnap -- C	Lk 18,9-14	A farizeus és a vámos
31. évközi vasárnap -- A	Mt 23,1-12	A farizeusok képmutatása
31. évközi vasárnap -- B	Mk 12,28-34	A fôparancs
31. évközi vasárnap -- C	Lk 19,1-10	Zakeus megtérése
32. évközi vasárnap -- A	Mt 25,1-13	A tíz szûz
32. évközi vasárnap -- B	Mk 12,38-44	A szegény asszony két fillérje
32. évközi vasárnap -- C	Lk 20,27-38	Az égben nem házasodnak
33. évközi vasárnap -- A	Mt 25,14-30	Talentumok
33. évközi vasárnap -- B	Mk 13,24-32	A világ végének jelei
33. évközi vasárnap -- C	Lk 21,5-19	Jeruzsálem pusztulásának jelei
34. vagy utolsó évközi vas. -- A	Mt 25,31-46	Krisztus király
34. vagy utolsó évközi vas. -- B	Jn 18,33-37	Krisztus királysága
34. vagy utolsó évközi vas. -- C	Lk 23,35-43	,,A zsidók királya''


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû füzetek (1-7) elektronikus változata. A füzetek a Vallás és Élet Kiadó gondozásában jelentek meg, kéziratként. Az elektronikus változat a Jézus Társasága magyarországi tartományfônökének az engedélyével készült. A programot lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Jézus Társasága Magyarországi Tartományáé.

Számos evangéliumi olvasmányhoz csak utalás tartozik, és sok közülük eddig még nem publikált kötetekben találhatók. Mihelyst azok a kötetek a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár államányában lesznek, egy újabb kiadásban az összes utaláshoz hozzárendeljük a megfelelô szövegrészt.


Valtorta Mária élete, írásai

Élete

Valtorta Mária, ez a kivételes, rendkívüli adottságokkal megáldott egyéniség, megelevenedik elôttünk Önéletrajzában, amelyet 1943-ban fejezett be, mielôtt látomásai megkezdôdtek volna. A további idôszak eseményeit más írásos adatok és személyes tanúbizonyságok segítségével állította össze a szerzô.

Mária 1897. március 14-én született Casertában, ahol lombardiai származású szülei akkor éltek. Apja, József (1862--1935) alhadnagy a Cavallereggi Guide 19. regimentjében. A géppuskás osztag vezetôje szelíd, szeretetreméltó egyéniség. Anyja, Fioravanzi Izisz (1861--1943) viszont kemény, szigorú természetû asszony. A francia nyelv tanárnôje.

Születésekor Mária életveszélyben volt. Utána pedig egy szenvedélyes, szerencsétlen természetû dajkára bízták. Egyetlen gyermek maradt. Anyja elôzôleg elvesztett egy fiúgyermeket, néhány órával születése után, pedig nagyon vágyódott egy fiúra.

Alig volt 18 hónapos, amikor családja a romagnai Faenzába költözött, majd pedig 1901-ben Milánóba.

A lombard fôvárosban, négy és féléves korától az Orsolyiták óvodájába járt. Itt találkozott elôször Istennel, és ébredt fel benne ,,a vágy, hogy azáltal vigasztalja meg Jézust, hogy hasonlóvá válik hozzá a szenvedésben, amit önként, szeretetbôl szenved el.''

Hétéves korában, 1904-ben a Marcella nôvérek intézetébe iratták be. Itt kezdte el elemi iskolai tanulmányait. Azonnal kitûnt értelmességével, és osztályelsô lett. 1905-ben részesítette ôt a bérmálás szentségében Andrea Ferrari bíboros, akit ma már ,,Isten Szolgája''-ként tisztelnek, mert elkezdték boldoggáavatását.

1907 szeptemberében a Valtorta család Vogherába ment lakni, mert oda helyezték az apa ezredét. Mária itt a városi iskolába került, és hetente egyszer franciát is tanult a Franciaországból elûzött nôvérektôl. 1908-ben járult elsô áldozáshoz, amin nagy szomorúságára apja nem vehetett részt, mert anyja fölöslegesnek ítélte jelenlétét.

Az anya zsarnoksága és az apa engedékenysége következtében Mária 1909 márciusában kollégiumba került.

Mária pompásan érezte magát az Irgalmas Nôvérek kollégiumában, ahol öt iskolaévet végzett el négy naptári év alatt, 1913 februárjáig.

Nagylelkûség, határozottság, kitartás és hûség jellemezték. Szerette a tanulást, a rendet és az engedelmességet. Ezért mintaképként emlegették.

Az anya azonban ismét beleavatkozott leányának életébe, és Technikumba iratta be, holott neki semmi érzéke se volt a matematikához. Nem is kerülhette el az ,,ünnepélyes bukást:'' A klasszikus tananyagban azonban jónak bizonyult, és leérettségizett.

A kollégiumban buzgón vett részt az utolsó lelkigyakorlaton, ,,mert tartós gyümölcsöt akart belôle meríteni, hogy programja legyen egész világi életére''. Az Úr tudtára adta Máriának, ,,milyennek kell lennie életének Istenben, Istennel való kapcsolatában, hogy megfeleljen Isten akaratának.''

1913 tavaszán a Valtorta család Firenzébe költözött, mert az apa, egészségi okokból, nyugalomba vonult. Mária gyakran fölkereste apjával a város szép helyeit. Odahaza, saját elhatározásából, folytatta az elôbbi, kollégiumi életet. Anyja azonban igyekezett gátolni ôt ebben, vallásellenes oktatásaival.

Firenzében Mária megismerkedett egy szép, gazdag és mûvelt fiatalemberrel: Robertóval. Szerették is egymást, néma, türelmes, tisztelô szeretettel. A könyörtelen anya azonban már csírájában elfojtotta ezt a gyöngéd érzelmet.

Hasonló sorsra jutott kilenc évvel késôbb egy katonatisztnek készülô ifjúhoz, Márióhoz fûzôdô kapcsolata is.

1916 tavaszán, ,,az elkeseredés és sóvárgás szörnyû idôszakában'', az Úr egy álommal vonzotta magához. Ez az álom elevenen megmaradt Mária emlékezetében. Álmában, amely világosan elôrevetítette írói tevékenységének evangéliumi témáját, Jézus sietett Mária segítségére. Úgy ébred fel, mint akit ,,valamilyen, nem földi eredetû fény világított meg.''

A világtól való elvonulás ideje azonban még távol volt. 1917-ben Valtorta Mária az irgalmasszívû ápolónôk sorába lépett, és tizennyolc hónapon át mûködött ápolónôként a firenzei katonai kórházban. Azt kérte, hogy közkatonákat ápolhasson és ne tiszteket, mert azért ment, ,,hogy a szenvedôket szolgálja, nem pedig, hogy kacérkodjon vagy férjet találjon.'' A felebaráti szeretet gyakorlása közben úgy érezte, hogy mindinkább közeledik Istenhez.

Egy váratlan esemény jelezte fokozatos föláldozásának kezdetét. 1920. március 17-én anyja társaságában ment az utcán, amikor egy hitvány gyerek, egy ágyból kitört vasrúddal teljes erôbôl hatbavágta. Mária három hónapig nyomta az ágyat. Ez mintegy ízelítô volt késôbbi betegségébôl.

Ugyanennek az évnek októberében, szüleivel Reggio Calabriába utazott, vendégségbe, Belfanti nevû unokatestvéreihez, akik hatalmas szállodák tulajdonosai voltak.

Lelke ismét erôre kapott az ottani táj csodálatos természetvilágában. Egészséges tanulási kedve is kielégült unokatestvére, Klotild, ,,gyönyörû könyvgyûjteményében''. Klotild ,,igen mûvelt nô volt'', és ki tudta válogatni a stílus és cselekmény szempontjából legkiválóbb könyveket.

Az Úr, ez alkalommal, egy könyvet használt fel, hogy ismét hatalmas lökést adjon neki. Fogazzaro Antal: A Szent címû könyve kitörölhetetlen jegyet nyomott szívébe; méghozzá jó jegyet.

Itt Mária ismét tapasztalta a már elôbb is jelentkezett furcsa érzést, ,,mintha ujjaiból hosszú, igen hosszú szálak indulnának ki, amelyek kinyúlnak a végtelen térbe, és ott összekapcsolódnak a többi hozzá hasonló szálakkal'', amelyek más személyektôl indultak ki, mintegy óhajtva az összefonódást.

Reggióban ezenkívül újból kivirágzott Szent Ferenc iránti rajongása, ami lelkiségének állandó jellemvonása lesz.

De ugyanitt omlott össze Márióval való jegyessége, anyja mesterkedései következtében. 1922. augusztus 2-án visszautazott Firenzébe, és még két évig maradt ott, öszetörten ,,keserû emlékei'' miatt.

A család 1924 szeptemberében végleg Viareggióba költözött, a késôbb megvett kis házba. Mária Viareggióban is folytatta visszavonult életét. Néha kisétált a tengerhez és a fenyvesbe, vagy a bevásárlások ürügyével ment el hazulról. Ezek a bevásárlások lehetôvé tették rövid látogatásait a szentségi Jézusnál anélkül, hogy magára vonta volna miattuk anyja villámait.

A Gyermek Jézusról nevezett Szent Teréz példáján felbuzdulva, akinek Egy lélek története címû könyvét egyhuzamban olvasta végig, 1925. január 28-án áldozatul kínálta fel magát az irgalmas Szeretetnek, s ezt a felajánlást ezentúl mindennap megújította.

E pillanattól kezdve Jézus iránti szeretete mérhetetlenül megnôtt, úgyannyira, hogy saját szavaiban és tetteiben Jézus jelenlétét érezte. Fûtötte a vágy, hogy Istenének szolgáljon. Ezért szeretett volna belépni Szent Pál Társaságába, de meg kellett elégednie ,,egy alázatos, elrejtett, egyedül Isten által ismert apostolkodással, amelynek lendítôi inkább a szenvedés, mint a cselekvés voltak.''

Azonban, 1929 decemberétôl kezdve, amikor belépett a Katolikus Akcióba, mint a leányok kulturális küldöttje, nyilvánosan is a lelkek javának szentelhette magát. Munkáját odaadóan végezte, és az általa tartott elôadások egyre több hallgatót vonzottak a nem-hívôk közül is.

Közben az a nagy elhatározás érlelôdött meg benne, hogy áldozatul ajánlja fel magát az isteni Igazságosságnak is, és erre ,,egy még tisztább, még önmegtagadóbb élettel készült fel''. Már jóval elôbb szüzességi, szegénységi és engedelmességi fogadalmat tett. Az új felajánlás 1931. július 1-én történt. E naptól kezdve egyre kevésbé kímélték a testi és a lelki szenvedések.

1933. január 4-e volt az utolsó nap, amelyen Mária, végtelen erôlködéssel, utoljára ki tudott menni a házból. 1934. április 1-tôl kezdve pedig többé nem kelt föl az ágyból. Ekkor vette kezdetét ,,erôs szeretet-elragadtatásban'' hosszú, tevékeny betegsége.

Eszköz lett Isten kezében. Küldetése ez volt: ,,Szenvedni, engesztelni és szeretni''.

Ebben az idôszakban, pontosan 1935. május 24-én lépett a Valtorta ház szolgálatába Diciotti (ejtsd: dicsotti) Márta, aki hûséges társnôje lett Máriának, ,,hallgatója'' írásainak, szeretô gondozója és segítôje haláláig, halála után pedig emlékei ôrzôje. (Azóta már ô is meghalt.)

A vigasztaló tényt, hogy barátságos személy került melléje, mély fájdalom követte: egy hónap múlva, június 30-án meghalt az apja.

Az apa ,,mindig türelemmel, szelíden és szeretettel végezte kötelességét, megbocsátotta a sérelmeket, jóval viszonozta a rosszat, leküzdötte irtózatát az iránt, aki ôt félreismerte és minden percben megsebesítette.'' (Célzás feleségére.)

Mária élet-halál közé került fájdalma miatt, hogy nem lehetett apja mellett, annak utolsó pillanataiban, sôt még halottként sem láthatta ôt.

Az anya a ,,késôn ébredt szeretet ostoba megnyilvánulásai'' után még kegyetlenebbé és zsarnokibbá lett, mint elôbb. ,,Az, hogy teljesen önmaga urává vált, megzavarta az eszét.'' Mária pedig, betegágyán, tovább szenvedett és szeretett. Egyre jobban átadta magát Isten akaratának. Vigasztalta a bánkódókat, helyes irányba terelte a lelkileg tévelygôket, elfogadta a bekövetkezô idôkre vonatkozó fájdalmas figyelmeztetéseket, és mindenben kimutatta jellemének férfias erejét, és Istenre irányult elméjének éles felfogását.

1942 táján Valtorta Máriát meglátogatta Romualdo M. Migliorini (ejtsd: miljorini) atya, a Szerviták rendjébôl. Lelki-vezetôje lett és négy éven át az is maradt.

Migliorini atya kérésére, 1943-ban, Mária beleegyezett önéletrajzának megírásába, azzal a kikötéssel, hogy lelke teljes föltárásával elmondhat minden jót és minden rosszat.

Alighogy befejezte önéletrajzát, megkezdôdtek látomásai, és ezzel kapcsolatos írói tevékenysége. Néhány év leforgása alatt, egyhuzamban tizenötezer füzet-oldalt írt tele, amit csak most kezdenek egyetemesen elismerni, mint tudományos és irodalmi alkotást. Mindezt az események és személyek által okozott kimondhatatlan testi-lelki szenvedések között vetette papírra, minden tekintetben kedvezôtlen körülmények között.

A felajánlások sora még nem ért véget. 1949. április 18-án Mária felajánlotta Istennek azt az áldozatot, hogy nem éri meg mûve jóváhagyását, és ezt megtoldotta még értelme értékes odaajándékozásával is.

Az Úr elfogadta felajánlását. Amikor ugyanis Mária látta a mû elgáncsolását, fokozatosan magába zárkózott, 1956-tól pedig lelkileg elszigetelôdött környezetétôl.

Amikor teljesen munaképtelenné vált, akkor is megôrizte tiszta, derûs külsejét. Nyugodtan ült ágyában, mint egy nagy gyermek, akinek arra is szüksége van, hogy megetessék, de sohasem kért semmit sem.

A házban Diciotti Mártán kívül más nem lakott, mert 1943-ban Mária anyja is meghalt. Máriának kevés látogatója akadt, baráti köre is megritkult. Mária csendben hunyt el, 1961. október 12-én, fél tizenegykor, életének 65., betegségének 28. évében.

1944-bôl származó egyik írásában olvassuk, hogy az Úr azt mondta neki: ,,Milyen boldog leszel, amikor majd észreveszed, hogy az én világomban vagy, és hogy úgy érkeztél ide a szegény világból, hogy észre sem vetted. Egy látomásból kerültél át a valóságba, mint a kisgyermek, aki anyjáról álmodik, és arra ébred, hogy anyja szívére szorítja. Így teszek majd én is veled.''

Halálos ágyához a Szervita harmadrend társigazgatóját hívták. Mária ugyanis tagja volt mind a Szervita, mind a ferences harmadrendnek. Abban a pillanatban, amikor a pap kimondta a lelket buzdító szavakat: ,,Távozz el, keresztény lélek, ebbôl a világból'', Mária lehajtotta fejét, és meghalt. Valóban az engedelmesség testtartása volt ez, engedelmes életében a legutolsó.

Holttestét ugyanabban a szobában, ugyanazon az ágyon ravatalozták fel, amely tanúja volt szenvedéseinek, munkásságának, felajánlásainak és halálának. Már évekkel elôbb elkészítette halotti ruháját, a keresztelési kendôt, amely fejét fogja takarni, leírta a mondatot, amit majd a kis gyászlapra kell nyomtatni: ,,A szenvedést befejeztem, de szeretni nem szûnöm meg''.

A gyérszámú, de megilletôdött látogatók megcsodálhatták jobb kezének fehérségét -- annak fáradhatatlan kezét, aki magát ,,az Úr írótollának'' nevezte -- míg bal keze lassan elkékült. Térdei pedig, amelyek íróasztalul szolgáltak, kissé hajlottnak látszottak még most is, hogy igazi pihenôre tért.

Október 14-én temették el, korán reggel, egyszerûen, amint már régen meghagyta.

A Szent Paulinusz plébániatemplomban végzett beszentelési szertartás után, rövid autósor kísérte a holttestet a Misericordia temetôbe.

Tíz évvel késôbb, 1971. október 12-én exhumálták a maradványokat. Ezeket különleges kezelésnek vetették alá, hogy megmaradásukat biztosítsák, majd ugyancsak a viareggiói temetôben, családi sírban helyezték el. Azonban 1973. július 2-án átvitték a firenzei Santissima Annunziata templomba, és a Szervita atyák káptalani kápolnájában temették el.

Írásai

Valtorta Mária írásainak legnagyobb részét mindenféle nehézségek között adták ki. Nem kísérte hírverés, mégis, csodálatos módon, csöndben terjed Olaszországban és szerte a világon, és beérnek a teljes áldozat lelki gyümölcsei.

Írásai kb. tizenötezer füzetoldalnyit tesznek ki kézírásban. Ezeket fôleg 1943. április 23-a és 1947. április 27-e között vetette papírra, kis részüket pedig 1948 és 1951 között.

A tizenötezer oldalt kedvezôtlen idôkben és körülmények között (háború, kitelepítés, nélkülözések, betegség és mindenfajta megpróbáltatás közepette) írta. Nem készített elôzetes vázlatokat vagy piszkozatot, hanem közvetlenül, azonnal írta tele a 122 füzetet, minden átnézés, újra fogalmazás vagy javítgatás nélkül. Nem álltak rendelkezésére tudós személyek vagy megfelelô könyvek, a Szentírás és X. Pius Katekizmusa kivételével.

Valtorta Mária néha még a fejezetek sorrendjét is csak késôbb jelezte.

Mûveinek majdnem kétharmad részét alkotja az a hatalmas elbeszélô és tudományos mû, amely a Boldogságos Szûz Mária születésével kezdôdik, majd kibontakozik Jézus elrejtett életén, nyilvános mûködésén, szenvedésén, halálán és feltámadásán keresztül, és a Szûzanya mennybe való felvételével fejezôdik be.

A mû olasz címe: Il Poema dell'Uomo-Dio, és jelenleg tíz kötetre osztva kapható. Lefordították már a teljes mûvet franciára, spanyolra, folyamatban van (1989 elején) a német és az angol fordítás kiadása, terbevették a magyar kiadást is. Részletei megjelentek már a magyaron kívül sok más nyelven is.

A nagy Jézus életrajzon kívül kiadták Valtorta Mária Önéletrajzát, Szent Pálnak a rómaiakhoz írt levelének magyarázatát, a korabeli mise leckéinek magyarázatát, és egyéb írásainak gyûjteményét, három vaskos kötetben. Tervezik leveleinek kiadását is.

Valtorta Mária mindig kifejezetten isteni eredetûnek tartotta látomásait és a diktálásokat. Sohasem fáradt bele annak hangoztatásába, hogy ô csak ,,eszköz'', ,,szerszám'', ,,toll'' Isten kezében.

A tanúk, de fôleg Diciotti Márta kijelentik, hogy Mária bármely pillanatban hozzáfogott az íráshoz, ágyban ülve, térdén a füzettel, kegyetlen szenvedések között is, mégis a legnagyobb természetességgel és minden feltûnô jel nélkül. Félbe lehetett ôt szakítani minden semmiségért, és utána könnyedén folytatta munkáját.

,,Állíthatom -- olvassuk Valtorta Mária egyik nyilatkozatában -- hogy semmiféle emberi forrásmunka nem állt rendelkezésemre ahhoz, hogy megtudhassam, mit is írok, és gyakran azt sem értem, amit leírok.''

Bár adódtak ellenvélemények és harcos hangok is, Valtorta Mária írásait magasrangú hittudósok és világi személyek szóban és írásban egyaránt elismerték. Különösen mûveinek eredetiségét es páratlan mivoltát hangsúlyozták, és azt, hogy tökéletes összhangban állnak a katolikus Egyház tanításaival. Azt is kiemelték, hogy mûve nem arányos emberi tudásához, bár elismerik az írónô értelmi képességeit, emlékezô tehetségét, mûveltségét, kitartását, minden lelki és szellemi adottságát. Nem tartják azonban lehetségesnek, hogy annyi pontos ismeret és oly mély tudás lett volna benne fölhalmozódva.

XII. Pius pápa, 1948-ban, amikor átnézte a kéziratot, kijelentette az azt bemutató teológia-tanárnak, Corrado Berti atyának: ,,Adják ki ezt a mûvet úgy, amint van, anélkül, hogy nyilatkoznának rendkívüli vagy kevésbé rendkívüli eredetérôl. Aki elolvassa, majd megérti.''

Híres szentírástudósok és hittudósok is elismerôleg nyilatkoztak róla: Bea bíboros, Gabriele A. Allegra, Felice Cappello S. J., Alfonso Carinci és Msgr. Gabriele Roschini.

Jézus, 1943. augusztus 23-án ezt mondta Máriának: ,,Józanságra van szükség ajándékom használatában. Nem nyílt és zajos, hanem lassú és fokozatosan terjedô, névtelen terjesztésre. Amikor kezed békében megnyugszik a dicsôséges feltámadásra várva, akkor, és csak akkor fogják említeni nevedet.''


A fordítások listája -- rövidítések

A látomások alapján készült, II Poema dell'Uomo-Dio címû, tízkötetes Jézus életrajzból és Valtorta Mária egyéb feljegyzéseibôl, 1991 január 1-ig a következô részletek jelentek meg a

VALLÁS ÉS ÉLET kiadásában (zárójelben az idézésnél használt rövidítés):

Tizenöt titok (TT) -- Rózsafüzér titkok 60 oldal

Mária élete (M) és Üdvözlégy Mária (Ü) -- 16 füzetben, 710 oldal

A Keresztelô (K) 72 oldal

Péter (Pt) -- 7 füzet, 342 oldal

Tíz apostol: Júdás és Jakab (JJ), János (J), András (A), Simon (S), Tamás (Ta), Máté (Mt), 	Jakab, Zebedeus fia; Fülöp és Bertalan, 6 füzet, 312 o.

Kerióti Júdás (Jd) -- 13 füzet, 594 oldal

A nôtanítványok (N) -- 92 oldal

Tízparancs (T) 49 oldal

A hegyi-beszéd (H) 60 oldal

Példabeszédek (P) -- 12 füzet, 488 oldal

Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok (E) amelyek más füzetekben nem szerepelnek, -- 7 füzet, 	319 o.

Jézus csodái (Jcs) 4 füzet, 210 oldal

Jézus és a gyermekek (Gy) 6 füzet, 307 oldal

A betlehemi pásztorok (Bp) 72 oldal

Jézus, a szegények barátja (Jszb) 4 füzet, 222 old.

Lázár (L) 100 oldal

Jézus gazdag barátai (Jgb) 2 füzet, 146 oldal

Gamáliel (G) 49 oldal

Mária Magdolna (MM) (Jb 1) 100 oldal

Jézus és a bûnbánók (Jb) 3 füzet 210 oldal

Jézus és a pogányok (Jp) 5 füzet, 274 oldal

Jézus és a gyászolók (Jgy) 60 oldal

Az Utolsó Vacsora (UV) és Jézus szenvedése (Jsz) 2 füzet, 140 oldal

Feltámadt! (F) és Az Apostolok keresztútja (Ak) 84 oldal.

Utolsó oktatások (Uo) és Az Ôsegyház (Ô) 88 oldal

A Szeretet vértanúi (Sz) 88 oldal

Valtorta Mária (V) 4 füzet, 188 oldal

Rövidítések

A	Tíz apostol: András
Ak	Az Apostolok keresztútja
Bp	A betlehemi pásztorok
E	Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok, amelyek más füzetekben nem szerepelnek
F	Feltámadt!
G	Gamáliel
Gy	Jézus és a gyermekek
H	A hegyi-beszéd
J	Tíz apostol: János (J)
Jb	Jézus és a bûnbánók
Jcs	Jézus csodái
Jd	Kerióti Júdás
Jgb	Jézus gazdag barátai
Jgy	Jézus és a gyászolók
JJ	Tíz apostol: Júdás és Jakab
Jp	Jézus és a pogányok
Jsz	Jézus szenvedése
Jszb	Jézus, a szegények barátja
K	A Keresztelô
L	Lázár
M	Mária élete
MM	Mária Magdolna
Mt	Tíz apostol: Máté (Jakab, Zebedeus fia; Fülöp és Bertalan)
N	A nôtanítványok
Ô	Az Ôsegyház
P	Példabeszédek
Pt	Péter
S	Tíz apostol: Simon
Sz	A Szeretet vértanúi
T	Tízparancs
Ta	Tíz apostol: Tamás
TT	Tizenöt titok -- Rózsafüzér titkok
Ü	Üdvözlégy Mária
Uo	Utolsó oktatások
UV	Az Utolsó Vacsora
V	Valtorta Mária

A fejezetek végén található zárójeles számok közül az elsõ az olasz kiadás kötetszáma, a második annak oldalszáma. Az egyéb hivatkozások a füzetek oldalszámára vonatkoznak. Az elektronikus kiadásban természetesen nem érvényesek ezek az oldalszámok, ellenben egy jellemzõ szó segítségével könnyen megtalálhatók. A hivatkozott olasz kiadás:

IL POEMA DELL'UOMO-DIO, In 10 volumi, Scritti di

Maria Valtorta, Edizoini Pisani, Edizione dell'anno santo 1975, Emilio

Pisani, Stampa della Tipografia Editrce M. Pisani, Isola del Liri


Vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok

A következô oldalakon a vasárnapi és ünnepnapi evangéliumok szövegeit gyûjtöttük össze Valtorta Mária nagy Jézus életrajzából. Ezeknek nagy részét feldolgoztuk már az eddig kiadott füzetekben, s itt nem ismételjük meg, csak utalunk rá, hol található meg. A Példabeszédek és a Mária-élete sorozatnál az elsô szám a füzet sorszámát jelenti, a további számok az oldalszámokat.

Kevés kivétellel minden evangélium szerepel Valtortánál. A kivételek fôleg Keresztelô Szent Jánossal kapcsolatosak.

Azok számára, akiknek nincsenek meg az elôzô kiadványok, ha kellô számú rendelést kapunk, függelékként újranyomjuk azokat az evangéliumokat, amelyek a Hegyi-beszéd, Utolsó oktatások, Példabeszédek és a Mária élete sorozatban jelentek meg. Ez a szinte teljes egészében szükséges Tizenöt titok, Utolsó vacsora és Feltámadt! füzetekkel együtt tizenegy füzetet tesz majd ki.

Az egyes füzetek tartalomjegyzékében csak azokat az evangéliumokat soroljuk fel, amelyek szövege megtalálható az illetô füzetben. Az utolsó füzet végén van egy általános tartalomjegyzék és egy szentírási hely szerinti jegyzék is.

Kôvári Károly S. J.


Felhívás az éberségre

Advent 1. vasárnapja -- A	Mt 24, 37-44

Miután Jézus a világ végének jeleirôl beszélt, így folytatja:

Ami a napot és a pontos órát illeti, azt senki sem ismeri, még az Úr angyalai sem, hanem egyedül csak az Atya. Amint Noé idejében volt, úgy lesz az Emberfiának eljövetelekor is. A vízözönt megelôzô napokban az emberek ettek, ittak, nôsültek, férjhez mentek anélkül, hogy törôdtek volna a jellel, egészen addig, míg Noé bement a bárkába, és megnyíltak az ég csatornái, és a vízözön elborított minden élôlényt és minden dolgot. Így lesz az Emberfiának eljövetelekor is. Akkor két ember lesz egymás mellett a földeken, és az egyiket felveszik, a másikat ott hagyják. Két asszony akar a malomba menni, és az egyiket felveszik, a másikat ott hagyják. Ezt teszik a haza ellenségei, és még inkább az angyalok, akik elválasztják a jó magot a konkolytól. Nem lesz idejük arra, hogy felkészüljenek a Krisztus elôtt rájuk váró ítéletre.

(A következô részlet megjelent a Példabeszédek 478. oldalán)

Virrasszatok azért, mert nem tudjátok, mely órában jön el Uratok. Fontoljátok meg: ha a család feje tudná, melyik órában jön a rabló, virrasztana, és nem engedné kifosztani házát. Azért virrasszatok és imádkozzatok, legyetek mindig készek eljövetelére anélkül, hogy szívetek elernyedne a mindenféle visszaélés és mértéktelenség következtében, és lelketek szétszóródna és eltompulna a mennyei dolgok iránt a földi dolgokra fordított túlságos gond miatt. Nehogy a halál váratlanul érjen titeket, amikor nem vagytok felkészülve rá. Mert ne felejtsétek el, mindnyájatoknak meg kell halnotok. Minden embernek meg kell halnia, bárkinek született is. Ennél a halálnál eljön mindegyiktekhez Krisztus, és megítél titeket. Ez az ítélet megismétlôdik egyetemesen az Emberfiának ünnepélyes eljövetelekor.

(9-158-159)

Advent 1. vasárnapja -- B	Mk 13, 33-37

Figyelmeztetés az éberségre

(Valtorta leírása szerint ez a figyelmeztetés nem a világ végével kapcsolatos, mint Márknál, hanem egy jóval korábbi beszédsorozatnak a részlete.) Megtalálható a ,,Példabeszédek'' 4: 145-147. oldalán.


Az Emberfiának eljövetele -- éberség

Advent 1. vasárnapja -- C	Lk 21, 25-28, 34-36

Miután Jézus a Templom pusztulásának és a világ végének megelôzô jeleit ismertette, így folytatja (ez a rész megelôzi az elôzô oldalon levô szöveget).

És rögtön ezeknek az utolsó napoknak megpróbáltatásai után, amit hallottatok -- az idônek és világnak végérôl beszélek már és a csontok feltámadásáról, amelyrôl a próféták beszéltek (vö. Ez 37,1-14) -- a nap elhomályosul, és a hold többé nem világít, és az ég csillagai lehullanak, mint a szôlôszemek a túlérett szôlôfürtrôl, amelyet a szélvihar megráz; és az ég erôi megremegnek. És akkor az elsötétült égen megjelenik az Emberfiának tündöklô jele, és sírni fog a föld minden nemzete, és az emberek meglátják az Emberfiát, amint eljön az ég felhôin, nagy hatalommal és dicsôséggel. És Ô megparancsolja angyalainak, hogy arassanak és szüreteljenek, és válasszák el a konkolyt a búzától, és vessék a szôlôfürtöket a taposókádba, mert eljön Ádám magja nagy összegyûjtésének az ideje, és többé nem lesz szükség arra, hogy megôrizzék a kis szôlôfürtöket vagy a vetômagokat, mert többé nem folytatódik az emberi nem a kihalt földön. És megparancsolja majd angyalainak, hogy a trombiták erôs hangjával gyûjtsék össze a választottakat a négy világtájról, az ég egyik végétôl a másikig, hogy az Isteni Bíró oldalán állva vele együtt ítéletet mondjanak az utolsó élôk és a föltámadottak fölött.

(9-158)

Advent 2. vasárnapja -- A	Mt 3,1-12

Keresztelô János mûködése

Valtorta Mária részletesen leírja Keresztelô János külsejét és a vidéket -- lásd Jézus megkeresztelésénél, a 18. oldalon, de szavait nem írja le, mert -- mint mondja -- a Szentírás hûségesen megörökítette azokat.

Advent 2. vasárnapja -- B	Mk 1,1-8

Keresztelô János prédikációja

Lásd fentebb, az A ciklus megjegyzését.

Advent 2. vasárnapja -- C	Lk 3,1-6

Keresztelô János mûködése

Lásd fentebb, az A ciklus megjegyzését.


Keresztelô János küldöttsége

Advent 3. vasárnapja -- A	Mt 11,2-11

Jézus Kafarnaumban van Mátéval, aki megsebesült a lábán, és ezért nem tudott apostoli körútra menni a többiekkel, akiket Jézus kettesével küldött.

Miután Jézus befejezte beszédét az összegyûlt embereknek, meggyógyítja betegeiket. Egy ötgyermekes özvegyasszonynak megígéri, hogy másnap elmegy hozzá Korozainba, és befejezi férjének ácsmûhelyében a félbeszakadt munkákat: egy kocsit és egy ládát, hogy a család pénzhez jusson.

Jézus még az özveggyel beszél, amikor megérkezik Mannaen, Heródes féltestvére a Keresztelô két tanítványával. Ôk is hallják, mit mond Jézus az özvegynek.

Mikor az asszony elmegy, Mannaen megszólal:

-- Háromszor szent Mester, üdvözölhetlek?

Jézus megfordul, és mosolyogva mondja:

-- Béke veled, Mannaen! Tehát nem feledkeztél el rólam?

-- Sose, Mester! Fel akartalak keresni téged Lázár házában vagy az Olajfák hegyén, hogy veled maradjak. De húsvét elôtt elfogták a Keresztelôt. Árulás révén fogták el, és féltem attól, hogy a Jeruzsálembe ment Heródes távollétében Heródiás megparancsolja a Szent megölését. Nem akart elmenni a Sion ünnepére, azt mondva, hogy beteg. Igen, beteg. A gyûlölettôl és a bujaságtól... Machaerusban maradtam, hogy ellenôrizzem, és... visszatartsam a hitszegô asszonyt, aki képes lett volna saját kezével megölni... Csak azért nem teszi, mert fél Heródes kegyeinek elvesztésétôl, aki... félelembôl vagy meggyôzôdésbôl védi Jánost, és megelégszik azzal, hogy fogságban tartja ôt. Most Heródiás elmenekült Machaerus fullasztó hôségétôl, és saját kastélyainak egyikébe ment. És én eljöttem ezekkel a barátaimmal, akik János tanítványai. Ô küldte ôket, hogy kérdezzenek meg téged. És én csatlakoztam hozzájuk.

Az emberek, amikor hallják, hogy Heródesrôl van szó, és felfogják, hogy ki beszél, kíváncsian körülveszik Jézust és a három férfit.

-- Mit akartok kérdezni tôlem? -- kérdi Jézus, miután kölcsönösen üdvözölte a két szigorú megjelenésû férfiút.

-- Beszélj te, Mannaen, ki mindent tudsz, és barátságosabb vagy -- mondja egyikük.

-- Íme, Mester! Megértônek kell lenned, ha túlságos szeretetük miatt a tanítványok bizalmatlanok az iránt, akirôl azt hiszik, hogy felfogása ellentétes mesterükével, és annak helyét akarja elfoglalni. Így tesznek a tieid, így Jánoséi. Ez érthetô féltékenység, amely a tanítványoknak mesterük iránti szeretetére vall. Én... pártatlan vagyok, és ezt megmondhatják ezek, akik velem vannak, mert ismerlek téged és ismerem Jánost, és igazán szeretlek titeket. Jóllehet szeretlek téged azért, ami vagy, mégis meghoztam az áldozatot, hogy János mellett maradjak, mert ôt is tisztelem azért, ami, és fôleg azért mert nagyobb veszélyben van, mint te. Most ennek a szeretetnek a hatására, amelyet gyûlöletükkel növelnek a farizeusok, ezek kételkednek abban, hogy te vagy a Messiás. És ezt megvallották János elôtt, azt gondolva, hogy örömet okoznak vele neki. Azt mondták: ,,Számunkra te vagy a Messiás. Nekünk senki sem lehet szentebb nálad.'' De János elôször megrótta ôket, káromlóknak nevezve, és feddése után kedvesebben megmagyarázott nekik mindent, ami arra vall, hogy te vagy az igazi Messiás. Végül, látva, hogy még nincsenek errôl meggyôzôdve, kettôjüknek azt mondta: ,,Menjetek el hozzá, és nevemben mondjátok neki: 'Te vagy-e az, akinek el kell jönnie, vagy másra kell várnunk?''' Nem a pásztor tanítványokat küldte, mert azok hisznek, és nem segített volna rajtuk a küldetés. Azok közül választotta ki ôket, akik kételkednek, hogy hozzád jöjjenek, és hogy az ô szavukra megszûnjék a hozzájuk hasonlók kételye. Én elkísértem ôket, hogy láthassalak téged. Befejeztem mondanivalómat. Most nyugtasd meg a kételkedôket!

-- De ne gondold, Mester; hogy mi ellenséges érzületûek vagyunk! Mannaen szavaiból azt gondolhatnád. Mi... mi... Mi éveken keresztül ismerjük a Keresztelôt, és mindig szentnek, bûnbánónak, sugalmazottnak láttuk. Téged... nem ismerünk, csak mások szavaiból. És te tudod, miket beszélnek az emberek... Egyesek dicsérnek és tisztelnek, mások leszólnak, s ez úgy változik, mint az ellenkezô szelektôl kergetett felhôk keletkezése és szétoszlása.

-- Tudom, tudom. Olvasok lelketekben, és a ti szemetek látják az igazságot, ami körülvesz minket, amint fületek hallotta az özveggyel való beszélgetésemet. Ezeknek elegeknek kellene lenniük meggyôzéstekre. De mondom nektek, figyeljétek meg azt, ami körülvesz. Nincsenek itt gazdagok, sem mulatozók, sem botrányosan viselkedô személyek. Hanem szegények, betegek, becsületes izraeliták, akik meg akarják ismerni Isten Szavát. Semmi mást nem akarnak. Ez és az, ez az asszony, és utána az a leány, és az az öreg, betegen jött ide, és most egészségesek. Kérdezzétek meg ôket, és megmondják nektek, mi volt betegségük, és hogyan gyógyítottam meg ôket, és hogy érzik most magukat. Tegyétek, tegyétek csak meg ezt! Közben én beszélgetek Mannaennel -- és Jézus vissza akar vonulni.

-- Nem, Mester! Mi nem kételkedünk szavadban. Csak adj nekünk választ, amit elvihetünk Jánosnak, hogy ô lássa, eljöttünk, és hogy ez meggyôzze társainkat is.

-- Menjetek, és mondjátok meg Jánosnak: ,,A süketek hallanak; ez a leány süketnéma volt. A némák beszélnek; és az a férfi születésétôl kezdve néma volt. A vakok látnak: ,,Ember, jöjj ide! Mondd meg ezeknek, mi volt a bajod -- mondja Jézus karonfogva egyet, akit csodásan meggyógyított.

Az azt mondja:

-- Kômûves vagyok, és arcomba esett egy oltatlan mésszel tele edény. Kiégette szemeimet. Négy évig sötétben éltem. A Messiás megmosta kiszáradt szemeimet nyálával, és azok frissebben tértek vissza, mint amilyenek húszéves koromban voltak. Áldott legyen érte!

Jézus folytatja: ,,És a vakokkal, süketekkel, némákkal együtt, akik meggyógyultak, kiegyenesedtek a sánták, és futnak a nyomorékok. Íme, ott az az öreg kevéssel ezelôtt meg volt gémberedve, és most egyenes, mint egy pálma a sivatagban, és fürge, mint egy gazella. Meggyógyulnak a legsúlyosabb betegek. Neked, asszony, mi volt a bajod?

-- Mellem volt beteg, mert túl sok tejet adtam a mohó szájaknak. És a betegség elemésztette életemet. Most nézzétek! -- és kibontja keblén ruháját, megmutatva egészséges emlôit, és hozzáteszi: -- Egy seb volt az egész. -- És megmutatja tunikáját, amely még át van ázva a gennytôl. Most megyek, és otthon tiszta ruhát veszek magamra. Erôs vagyok és boldog. Pedig tegnap haldokoltam, és kegyes emberek hoztak ide. Nagyon boldogtalan voltam... a gyermekek miatt, akiknek nincs anyjuk. Örök dicséret legyen az Üdvözítônek!

-- Halljátok? És megkérdezhetitek a zsinagógafônököt ebben a városban, leányának feltámadása felôl. És visszatérve Jerikó felé, menjetek Naimba, kérdezzétek meg az egész város jelenlétében a feltámasztott fiatalembert, akit már el akartak temetni. Így elmondhatjátok, hogy a halottak feltámadnak. Azt, hogy sok leprás meggyógyult, megtudhatjátok Izrael sok helyén, de ha akarjátok, menjetek Sicaminonba, keressétek meg ôket a tanítványok között, és sokat találtok. Mondjátok meg tehát Jánosnak, hogy a leprások megtisztulnak. És mondjátok, mert látjátok, hogy a szegényeknek hirdetem a Jó Hírt. És boldog az, aki nem ütközik meg rajtam. Mondjátok ezt Jánosnak! És mondjátok neki, hogy én teljes szeretetemmel megáldom ôt.

-- Köszönöm, Mester! Áldj meg minket is, mielôtt elmegyünk!

-- Nem mehettek el ezekben a forró órákban. Maradjatok azért vendégeim estéig. Éljétek egy napig ennek a Mesternek az életét, aki nem János, de akit János szeret, mert tudja, ki Ô. Jöjjetek a házba! Ott hûvös van, és táplálékot vehettek magatokhoz. Isten veletek, hallgatóim! Béke veletek -- és elbocsátja a tömeget, és belép a házba három vendégével...

Nem tudom, mirôl beszélgettek a fullasztó meleg óráiban. De látom most, hogy útra készülôdik Jerikó felé a két tanítvány. Úgy látszik Mannaen marad, mert az ô lovát nem viszik ki a két erôs szamárral az udvarra. János két tanítványa sok hajlongás után a Mester és Mannaen elôtt, felszáll a nyeregbe, és még egyszer visszafordul, hogy az út kanyara elôtt visszanézzen, és végsô búcsút intsen.

Kafarnaumban sokan összejöttek, hagy lássák ezt a búcsúzást, mert értesültek arról, hogy János tanítványai jöttek el, és körbejárt a vidéken annak híre is, mit válaszolt nekik Jézus. Vannak köztük Betszaidából és Korozainból valók, akik beszéltek János tanítványaival, érdeklôdtek felôle, és üdvözletüket küldték neki -- talán elôzôleg ôk is a Keresztelô tanítványai voltak. Most a kafarnaumiakkal beszélgetnek. Jézus Mannaennel együtt vissza akar menni a házba, de a nép körülveszi, és kíváncsian nézi Heródes tejtestvérét, aki nagy tisztelettel viseltetik Jézus iránt, és beszélni akar vele.

Ott van Jaírus is, a zsinagógafônök. De, hála Istennek, nincsenek itt a farizeusok. Jaírus azt mondja:

-- János megelégedett lesz! Nemcsak kimerítô választ kapott, hanem itt tartva ôket, taníthatta is ôket, és megmutathatott nekik egy csodát.

-- És nem is kicsit! -- mondja egy férfi.

-- Én elhoztam leányomat, hogy lássák. Sose érezte ily jól magát, és számára öröm, ha a Mestert láthatja. Hallottátok, nemde, válaszát? ,,Nem emlékszem arra, mi a halál. Emlékszem arra, hogy egy angyal hívott engem, egy fény felé vitt, amely mind erôsebbé vált, és végül ott volt Jézus. Most nem látom olyannak, mint akkor láttam, amikor lelkem visszatért belém. Ti és én most az Embert látjuk. De lelkem Istent látta, aki be van zárva az Emberbe.'' És milyen jó azóta! Elôbb is jó volt. De most egy igazi angyal. Ah, nekem mondhat mindenki, amit akar, számomra csak te vagy a szent!

-- De azért János is szent -- mondja egy betszaidai.

-- Igen, de túlságosan szigorú.

-- Nem szigorúbb mások iránt, mint önmagával szemben.

-- De nem tesz csodákat, és ha azt mondja, hogy böjtöl, azért teszi, hogy olyan legyen, mint egy mágus.

-- Mégis szent -- mondják többen a tömegbôl.

Jézus felemeli kezét, és kitárja, szokásos módján, amikor csendet és figyelmet kér, mert beszélni akar. Azonnal elhallgatnak.

Jézus azt mondja:

-- János szent, és nagy szent. Ne törôdjetek viselkedésmódjával és a csodák hiányával sem. Igazán mondom nektek Ô nagy Isten Országában. Ott nyilvánul majd ki teljesen az ô nagysága.

Sokan panaszkodnak, mert ô szigorú volt, és ma is az, annyira, hogy durvának látszik. Igazán mondom nektek, hogy hatalmas munkát végzett az Úr útjának elôkészítésében. És aki így dolgozik, annak nincs ideje arra, hogy idôt vesztegessen kényelmes életmódban. Nemde azt mondta, mikor a Jordán mentén volt, Izajást idézve, aki róla és a Messiásról jövendölte: ,,Minden völgyet betöltenek, minden hegyet elhordanak, a kanyargó utakat egyenessé teszik, és a göröngyöset sima úttá'', és azért, hogy elôkészítsék az Úrnak és a Királynak az útját. Igazán ô egymaga többet tett, mint egész Izrael, hogy elôkészítse számomra az utat! És akinek el kell hordania a hegyeket, és fel kell töltenie a völgyeket, és ki kell egyenesítenie, vagy kényelmesekké kell tennie a fáradságos utakat, annak kemény munkát kell végeznie! Mert ô volt az Elôfutár, és csak néhány hónappal elôzött meg engem, és mindent el kellett végeznie, mielôtt a Nap fölkel, és magasan jár a Megváltás napján. Ez az az idô, amikor a Nap felkel, hogy ragyogjon Sion fölött, és az egész világ fölött. János készítette elô az utat úgy, amint kellett. Mit mentetek látni a pusztában? Egy nádat, amelyet minden szél megmozgat különbözô irányban? Kit mentetek ki látni? Puha ruhába öltözött embert? De ezek a király házaiban laknak, lágy ruhákba burkolva, ezernyi szolgától és udvarnoktól körülvéve, és ôk is egy szegény ember udvarnokai. Itt van egyikük. Kérdezzétek meg tôle, hogy nem undorítja-e az udvari élet, és nem csodálja-e az egyedülálló sziklát, amely durva, és amelybe belecsapnak a villámok, ver a jégesô, és az ostoba szelek küzdenek, hogy kitépjék, az azonban szilárdan áll, minden oldalával az ég felé meredve, és csúcsával, amely a magasságok örömét hirdeti olyan, mint egy felfelé szálló láng.

Ez János. Így látja ôt Mannaen, mert megértette az élet és a halál igazságát, és látja a nagyságot ott, ahol van, akkor is, ha el van rejtve a látszólagos vadság alatt.

És ti mit láttatok Jánosban, amikor elmentetek, hogy megnézzétek? Egy prófétát7 Egy szentet? Mondom nektek ô több egy prófétánál. Ô több sok szentnél, több a szenteknél, mert róla van megírva: ,,Elküldöm elôtted angyalomat, hogy elôkészítse utadat.'' (Vö Iz 40,1-3, Mal 3,1)

Angyal. Fontoljátok meg! Ti tudjátok, hogy az angyalok tiszta szellemek, akiket Isten az ô szellemi hasonlatosságára teremtett. Elküldte ôket, hogy kapcsolatot teremtsenek az emberek között, akik a látható és anyagi teremtmények tökéletességét képezik, és Isten között, aki a Tökéletesség az égben és a földön, a szellemvilág és az állatvilág Teremtôje. Az emberben, a legszentebben is, mindig ott van a test és a vér, ami végtelen szakadékot jelent közte és Isten között. És a szakadék még inkább elmélyül a bûn által, amely nehézkessé teszi azt is, ami szellemi az emberben. Íme akkor Isten megteremti az angyalokat, akik a teremtmények fokozatainak csúcspontját érintik, mint ahogy az ásványok annak legalacsonyabb pontján vannak. Az ásványok, a por alkotja a földet, általában a szervetlen anyagokat. Isten Gondolatának tiszta tükrei, lángok, amelyek készségesen dolgoznak szeretetbôl, készen a megértésre, serények a munkára, akaratuk szabad, mint a miénk, de egy teljesen szent akarat, amely nem ismeri a lázadozásokat és a bûn melegágyát. Ezek az angyalok. Isten imádói, az Ô hírnökei az emberekhez. A mi védelmezôink, akik a Fényt adják nekünk, amelybe ôk öltöznek, és a Tüzet, amelyet ôk imádva körülvesznek.

A prófétai szó Jánost ,,angyalnak'' nevezte. Nos, én azt mondom nektek: ,,Az asszonyok szülöttei között sose származott nagyobb Keresztelô Jánosnál.'' Mégis a legkisebb az Ég Országában nagyobb lesz nála, az embernél. Mert aki az Ég Országában van, az Isten gyermeke, és nem az asszony gyermeke. Törekedjetek azért mindnyájan arra, hogy az Ország polgáraivá váljatok.

Mit kérdeztek egymástól?

-- Azt mondtuk: ,,De János az Országban lesz? És hogy lesz ott?''

-- Lelkében ô már az Országban van, és ott lesz halála után, mint az örök Jeruzsálem egyik legragyogóbb napja. És a Kegyelem által lesz ez, amely törés nélkül van benne, és saját akaratából. Mert ô szent célból magán is erôt vett. A Keresztelôtôl kezdve azoké az Ég Országa, akik erôteljesen le tudják gyôzni a Gonoszt, és az erôszakosak nyerik el azt. Mert most ismeretesek a dolgok, amiket meg kell tenni, és mindent megkaptatok ehhez a gyôzelemhez. Ma már nem azokban az idôkben élünk, amikor csak a Törvény és a Próféták beszéltek. Ezek Jánosig beszéltek. Most Isten Igéje beszél, és nem rejt el egy jottányit sem abból, amit tudni kell ehhez a gyôzelemhez. Ha hisztek bennem, annak kell látnotok Jánost, akinek el kellett jönnie, mint Illésnek. Akinek van füle a hallásra, értse meg.

(4-910)

Advent 3. vasárnapja -- B	Jn 1, 6-8. 19-28

Keresztelô János elsô tanúságtétele

Valtortánál nem szerepel.

Advent 3. vasárnapja -- C	Lk 3,10-18

Keresztelô János prédikációja

Valtortánál nem szerepel.

Advent 4. vasárnapja -- A	Mt 1,18-25

József megvilágosítása

Mária élete 2: 89-93.

Advent 4. vasárnapja -- B	Lk 1, 26-38

Jézus születésének hírüladása

Tizenöt titok 5-8. Mária élete 2: 71-75.

Advent 4. vasárnapja -- C	Lk 1-39-44

Mária meglátogatja Erzsébetet

Tizenöt titok 9-12, Mária élete 2: 76-89.

Karácsony vigíliája -- A B C	Mt 1,1-25

Jézus ôsei -- József megvilágosítása

A családfa nem szerepel Valtortánál. József megvilágosítása: Mária élete 2: 89-93 azonos Advent 4. vasárnapja A ciklusának evangéliumával.

Karácsony, éjféli mise -- A B C	Lk 2,1-14

Jézus születése -- a pásztorok értesítése

Mária élete 3: 98-103. Tizenöt titok 14-16.

Karácsony, hajnali mise -- A B C	Lk 2,15-20

A pásztorok hódolata

Mária élete 3: 104-108.

Karácsony, nappali mise -- A B C	Jn 1,1-18

Az Ige testté lett

Nem szerepel Valtortánál. Jézus ezt szánta az egész mû bevezetésének úgy, amint a Szentírásban. olvassuk.

A Szentcsalád ünnepe -- A	Mt 2, 13-15. 19-23

Az egyiptomi menekülés -- visszatérés Egyiptomból

Mária élete 4: 133-137. 140-141. 142-148.

A Szentcsalád ünnepe -- B	Lk 2, 22-40

Jézus bemutatása a templomban -- Simeon éneke -- Anna prófétaasszony

Tizenöt titok 17-19. Mária élete 3: 116-118

A Szentcsalád ünnepe -- C	Lk 2, 41-52

A tizenkét éves Jézus a templomban

Mária élete 4: 161-169. Tizenöt titok 20-23.

Mária, Isten Anyja ünnepe -- A B C	Lk 2,16-21

A pásztorok Jézusnál -- a névadás

Mária élete 2: 71-75. 3: 104-108. A névadás nem szerepel Valtortánál.

Karácsony utáni 2. vasárnap -- A B C	Jn 1,1-18

Az Ige testté lett

Nem szerepel Valtortánál.

Vízkereszt ünnepe -- A B C	Mt 2,1-12

A napkeleti bölcsek

Mária élete 3: 121-181.


Jézus megkeresztelkedése

Urunk keresztsége -- A B C	A: Mt 3,13-17 B: Mk 1,7-11 C: Lk 3,15-22

A síkságon nincsenek városok és fák, sem megmûvelt földek. Itt-ott látni egy ritka növénycsoportot, földmélyedésekben, ahol nem oly száraz a talaj, mint másutt.

Egy alacsony partú folyó folydogál lassan északról dél felé. Oly lassú a folyása, hogy majdnem állóvíznek látszik. A víz nem mély, le lehet látni a meder aljára. Talán egy méteres, másfél méteres lehet a mélysége. Szélessége kb. 20 méter. A víz kék színû, kivéve a part közelében, ahol zöldes a növényektôl.

Távolban dombok hullámzanak. A folyó egyik partján sok, különféle ruhába öltözött ember látható. Egyesek szegényeknek, mások gazdagoknak látszanak, s vannak köztük farizeusok is, akiket fel lehet ismerni ruhájuk díszeirôl.

Az emberek között, egy sziklán állva beszél a Keresztelô. Szavait ugyancsak nem lehet szelídeknek mondani. Jézus Jakabot és Jánost ,,a mennydörgés fiainak'' nevezte. A Keresztelô azonban még inkább megérdemli, hogy villámcsapásnak, lavinának, földrengésnek nevezzék, oly heves és szigorú beszédmódja és gesztikulálása.

A Messiást jelenti be, és buzdítja az embereket, hogy készítsék elô szívüket eljövetelére eltávolítva belôle az akadályokat, és egyenessé téve gondolkozásukat. Szavai érdesek. Az Elôfutár keze nem oly gyöngéden érinti a szív sebeit, mint Jézusé. Ô olyan, mint az orvos, aki. csupaszra vetkôztet, és könyörületlenül kutat és vág. Szavait az Evangéliumok jól megörökítették, azért itt nem ismétlem meg.

Miközben beszél, a folyó partján haladó ösvényen Jézus közeledik. Egyedül van. Lassan jön János háta mögött. Nem okoz zajt, s közben hallgatja a puszta Vezeklôjének dörgô szavait. Jézus olyannak tûnik, mint egy a sok közül, akik Jánoshoz jönnek, hogy megkeresztelkedjenek, és megtisztulva felkészüljenek a Messiás eljövetelére. Semmi sem különbözteti meg ôt másoktól. Egyszerû férfinek látszik ruhája szerint, de úrnak testtartása és szépsége révén, azonban semmi isteni jel nem különbözteti meg ôt a tömegtôl.

De azt mondhatnánk, hogy János megérzi a rendkívüli lelkiség kiáradását. Megfordul, és azonnal felfedezi, honnan árad az ki. Gyorsan leszáll a szikláról, amely szószéke volt, és Jézus felé siet, aki megállt néhány méterrel az emberek csoportja mögött, és egy fához támaszkodik.

Jézus és János egy pillanatig egymást nézik. Jézus kedves arcával, égszínkék szemével. János szigorú, fekete, villámló szemekkel. A két arc egymás teljes ellentéte. Mindketten magas termetûek -- egyedül ebben hasonlítanak egymáshoz -- de minden egyébben teljesen különbözôk. Jézus szôke, hosszú haja rendezett, arca elefántcsontszínû, szeme kék, ruhája egyszerû, de méltóságteljes. János borzas, fekete haja vállára omlik, nem egyformán hosszan, fekete szakálla szinte egész arcát elfedi, de nem annyira, hogy ne látszana beesett arcán a böjtölés. Fekete szeme lázban ég, bôrét a nap bronzszínûvé változtatta. Sûrû szôr fedi félmeztelen testét, amelynek tevebôr öltözetét egy öv tartja derekánál. Vadembernek látszik egy angyal mellett.

János, miután mélyreható szemmel vizsgálta Jézust, felkiált:

-- Íme, az Isten Báránya! Hogyan lehet, hogy Uram hozzám jön?

Jézus nyugodtan válaszol:

-- Azért, hogy eleget tegyek a bûnbánat szertartásának.

-- Soha, Uram! Nekem kell hozzád jönnöm, hogy te megszentelj, és te jössz hozzám?

Jézus az elôtte meghajolva álló János fejére teszi kezét:

-- Engedd, hogy az történjék, amit akarok, hogy eleget tegyünk minden igazságnak, és szertartásod egy magasabb rendû titok kezdetévé váljék, és kihirdesse az embereknek, hogy az Áldozat a világon van.

János könnyes szemmel néz rá, és elôtte megy a folyóhoz, ahol Jézus leveszi köpenyét és tunikáját, úgyhogy csak rövid nadrágja marad rajta, és utána leszáll a vízbe, ahol már János várja, hogy megkeresztelje ôt a folyó vizét fejére öntve valami kagylónak vagy kiszárított fél töknek látszó edénnyel.

Jézus valóban a Bárány. Bárány fehér testével, szerény viselkedésével és szelíd tekintetével.

Miközben Jézus kijön a folyóból, és felöltözik, imába merülve, János rámutat a tömeg elôtt, és tanúságot tesz arról, hogy felismerte Ôt a jelrôl, amelyet Isten Lelke adott meg neki, és amely csalatkozhatatlanul jelzi, hogy Ô a Megváltó.

(2-20)

Jézus a következô magyarázatot fûzte a látomáshoz:

-- Jánosnak nem volt szüksége a jelre önmaga részére. Az ô lelke már elôre megszentelôdött anyja méhében, és rendelkezett azzal a természetfeletti értelemmel, amelyet mindenki megkapott volna, ha Ádám nem vétkezett volna.

Ha az ember megmaradt volna a kegyelemben, az ártatlanságban, a Teremtôjéhez való hûségben, akkor meglátta volna Istent a külsôségek mögött. A Teremtés könyve elmondja, hogy az Úristen barátságosan beszélgetett az ártatlan emberrel, és az ember nem félt hangjától, hanem csalatkozhatatlanul felismerte. Ez volt az ember rendeltetése: hogy lássa és megértse az Istent, mint ahogy egy gyermek látja és megérti szülôjét. Utána jött a bûn, és az ember többé nem mert Istenre tekinteni, többé nem volt képes látni és megérteni Istent. És mind kevésbé képes erre.

De János, az én unokatestvérem megtisztult a bûntôl, amikor a Kegyelemmel Teljes szeretettel lehajolt és átölelte a magtalan méhében akkor már termékeny Erzsébetet. A kisded ugrott egyet örömében anyja méhében, amikor megérezte, hogy lehull lelkérôl a bûn kérge, mint ahogy a var leesik a meggyógyult sebrôl. A Szentlélek, aki Máriát az Üdvözítô Anyjává tette, Márián keresztül elkezdte üdvözítô mûvét. Mária hordozta a megtestesült Üdvösséget e fölött a születendô gyermek fölött, akinek rendeltetése az volt, hogy nem annyira a vérségi kötelék révén egyesüljön velem, mint inkább a küldetése által, amely olyanná tett minket, mint ahogy az ajak formálja a szavakat. János az ajak, én a Szó. Ô az Evangélium Elôhírnöke, és sorsa a vértanúság. Én tökéletesítettem isteni tökéletességemmel az Evangéliumot, amelyet János vezetett be, és a vértanúságot Isten Törvényének védelme miatt.

Jánosnak semmiféle jelre sem volt szüksége. De a többiek nehéz felfogása miatt szükség volt a jelre. Mire alapíthatta volna János kijelentését, ha nem egy letagadhatatlan bizonyítékra, amelyet a lassú felfogásúak szeme és a nehéz felfogásúak füle felfogott?

Nekem sem volt szükségem a keresztségre. De az Úr bölcsessége úgy látta jónak, hogy ez legyen a találkozás ideje és módja. És kihívta Jánost pusztabeli barlangjából, engem pedig otthonomból, és egyesített minket ebben az órában, hogy megnyissa felettem az eget, és leszálljon rám Ô maga, az Isteni Galamb. Rám, aki majd ezzel a Galambbal fogom megkeresztelni az embereket. Fölöttük is el fog hangzani majd a még hatalmasabb szó, amely nem angyaltól, hanem Atyámtól jön: ,,Íme az én kedves Fiam, akiben kedvem telik.'' Azért, hogy az emberek ne mentegethessék magukat, és ne kételkedhessenek abban, hogy követniük kell-e engem vagy nem.

Krisztus sokféle módon kinyilvánította magát. Elôször, születése után a bölcseknek, másodszor a Templomban, harmadszor a Jordánnál. Utána jöttek a végtelenül sok egyéb kinyilvánítások isteni természetem részérôl a csodákon keresztül egészen feltámadásomig és mennybemenetelemig. Hazám tele volt kinyilvánításaimmal. Mint a négy világtáj felé elvetett magok, azok is eljutottak az élet minden színvonalára és helyére: a pásztorokhoz, a hatalmasokhoz, a tanultakhoz, a hitetlenekhez, a bûnösökhöz, a papokhoz, az uralkodókhoz, a gyermekekhez, a katonákhoz, a zsidókhoz, a pogányokhoz.

Még ma is megismétlôdnek ezek. De amint akkor, a világ ma sem ismeri el azokat. Nem ismeri el a jelenlegieket éppúgy, amint elfelejti a múltbelieket. Én mégsem hagyok fel velük. Megismétlem azokat, hogy megmentselek titeket, hogy elvigyelek titeket a belém vetett hitre.

(2-24)


Jézus megkísértése

Nagyböjt 1. vasárnapja -- A B C	A: Mt 4,1-11 B: Mk 1,12-15 C: Lk 4,1-13

Jézus egyedül van egy sziklás helyen. A felhôtlen kék égen erôsen süt a nap. Jézus egy kinyúló szikla árnyékában ül egy kövön, amelyet máskor térdeplônek, alvás közben pedig vánkosnak is használ. Egész vagyona egy üres tarisznya, amit Názáretbôl hozott magával. Már rég elfogyott belôle az útravaló, amit Mária tett bele.

Jézus nagyon sápadt és sovány. Összekulcsolt kézzel ül, térdére könyökölve. Elmélkedik. Idônként felemeli tekintetét, körülnéz, feltekint a magasan járó napra.

Megjelenik a rútarcú Sátán. Beduinként van öltözve, mint egy álarcosbáli alak. Fején turbán, amelynek fehér redôi válláig érnek, és oldalról eltakarják arcát. Arcszíne sötét barna, vékony ajka görbe, beesett szeme fekete, pillantása igézô. Tekintete behatol a szívbe, de ôbelé nem lehet belátni. Titokzatos.

Ezzel szemben Jézus szeme, amely szintén nagyon elbûvölô és a szívekben olvas, ugyanakkor szeretetet és jóságot sugároz, simogatja a lelket. A Sátáné viszont kettôs tôrként jár át téged, és éget.

Jézushoz közelítve megkérdi:

-- Egyedül vagy?

Jézus rátekint, de nem válaszol neki.

-- Hogyan jutottál ide? Eltévedtél?

Jézus megint rápillant, de hallgat.

-- Ha lenne víz kulacsomban, adnék neked. De nekem sincs. Lovam megdöglött és a gázlóhoz megyek. Ott majd iszom és találok valakit, aki ad nekem kenyeret. Ismerem az utat. Jöjj velem, odavezetlek.

Jézus többet már feléje se néz.

-- Nem válaszolsz? Nem tudod, hogy ha itt maradsz, meghalsz? Már kezd fújni a szél. Vihar lesz. Gyere!

Jézus csendesen imádkozik összekulcsolt kézzel.

-- Ah, tehát mégis Te vagy? Oly régen kereslek! Régóta figyellek. Attól a pillanattól kezdve, hogy megkeresztelkedtél. Az Örökkévalót hívod? Messze van. Most a földön vagy, emberek között. És az embereken én uralkodom. Mégis szánakozom rajtad, és segíteni akarlak, mert jó vagy és azért jöttél, hogy hiába feláldozd magadat. Az emberek gyûlölnek majd jóságodért. Nem törôdnek mással, csak az arannyal és az étellel és az érzékiséggel. Áldozat, szenvedés, engedelmesség üres szavak számukra, üresebbek, mint ez a vidék körülöttünk. Szárazabbak számukra ennél a pornál. Itt csak a kígyók tudnak elrejtôzni, arra várva, hogy öljenek, és a sakál, hogy széttépjen. Gyere innen! Nem érdemes szenvedni értük. Én jobban ismerem ôket, mint te.

A Sátán leül Jézussal szemben, és rettenetes tekintetével kutatva néz rá, kígyószájával mosolyogva. Jézus továbbra is hallgat, és elmélkedve imádkozik.

-- Te nem bízol bennem. Rosszul teszed. Én vagyok a föld bölcsessége. Mestered lehetek, és megtaníthatlak arra, miként gyôzhetsz. Nézd: fontos a gyôzelem. Utána, amikor ezt elértük, és elvakítottuk a világot, akkor oda vezethetjük, ahová akarjuk. De elôször meg kell nyerni tetszésüket. Olyanokká kell lennünk, mint ôk. Félre kell vezetnünk ôket, elhitetve velük, hogy csodáljuk ôket és követjük felfogásukat.

Fiatal vagy és szép. Kezd a nôvel. Mindig vele kell kezdeni. Én eltévesztettem, amikor engedetlenségbe vittem bele a nôt. Mást kellett volna tanácsolnom neki. Jobb eszközzé vált volna, és legyôztem volna Istent. Elsiettem a dolgot. De Te! Azért tanítalak téged, mert egy nap megfigyeltelek angyali örömmel, és megszerettelek, de te hallgass rám, és használd fel tapasztalatomat. Tedd a nôt társaddá. Ahol te nem érsz el sikert, ô majd eléri. Te vagy az új Ádám, szükséged van Évádra.

Továbbá, hogyan értheted és gyógyíthatod meg az érzékiség betegségeit, ha nem tudod, mik azok? Nem tudod-e, hogy ott van a mag, amelybôl kifejlôdik az érzékiség növénye és a hatalomé? Miért akar az ember uralkodni? Miért akar gazdaggá, hatalmassá lenni? Azért, hogy birtokába vehesse a nôt. Olyan ez, mint a pacsirta. Szüksége van a fényességre, ami vonzza. Az arany és a hatalom a tükör két oldala, ami vonzza a nôket, és ami minden rossznak oka a világon. Figyeld meg: ezer különféle bûnténybôl legalább kilencszáznak a gyökere a nô éhsége a bírvágy után, vagy egy nô vágya, amelyet a férfi még nem elégített ki, vagy többé már nem elégít ki. Menj a nôhöz, ha meg akarod tudni, mi az élet. És csak azután tudod orvosolni és meggyógyítani az emberiség betegségeit.

Tudod, hogy a nô szép! Nincs nála szebb a világon. A férfi tud gondolkodni és erôs. De a nô! Az ô gondolata illat, az ô érintése a virágok simogatása, az ô kecsessége olyan, mint a selyemszál, vagy mint a gyermek haja a férfi kezében, simogatása erô, amely felülmúlja a miénket és lángra lobbantja. Eltûnik a fájdalom, a fáradtság, a szenvedés, amikor valaki egy nô mellé ül, és az olyan karunkban, mint egy virágcsokor.

De milyen ostoba vagyok! Te éhezel, és én a nôrôl beszélek neked. A te életerôd kimerült. Azért értéktelennek látszik számodra a földnek ez az illata, a teremtményeknek ez a virága, ez a gyümölcs, amely szeretetet ad és éleszt. De nézd ezeket a köveket. Milyen kerekek és simák. A nap megaranyozza ôket. Nemde kenyereknek látszanak? Neked, az Isten Fiának, csak azt kell mondanod: ,,Akarom'', és ezek illatos kenyerekké változnak, mint azok, amelyeket most a háziasszonyok kivesznek a kemencébôl családtagjaik vacsorája számára. És ezek az annyira kiszáradt akácfák, ha te akarod, megtelhetnek édes almákkal, datolyákkal, mézzel! Lakjál jól, Isten Fia! Te vagy a föld gondviselôje. Az meghajol elôtted, hogy lábadhoz vesse magát és kielégítse éhségedet.

Látom, hogy elsápadsz és habozol pusztán a kenyér említésére! Szegény Jézus! Annyira elgyengültél, hogy már nem tudsz parancsot adni a csodára? Akarod, hogy én tegyem meg helyetted? Nem vagyok veled egyenrangú. De meg tudok tenni egynehány dolgot. Ez megfoszt egy évig erômtôl; minden erômet összeszedem, mert szolgálni akarok neked, ki jó vagy. Mindig emlékezem arra, hogy Istenem vagy, még akkor is, ha most nem érdemlem meg, hogy annak nevezzelek. Segíts engem imáddal, hogy megtehessem...

-- Hallgass! ,,Nem csak kenyérrel él az ember, hanem minden igével, amely Istentôl jön.'' (Vö. MTörv 8, 3)

A Sátán dühösen felugrik. Fogait csikorgatja, és ökölbe szorul a keze. De uralkodik magán, és fogcsikorgatása mosollyá válik.

-- Megértem. Te a földi szükségletek felett állsz, és undorodsz attól, hogy én szolgáljak neked. Megérdemeltem ezt. De gyere akkor, és lásd, mi van Isten Házában. Lásd, hogy még a papok sem utasítják vissza a megalkuvást a szellem és a test között. Mert végül is emberek és nem angyalok. Tégy lelki csodát. Elviszlek a Templom párkányára, és te ott fenn változz át széppé, és utána hívd az angyalok seregét, és mondd nekik, hogy összetett szárnyukkal alkossanak szônyeget lábadnak, és lassan engedjenek le téged a fôudvarba. Hogy lássanak téged, s eszükbe jusson, van Isten. Idônként szükséges kinyilvánítani magadat, mert az ember értelme nagyon gyatra, fôleg a lelki dolgokat illetôleg. Tudod, mily boldogok lesznek az angyalok, hogy megvédhetik lábadat, és lépcsôül szolgálhatnak leszállásodhoz!

-- Írva van: ,,Ne kísértsd Uradat, Istenedet!'' (MTörv 6,16)

-- Felfogom, hogy még megjelenésed sem változtatná meg a Templomban a dolgokat, és az tovább is folytatná a kereskedést és az emberek megrontását. Isteni bölcsességed tudja, hogy a Templom szolgáinak szíve a viperák fészke, amelyek marcangolják egymást, hogy uralomra jussanak. Csak emberi erô képes megfékezni ôket.

Akkor gyere! Imádj engem! Neked adom a földet. Sándor, Círus, Cézár, az összes volt és jelenleg élô nagy uralkodó szegény karavánvezetônek látszik majd hozzád hasonlítva, aki jogarod alatt birtoklod majd a föld minden országát. És az országokkal együtt a föld minden gazdagságát, minden szépségét, a nôket, a lovakat, hadseregeket és templomokat. Mindenütt felállíthatod jeledet, amikor a világ Ura és a királyok Királya leszel. Akkor engedelmeskednek neked és tisztelnek téged az emberek és a papok. Minden néposztály tisztelni fog és szolgál neked, mert te leszel a Hatalmas, az Egyetlen, az Úr.

Csak egy pillanatra imádj engem! Szüntesd meg ezt a szomjat, amit az imádás után érzek! Ez okozta vesztemet. De bennem maradt és éget. A pokol lángjai reggeli friss levegônek számítanak ezzel a tûzzel összehasonlítva, amely belülrôl éget engem. Ez az én poklom, ezt szomjazom. Egy pillanatra, csak egy pillanatra, ó Krisztus, Te, ki jó vagy! Egy pillanatnyi örömöt az Örökké Gyötörtnek! Éreztesd meg velem, mit tesz az, hogy valaki Isten, és én egész életedben, minden vállalkozásodban odaadó, engedelmes szolgád leszek. Egy pillanatra! Csak egy pillanatra, és többé nem gyötörlek téged! -- És a Sátán térdre esik, úgy könyörög.

Jézus pedig feláll. A böjtölésnek ezeknek a napjaiban még soványabbá lett, és azért még magasabbnak tûnik. Arca rettenetesen komoly és erô sugárzik róla. Két zafír szeme lángol. Hangja visszaverôdik a sziklatömbrôl és végigfut a köves úton és az elhagyott sivatagon, amikor mondja:

-- Távozz, távozz, Sátán! Írva van: ,,Imádd Uradat, Istenedet és csak neki szolgálj!'' (Vö. MTörv 6,13)

A Sátán felpattan és felordít, a kárhozottak kínjával és leírhatatlan gyûlöletével. Rettenetes látvány, amint dühöng, úgy hogy majd szétreped a dühtôl. Utána egy újabb üvöltés közben átkot szórva eltûnik.

Jézus fáradtan leül, a sziklatömbhöz támaszkodva. Kimerültnek látszik. Izzad. De angyalok jönnek, és szárnyukkal legyezik; megtisztítják és felfrissítik a levegôt. Jézus felnyitja szemét, és rájuk mosolyog. Nem látom Ôt enni. Azt mondanám, hogy a mennyország illata táplálja és adja vissza erejét.

A nap lenyugszik. Ô veszi az üres tarisznyát, és az angyalok társaságában, akik szelíd fénnyel árasztják el feje felett lebegve a vidéket, útnak indul északkeleti irányban. Visszanyerte szokásos kifejezését, léptei biztosak. A hosszú böjt emlékeként csak sovány és sápadt arca marad meg. Szemébôl földöntúli öröm sugárzik.

* * *

Jézus utána elmagyarázza a látnoknak a Sátán eljárásmódját:

Láttad, hogy a Sátán mindig a jóakarat leplébe öltözik. Nem látszik rendkívülinek. Ha a lelkek figyelmesek, és fôleg, ha természetfeletti kapcsolatban állnak Istennel, észreveszik azt, ami óvatosságra figyelmezteti ôket, és felkészülnek arra, hogy visszavessék a sátáni cselvetéseket. De ha a lelkek nem figyelnek fel az istenire, ha elválasztja ôket a testiség, amely hatalmába ejti és elkábítja ôket, ha nem nyernek segítséget az imából, amely összeköt Istennel, és kiárasztja erejét mintegy csatornaként az ember szívébe, akkor nehezen veszik észre a rejtett cselvetést, amely ártalmatlannak látszik, és elbuknak. Utána nagyon nehéz kiszabadítani magukat.

A Sátán két legközönségesebb fogása, hogy hozzáférjen a lelkekhez: az érzékiség és a falánkság. Mindig a testtel kezdi. Miután ezt lerombolta és szolgájává tette, megtámadja a felsôbbrendû részt.

Elôbb az erkölcsi felfogást: a gondolatot támadja meg kevélységével és sóvárgásaival. Utána a szellemet, elôször megfosztva a szeretettôl -- ez többé nem létezik, amikor az ember az istenszeretet helyébe más emberi szereteteket helyezett -- de Isten félelmétôl is. És akkor az ember átengedi testét és lelkét a Sátánnak, hogy élvezze, amit akar, és mindig több élvezete legyen.

Láttad, miként viselkedtem. Hallgattam és imádkoztam. Hallgatás. Mert ha a Sátán elkezdi csábítását, és körüljár minket, nem szabad ostoba módon elveszteni türelmünket, se félni nem kell tôle. Tartózkodóan kell viselkednünk jelenlétében, és imával kell ellensúlyoznunk cselvetéseit.

Hasztalan vitatkozni a Sátánnal. Ô gyôzne, mert nagyon ravaszul tud beszélni. Csak Isten gyôzheti le ôt. Azért Istenhez kell menekülni, aki beszél általunk, rajtunk keresztül. Meg kell mutatni a Sátánnak az Ô nevét, az Ô jelét, nem papírra írva vagy fába vésve, hanem szívünkbe írva, oda belevésve. Az Én Nevemet, az Én Jelemet. Csak akkor kell válaszolni neki, amikor tetteti, hogy ô olyan, mint az Isten, és akkor Isten szavát kell használnunk. Ezt nem tudja elviselni.

A küzdelem után jön a gyôzelem, és az angyalok szolgálják és megvédik a gyôztest a Sátán dühétôl. Ôk felfrissítik az égi harmattal, a kegyelemmel, amellyel eltöltik a hívô szívét, az áldással, amellyel elhalmozzák lelkét.

Szükség van arra, hogy le akarjuk gyôzni a Sátánt, szükség van az Istenbe és az Ô segítségébe vetett hitre. Hitre az ima erejében és az Úr jóságában. Akkor a Sátán nem tud ártani nekünk.

(2-27,33)


Jézus színeváltozása

Nagyböjt 2. vasárnapja -- A B C	A: Mt 17,1-9 B: Mk 9, 2-12 C: Lk 9,28-36

Jézus Péterrel, Jakabbal és Jánossal felmegy a Tábor-hegyre, miután a többi apostolt a hegy lábánál hagyta, hogy közben ôk apostolkodjanak a környéken, s utána egy megadott helyen majd találkoznak. Péter nincs hozzászokva a hegymászáshoz, és amikor megállnak kissé pihenni, kivörösödve, izzadva, nagyot lélegezve megkérdi:

-- De hová megyünk? Nincsenek házak a hegyen. Csak az az öreg erôdítmény van a csúcson. Ott akarsz prédikálni?

-- A másik hegyoldalra megyünk. Nem megyünk az erôdhöz, és aki ott van, nem lát meg minket. Megyek, hogy egyesüljek Atyámmal, és azt akartam, hogy ti velem legyetek, mert szeretlek titeket. Föl, szaporán!

-- Ó! Uram! Nem mehetnénk egy kissé lassabban, s inkább beszélnénk arról, amit tegnap hallottunk és láttunk, ami egész éjjel ébren tartott minket, hogy beszélgessünk róla?

-- Az Istennel való találkozásra az ember mindig gyorsan megy. Rajta, Simon Péter! Ott fenn majd megpihentek.

Miután útközben Jézus rövid pihenôt tart velük, Péterre való tekintettel, aki szemmel láthatóan elfáradt, tovább mennek, egészen a csúcsig, ahol kis tisztás van, amelyet félkörben fák vesznek körül.

-- Pihenjetek, barátaim! Én oda megyek imádkozni. -- Jézus egy nagy sziklára mutat. Ott letérdel a füves földre, karját a sziklára téve, ráhajtja fejét.

Az apostolok leülnek a tisztás szélén, a fák árnyékában. János figyeli a Mestert. Azonban hamarosan mindhárman szundikálni kezdenek, bár nagyon éberen alszanak.

Hirtelenül felriadnak, mert oly fényesség támadt, ami messze túlhaladja a nap fényességét. Csodálkozva látják, hogy Jézus átváltozott. Mennyei fény árad belôle. Arca fenséges, ruházata gyémántként, gyöngyként csillog, mintha valami égi anyagból lenne szôve. Jézus a szokottnál magasabbnak látszik, mintha a megdicsôülés megnövelte volna. Leírhatatlanul szép látvány, mintha az ég és föld minden fénye benne összpontosult volna.

Jézus most áll, sôt talán lebeg a föld fölött, mert fény van lába alatt is. Tekintetét az égre emeli, és mosolyog valakire, akit lát, aki felmagasztalja Ôt.

Az apostolokat félelem fogja el, és hívják:

-- Mester, Mester! -- mert mintha nem is saját Mesterüket látnák, annyira átváltozott. Ô nem hallja kiáltásukat.

-- Elragadtatásban van -- mondja Péter remegve. -- Mi lesz még?

A három apostol feláll, szeretnének Jézushoz menni, de nem mernek.

A fény még inkább növekszik, mert két láng száll le az égbôl, és elhelyezkedik Jézus oldalán. Amikor megállnak, megnyílik burkolatuk és két fenséges, ragyogó személy jelenik meg. Az egyik öregebb, éles, szigorú tekintetû, hosszú, kétfelé választott szakállal. Homlokából két fénysugár árad ki. Mózes! A másik fiatalabb, sovány, szakállas és szôrös, akárcsak a Keresztelô, akihez hasonlít alakja, soványsága, alkata és szigorúsága. Míg a Mózesbôl áradó fény fehér, akárcsak Jézusé, fôleg ami homlokából sugárzik, Illés fénye a lángoló napéhoz hasonlít, eleven.

A két Próféta tiszteletteljes módon áll Megtestesült Istenük elôtt, és jóllehet Ô barátságosan beszél hozzájuk, ôk nem szûnnek meg tiszteletteljesek lenni iránta. A látnok egy szót sem ért meg beszédükbôl.

A három apostol reszketve térdre esik, és kezükkel eltakarják arcukat. Szeretnék nézni ôket, de félnek. Végül Péter megszólal:

-- Mester, Mester! Hallgass meg engem! -- Jézus mosolyogva Péterre néz, aki felszabadulva gátlásától, kijelenti:

-- Jó itt lennünk veled, Mózessel és Illéssel. Ha akarod, készítünk három sátrat: számodra, Mózesnek és Illésnek, és mi itt maradunk, hogy szolgáljunk nektek...

Jézus még egyszer reá néz, és még jobban mosolyog. Ránéz Jánosra és Jakabra is. Tekintetével mintegy szeretettel átöleli ôket. Mózes és Illés is nézi hármukat. Szemük ragyog. Mintha sugarak áradnának belôlük, amelyek behatolnak szívükbe.

Az apostolok nem mernek mást mondani. Félnek, és hallgatnak. Kissé mámorosnak látszanak, mintha elkábultak volna. Ekkor a fény megnövekedése beburkolja a három megdicsôült alakot, úgyhogy már nem látják ôket. Hatalmas, összhangzatos Hang tölti be a levegôt, és a három apostol arccal a földre borul.

-- Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik. Ôt hallgassátok!

Péter felkiált, amikor a földre borul:

-- Irgalmazz nekem, bûnösnek! Isten dicsôsége száll le!

Jakab nem szól semmit. János felsóhajtva mormolja, mintha közel lenne az ájuláshoz:

-- Az Úr beszél!

Egyikük se meri felemelni fejét, amikor ismét teljes csend lesz. Azért nem látják, hogy a fény ismét természetessé válik, és a napfényben egyedül Jézus látszik, a szokásos módon vörös ruhájában. Mosolyogva feléjük megy, megérinti, és nevükön szólítja ôket.

-- Keljetek fel! Én vagyok. Ne féljetek!

A három ugyanis nem meri felemelni arcát, irgalmasságért könyörögnek bûneik miatt, attól félve, hogy Isten angyala szólítja ôket, aki meg akarja mutatni nekik a Magasságbelit.

-- Keljetek hát fel! Parancsolom! -- ismétli meg Jézus erôteljesen. Ôk felnéznek, és látják, hogy Jézus mosolyog rájuk.

-- Ó! Mester! Istenem! -- kiált fel Péter. -- Hogyan élhetünk közeledben most, hogy megláttuk dicsôségedet?! Hogyan élhetünk az emberek között és egymással, mi bûnös emberek, most, hogy hallottuk Isten Hangját?

-- Velem kell élnetek, és látnotok kell dicsôségemet mindvégig. Legyetek méltók rá, mert közel van az idô. Engedelmeskedjetek Atyámnak és a ti Atyátoknak. Térjünk vissza most az emberek közé, mert azért jöttem, hogy köztük tartózkodjam és elvigyem ôket Istenhez. Menjünk! Ennek az órának az emlékezete tegyen titeket szentekké, erôsekké és hûségesekké! Részesülni fogtok legteljesebb dicsôségemben. De most ne beszéljetek arról, amit láttatok. Senkinek sem. Még társaitoknak sem. Amikor az Emberfia feltámad a halottak közül, és visszatért az Atya dicsôségébe, akkor mondjátok el. Mert akkor szükség lesz a hitre ahhoz, hogy részesüljön valaki Országomban.

-- De nem kell eljönnie Illésnek, hogy elôkészítse Országodat? A rabbik ezt mondják.

-- Illés már eljött és elôkészítette az Úr útját. Minden úgy következik majd be, amint kinyilatkoztatott. De azok, akik tanítják a kinyilatkoztatást, nem ismerik, nem fogják fel azt, és nem látják, nem ismerik fel az idôk jeleit és Isten küldötteit... Illés egyszer már visszatért. (Jézus itt a Keresztelôre céloz.) Másodszor akkor tér majd vissza, amikor az utolsó idô közel lesz, hogy elôkészítse az utolsó dolgokat Istennek. De most eljött, hogy az elsôket készítse elô Krisztus számára, de az emberek nem akarták elismerni ôt, és megkínozták, és a halálba küldték. Ugyanazt teszik majd az Emberfiával, mert az emberek nem akarják felismerni azt, ami javukra szolgál.

A három apostol lehajtott fejjel elgondolkozik. Szomorúan jönnek le a hegyrôl az Úr Jézussal együtt azon az úton, amelyen felmentek.

Félúton megállnak kis pihenôre, s akkor Péter felsóhajt:

-- Ah, Uram! Én is azt mondom, amit tegnap Anyád mondott: ,,Miért tetted ezt velünk?'', és hozzáteszem: ,,Miért mondtad ezt nekünk?'' Utolsó szavaid megsemmisítették szívünk örömét, amit a dicsôséges látvány okozott! Nagyon félelmetes napok ezek! Elôször megijedtünk a nagy fénytôl, ami felébresztett minket, s ami erôsebb volt, mintha az egész hegy égett volna, vagy mintha a hold leszállt volna a szemünk láttára oda, ahol voltunk. Utána megrémített minket a te tekinteted, felemelkedésed, mintha el akartál volna szállni. Attól féltem, hogy megundorodtál Izrael gonoszságaitól, és visszatérsz az égbe, a Magasságbelinek rendeletére. Utána féltem, amikor megjelent Mózes, akit övéi annak idején nem láthattak lepel nélkül, annyira ragyogott arcán Isten visszatükrözôdése. (Vö. Kiv 34,29-35) Pedig akkor még közönséges ember volt, míg most boldog lélek, aki Istenhez ment. És Illés... Isteni irgalom! Azt hittem elérkezett életem utolsó pillanata, és eszembe jutottak életem összes bûnei, attól kezdve, hogy gyümölcsöt loptam a kis éléskamrából, egészen az utolsóig, amikor rossz tanácsot adtam neked. Milyen félelemmel bántam azokat! Utána úgy tetszett nekem, hogy ez a két igaz szeret engem... és beszélni mertem. De az ô szeretetük is félelmet keltett bennem, mert nem érdemlem meg az ilyen szellemek szeretetét. És utána... utána!... A félelmek félelme! Isten hangja!... Isten szólt! Hozzánk! Azt mondta nekünk: ,,Ôt hallgassátok!'' Téged. És kijelentette rólad: ,,Szeretett Fiam, akiben kedvem telik''. Mily félelem! Istenem!... Hozzánk!... Biztos, hogy csak a te erôd tartott minket életben!... Amikor megérintettél minket, és ujjad égetett, mint a tûz lángja, utoljára vett erôt rajtam a félelem. Azt gondoltam, ez az óra, amikor ítéletet mondanak felettem, és az Angyal érintett meg, hogy magához vegye lelkemet és elvigye a Magasságbelihez... De hogyan volt képes Anyád látni... hallani... átélni azt az órát, amirôl tegnap beszéltél, anélkül, hogy meghalt volna. Ô, aki egyedül volt, fiatalon, nélküled?

-- Mária, a Szeplôtelen nem félhetett Istentôl. Éva sem félt tôle addig, míg ártatlan volt. És én ott voltam. Én, az Atya és a Lélek, mi, akik az égben és a földön vagyunk, minden helyen, és akik Mária Szívében lakoztunk, mint a mi tabernákulumunkban -- válaszolta kedvesen Jézus.

-- Minô csoda! Minô csoda!... De miután te a halálról beszéltél... És minden örömünk megszûnt... De miért éppen nekünk hármunknak? Miért éppen velünk történtek mindezek? Nem lett volna jó, mindenkit részesíteni dicsôségednek ebben a látomásában?

-- Éppen azért, mert titeket elkábított, hogy a halálról hallottatok beszélni, az Emberfia engesztelô haláláról, az Istenember meg akart erôsíteni titeket arra az órára, és mindenkorra, annak elôzetes megismerésével, ami halálom után leszek. Jegyezzétek meg mindezt, hogy elmondjátok annak idején... Megértettétek?

-- Ó! Igen, Uram! Nem lehet elfelejteni. És felesleges lenne beszélni róla. Azt mondanák: ,,részegek''.

(5-275)


A szamariai asszony

Nagyböjt 3. vasárnapja -- A	Jn 4,5-42

Jézus Szamaria felé megy tanítványaival. Mikor elérnek a határhoz, így szól hozzájuk:

-- Íme ott van Szamaria határa. Mit gondoltok, jól tenném, ha beszélnék ott?

-- Ó! (A tanítványok többé, kevésbé megütköznek Jézus kérdésén.)

-- Igazán mondom nektek, mindenütt vannak szamaritánusok, és ha nekem nem lenne szabad beszélnem ott, ahol egy szamaritánus jelen van, akkor többé sehol sem beszélhetnék. Menjünk hát! Nem keresem az alkalmat a beszédre. De ha megkérnek rá, hogy beszéljek nekik Istenrôl, nem fogom elutasítani ôket....

Szamaria közepén elérkeznek Jákob kútjához. Jézus kijelenti:

-- Én itt megállok. Ti menjetek a városba, vegyetek élelmet. Itt megesszük.

-- Mindnyájan menjünk?

-- Igen, János. Jó, ha egy csoportban vagytok.

-- És Te? Egyedül maradsz... A szamaritánusok...

-- Nem ôk lesznek Krisztus legrosszabb ellenségei. Menjetek, menjetek! Én imádkozom, miközben rátok várok. Értetek és értük.

A tanítványok nem szívesen mennek, és három-négyszer hátrafordulnak Jézust figyelve, aki leült egy alacsony falra, amelyre süt a nap, s amely egy nagy kút alacsony pereme mellett van. Nagy fák állnak a kút körül, amelyek azonban most csupaszok, s nem adnak árnyékot. A vizet nem lehet látni, de a kút környékén világos nyomok mutatják, hogy vizet húznak belôle, kis tócsák állnak, s látszanak a vizeskorsók nyomai is. Jézus leül és elmélkedik, szokásos testtartásában, térdére könyökölve, s kezeit elôrenyújtva összetéve, enyhén meghajlott törzzsel, a föld felé hajló fejjel. Utána érzi a szép napsütés melegét, leveszi köntösét fejérôl és válláról, s ölében tartja.

Felemeli fejét és rámosolyog egy verébseregre, amely verekedve verseng egy eldobott kenyérdarabért, amelyet valaki a kút mellett hagyott. De a verebek elmenekülnek, amikor megérkezik egy asszony, aki balkezében üres korsóval a kúthoz jön, miközben jobbjával meglepetésében elvonja arcáról fátylát, hogy lássa ki az a férfi, aki ott ül.

Jézus rámosolyog erre a harmincöt-negyvenéves asszonyra, aki magas termetû, határozott de szép arcvonásokkal. Mi szinte spanyolnak mondanánk olajbarna bôre miatt, ajka tûzpiros és eléggé duzzadt, szeme nagy és fekete, szemöldöke vastag és hollófekete haja áttetszik a könnyû fátylon. Csinos alakja jellegzetesen keleti, kissé lágy, mint az arab nôké. Sokszínû, csíkos ruháját öv szorítja testéhez és duzzadó kebléhez, hullámos szoknyája a földig ér. Sok gyûrû és karperec ékesíti kövérkés barna kezét és csuklóját, amely látszik hosszú ujjú ruhája alatt. Nyakán súlyos nyaklánc, amelyrôl érmek függenek, mindenféle alakban, mintha amulettek lennének. Nehéz fülbevalók ragyognak a fátyol alatt.

-- Béke veled, asszony! Adnál nekem vizet? Sokat gyalogoltam és szomjas vagyok.

-- De nem zsidó vagy te? És inni kérsz tôlem, szamariai asszonytól? Mi történt hát? Helyreállítottátok becsületünket, vagy ti omlottatok össze? Bizonyára valami nagy esemény történt, ha egy zsidó udvariasan beszél egy szamariai asszonyhoz! Azt kellene azonban mondanom neked: ,,Semmit sem adok, hogy megbüntesselek téged mindazért a sértésért, amit a zsidók századokon át elkövettek ellenünk.''

-- Jól mondottad. Egy nagy esemény történt. Általa sokan megváltoztak, és még sokan megváltoznak. Isten nagy ajándékot adott a világnak, és általa sok minden megváltozott. Ha ismernéd Isten ajándékát és azt, hogy ki az, aki neked mondja: ,,Adj innom'', talán te magad kérnél tôle vizet, és Ô élô vizet adna neked.

-- Az élô víz a földalatti vízér. Ezt a kutat az táplálja. De ez a miénk. -- fölényeskedik az asszony gúnyolódva.

-- A víz Istené. Amint a jóság Istené. Amint az élet Istené. Minden az egyetlen Istené, asszony. És minden ember Istentôl jön, a szamaritánusok éppúgy, mint a zsidók. Nemde Jákob kútja ez? És Jákob nem a mi törzsünk feje? Ha utána egy tévedés megosztott minket, ez nem változtat az eredeten.

-- A mi tévedésünk, igaz? -- kérdi támadólag az asszony.

-- Se a mienk, se a tiétek. Annak a tévedése, aki szem elôl tévesztette a Szeretetet és az Igazságot. Én nem bántalak meg téged, és nem bántalmazom ôseidet. Miért akarsz te lenni a támadó?

-- Te vagy az elsô zsidó, akit így hallok beszélni. A többiek... De, ami a kutat illeti, igen, ez Jákobé, és oly bôséges a vize és oly tiszta, hogy mi, Szikar lakói minden más forrásnál többre becsüljük. De nagyon mély. Neked nincs se korsód, se tömlôd. Hogyan adhatnál akkor nekem élô vizet? Nagyobb vagy Jákobnál, szent Pátriárkánknál, aki ezt a bôséges vízeret felfedezte saját maga, gyermekei és nyája számára, és hátrahagyta az ô emlékére és ajándékaként?

-- Amint mondod. De aki ebbôl a vízbôl iszik, az megint szomjas lesz. Nekem azonban olyan vizem van, amelyet ha valaki iszik, többé nem szomjazik. De ez egyedül az enyém. És én adok belôle annak, aki kér tôlem. Igazán mondom neked, hogy aki részesül abban a vízben, amelyet én adok neki, az mindig üde marad, és többé sose szomjazik, mert az én vizem biztos, örök forrássá válik benne.

-- Hogyan? Nem értem. Varázsló vagy? Hogyan válhat egy ember kúttá? A teve iszik, és elraktározza a vizet hatalmas gyomrában. De utána felhasználja, és nem tart ki egész életében. És te azt mondod, hogy a te vized elég egy egész életen keresztül?

-- Még tovább: szökellni fog az örök életen keresztül. Annak, aki iszik belôle, megadja az örök élet csíráit, mert az üdvösség forrása.

-- Adj nekem ebbôl a vízbôl, ha igazán rendelkezel vele. Belefáradtam már, hogy ide járjak. Ha részesülök benne, többé nem szomjazom, sose leszek beteg, se meg nem öregszem.

-- Csak ezért fáradsz? Másért nem? Csak szomjadat, csak nyomorúságos testedet akarod kielégíteni? Másra nincs szükséged? Gondolkozz csak. Van még valami; ami több a testnél. A lélek. Jákob nemcsak a föld vizét adta magának és övéinek. Ô törôdött azzal is, hogy szentté legyen, és másokat is azzá tegyen, Isten vizét adja nekik.

-- Azt mondjátok nekünk: ti pogányok... Ha igaz, amit mondasz, mi nem lehetünk szentekké.  -- Az asszony hangja többé már nem szemtelen és gúnyos, hanem halkká válik és kissé zavarodottá.

-- A pogány is lehet erényes. És Isten, aki igazságos, megjutalmazza ôt jótettéért. Nem kap teljes jutalmat, de, mondom neked, Isten nem néz oly szigorral a bûn nélkül való pogányra, mint a súlyos bûnben élô hívôre. És ha tudjátok, hogy ilyenek vagytok, miért nem jöttök az Igaz Istenhez? Hogy hívnak téged?

-- Fotinai.

-- Rendben van, válaszolj nekem, Fotinai. Fájlalod-e, hogy nem törekedhetsz az életszentségre, mert pogány vagy, mint te mondod; mert egy régi tévedés ködében élsz, amint én mondom?

-- Igen, fájlalom.

-- Akkor miért nem élsz legalább úgy, mint egy erényes pogány?

-- Uram!...

-- Igen. Tagadhatod? Menj, hívd férjedet, és térj vissza vele ide.

-- Nincs férjem... -- Az asszony zavara növekszik.

-- Jól mondod. Nincs férjed. Volt öt férfid, és most van veled valaki, aki nem férjed. Szükséged volt erre? A te vallásod sem tanácsolja a tisztátalanságot. Ti is birtokában vagytok a tízparancsolatnak. De akkor, Fotinai, miért élsz így? Nem az tesz-e téged fáradttá, hogy annyira testi vagy, és nem egyetlen férfinak vagy tisztességes felesége? Nem kelt félelmet benned életed estéje, amikor egyedül leszel majd emlékeiddel? Bánatoddal? Félelmeiddel? Igen. Azokkal is. Az Istentôl és a szellemektôl való félelmeiddel. Hol vannak gyermekeid?

Az asszony egészen lehorgasztja fejét, és nem szól.

-- Nincsenek a földön. De kis lelkük, akiket meggátoltál abban, hogy világra jöjjenek, vádolnak téged. Mindig. Ékszerek... szép ruhák... gazdag ház... tele asztal... Igen. De üresség, és könnyek, és belsô nyomorúság. Elhagyatott vagy, Fotinai. És csak úgy válhatsz gazdaggá, ha ôszinte bûnbánatot tartasz, elnyered Isten bocsánatát, és ennek következtében (megölt) gyermekeid bocsánatát.

-- Uram, látom, hogy próféta vagy. És szégyellem, hogy...

-- És a Mennyei Atya elôtt nem szégyellted magadat, amikor rosszat tettél? Ne sírj megaláztatásod miatt az Ember elôtt... Jöjj ide, Fotinai! Mellém. Beszélek neked Istenrôl. Talán nem jól ismerted Ôt. És ezért, biztosan ezért tévelyegtél annyit. Ha jól ismerted volna az Igaz Istent, nem lettél volna ennyire megalázva. Ô beszélt volna veled, és segített volna...

-- Uram, a mi atyáink ezen a hegyen imádták. Ti azt mondjátok, hogy csak Jeruzsálemben kell Ôt imádni. De te azt mondod: csak egy Isten van. Segíts meglátnom, hogy hol és hogyan kell tennem...

-- Asszony, higgyél nekem! Hamarosan eljön az idô, amikor se Szamaria hegyén, se Jeruzsálemben nem imádják az Atyát. Ti azt imádjátok, akit nem ismertek. Mi azt imádjuk, akit ismerünk, mert az üdvösség a zsidóktól jön. Emlékezz a prófétákra! De eljön az idô, sôt már el is kezdôdött, amikor lélekben, és igazságban imádják az Atyát az Ô igaz imádói, többé már nem a régi szertartással, hanem újjal, amelyben nem lesznek áldozatok és elégô állati áldozatok. Hanem a Szeplôtelen Áldozat örök áldozata ég a Szeretet Tüzén. Lelki istentisztelet a lelki birodalomban. És ezt megértik majd azok, akik tudnak lélekben és igazságban imádni. Isten Lélek. Imádóinak lélekben kell imádniuk Ôt.

-- Te szent szavakat mondasz. Tudom, mert mi is tudunk néhány dolgot, hogy hamarosan eljön a Messiás, a Messiás, akit Krisztusnak is neveznek. Amikor eljön, megtanít minket minden dologra. Közel van ide az is, akit az Ô Elôfutárának neveznek. Sokan mennek meghallgatni ôt. De oly szigorú!... Te jóságos vagy... és a szegény lelkek nem félnek tôled. Úgy gondolom, hogy a Krisztus jóságos lesz. A Béke Királyának mondják Ôt. Sokáig kell még várni eljövetelére?

-- Mondtam neked, hogy már itt van az Ô ideje.

-- Honnan tudod? Talán tanítványa vagy? Az Elôfutárnak sok a tanítványa. Krisztusnak is lesz.

-- Én vagyok Jézus Krisztus, aki veled beszélek.

-- Te!... Ó!... -- Az asszony, aki Jézus mellett ült, felugrik, és menekülni akar.

-- Miért menekülsz, asszony?

-- Mert félek közeledben lenni. Te szent vagy...

-- Én vagyok az Üdvözítô. Azért jöttem ide -- bár nem volt rá szükség -- mert tudtam, hogy lelked már kifáradt a tévelygésben. Eledeled már undort kelt benned... Azért jöttem, hogy új eledelt adjak neked, és hogy megszüntessem undorodat és fáradtságodat... Íme tanítványaim ott jönnek az én eledelemmel. De én már táplálkoztam azáltal, hogy részesítettelek téged megváltásod elsô morzsáiban.

A tanítványok már figyelik az asszonyt, többé-kevésbé tapintatosan, de senki se szól egy szót sem. Ô elmegy anélkül, hogy gondolna még a vízre és a korsóra.

-- Íme, Mester -- mondja Péter -- jól bántak velünk. Van itt sajt, friss kenyér, olajbogyó és méz. Vegyél belôle, amit akarsz. Ez az asszony jól tette, hogy itt hagyta a vizeskorsót. Gyorsabban merítünk vele, mint a mi kis edényeinkkel. Iszunk, és utána megtöltjük neki.... Nem eszel? Kerestem számodra halat, de nem volt. Talán azt jobban szeretted volna. Fáradt vagy és sápadt.

-- Van nekem eledelem, amit ti nem ismertek. Abból eszem. Nagyon meg fog erôsíteni.

A tanítványok kérdôleg néznek egymásra.

Jézus válaszol néma kérdésükre.

-- Az én eledelem, hogy Annak akaratát teszem, aki elküldött engem, és véghezviszem a munkát, amit tôlem kíván. Amikor egy szántóvetô elveti a magot, mondhatja-e, hogy már mindent megtett, hogy már aratott? Nem, valóban. Még sokat kell tennie, míg elmondhatja: ,,Befejeztem munkámat!'' És addig nem tud nyugodni. Nézzétek ezt a földet... Négy hónapon belül itt az aratás.... Mondom nektek: Jöjjetek, arassátok le földemet...

Íme, jönnek a szamaritánusok Fotinaival. Legyetek szeretetteljesek hozzájuk. Lelkek, akik Istenhez jönnek.

(3-15,16)


A Templom megtisztítása

Nagyböjt 3. vasárnapja -- B	Jn 2,13-25

Jézus, nyilvános mûködésének elsô évében Péterrel, Andrással, Jánossal, Jakabbal, Fülöppel és Bertalannal belép a Templom udvarába. Nagy tömeg van a Templomon kívül és belül egyaránt. Zarándokok érkeznek tömegesen a város minden részébôl.

Belül igazi vásár van. Lehetetlen minden magába mélyedés a szent helyen. Az egyik rohan, a másik kiabál, ki a bárányokra alkuszik és káromkodik, átkozódik a magas ár miatt, ki pedig hajtja a szegény, bégetô állatokat az udvarban, ahol kötéllel elkerített helyek vannak, amelyek bejáratánál áll a kereskedô, vagy tulajdonos, vevôkre várva. Ütlegelés, bégetés, káromkodás, hívogatás, alkudozás, sértegetés hallatszik mindenfelôl.

A pénzváltók asztala körül másfajta kiabálás hangzik. A Templomban fekete-piac mûködik. A pénz értéke nincs megszabva. A pénzváltók maguk szabják meg, és minél szegényebb és minél messzebbrôl jött valaki, annál inkább megnyúzzák. Az öregeket jobban, mint a fiatalokat, a Palesztinán kívülrôl jövôket jobban, mint az öregeket.

A bárányok árusítói a félvak öregeknek a hitványabb bárányokat adják. Egy öreg férfi és asszony egy szegény báránykát hoznak vissza, amelyet az áldozat bemutatók valószínûleg hibásnak találtak, és visszautasítottak. Sírás, kérés, gorombaság, szidás váltják egymást anélkül, hogy az eladót megindítanák.

-- Azért, amit ti rá akartok költeni, galileaiak, nagyon is szép az, amit nektek adtam. Menjetek el innen! Vagy adjatok hozzá még öt dénárt, hogy egy szebbet kapjatok.

-- Isten nevében! Szegények vagyunk, és öregek! Meg akarod akadályozni számunkra, hogy megüljük a húsvétot, ami talán az utolsó számunkra? Nem elég neked az, amit akartál egy kis állatért?

-- Készítsetek helyet, szennyesek! Jön hozzám József, az Öreg. Megtisztel engem ezzel. Isten legyen veled! Jöjj, válassz!

Belép az elkerített helyre az Öreg József, vagyis az Arimateai, és kiválaszt egy pompás bárányt. Kevélyen halad elôkelô ruhájában anélkül, hogy ránézne a bejáratnál sóhajtozó szegényekre. Amikor kimegy a kövér, bégetô báránnyal, szinte meglöki ôket.

De már Jézus is a közelben van. Ô is beszerezte már bárányát, és Péter, aki valószínûleg megvette azt számára, maga mögött húz egy szerény bárányt. Péter mindjárt oda szeretne menni, ahol feláldozzák a bárányokat. Jézus azonban jobbra fordul, a két elcsüggedt öreg felé, akik sírnak, határozatlanok, s akiket a tömeg lökdös, az eladó pedig sérteget.

Jézus oly magas, hogy a két öreg feje csak szívéig ér, ráteszi egyik kezét az asszony vállára, és megkérdezi:

-- Miért sírsz, asszony?

Az öregasszony megfordul, és látja ezt a magas, ünnepélyes fiatalembert, fehér ruhájában, fehér köpenyében, amely egészen új és tiszta. Bizonyára egy írástudónak véli a ruhája, vagy kinézése miatt, és csodálkozik, mert a tudósok és a papok nem érintkeznek a néppel, nem védik meg a szegényeket a kereskedôk fösvénysége ellen. Megmondja sírásának okát.

Jézus a bárányok árusítójához fordul:

-- Cseréld ki ezt a bárányt ezeknek a híveknek. Nem méltó az oltárra, amint nem méltó, hogy te nyerészkedjél két öregen, mert ôk gyengék és nem tudnak védekezni.

-- És te ki vagy?

-- Egy igaz.

-- Beszédmódod és társaidé szerint galileai vagy. Található valaha is Galileában egy igaz?

-- Tedd meg, amit mondok, és légy igazságos!

-- Halljátok! Halljátok a galileait, aki megvédi a hozzá hasonlókat! Ô akar minket tanítani a Templomban! -- A férfi nevet és gúnyolódik, utánozva a galileai kiejtést, amely dallamosabb és kedvesebb a júdeainál.

Az emberek köréjük csoportosulnak, és a többi kereskedô és pénzváltó védelmére kel társuknak Jézus ellen. A jelenlevôk között van két-három gúnyos rabbi is. Egyikük megkérdezi:

-- Írástudó vagy? -- s ezt olyan módon teszi, hogy még egy Jób is elvesztené türelmét.

-- Te mondod.

-- Mit tanítasz?

-- Ezt tanítom: tegyétek Isten házát az imádság házává, nem pedig a zsarolás és kereskedés helyévé. Ezt tanítom. -- Jézus félelmetes. Olyannak tûnik, mint a Paradicsom küszöbére állított fôangyal. Nincs lángoló kard a kezében, de lángol a szeme, és villámlik a gúnyolódókra és szentségtörôkre.

Nincs a kezében semmi. Csak szent haragja. Gyorsan haladva asztaltól asztalig, szétszórja a gondosan, értékük szerint elhelyezett pénzeket, felborítja az asztalokat, és minden csörömpölve a földre hull, haragos kiáltozások, rémület és jóváhagyás közepette. Utána kitépi a köteleket a legények kezébôl, akik azokkal tartották helyükön az ökröket, juhokat és bárányokat, és egy ugyancsak durva ostort fon belôlük csomókat kötve rájuk, és felemeli, megforgatja, és könyörtelenül lesújt velük. Igen, könyörtelenül.

A váratlan jégesô lesújt a fejekre és hátakra. A hívek csodálkozva menekülnek. A bûnösök, akiket egészen a külsô kapuig követ, futásnak erednek, a földön hagyva a pénzt, és maguk mögött az állatokat. Nagy zûrzavarban vannak a lábak, szarvak, szárnyak; egyik fut, a másik elrepül, bôgnek, bégetnek, a hívek pedig nevetnek, és kiáltoznak a menekülô uzsorások után.

Odafutnak a papok a rabbikkal és a farizeusokkal együtt. Jézus még az udvar közepén van, visszatérve tanításából. Az ostor még kezében van.

-- Ki vagy te? Hogyan engeded meg magadnak ezt, megzavarva az elôírt szertartásokat? Melyik iskolából jössz? Mi nem ismerünk téged, nem tudjuk, ki vagy.

-- Én vagyok Az, aki megtehetem. Mindent megtehetek. Romboljátok csak le ezt az igazi Templomot, és én feltámasztom azt, hogy dicsérjem Istent. Nem én zavarom meg Isten házának szentségét és szertartásait, hanem ti zavarjátok meg azt, megengedve, hogy az Ô háza az uzsorások, és kereskedôk székhelyévé váljék. Az én iskolám Isten iskolája. Ugyanaz, amely egész Izraelt tanította az Örökkévaló szájával, Mózesnek beszélve. Nem ismertek engem? Majd megismertek! Nem tudjátok, honnan jövök? Majd megtudjátok!

És a néphez fordulva, többet nem törôdve a papokkal, magasan, fehér ruhájában és kinyílt köpenyével, amely hátrafelé leng a válláról, kitárt karokkal, mint egy szónok a leghevesebb szónoklat közben, azt mondja:

-- Halljátok, ti izraeliták! A Másodtörvény mondja: ,,Minden városban jelölj ki bírákat és elöljárókat, hogy igazságos ítéletet hozzanak a népnek. A jogot nem szabad csûrnöd-csavarnod, s nem szabad sem a személyre tekintettel lenned, sem vesztegetésül ajándékot elfogadnod, mert az ajándék megfosztja a bölcsek szemét a látástól és kiforgatja az igazak szavait értelmükbôl. Egyes egyedül az igazságra törekedj, hogy életben maradj és birtokold a földet, amelyet az Úr; a te Istened ad neked.'' (16,18-20)

Halljátok, ti izraeliták! A Másodtörvény mondja: ,,A Lévi fiai közül való papok, Lévi egész törzse ne kapjanak részt és örökséget Izraellel: az Úrnak felajánlott áldozatokból s a nekik járó adományokból éljenek. Az egész törzsnek ne legyen örökrésze testvéreik közt. Az Úr az ô örökségük, amint megígérte.'' (18,1-2)

Halljátok, ti izraeliták! A Másodtörvény mondja: ,,Ne adj kamatra testvérednek se pénzt, sem élelmet, sem egyebet, amit kamatra szokás kölcsönözni. Az idegentôl kérhetsz kamatot, de testvéredtôl ne fogadj el kamatot azért, amire rászorul.'' (23,20-21)

Ezt mondta az Úr.

Most látjátok, hogy a szegénynek nem szolgáltatnak igazságot Izraelben. Nem az igazak, hanem az erôsek felé hajlanak. A szegényt, a nép fiait elnyomják. Hogyan mondhatná a nép: ,,Aki minket megítél igazságos'', ha látja, hogy csak a hatalmasokat tisztelik és hallgatják meg, míg a szegény nem talál senkit, aki meghallgatná? Hogyan tisztelhetné a nép az Urat, ha látja, hogy nem tisztelik Ôt azok, akiknek leginkább kellene ezt tenniük? Az Úr tisztelete az, hogy megszegik parancsát? És akkor a papok Izraelben miért fogadják el a vámosok és bûnösök ajándékait, akik így akarják elnyerni a papok jóakaratát, ezek pedig így akarnak meggazdagodni.

Isten az ô papjainak öröksége. Számukra Ô, Izrael Atyja, ma inkább Atya, mint bármikor, és gondoskodik megélhetésükrôl, amint igazságos. De nem többrôl, mint ami igazságos. Nem ígért Szentélye szolgáinak vagyont és birtokot. Az örökkévalóságban övéké lesz az ég igazságosságukért, amint részesülnek majd abban Mózes és Illés és Jákob és Ábrahám. De ezen a földön nem kell mást birtokolniuk, mint a vászonruhát és a romolhatatlan arany diadémot: a tisztaságot és a szeretetet a felebarát iránt. A test legyen a lélek szolgája, az pedig szolgálja az Igaz Istent, és ne a test uralkodjék a lélek felett és Isten ellen!

Megkérdezték tôlem, milyen tekintéllyel teszem ezt. És Ôk milyen tekintéllyel szentségtelenítik meg Isten parancsát? A szent falak árnyékában megengedik az uzsorát az izraelita testvérek ellen, akik azért jöttek, hogy engedelmeskedjenek az isteni parancsnak. Megkérdezték tôlem, hogy melyik iskolából jövök, és azt válaszoltam: ,,Isten iskolájából''. Igen, Izrael! Én jövök és visszahozom nektek ezt a szent és megváltoztathatatlan iskolát.

Aki meg akarja ismerni a Világosságot, az Igazságot és az Életet, aki ismét hallani akarja Isten hangját, amint népéhez beszél, jöjjön hozzám! Izraeliták, ti követtétek Mózest a pusztán keresztül. Kövessetek engem, aki elviszlek titeket a még szomorúbb sivatagon keresztül az igazán boldog Földre! Az Isten parancsára megnyílt tengeren keresztül elviszlek titeket oda. Felemelve Jelemet, meggyógyítalak titeket minden bajtól.

Eljött a Kegyelem órája. Ezt várták a pátriárkák, és meghaltak, miközben reá várakoztak. Ezt jövendölték meg a próféták, és ennek reményében haltak meg. Errôl álmodtak az igazak, és meghaltak megvigasztalódva ettôl az álomtól. Most elérkezett.

Jöjjetek! ,,Az Úr hamarosan megítéli népét, hogy irgalmasságot gyakoroljon szolgáin'', amint megígérte Mózes szája által.

A nép, amely körülállta Jézust, tátott szájjal hallgatta Ôt. Utána megjegyzéseket fûz az új Rabbi szavaihoz, és kérdezi társait. Jézus barátaival együtt átmegy egy másik udvarba.

(2-78)


A bûnbánat szükségessége

Nagyböjt 3. vasárnapja -- C	Lk 13,1-9

Jézus Márta házában beszélget egy öreg pappal. Szóba kerül Keresztelô Szent János halála. A pap azt mondja:

-- Ô meghalt... és nem mondhatom: ,,Szerencsétlen!'' Mert az igazsághoz való hûsége miatt halt meg, miután befejezte küldetését, és mert... Ó, kegyetlen idôket élünk! Nemde jobb visszatérni Ábrahámhoz?

-- Igen. De még kegyetlenebb idôk jönnek, pap.

-- Te mondod? Róma, nemde?

-- Nemcsak Róma. A bûnös Izrael lesz annak elsô oka.

-- Igaz. Isten sújt minket. Megérdemeljük. Azonban Róma is... Hallottál bizonyára beszélni arról, hogy Pilátus megölte a galileaikat áldozat bemutatása közben. Vérüket elvegyítette az áldozatok vérével. Egészen az oltárnál! Egészen az oltárnál!

-- Hallottam.

Minden galileai lázong e miatt az igazságtalanság miatt. Azt kiáltozzák: ,,Igaz, hogy ô hamis messiás volt, De megölni követôit, miután lesújtott ôrá? És pont abban az órában? Talán ôk bûnösebbek voltak, mint a többiek?''

Jézus csendet teremt, és utána azt mondja:

-- Ti kérditek, hogy ôk bûnösebbek voltak-e a többi galileaiaknál, és ezért ölték meg ôket? Nem, nem voltak bûnösebbek. Igazán mondom nektek, hogy ôk megfizették az árát annak, hogy nem tértek meg az Úrhoz, és még sokan mások fizetni fognak ezért. Ha mindnyájan nem tartotok bûnbánatot Galileában ugyanúgy, mint másutt. Isten méltatlankodik népe miatt. Én mondom nektek. Nem kell azt hinni, hogy a csapások mindig a rosszabbakat érik. Mindenki vizsgálja meg saját magát, ítélje meg saját magát, és ne másokat. Az a tizennyolc is, akikre ráesett a torony Siloéban és megölte ôket, nem voltak a legbûnösebbek Jeruzsálemben. Én mondom nektek! Tartsatok, tartsatok bûnbánatot, ha nem akarjátok, hogy ti is úgy járjatok, mint ôk, és lelketek is.

(4-1039)

Az elszáradt fügefa példabeszédét lásd a Példabeszédek 5: 190-192. oldalán ,,A jó vincellér'' címen.


A vakon született

Nagyböjt 4. vasárnapja -- A	Jn 9,1-41

Jeruzsálem. Szombat reggel apostolaival együtt Jézus a zsinagóga felé megy. A kerióti Júdás felhívja Jézus figyelmét egy feléjük tartó vak fiatalemberre, aki botjával a falat tapogatva, fejét a vakok szokásos fejtartásával felfelé tartva jár. A városbeliek jól ismerik, megszólítják, s figyelmeztetik, hogy rossz irányba megy -- mert tudják, hol szokott kéregetni.

-- Ma nem kérek pénzt -- mondja mosolyogva, és tovább megy.

-- Nézd, Mester! Szemhéja összeforrt. Azt mondhatnánk, nincs is szemhéja. Úgy látszik, hogy szemgolyója sincs. A szerencsétlen így született. És így fog meghalni, anélkül, hogy egyszer is látta volna a napot, vagy az emberek tekintetét. Mondd, Mester, mit vétett, hogy ily büntetésben van része? De ha vakon született, ami biztos, hogyan vétkezhetett, mielôtt megszületett? Vagy talán szülei vétkeztek, és Isten ôket büntette meg azzal, hogy így született gyermekük?

A többi apostol, Izsákkal és Marciammal együtt Jézus közelébe megy, hogy hallja válaszát. Odasiet két civilbe öltözött jeruzsálemi is. A hallgatóság között ott van Arimateai József is, de ô kissé távolabb áll, ahonnan mindenkit meg tud figyelni.

Jézus válaszát mindenki hallja a csendben, ami a kérdés után keletkezett.

-- Sem ô nem vétkezett, sem szülei nem vétettek többet, mint minden ember, sôt talán kevesebbet. Mert a szegénység gyakran megfékezi a bûnt. Ô azért született így, hogy egyszer megnyilvánuljon rajta Isten hatalma és mûködése. Én vagyok a Világosság, aki azért jött a világba, mert a világban levôk megfeledkeztek Istenrôl, vagy elvesztették lelki képmásukat, s azt akarom, hogy ezek lássanak és visszaemlékezzenek, keressék Istent, vagy ha már az Övéi, akkor szilárduljanak meg hitükben és szeretetükben. Az Atya azért küldött el engem, hogy Izraelben és a világban teljessé tegyem Isten ismeretét, amíg még tart az Izrael számára engedélyezett idô. Véghez kell vinnem annak mûvét, aki küldött engem, tanúságot téve arról, hogy én is meg tudom tenni azt, amire Ô képes, mert Egy vagyok Vele. Hogy a világ megtudja és meglássa: a Fiú hasonló az Atyához, és higgyen bennem azért, ami vagyok. Majd eljön az éj, amikor többé nem lehet dolgozni, a sötétség, és akibe nem lesz belevésve az én jelem és a belém vetett hit, az nem lesz képes többé mûködni a sötétben, a zûrzavarban, fájdalmak között, az elhagyatottságban és pusztulásban, ami elborítja majd ezeket a helyeket, és megdöbbennek majd a lelkek a szomorú események miatt. De amíg a világban vagyok, Világosság, Tanúságtétel, Ige, Út és Élet, Bölcsesség, Hatalom és Irgalmasság vagyok. Menj azért a vakon születetthez és hozd ide -- mondja Jézus Júdásnak.

-- Menj te András! Én itt akarok maradni, hogy lássam, mit csinál a Mester -- mondja Júdás, Jézusra mutatva, aki a poros út fölé hajolva, ráköp egy kis földhalomra, és ujjával összekeveri a port nyálával, kis sárgolyót készít, amit hüvelyk és mutatóujja között tart, míg András odahozza a vakon születettet.

Amikor András megfogja a vak kezét, az tiltakozik ,,Nem akarok pénzt! Engedj tovább menni! Tudom, hol van az, akit Jézusnak neveznek. És megyek, hogy megkérjem...''

-- Jézus itt áll elôtted! -- mondja neki András, megállítva ôt Jézus elôtt.

A szokásostól eltérôen, Jézus semmit sem kérdez az embertôl. Azonnal rákeni a kis sarat, amit ujjai között tart, a lezárt szemhéjakra, és megparancsolja:

-- Menj most, amily gyorsan csak tudsz, a Siloe víztartályához, anélkül, hogy megállnál valakivel is beszélni!

A vak egy pillanatig megzavarodottan áll besározott arcával, és kinyitja száját, hogy mondjon valamit. De utána becsukja, és engedelmeskedik. Elsô lépései lassúak, mintha azon gondolkozna, hogy becsapták. Utána felgyorsul járása, a falat súrolva botjával, mind szaporábban lépdelve, amennyire egy vak erre képes, sôt talán még szaporábban, mintha érezné, hogy valaki vezeti...

A két jeruzsálemi férfi gúnyosan nevet, fejét csóválva, és elmegy. Arimetai József követi ôket anélkül, hogy üdvözölné Jézust, ami meglepô. Mind a hárman mennek a vak után. Mikor megérkeznek Siloéhoz, József megáll egy szegényes háznál, annak sövénye mellett, míg a két férfi egészen a vízig követi a vakot, s ott megfigyeli, mit csinál. Az óvatosan közelíti meg a nagy vízmedencét, fél kezével a nedves peremre támaszkodva, belenyúl a vízbe, merít belôle, és megmossa szemét egyszer, kétszer, háromszor. A harmadikra másik kezét is arcához szorítja, miközben botja a földre esik, s mintha fájdalmat érezne, felkiált. Utána lassan elveszi kezét, és elsô fájdalmas felkiáltása örömkiáltássá válik

-- Ó! Magasságbeli! Látok! -- és a földre veti magát megindultságában, kezével védve szemét, halántékán tartva vágyakozva a látásra, de fájdalmat érezve a fény miatt, és megismétli:

-- Látok! Látok! Ez tehát a föld! Ez a világosság! Ez a fû, amit csak hûvösségérôl ismertem...

Felkel, meghajolva állva, mintha nehéz terhet hordana, örömének terhét. Odamegy a csermelyhez, amely elvezeti a kifolyó vizet, és nézi, amint az vidáman, csillogva folyik, és azt mormolja:

-- És ez a víz... Íme! Így éreztem ujjaim között (belemeríti kezét), hidegnek, és amit nem lehet megmarkolni, de nem ismertelek téged... Ah! Szép! Szép! Milyen szép minden!

Fölemeli tekintetét, és meglát egy fát... közelébe megy, megérinti, felnyúl, és lehúz egy ágat, nézi és nevet, nevet, és tenyerével védi szemét a naptól, és nézi az eget, a napot, és két könnycsepp pereg le szemébôl, amint a világot szemléli...

És lenéz a fûre, ahol egy virág hullámzik szárán, és látja önmagát visszatükrözôdve a vízbôl, nézi magát, és azt mondja:

-- Ilyen vagyok! -- és csodálkozva szemlél egy galambot, amint az kissé odább inni megy a vízbôl, egy kiskecskét, amely egy vadrózsa utolsó leveleit legeli le, egy asszonyt, aki keblén kisdedével a forrás felé megy. Az asszonynak a látása anyjára tereli gondolatait, akinek arcát sose látta, és felemelkedve az ég felé tárja kezét, mintha át akarná ölelni és felkiált:

-- Áldalak, Magasságbeli, a fényért, anyámért, Jézusért! -- és elsiet, a földön hagyva a már feleslegessé vált botot.

A két férfi nem nézi végig mindezt. Amint látják, hogy az ember lát; elsietnek a város felé.

József azonban ott marad mindvégig, és amikor a vak, aki többé már nem vak, elsiet a szegények negyede, az Ofel felé, ô is otthagyja helyét, és mélyen elgondolkozva megy a város felé.

Ofel városnegyede mindig zajos, de most egészen forrongásba jött. Ki jobbra fut, ki balra. Kérdések, válaszok.

-- De ti összetévesztitek ôt valakivel!

-- Nem! Mondom neked. Ô maga mondta: ,,Én vagyok!'', amikor valaki megkérdezte: ,,Valóban te vagy Sidonia, akit Bartolmainak neveznek?'' Meg akartam kérdezni, hogyan történt, de elsietett.

-- Hol van most?

-- Biztosan az anyjánál.

-- Ki? Ki látta? -- kérdezik az újonnan jöttek.

-- Én! Én! -- mondják többen is.

-- De hogyan történt?

-- Láttam bot nélkül futni, két szemmel arcán, és azt mondtam: ,,Nézd! Mintha Bartolmai lenne, de...''

-- Mondom neked, hogy remegett egész testében. Amikor belépett, felkiáltott: ,,Anyám, én látlak téged!''

-- Nagy öröm szüleinek. Most segíteni tud apjának a kenyérkeresésben...

-- Az a szegény asszony! Rosszul lett az örömtôl.

-- Fussunk, hogy meghalljuk tôle...

Arimateai József ennek a fülsiketítô lármának a közepén találja magát, és követi a hömpölygô tömeget, egy zsákutcába. Egy mellékutcából akkor érkezik oda a két férfi, aki a városba sietett, három másikkal, akik közül az egyik pap, a másik írástudó, a harmadik kilétét nem árulja el ruhája.

A ház mindössze egy nagy, kátrány-fekete konyhából és egy szobából áll. Mögötte néhány négyzetméteres kert. A meggyógyult vak az asztalra támaszkodva beszél, válaszolva a hozzá intézett kérdésekre. Csupa szegény ember van körülötte, olyanok, mint ô, mert ez Jeruzsálemnek talán legszegényebb városrésze. Anyja mellette áll, nézi ôt, és sír, fejkendôjével törülgetve szemét. Apja, egy munkában felôrölt ember, remegô kezével szakállát simogatja.

Lehetetlenség bejutni a házba még a hatalmas és tudós zsidóknak is, azért mind az öten kívülrôl hallgatják a meggyógyult beszélgetését.

-- Hogyan nyílt meg a szemem? Az az ember, akit Jézusnak hívnak bekente szememet a nedves földdel, és azt mondta: ,,Menj, és mosakodj meg Siloe forrásánál!'' Elmentem, megmosakodtam, és megnyílt a szemem és látok.

-- De hogy találtad meg a Rabbit? Mindig azt mondtad, hogy szerencsétlen vagy, mert sose találkoztál vele, még akkor sem, amikor mindig itt járt Jónástól a Getszemániba. És ma, amikor senki sem tudja, hogy merre van...

-- Eh! Tegnap este egyik tanítványa eljött, adott nekem két pénzdarabot, s azt mondta: ,,Miért nem törekedsz látni?'' Azt mondtam neki: ,,Törekedtem, de sose találtam meg azt a Jézust, aki csodákat tesz. Kerestem Ôt, amikor meggyógyította Annáliát, aki itt lakik ebben a városrészben...'' és erre azt mondta: ,,Én egyik apostola vagyok, és Ô megteszi, amit akarok. Jöjj holnap Bezetába (Jeruzsálem északi városrésze), és keresd meg a galileai József házát, aki a száraz halat árusítja, Sefori Józsefét, a Heródes-kapu mellett, és meglátod, hogy elôbb-utóbb Ô arra jár, és akkor megismertetlek vele.'' Azt mondtam: ,,De holnap szombat van.'' Azt akartam mondani ezzel, hogy Ô nem fog semmit se csinálni szombaton. Azt mondta nekem: ,,Ha meg akarsz gyógyulni az lesz a nap, mert utána elhagyja a várost, és nem tudod, hogy találkozol-e ismét vele.'' Akkor azt mondtam: ,,Tudom, hogy üldözik Ôt. Hallottam ezt a Templom kapujánál, ahová koldulni járok. És azért azt mondom, hogy most, amikor így üldözik, nem akarja, hogy még jobban üldözzék, és nem gyógyít meg szombaton.'' Erre ô: ,,Tedd, amit mondok, és szombaton meglátod a napot.'' És én elmentem. Ki ne ment volna? Ha ezt mondja egyik apostola! Azt is mondta nekem: ,,Énrám hallgat leginkább, és azért jöttem ide, mert szánlak, és mert azt akarom, hogy tündököljék hatalma, miután becsmérelték Ôt. Te, aki vakon születtél, tündöklôvé teszed azt. Tudom, mit beszélek. Jöjj, és meglátod!''

És én elmentem, és még meg sem érkeztem a házhoz, amikor egy férfi megfogta kezemet, de nem az, aki tegnap itt volt, és azt mondta nekem: ,,Testvérem, jöjj velem!'' És én nem akartam vele menni, mert azt gondoltam, kenyeret és pénzt akar adni nekem, talán ruhákat, és azt mondtam neki, hagyjon tovább menni, mert tudom, hol találom meg azt, akit Jézusnak hívnak. És a férfi azt mondta nekem: ,,Ez Jézus, aki elôtted áll.'' De én nem láttam semmit, mert vak voltam. Éreztem, hogy két nedves földdel borított ujj megérint engem itt és itt, és egy hang azt mondta: ,,Menj gyorsan Siloéhoz, és mosakodj meg, és ne beszélj senkivel'', és ezt tettem. De elcsüggedtem, mert reméltem, hogy azonnal látni fogok, és azt gondoltam, talán egy szívtelen ifjú tréfát ûz velem, és szinte nem akartam elmenni. De bensômben egy hangfélét hallottam, amint azt mondta: ,,Remélj, és engedelmeskedjél!'' És akkor elmentem a forráshoz, megmosakodtam, és láttam. -- És a fiatalember megáll, amint elragadtatva visszagondol arra az örömre, ami elfogta, amikor elôször látott...

-- Küldjétek ki az embert! Ki akarjuk kérdezni ôt! -- kiáltja az öt férfi.

A fiatalember utat tör magának, és megáll a küszöbön.

-- Hol van az, aki meggyógyított téged?

-- Nem tudom -- mondja a fiatalember, akinek egy barátja megsúgta: ,,Írástudók és papok.''

-- Hogyan lehetséges, hogy nem tudod? Most mondtad, hogy tudtad. Ne hazudj a Törvény tudósainak és a papoknak! Jaj annak, aki be akarja csapni a hatóságokat!

-- Nem csapok be senkit sem. Az a tanítvány azt mondta nekem ,,Ebben a házban van'', és igaza volt, mert annak közelében voltam, amikor hozzá vezettek. De hogy most hol van, azt nem tudom. A tanítvány azt mondta nekem, hogy elmennek. Lehet, hogy már kiment a kapun.

-- De hová ment?

-- Mit tudom én?! Galileába megy... Azért, mert itt így bántak vele!...

-- Ostoba és tiszteletlen! Vigyázz, miként beszélsz, nép söpredéke! Mondd meg, merre ment?

-- De hogy képzelitek, hogy én tudom, ha vak voltam? Megmondhatja egy vak, hogy merre megy más valaki?

-- Rendben van! Kövess minket!

-- Hová akartok vinni?

-- A farizeusok vezetôihez.

-- Miért? Mi közük van hozzám? Talán ôk gyógyítottak meg engem, hogy hálát kellene adnom nekik? Amikor vak voltam, és koldultam, sose adtak pénzt nekem, sose szóltak hozzám egy résztvevô szót sem, sose éreztették szívemmel szeretetüket. Mit kell nekik mondanom? Csak egy valaki van atyám és anyám után, akinek hálálkodnom kell. És ez Jézus, aki meggyógyított, aki úgy szeretett engem szívével, mint szüleim az övékével. Itt maradok anyámnál és apámnál, örvendezve arcuk látásának, és ôk örülnek látva szememet annyi tavasz után, amelyeken születésem óta nem láttam a napot.

-- Ne fecsegj annyit! Jöjj, és kövess minket!

-- Azt már nem! Nem megyek! Letöröltetek-e ti, valaha is egyetlen könnyet vagy izzadságcseppet anyámról, akit megalázott szerencsétlen voltom, vagy apámról, aki kimerült a munkában? Most én megtehetem ezt tekintetemmel, és el kellene hagynom ôket, és titeket követni?

-- Megparancsoljuk neked! Nem te rendelkezel, hanem a Templom és a nép fejei. Ha kevélységed makaccsá tesz gyógyulásod miatt, emlékeztetünk téged parancsunkra. Elôre! Szedd a lábadat!

-- De miért kell mennem? Mit akartok tôlem?

-- Azt, hogy írásba foglaljuk a dolgot. Szombat van. A szombaton végzett munka bûn, ezt felírjuk. A te bûnödet és azét a sátánét.

-- Ti vagytok a sátánok! Ti vétkeztek! És énnekem kellene elmennem, hogy feljelentést tegyek az ellen, aki jót tett velem? Részegek vagytok! A Templomba majd elmegyek, hogy áldjam az Urat. Nem akarok többet hallani errôl. A vakság homályában voltam sok éven keresztül. De lezárt szemem csak ilyen sötétséget okozott. Értelmemet fény árasztotta el, Isten kegyelmébôl, és azt mondja nekem, hogy nem kell megtagadnom az Egyetlen Szentet, aki létezik Izraelben.

-- Ember, elég legyen! Nem tudod, hogy büntetés vár azokra, akik ellenkeznek a hatóságokkal?!

-- Semmit sem tudok. Itt vagyok, és itt maradok. És ti nem árthattok nekem. Nem látjátok, hogy egész Ofel az én pártomon van?!

-- Igen! Igen! Hagyjátok ôt békén! Sakálok! Ô Isten védettje. Ne nyúljatok hozzá! Isten a szegényekkel van! Isten velünk van, ti szipolyozók és képmutatók! -- A nép kiáltozik és fenyegetôzik, azzal az ösztönös kirobbanással, amellyel az alacsony sorban levôk haragja kitör azok ellen, akik elnyomják ôket, és amivel megvédik azt, aki szeretettel gondoskodik róluk. És azt kiáltozzák:

-- Jaj nektek, ha megölitek Üdvözítônket! A szegények Barátját! A háromszor Szent Messiást! Jaj nektek! Ô nem félt Heródes haragjától, sem a vezetôkétôl, amikor ezt akarták tenni. Mi se félünk a tiétekétôl, vén hiénák, akik már elvesztettétek fogatokat! Karmukat elvesztett sakálok! Semmirekellô hatalmasok! Róma nem akarja a zavargásokat, és nem nyomja el a Rabbit, mert Ô maga a béke. De titeket ismer. Távozzatok! Távozzatok azok városnegyedébôl, akiket elnyomtok az erejüket meghaladó tizedekkel, hogy legyen pénzetek éhségetek kielégítésére és becstelen üzleteitekhez. Jáson utódai! Simoné! Az igaz Eleazárok, a szent Oniás kínzói! A próféták lábbal taposói! El! El! -- A zavargás mind vadabbá válik.

Arimateai József, akit egy falhoz nyomtak, s aki eddig figyelemmel kísérte a történteket, de nem tett semmit, egy öregtôl nem várt elevenséggel felugrik egy faltöredékre, és azt kiáltja:

-- Hallgassatok el, polgártársak! És hallgassátok meg az öreg Józsefet!

Egy, kettô, tíz fej fordul a kiáltás irányába. Meglátják Józsefet. Nevét kiáltják. Nagyon ismertnek kell lennie az Arimateainak, s a nép kegyében kell állnia, mert a megvetô kiáltozások örömkiáltásokká válnak:

-- Itt van az öreg József! Éljen! Béke és hosszú élet az igaznak! Béke és áldás a nyomorultak jótevôjének! Csend, hogy József beszélhessen! Csend!

Elhallgatnak, és minden fej József felé fordul, egészen megfeledkezve az öt szerencsétlenrôl, aki a felháborodást kiváltotta.

-- Jeruzsálem polgárai, Ofel férfijai, miért engeditek, hogy a gyanakvás és a harag megvakítson titeket? Miért nem tisztelitek a szokásokat, ti, akik mindig hûségesek vagytok az atyák törvényei iránt? Mitôl féltek? Talán egy Moloch van a Templomban, aki nem adja vissza azt, amit elfogad? Talán bíráitok mind vakok, jobban barátotoknál, vakok szívükben, és süketek az igazságosság iránt? Nemde az a szokás, hogy egy csodás tényt feljegyezzenek azok, akiknek kötelességük, hogy Izrael krónikáját írják? Engedjétek azért, hogy az általatok szeretett Rabbi dicsôségére feljegyezzék az általa mûvelt csodát. Még mindig haboztok? Rendben van, én kezeskedem arról, hogy semmi baj nem éri Bartolmait. És ti tudjátok, hogy én nem hazudok. Elkísérem ôt oda, mint kedves gyermekemet, és utána visszavezetem ide. Higgyetek nekem! És a szombaton ne vétkezzetek a vezetôitek elleni lázadással!

-- Igaza van! Nem kell! Hihetünk neki! Ô igaz ember. A nagytanács tárgyalásain mindig szavát hallatja. -- Az emberek megváltoztatják véleményüket, és azt kiáltozzák:

-- Neked igen! Rád bízzuk barátunkat! -- Ô pedig a fiatalemberhez fordul:

-- Jöjj! Ne félj! Arimateai Józseffel biztonságban vagy, jobban, mint atyádnál. -- És utat nyitnak a fiatalember számára, hogy az Józseffel mehessen, aki leszállt már hevenyészett szószékérôl. Miközben elhalad köztük, azt mondják neki:

-- Mi is megyünk! Ne félj!

József pompás gyapjúból készült elôkelô öltözetében, egyik kezét a fiatalember vállára téve indul útnak. A fiatalember elnyûtt szürke tunikája és kis köpenye kirívó ellentéte az öreg tanácstag sötétvörös tunikájának és még sötétebb színû köpenyének. Mögöttük halad az öt férfi, és sokan, sokan követik ôket Ofelbôl...

A fôútvonalon mennek a Templom felé, és sokak figyelme feléjük irányul. Rámutatnak a vakon születettre, és azt mondják:

-- De hiszen ez az, aki vakon koldult! És most szeme van! Vagy talán csak valaki hozzá hasonló?! Nem! Biztosan ô az, és a Templomba kísérik. Menjünk és halljuk! -- és a kíséret mind nagyobbá nô, míg a Templom falai mindnyájukat elnyelik.

József a fiatalembert egy terembe vezeti, nem a tanácsterembe, ahol sok farizeus és írástudó van. József belép, és vele együtt Bartolmai és az öt férfi. Ofel lakosságát nem engedik be, visszakergetik Ôket a templomudvarba.

Íme az ember -- kezdi József. -- Én magam vezettem el ide, mert, noha nem számítottam rá, ott voltam, amikor találkozott a Rabbival, és meggyógyulásánál is. És mondhatom nektek, hogy az egész véletlen volt a Rabbi részérôl. Amint magatok is halljátok majd, az embert a kerióti Júdás vezette, vagy helyesebben: hívta meg, hogy menjen oda, ahol a Rabbi volt. Júdást ismeritek. És hallottam, és ezek ketten is velem együtt hallották, mert jelen voltak, miként kísértette Júdás a Názáreti Jézust a csodára. Most tanúskodom arról, hogy ha valaki büntetést érdemel, az nem a vak, se nem a Rabbi, hanem a kerióti ember, aki, Isten lát, hogy nem hazudom, amikor kimondom, amire gondolok, az esemény egyedüli szerzôje, mert ô hívta ki azt. Befejeztem.

-- Amit mondtál, nem veszi el a Rabbi vétkét. Ha egy tanítvány bûnt követ el, attól még nem kell vétkeznie a Mesternek. Ô pedig bûnt követett el, amikor szombaton gyógyított. Szolgai munkát végzett.

-- Aki a földre köp, nem végez szolgai munkát. És valaki szemének megérintése nem szolgai munka. Én is érintettem az embert, és nem hiszem, hogy ezzel vétkezem.

-- Ô csodát tett szombaton. Ebben áll bûne.

-- A szombatot megtisztelni egy csodával Isten kegyelme és az Ô jósága. Az az Ô napja. Nem lehetne a Mindenhatót ünnepelni egy csodával, amely felragyogtatja hatalmát?

-- Nem azért vagyunk itt, hogy téged hallgassunk. Téged nem vádol senki. Ezt az embert akarjuk kikérdezni. Válaszolj te, hogyan nyerted el a látást?

-- Elmondtam. És ezek hallottak engem. Ennek a Jézusnak a tanítványa azt mondta nekem tegnap: ,,Jöjj, és én elintézem, hogy meggyógyulsz.'' És elmentem. És éreztem, amikor valaki sarat tett ide, és egy hang azt mondta nekem, hogy menjek a Silóe víztározóhoz és mosakodjam meg. És megtettem, és látok.

-- De tudod-e, ki gyógyított meg?

-- Persze, hogy tudom! Jézus. Megmondtam.

-- De tudod-e pontosan, ki az a Jézus?

-- Semmit sem tudok. Szegény és tudatlan vagyok. És eddig vak voltam. Ezt tudom. És tudom, hogy Ô gyógyított meg. És ha Ô meg tudta ezt tenni, biztos, hogy vele van az Isten.

-- Ne káromkodj! Isten nem lehet azzal, aki nem tartja meg a szombatot -- kiáltoznak egyesek.

De József és a farizeus Eleazar, János és Joachim megjegyzik:

-- De bûnös se lehet az, aki ilyen csodát tesz.

-- Titeket is félrevezetett talán az a megszállott?

-- Nem. Mi igazak vagyunk. És azt mondjuk, hogy ha Isten nem lehet azzal, aki dolgozik szombaton, azt sem teheti meg egy ember Isten nélkül, hogy egy vakon született lásson. -- mondja nyugodtan Eleazar. A többiek bólintanak rá.

-- És az ördögöt hová teszitek? -- kiáltják a szeszélyes rosszakaratúak.

-- Nem hihetem, és ti sem hihetitek, hogy az ördög olyasmit tehessen, ami az Úr dicséretére vezet -- mondja a farizeus János.

-- És ki dicséri Ôt?

-- A fiatalember, a szülei, egész Ofel, és én velük együtt, és velem minden igaz, aki szentül féli az Istent -- vág vissza József.

A megszégyenült rosszindulatúak nem tudják, mit mondjanak erre, azért rárontanak Sidoniára, akit Bartolmainak neveznek:

-- Te mit mondasz arról, aki megnyitotta szemedet?

-- Számomra egy próféta. És nagyobb Illésnél, a szeraptai özvegy fiával együtt. Mert Illés elérte, hogy a gyermekbe visszatért a lélek. De ez a Jézus azt adta nekem, amit én sose vesztettem el, mert amim sose volt: látásomat. És ha a semmibôl szemgolyót formált nekem, pusztán egy kis sárral, míg kilenc hónap alatt anyám nem tudta megadni azt nekem testével és vérével, akkor oly nagynak kell lennie, mint amilyen nagy Isten, aki a sárból alkotta az embert!

-- Távozz! Menj! Te káromló! Hazug! Lefizettek! -- és kiûzték az embert, mint egy kárhozottat.

-- Ez az ember hazudik. Nem lehet igaz. Mindenki megmondhatja, hogy egy vakon születettet nem lehet meggyógyítani. Ez valaki, aki hasonlít Bartolmaihoz, és akit a Názáreti elôkészített... vagy pedig... Bartolmai sose volt vak.

Erre a meglepô kijelentésre Arimateai József kitör:

-- Káin idejétôl kezdve tudjuk, hogy a gyûlölet elvakít. De, hogy elbutít, azt még nem tudtuk. Lehetségesnek tartjátok, hogy valaki eljut a férfikorba vaknak tettetve magát azért, hogy a távoljövôben egy nagy zajt keltô eseményre várakozzon? Vagy azt hiszitek, hogy Bartolmai szülei nem ismerik gyermeküket, vagy hogy hitelt adnak ennek a hazugságnak?

-- Pénzzel mindent el lehet érni. És ôk szegények.

-- A Názáreti még náluk is szegényebb!

-- Hazudsz! Hatalmas összegek mennek át kezén.

-- De egy pillanatig sem állnak meg benne. Ezek az összegek a szegényekhez mennek. Jóra használja ôket, nem hazugságra.

-- Hogyan véded ôt! És a Vének egyike vagy!

-- Józsefnek igaza van. Az igazat meg kell mondani, bármilyen állásban legyen is valaki -- mondja Eleazar.

-- Fussatok, és hívjátok vissza a vakot. Hozzátok ismét ide. És mások menjenek szüleiért, és hozzák ôket ide -- kiáltja Elchia, kitárva az ajtót, és parancsot adva egyeseknek, akik kint várakoznak. Szája szinte tajtékzik a dühtôl.

Az egyik fut ide, a másik oda. Elôször Sidonia tér vissza, akit Bartolmainak neveznek, csodálkozva és bosszankodva. Egy sarokba lökik, és úgy néznek rá, mint egy kutyafalka a vadállatra...

Jó idôre rá, íme jönnek szülei, a tömeg kíséretében.

-- Ti jöjjetek be. Kifelé a többivel!

A kettô megfélemlítve belép, és látják ott, a terem végén fiukat, egészségesen, de letartóztatva. Az anya felsóhajt:

-- Fiam! És ma ünnepelnünk kellene!

-- Hallgassatok ide. A ti fiatok ez az ember? -- kérdezi durván egy farizeus.

-- Igen, ez a mi fiunk! Ki lenne, ha nem ô?

-- Igazán biztosak vagytok ebben?

Az apát és az anyát annyira meglepi a kérdés, hogy mielôtt válaszolnának, egymásra néznek.

-- Válaszoljatok!

-- Nemes farizeus, el lehet képzelni azt, hogy egy apa és egy anya ne ismerje fel saját gyermekét? -- mondja alázatosan az apa.

-- De... meg mertek esküdni rá, hogy... Igen. Hogy nem fizettek le titeket, hogy azt mondjátok, ez a ti fiatok, jóllehet csak hasonlít rá?

-- Hogy lefizettek? Kicsoda? Megesküdni? Ezerszer is, és az oltárra és Isten nevére, ha akarod! -- És oly határozottan állítja ezt, hogy az még a legmegátalkodottabbat is leszerelné.

De a farizeusok nem tágítanak. Megkérdezik:

-- De, nemde vakon született a fiatok?

-- Igen. Úgy született. Szemhéja le volt zárva, és nem volt alatta semmi, semmi...

-- És akkor hogyan lát most, hogyan van szeme, és nyitott szemhéja? Csak nem akarjátok azt mondani, hogy úgy nônek a szemek, mint tavasszal a virágok, és hogy egy szemhéj úgy kinyílik, mint egy virág kelyhe?!... -- mondja egy másik farizeus, és gúnyosan kacag.

-- Tudjuk, hogy ez az ember igazán a mi fiunk, aki mintegy harminc éve vakon született, de nem tudjuk, hogy hogyan lát most, és nem tudjuk, ki nyitotta meg szemét. A többit kérdezzétek tôle. Nem félkegyelmû és nem gyermek. Elég idôs. Kérdezzétek, és ô válaszol nektek.

-- Hazudtok. Ô a ti házatokban elmondta, hogyan gyógyult meg, és ki által. Miért mondjátok, hogy nem tudjátok? -- kiáltja a két férfi egyike, aki mindig követte a vakot.

-- Annyira csodálkoztunk, hogy meglepetésünkben nem hallottuk -- mentegetôdznek mindketten.

A farizeusok Sidoniához fordulnak, akit Bartolmainak neveznek:

-- Jöjj elôre te. És dicsôítsd Istent, ha képes vagy rá! Nem tudod, hogy aki megérintette szemedet, az egy bûnös? Nem tudod? Nos, tudd meg. Mi tudjuk, s mi mondjuk neked.

-- Ah! Legyen, amint mondjátok. Én nem tudom, hogy bûnös-e. Csak azt tudom, hogy elôzôleg vak voltam, és most látok, éspedig jól.

-- De mit csinált veled? Hogyan nyitotta meg szemedet?

-- Már megmondtam nektek, és hallottátok. Most újból akarjátok hallani? Miért? Talán tanítványai akartok lenni?

-- Ostoba! Légy te annak az embernek a tanítványa. Mi Mózes tanítványai vagyunk. És Mózesrôl tudunk mindent, amit Isten mondott neki. De errôl az emberrôl semmit se tudunk, sem azt, honnan jött, sem azt, kicsoda, és azt semmiféle csodája se mutatja, hogy próféta.

-- Éppen ez a csodálatos! Hogy ti nem tudjátok, honnan jött, és azt mondjátok, hogy semmiféle csoda se mutatja ôt igaznak? De ô megnyitotta szememet, és Izraelben közülünk senki se tudta ezt sohasem megtenni, még anyám szeretete és atyám áldozatai sem. Egy dolgot azonban mindnyájan tudunk, én épp úgy, mint ti, és ez az, hogy Isten nem hallgatja meg a bûnöst, hanem csak azt, aki féli Istent, és megteszi, amit Ô kíván. Az egész világon sohase hallották, hogy valaki meg tudta volna nyitni egy vakon születettnek a szemét, de ez a Jézus megtette. Ha nem Istentôl való lenne, nem lett volna képes erre.

-- Te egészen bûnben születtél, és szellemed épp oly torz, sôt még inkább, mint tested volt, és te akarsz tanítani minket? El innen, átkozott idétlen, és válj sátánná elcsábítóddal együtt. Ki! Kifelé mindnyájan, ostoba és bûnös népség! -- és kikergetik a fiút, apát és anyát, mintha leprások lennének.

A három gyorsan elmegy, barátaik kíséretében. De amint kiérnek az udvarból, Sidonia visszafordul, és azt mondja:

-- Mondjatok, amit akartok, ami történt, megtörtént. Az igazság az, hogy látlak titeket és dicsérem érte Istent. A sátánok ti vagytok, nem a Jóságos, aki meggyógyított engem.

-- Hallgass, fiam! Hallgass! Nehogy valami bajunk legyen! -- sóhajt anyja.

-- Ó, anyám! A te lelkedet megmérgezte annak a teremnek a levegôje. Te, amikor szenvedtem, megtanítottál engem Isten dicséretére, és most, amikor örülsz, nem tudsz hálát adni, és félsz az emberektôl? Ha Isten annyira szeretett engem és titeket, hogy csodát tett, nem tudna megvédeni minket az emberektôl?

-- Igaza van a fiúnak, asszony. Menjünk a zsinagógánkba dicsérni az Urat, ha már a Templomból kiûztek minket. És menjünk gyorsan, mielôtt véget érne a szombat.

És meggyorsítják lépteiket, s eltûnnek a völgybe vezetô úton.

(7-1565)


Jézus és Nikodémus

Nagyböjt 4. vasárnapja -- B	Jn 3,14-21

Jézus a Getszemáni kertben éjjel beszélget Nikodémussal. Mikor Nikodémus nem érti meg, amit Jézus az újjászületésrôl mondott, így magyarázza neki:

-- Gondolj Mózesre! Ô felemelt egy kígyót a pusztában, hogy meggyógyítsa a betegeket az izraeliták között. (Kiv 21,4-9) Amikor engem felmagasztalnak, azok, akik jelenleg betegek, leprások, gyengeelméjûek, némák, süketek, vakok, lázasak a bûntôl, meggyógyulnak, és mindaz, aki hisz bennem részesedik az örök életben. Azok is részesednek ebben a boldog életben, akik hittek bennem.

Ne hajtsd le fejedet, Nikodémus! Én azért jöttem, hogy üdvözítsek, nem azért, hogy elveszítsek. Isten nem azért küldte Egyszülött Fiát a világba, hogy elítélje a világot, hanem azért, hogy általa üdvözüljön a világ. A világon mindenféle bûnt, tévtant, bálványimádást találtam. De bepiszkolhatja-e tollát a fecske, amelyik gyorsan repül a por felett? Nem. Csak egy kék csíkot húz a föld szomorú útja számára, az ég illatát hozza, felhívja az emberek figyelmét arra, hogy emeljék fel tekintetüket a sárról és kövessék repülését, amint visszatér az égbe. Így vagyok én is. Eljövök, hogy magammal vigyelek titeket. Jöjjetek!... Aki hisz az Egyszülött Fiúban, azt nem ítélik el. Már üdvözült, mert ez a Fiú közbenjár az Atyánál, és azt mondja: ,,Ez szeret engem''. De aki nem hisz, hiába cselekszik szent dolgokat. Már megítéltetett, mert nem hitt Isten Egyetlen Fiának nevében. Mi az én nevem, Nikodémus?

-- Jézus.

-- Nem. Üdvözítô. Én vagyok az Üdvösség. Aki nem hisz bennem, visszautasítja üdvösségét, és az Örök Igazságosság máris elítélte ôt. És ez az ítélet: ,,Elküldtem neked a Világosságot, neked és a Világnak, hogy üdvözüljetek. És te és az emberek többre becsültétek a sötétséget a világosságnál, mert inkább a rosszat cselekedtétek, ami már szokásotokká vált ahelyett, hogy jót tettetek volna, amelyet Ô mutatott nektek, hogy kövessétek és szentekké legyetek.'' Ti gyûlöltétek a Világosságot, mert a gonosztevôk szeretik a sötétséget bûntetteik számára, és menekültetek a világosságtól, nehogy az megvilágítsa rejtett sebeiteket. Nem rólad mondom ezt, Nikodémus. De ez az igazság. És a büntetés a kárhozattal lesz arányban az egyén és a közösség számára.

Ami azokat illeti, akik szeretnek engem, és az általam tanított igazságok szerint élnek, így másodszor, lélekben újra születve, amely a legigazibb születés, íme azt mondom, hogy ôk nem félnek a világosságtól, sôt közelébe mennek, hogy növekedjék világosságuk azoké által, akik világosságban részesültek. A kölcsönös dicsôség boldoggá teszi Istent gyermekeiben és a gyermekeket az Atyában. Nem, a Világosság fiai nem félnek attól, hogy megvilágítják ôket. Sôt szívükkel és cselekedeteikkel azt mondják: ,,Nem én: Ô, az Atya, Ô a Fiú, Ô a Lélek hozta létre bennem a jót. Övé a dicsôség mindörökké.'' János, jegyezd fel ezeket a szavakat, amikor eljön az ideje, hogy felírd azokat. Nikodémus, meggyôzôdtél?

-- Mester... igen. Mikor beszélhetek ismét veled?

-- Lázár tudja majd, hová vezessen. Elôször hozzá megyek, mielôtt eltávozom innen.

-- Megyek, Mester. Áldd meg szolgádat!

-- Békém legyen veled!

Nikodémus elmegy Jánossal.

Jézus Simonhoz fordul:

-- Láttad a Sötétség hatalmának munkáját? Mint egy pók, kiterjeszti cseleit és csápjait, és fogságba ejti azt, aki nem tud meghalni, hogy pillangóként újjászülessen. Azt, aki nem elég erôs ahhoz, hogy széttépje a sötét hálót, és keresztül menjen azon, hogy emlékül vigye gyôzedelmét, a csillogó háló foszlányait aranyos szárnyán, mint gyôzedelmi zászlókat, amelyeket elvett az ellenségtôl. Meghalni, hogy éljen. Meghalni, hogy erôt adjon nektek a halálhoz. Jöjj, Simon, pihenj le! És Isten legyen veled.

(2-504)

Nagyböjt 4. vasárnapja -- C	Lk 15,1-3, 11-32

A tékozló fiú

Példabeszédek 2: 57-61.


Lázár feltámasztása

Nagyböjt 5. vasárnapja -- A	Jn 11,1-45

(Lázár feltámasztása olyan nagyjelentôségû csoda volt, hogy Jézus életrajzában 110 oldalon olvashatunk elôzményeirôl és következményeirôl. Itt ezeket erôsen lerövidítjük, és csak a csodát írjuk le részletesen.)

Amikor a nagytanács tagjai megtudták, hogy Lázár haldoklik, kárörvendve felkeresték -Arimateai József, Nikodémus és Jézus más barátai kivételével. Remélték, hogy ott találják Jézust, és újabb vádakat kovácsolhatnak ellene. Ebben azonban csalódtak, és a nôvérek csak egyiküknek, a legképmutatóbb tanácstagnak, Elchiának engedik meg, hogy a súlyos beteget megláthassa. Amikor azonban gúnyolni kezdik Jézust, Mária Magdolna kikergeti ôket, mint a kutyákat. Márta fél emiatt bosszújuktól.

Márta üzenetet akar küldeni Jézusnak, aki a Jordánon túl tartózkodik, Mária Magdolna azonban visszatartja azzal, hogy Jézus elôre megmondta neki: csak akkor hívják Ôt, ha Lázár már meghalt. Magdolna biztos abban, hogy Jézus fel fogja támasztani Lázárt. Márta azonban titokban mégis elküldi egy hû szolgáját, hogy hívja el Jézust, mielôtt Lázár meghal.

Jézus megígéri: ,,Elmegyek. Mondd meg nekik, hogy higgyenek. Hogy higgyenek. Tökéletes hittel. Érted? Menj! Béke veled s azzal, aki küldött. Ismétlem: Higgyenek! Tökéletesen. Menj!''

Közben Lázár meghal. Betegsége nagyon súlyos volt, és már halála elôtt oszlani kezdett a teste, rettenetes bûzt árasztva. Azért gyorsan bebalzsamozták és eltemették. A temetésre megint eljöttek a nagytanács tagjai, látni akarták a holttestet, de erre már nem volt módjuk. Attól tartanak, hogy félrevezetik ôket, s Lázár valójában nem halt meg. Nagy az öröm Lázár és Jézus ellenségei között Lázár halála miatt, s azért mert Jézus nem tudta vagy nem akarta megmenteni ôt a haláltól.

Jézus nyugodtan megvárja, míg Lázárt eltemetik, sôt még utána is vár néhány napot, s csak akkor jelenti be apostolainak, hogy Lázár meghalt, s azért várt erre, hogy megerôsítse apostolainak a hitét. Most azonban elmegy, hogy feltámassza.

Apostolai igyekeznek lebeszélni ôt errôl, mert tudják, hogy ellenségei Jézus életére törnek. Ô azonban azt válaszolja, hogy aki fél, ne jöjjön vele. Erre Tamás kijelenti:

-- Rendben van! Menjünk hát! Haljunk meg mindnyájan, amint Lázár meghalt, s amint Te meg akarsz halni!

Amint Betánia széléhez érnek, egy kisfiúval találkoznak, aki vízért akart menni a kúthoz. Amint a gyerek meglátja ôket, korsóját a földre téve, visszafordul és befut a faluba, hogy elújságolja Jézus megérkezését. Nem hisznek azonban neki, sôt két pofont is kap hazugságnak tartott szavaiért. Erre visszamegy Jézushoz, és beszámol neki, mi történt vele. Jézus megvigasztalja ôt két csókkal a pofon helyén, amit ôérette szenvedett el. A gyermek boldog. Elmondja, hogy a zsidók már kora reggel felkeresik a gyászoló nôvéreket, és ott maradnak késô estig, és kegyetlenek mindenkihez. Ezek a zsidók pofozták fel ôt is. De most Jézussal akar menni, hogy lássa a csodát, s élvezze a gonosz zsidók megzavarodását. Jézus figyelmezteti ôt, hogy nem szabad bosszúállásra vágyakoznia, hanem meg kell bocsátania. Az örvendezô gyermek kezét fogva megy tovább a kert nagy rácsos kapujáig.

Néhány zsidó meglátja Jézust, és megérkezésének híre villámgyorsan terjed tovább. Ô lassan megy a vendégek között. Senki sem köszönti, sem ellenségei, sem barátai, s így ô sem üdvözli ôket. A gyermek még mindig boldogan megy mellette.

Márta kijön a házból a zsidók egy csoportjával, és Jézushoz siet. Meghajol Jézus elôtt, és lábához veti magát, s azt megcsókolva, heves sírásban tör ki, s így üdvözli:

-- Béke veled, Mester!

Jézus elengedi a gyermek kezét, és áldást adva Mártára, mondja:

-- Béke veled!

A gyermeket Bertalan apostol veszi gondjába, kissé hátrább húzva ôt Jézustól. Márta folytatja:

-- De a te szolgálódnak nincs többé békéje. -- Még mindig térdelve, felnéz Jézusra, és a beálló csöndben mindenki hallja fájdalmas felkiáltását:

-- Lázár meghalt! Ha te itt lettél volna, nem halt volna meg. Miért nem jöttél elôbb, Mester?

Akaratlanul is szemrehányás van kérdésében. De utána hangja olyanná válik, mint aki annyira elgyengült, hogy nem tud szemrehányást tenni, hanem egyetlen gondolata testvérének utolsó kívánságára irányul, de most már minden szemrehányás nélkül:

-- Testvérünk, Lázár annyit hívott téged!... Most, látod: én tele vagyok fájdalommal és Mária sír, és nem tud megnyugodni. És ô (Lázár} többé nincs itt. Tudod, mennyire szerettük! Minden reményünk benned volt!...

A hallgatóság részvéttel van Márta iránt, és gondolatban szemrehányást tesz Jézusnak, mintegy folytatva Márta szavait: ,,és meghallgathattál volna minket, mert megérdemeltük irántad való szeretetünk által, s ehelyett csalódtunk benned''. Az emberek kifejezik ezt fejük csóválásával, vagy gúnyos tekintetükkel. Csak Jézus néhány barátja, akik elvegyültek a tömegben, van részvéttel Jézus iránt, aki nagyon sápadtan és szomorúan hallgatja a szenvedôt. Gamáliel kissé távolabbról erôsen figyeli Jézust minden gyûlölet és minden szeretet nélkül. Vele van fia és néhány ifjú is.

Márta megtörli arcát és folytatja:

-- De még most is remélek, mert bármit kérsz az Atyától, megadja neked. -- Fájdalmas, hôsi hitvallás ez, sírástól remegô hangon, aggódó tekintettel, mintegy szívének utolsó reményét fejezve ki.

-- Testvéred feltámad. Kelj fel, Márta!

Márta feláll, de még mindig tisztelettel meghajol Jézus elôtt, s így válaszolja:

-- Tudom, Mester. Feltámad az utolsó napon.

-- Én vagyok a Feltámadás és az Élet. Mindaz, aki hisz bennem, még ha meghalt is, él. És aki hisz és bennem él, az nem hal meg sohasem. Hiszed mindezt? -- Jézus elôzôleg halkan, egyedül Mártához beszélt, ezt azonban isteni hatalmának kijelentéseként fennhangon mondja, s csengô hangja visszhangzik a kertben, mint valami aranyharang zúgása. A jelenlevôket borzadás járja át. De utána egyesek fejüket csóválva gúnyosan vigyorognak.

Jézus Márta vállára teszi kezét, hogy mintegy reményt öntsön bele. Márta felemeli eddig lehajtott fejét, és Jézusra néz, annak ragyogó szemébe, és kezét mellére szorítva egy másfajta vággyal mondja:

-- Igen, Uram! Hiszem ezt. Hiszem, hogy te vagy a Krisztus, az élô Isten Fia, aki a világra jöttél. És hogy mindent megtehetsz, amit akarsz. Hiszem. Megyek most, hogy tudtára adjam Máriának -- és elsiet a ház felé.

Jézus ott marad. Néhány lépést tesz a keskeny virágágy felé, amely körülveszi a halastavat, és figyeli a vízben ficánkoló halakat, a napfényben ragyogó víz felszínét.

A zsidók figyelik Ôt. Akaratlanul is határozott csoportok alakultak ki közöttük. Jézussal szemben állnak ellenségei, oldalán és mögötte apostolai, barátai és a jóindulatú vendégek. Kissé távolabb Gamáliel, de most már egyedül, mert akik mellette voltak, a két csoport egyikéhez vagy másikához csatlakoztak, hogy közelebb legyenek Jézushoz.

Mária szokásos kiáltásával: ,,Rabboni!'' -- fut Jézus elé, karját kitárva, és lába elé veti magát, átkarolja azt, és hangosan zokog. A zsidók, akik vele voltak a házban, követik ôt, és vele együtt sírnak, egyesek ôszintén, mások képmutató módon. Velük együtt jönnek hûséges szolgáik és szolgálóik is, akik szintén zokognak. Márta látva Mária zokogását, újból sírásra fakad.

-- Béke veled, Mária! Kelj fel! Nézz rám! Miért ez a sírás, ami azokéhoz hasonlít, akik nem remélnek? -- Jézus lehajolva, csendesen mondja ezt, Mária szemébe nézve, aki térdel, sarkára ülve, Jézus felé tárva karját, és a zokogástól nem tud beszélni. -- Nemde megmondtam neked, hogy remélj a hihetetlenben, hogy meglátod Isten dicsôségét? Talán megváltozott Mestered, hogy így aggódsz?

De Mária nem fogja fel Jézus szavainak értelmét, amelyek elô akarják készíteni ôt a túl nagy örömre, ami a sok aggodalom után reá vár, és amikor visszanyeri hangját, felkiált:

-- Ó, Uram! Miért nem jöttél elôbb? Miért távolodtál el annyira tôlünk? Tudtad, hogy Lázár beteg volt! Ha itt lettél volna, nem halt volna meg testvérem. Miért nem jöttél? Nekem meg kellett volna még mutatni neki, hogy szeretem. Neki élnie kellett volna. Meg kellett volna mutatnom neki, hogy kitartok a jóban. Annyit aggódott testvérem! És most! Most, hogy boldoggá tehettem volna, elvétetett! Te meghagyhattad volna ôt nekem. Megadhattad volna a szegény Máriának az örömöt, hogy megvigasztalja ôt annyi szenvedés után. Ó, Jézus! Jézus! Mesterem! Üdvözítôm! Reményem! -- és ismét leborul Jézus lába elôtt, amelyet újból megmos könnyeivel, és sóhajtozik:

-- Miért tetted ezt, Jézus?! -- De hangjában nincs szemrehányás, mint Mártáéban, hanem csak az aggodalom annak részérôl, aki nemcsak mint nôvér szenved, hanem mint tanítvány is, mert érzi, hogy sokak szívében csökkent a szeretet Mestere iránt.

Jézus mélyen lehajol, hogy meghallja a földre görnyedt Mária hangját, azután felegyenesedik, és erôteljesen mondja:

-- Mária, ne sírj! Mestered is szenved hûséges barátja halála miatt... azért, mert engednie kellett, hogy meghaljon...

Gúnyos öröm sugárzik Krisztus ellenségeinek arcáról. Úgy érzik, legyôzték, és örvendenek, míg barátai még szomorúbbakká válnak.

Jézus még erôteljesebb hangon mondja:

-- De mondom neked: ne sírj! Kel fel! Nézz rám! Azt hiszed, hogy ok nélkül tettem ezt én, aki annyira szeretlek téged? Hiheted-e, hogy feleslegesen szomorítottalak meg? Jöjj! Menjünk Lázárhoz! Hová tettétek?

Jézuson is látszik a megindulás. A Máriával lévô öregebb rokonok válaszolnak kérdésére:

-- Jöjj és lásd! -- és vezetik ôt a sír felé, ami a gyümölcsöskert végénél van, a mészkôsziklába vágva. Márta Jézus oldalán megy, s vezeti a sírástól látását vesztett Máriát, és amikor odaérnek, rámutatva a sírra mondja:

-- Itt van, Mester, eltemetve barátod.

A sír bejáratát nagy kôlap zárja el. Jézus szemléli a nehéz sziklát, és könnyezik. A nôvérek és bensôséges barátaik és szolgáik vele együtt sírnak.

-- Távolítsátok el ezt a kôlapot! -- kiáltja Jézus, miután felszárította könnyeit.

A jelenlevô tömegen csodálkozás vesz erôt, s elképedve mormolnak valamit. Néhány farizeus homlokát érintve csóválja fejét, mintha azt mondaná: ,,Megbolondult!''

Senki se engedelmeskedik a parancsnak. Még a leghûségesebb szolgák is haboznak, és iszonyodnak tôle.

Jézus még erôteljesebben megismétli parancsát, s ez még erôsebb rémületet vált ki a jelenlevôkbôl. Egyesek mintha menekülni készülnének a bûztôl, ami majd kiárad a sírból.

-- Mester, lehetetlenség! -- mondja Márta, visszafojtva sírását, hogy beszélni tudjon -- Már négy napja van ott. És te tudod, milyen betegségben halt meg! Csak szeretetünk gyógyíthatta volna meg... Most biztosan már erôsen bûzlik, a kenetek ellenére is... Mit akarsz látni? Testének felbomlását?... Nem lehet... a rothadás tisztátalansága miatt sem, és... (Vö. Lev 21,1-13; 22,1-9; Szám 6,1-12; 19,11-22; 31.)

-- Nem megmondtam neked, hogy ha hiszel, meglátod Isten dicsôségét? Emeljétek el ezt a követ. Akarom!

Az isteni akarat kiáltása ez... Minden kebelbôl egy ,,Óh'' tör ki. Az arcok elsápadnak. Egyesek remegnek, mintha megütötte volna ôket a halál hideg szele.

Márta jelet ad egyik emberüknek, aki parancsot ad a szolgáknak, hogy hozzák a kô elmozdításához szükséges szerszámokat.

A szolgák gyorsan elmennek és csákányokkal, erôs emelôrudakkal térnek vissza. Nagy erôfeszítéssel félretolják a nyílást elzáró súlyos követ. A sötét nyílásból borzalmas bûz árad ki, úgyhogy mindenki hátrálni kezd.

Márta halkan kérdezi:

-- Mester, le akarsz szállni oda? Ha igen, fáklyákra van szükség... -- De elsápad a gondolatra, hogy ezt meg kell tenni.

Jézus nem válaszol. Szemét az égre emeli, kitárja karját, kereszt alakban és erôteljes hangon hangsúlyozva a szavakat imádkozik

-- Atyám! Hálát adok neked, hogy meghallgattál engem. Tudtam, hogy mindig meghallgatsz. De a jelenlevôkért mondtam ezt, az engem körülvevô népért, hogy higgyenek benned és abban, hogy te küldtél engem!

Néhány pillanatig így áll, elragadtatásban, átváltozva, miközben magában más imákat mond, vagy imádja az Atyát. Nem lehet anélkül nézni, hogy ne remegne meg az ember szíve. Mintha teste átszellemült volna, megnövekedett volna, s felemelkedett volna a földrôl. Fény veszi körül, fôleg égre emelt tekintetét, amint elragadtatva szemléli az Atyát.

Utána ismét visszaváltozik az Emberré, akinek azonban fenséges ereje van. Elôre megy, egészen a sír küszöbéig. Karjait most maga elôtt tartja, tenyerével a föld felé. Kék tûz sugárzik szemébôl, a csodának már elviselhetetlen fénye, és erôteljes hangon, erôteljesebben, mint amikor a viharzó tavat lecsillapította, eddig még egy csodánál sem tapasztalt erôteljességgel kiáltja:

-- Lázár! Jöjj ki!

Hangja visszaverôdik a sír mélyébôl és elterjed ez egész kertben, visszhangozva a Betániát körülvevô dombokról: ,,ki! ki! ki!

Mindenkin végigfut a hideg, de a kíváncsiság mindenkit a földhöz szegez, az arcok elsápadnak, a szemek tágra nyílnak, a szájak félig kinyílnak, és megdöbbent kiáltás hagyja el a torkokat.

Márta kissé hátrább, Jézus oldalánál áll, s mintegy elbûvölve nézi Ôt. Mária térdre esik a sír küszöbénél fél kezét szívére szorítva, hogy annak dobogását megfékezze, másik kezével öntudatlanul is Jézus köpenyének egyik lebernyegét fogja, s látszik, hogy remeg a keze.

A sír mélyébôl valami fehérség jön kifelé. Amint közeledik, kivehetô tojásdad alakja, s mind nagyobbnak látszik. A halott az, akit szorosan bepólyáztak, amint lassan jön, mindinkább látható módon, szellemszerûen, mély benyomást keltve.

Jézus szinte észrevehetetlenül hátrál, hátrál, amint az kifelé jön. A távolság kettejük között így állandó marad.

Mária kénytelen elengedni Jézus köpenyét, de nem mozdul el onnan, ahol van. Az öröm és a megindulás földhöz szögezi. Torkából elôször halkan, majd kiáltássá erôsödve tör ki az ,,Ó!''

Lázár már a küszöbön van, és ott megáll, mereven, némán, mint egy szobor, amelyet még alig formáltak ki; hátborzongató, mint maga a halál, fehéren a sírüreg sötét hátterében. Lábánál már csepeg a kötéseken átszûrôdô genny.

Jézus erôteljesen kiáltja:

-- Vegyétek le róla a kötelékeket és hagyjátok járni. Adjatok neki ruhát és ennivalót!

-- Mester!... -- mondja Márta, és többet is mondana, de Jézus ragyogó arccal rászegezi szemét, és engedelmességre készteti:

-- Itt! Azonnal! Hozzátok el ruháját. Öltöztessétek fel mindenki jelenlétében, és adjatok neki enni!

Jézus, miközben kiadja a parancsot, nem néz körül azokra, akik mellette és mögötte állnak, hanem továbbra is csak Lázárra néz és Máriára, aki közel van a feltámadotthoz, nem törôdve a gennytôl csöpögô fáslikkal, és Mártára, aki levegô után kapkod, mintha szíve meg akarna hasadni, és aki nem tudja, hogy örömében nevessen-e vagy sírjon.

A szolgák elsietnek, hogy végrehajtsák a parancsot. Az öreg dajka érkezik vissza elsônek a ruhákkal karján. Egyesek kioldják a kötelékeket, miután feltûrték karjukon ruhájukat, hogy ne érintsék meg vele a gennytôl csöpögô holmikat. Két szolgálóleány kétfülû korsóban illatszert hoz, követik ôket más szolgák, meleg vizet tartalmazó kancsókkal és dézsákkal, tálcákkal, amelyek tele vannak élelmiszerrel, tejjel, borral, gyümölccsel, mézzel leöntött pogácsával.

Közben letekerik a hosszú fáslikat, mintha egy nagy orsóról vennék le azokat, s azok halomba gyûlnek a földön. Érezni lehet rajtuk mind a balzsamozáshoz használt fûszerek illatát, mind pedig a genny bûzét. A szolgák botokat használnak, hogy elkerüljék megérintésüket.

A fejnél kezdik a kötelékek lebontását, s végül elôtûnik Lázár nagyon sápadt arca, csontvázzá soványodva, lezárt szemmel, összetapadt hajjal, és szennytôl borított gyér szakállal. Folytatják a fáslik lebontását, s lassan kiszabadul felsô teste, csontos válla, csontvázszerû karja, bôrrel alig borított bordái, beesett gyomra. Miközben a szolgák a kötéseket bontják le róla, nôvérei és más szolgák lemossák testérôl a piszkot és a balzsamot, állandóan cserélve a vizet, amíg meg nem tisztítják bôrét.

Lázár, amikor arcát kiszabadítják a kötésekbôl, elôször Jézusra néz, majd nôvéreire, semmi mással nem törôdve, és sápadt arcával szeretetteljesen mosolyog Jézusára, miközben szeme könnyezik. Jézus is visszamosolyog rá, egy könnycseppel szeme sarkában, és anélkül, hogy egy szót is szólna, Lázár tekintetét az ég felé irányítja. Lázár megérti, és ajkával csendben imádkozik.

Márta azt gondolja, hogy valamit mondani akar, de még nincs hangja, és azért megkérdezi tôle:

-- Mit mondasz nekem, Lázárom?

-- Semmit, Márta. Hálát adtam a Magasságbelinek -- szól Lázár és hangja biztos és erôteljes.

. A tömegbôl ismét álmélkodó ,,Ó!'' hallatszik.

Most már egészen derekáig megszabadították a kötelékektôl és megmosták. Felöltöztethetik egy rövid tunikába, amely mintegy alsó ingként szolgál, amely combjáig ér.

Leültetik, hogy levegyék a kötelékeket lábáról is, és azt is megmossák. Amikor lába elôtûnik, Márta és Mária nagyot kiáltva mutatnak rá. A rothadás már annyira elôrehaladt, hogy bôségesen folyt sebeibôl a genny, átáztatva a kötéseket. Most azonban a láb sebei már behegedtek és csak rózsaszínû forradások jelzik a gennyes sebek helyét.

Az egész tömeg még hangosabban felkiált csodálkozásában. Jézus mosolyog, és mosolyog Lázár is, aki egy pillanatra megnézi meggyógyult lábát, és utána ismét Jézusra néz. Úgy látszik, nem tud betelni nézésével. A zsidók, farizeusok, szadduceusok, írástudók és rabbik közelebb jönnek, óvatosan, hogy be ne szennyezzék ruhájukat. Egészen közelrôl figyelik Lázárt. Közelrôl figyelik Jézust is. De sem Lázár, sem Jézus nem törôdik velük. Csak egymást nézik, mindenki más semminek se számít elôttük.

Lázár lábára ráteszik a szandálokat. Feláll, elevenen, biztosan. Átveszi Mártától a neki nyújtott ruhát, felölti, a derékövet felköti, elrendezi a redôket. Sovány és sápadt, de egyébként olyan, mint mások. Megmossa kezét és karját egészen könyökéig, feltûrve a ruha ujját. Friss vízzel megmossa ismét arcát és fejét, mert még nem érzi egészen tisztának. Megtörli haját és arcát, átadja a törülközôket a szolgának, és egyenesen Jézushoz megy. Leborul elôtte, és megcsókolja lábát.

Jézus lehajol, felemeli ôt, és szívéhez szorítja, mondván:

-- Üdvözöllek, barátom, visszatérésed alkalmából. Béke és öröm veled. Élj, hogy beteljesítsd boldog sorsodat. Emelkedj fel, hogy csókkal üdvözölhesselek. -- És kölcsönösen megcsókolják egymás arcát.

Csak miután megtisztelte és megcsókolta a Mestert, beszél Lázár nôvéreihez, és csókolja meg ôket, valamint néhány hozzá közelálló személyt, akik talán rokonai, vagy jó barátai.

Jézus odamegy az egyik szolgához, akinek tálca van a kezében, vesz egy mézes süteményt, egy almát és egy boros serleget és megkínálja vele Lázárt, miután megáldotta azt. Lázár jó étvággyal eszik, mint aki egészséges. Mindnyájan csodálkoznak: ,,Ó!''

Jézus látszólag nem lát mást, csak Lázárt, valójában azonban mindenkit megfigyel, és látja ellenségeinek haragját. Amikor azok egy csoportja távozni készül, hangosan odaszól egyikükhöz:

-- Várj egy pillanatig, Szádok! Mondanom kell neked valamit. Neked és a tieidnek. -- Azok megállnak bûnös képpel.

-- Megelégszel-e azzal, Szádok, amit láttál? Azt mondtad nekem egy nap, ahhoz, hogy higgyél, te és a hozzád hasonlók, egy már feloszlott emberi hulla elôbbi épségének látására van szükséged. Meg vagy elégedve a rothadással, amit láttál? Képes vagy bevallani, hogy Lázár meghalt és most él, és egészséges, inkább, mint évekkel ezelôtt volt? Tudom, hogy ti azért jöttetek ide, hogy kísértsétek ezeket és növeljétek fájdalmaikat és kételyeiket. Ti azért jöttetek, mert engem kerestetek, remélve, hogy megtaláltok a haldokló szobájában elrejtôzve. Nem szeretetbôl jöttetek ide, nem azért, hogy lerójátok tiszteleteteket az elhunyt iránt, hanem csak azért, hogy biztosak legyetek Lázár halálának valódiságáról. Annál inkább örvendtetek ennek, minél inkább teltek a napok. Ha a dolgok úgy folytatódtak volna, amint ti reméltétek, hogy folytatódni fognak, akkor okotok lett volna az örvendezésre. A Barát, aki mindenkit meggyógyít, nem gyógyítja meg barátját. A Mester, aki mindenki hitét megjutalmazza, nem jutalmazza meg azokét, akik Betániában az Ô barátai. A Messiás tehetetlen a halál valósága elôtt. Ezek a gondolatok okozták örömötöket. De íme, Isten megválaszolt nektek. Egy prófétának se sikerült soha sem egyesítenie azt, ami már szétbomlott, s nem pusztán csak meghalt. Isten megtette. Íme az élô tanúbizonysága annak, ki vagyok én. Egy napon Isten vette a sarat és abból alakot formált, és éltetô szellemet lehelt beléje, és létrejött az ember. Én mondtam: ,,Alkossunk embert saját hasonlatosságunkra és képünkre,'' Mert én vagyok az Atya Igéje. Ma én, az Ige, mondtam annak, ami már a sárnál is kevesebb volt: a test feloszlása: ,,Élj!'' és a rothadásból újjáalakult a test, éspedig a teljes test, élve, dobogva. Íme, ott van, s néz titeket. És a testtel egyesítettem a szellemet, amely már napok óta Ábrahám kebelén volt. Akaratommal hívtam azt vissza, mert mindent meg tudok tenni én, az Élô, én a Királyok Királya, akinek minden teremtmény, minden dolog alá van vetve. Nos; mit szóltok ehhez?

Jézus méltóságteljesen ragyog elôttük: valóban, mint Bíró és Isten. Ôk nem válaszolnak neki. Jézus sürgeti ôket:

-- Még nem elég ez nektek ahhoz, hogy higgyetek, hogy elfogadjátok az elkerülhetetlen következtetést?

-- Csak ígéretednek egy részét teljesítetted. Ez nem Jónás jele -- vág vissza élesen Szádok.

-- Abban is részetek lesz. Megígértem, és teljesítem -- mondja az Úr. -- És egy másvalaki, aki jelen van itt, egy másik jelet vár, része lesz benne. És mivel ô igaz, elfogadja. (Gamálielre céloz, akinek a 12 éves Jézus megígérte, hogy utolsó szavára megremegnek majd a Templom kövei.) Ti nem. Ti megmaradtok azok, akik vagytok.

A kert lassan kiürül. Közben Lázár, közeli barátaival együtt bemegy a házba. Arimateai József, Nikodémus és néhányan mások üdvözlik Jézust, és szintén elmennek.

Jézus körülnéz. Látja, hogy a kert végén égetik a gennyes fáslikat. Jézus megjegyzi:

-- A tûz megsemmisíti a rothadást... A halál rothadását... De a szívekét... ezekét a szívekét semmiféle tûz sem fogja megsemmisíteni... Még a pokol tüze sem. Örökké megmarad... Mily rettenetes!... Rettenetesebb a halálnál... Rettenetesebb a felbomlásnál... És... De ki vált meg téged, Emberiség, ha annyira a vesztedet akarod! Rothadni akarsz. És én... én egy szavammal kiragadtam a sírból egy halottat... De a szavaknak a tengerével... és a fájdalom tengerével nem leszek képes elszakítani az embert a bûntôl, a bûntôl millió és millió embert!'' -- Jézus leül, és leverten kezébe temeti arcát.

Utána ô is bemegy a házba. Lázár közben elment, hogy alaposan megfürödjék, és más ruhát vegyen fel. Jézus addig megvigasztalja Mártát és Máriát, akik lelkiismeret furdalást éreznek amiatt, hogy engedetlenek voltak, s nem várták be Lázár halálát, mielôtt értesítették volna Jézust. Ô biztosítja ôket teljes bocsánatáról, és azt kívánja, hogy ôk is teljesen bocsássanak meg a rosszindulatú zsidóknak, akik annyira megbántották ôket ezekben a napokban.

Megérkezik Lázár, frissen, tisztán. Jézus fejére teszi a kezét, és mosolyogva mondja neki:

-- Legyôzted a megpróbáltatást, barátom. Az megszûnt számodra is, nôvéreid számára is. Most legyetek boldogok és erôsek az Úr szolgálatában.

Lázár meghívja Jézust, hogy pihenjen meg házában Betániában. Szép lenne...

-- Itt maradok. Kárpótlást akarok nyújtani neked mindazért, amit elszenvedtél. Márta azt gondolja, fájdalmat okozott nekem. De nem ti okoztatok nekem fájdalmat, hanem azok, akik nem akarják, hogy megváltsam ôket. Ôk mindinkább gyûlölnek. Szívük meg van mérgezve... Mégis... bocsássunk meg nekik.

-- Megbocsátunk, Uram -- mondja Lázár szelíd mosolyával.

* * *

Jézus Valtorta Máriának megmagyarázza, miért mûvelte ezt a csodát:

-- Idejében közbeléphettem volna, hogy megakadályozzam Lázár halálát. De nem akartam azt tenni. Tudtam, hogy ez a feltámasztás kétélû kard lesz, mert megtérítem vele a jó akaratúakat, de még inkább gyûlölnek majd miatta azok, akik helytelenül gondolkodnak. Ezek hatalmamnak eme utolsó csapása alatt elhatározzák halálomat. De ezért az óráért jöttem, és most már megérett az idô teljesedésére. Én is szerettem volna azonnal ide sietni. De a legmegátalkodottabbak megtérítéséhez szükség volt arra, hogy egy már ugyancsak rothadó holttestet támasszak fel. És szükségük volt erre apostolaimnak is, akiknek feladata, hogy elvigyék hitemet a világba, s ehhez meg kellett acéloznom hitüket a legnagyobb csodával...

Ha akkor gyógyítottam volna meg Lázárt, amikor még élt, ellenségeim kételkedtek volna a csoda valódiságában. De a holttest bûze, a gennyes pólyakötegek, a sírban való hosszas tartózkodás minden kételyt eloszlatott. Azt akartam, hogy szemük láttára oldják le Lázár kötelékeit és mossák meg ôt, hogy lássák, nemcsak az életbe tért vissza, hanem tagjainak egészségét is visszanyerte, és sebei begyógyultak. Én mindig több kegyelmet adok, mint amennyit kérnek.

Sírtam Lázár sírja elôtt... Nemcsak azért sírtam, mert elvesztettem egy barátomat, vagy a nôvérek iránti részvétbôl, hanem még inkább azért, mert ebben az órában még elevenebben, mint bármikor, felszínre került három gondolat, amelyek mintegy tövisként szúrták szívemet.

Annak a pusztulásnak a gondolata, amelyet a Sátán okozott, amikor rosszra csábította az embert. Ennek következtében szenvedésre és halálra volt ítélve. A testi halál eleven jelképe a lelki halálnak, amelyet a bûn okoz a léleknek, amelynek a Fény országában kellene élnie, és a pokoli sötétségbe kerül.

Az a meggyôzôdés, hogy még ez a csoda sem gyôzi meg a zsidó világot az Igazságról, amelyet én hoztam nekik. És semmiféle csoda sem téríti meg a világot Krisztushoz. Fájdalom töltött el, hogy hamarosan oly kevés emberért fogok meghalni!

Lélekben láttam közeli halálomat. Isten voltam, de ember is. Mivel Megváltó voltam, éreznem kellett a kiengesztelés súlyát. Azért irtóztam a haláltól, éspedig az ilyen haláltól. Éltem, egészséges voltam, s azt mondtam: ,,Hamarosan halott leszek, sírban leszek, mint Lázár. Hamarosan a legkínosabb haláltusa lesz társam. Meg kell halnom.'' Isten jósága megóv titeket attól, hogy megismerjétek jövôtöket. De engem nem kímélt meg ettôl.

Ó, higgyétek el, ti, akik panaszkodtok sorsotok miatt: Senki sem volt sose nálam szomorúbb, mert én állandóan elôre tudtam mindazt, aminek meg kell történnie, és születésemtôl halálomig részem volt a szegénységben, a nélkülözésben, a kemény sorsban. Mégsem panaszkodtam. Helyezzétek belém reményeteket. Békémben részesítelek titeket.

* * *

Lázár feltámadásának a híre még jobban felkavarta Jeruzsálemet, mint elôzôleg halálának a híre. Sôt még Júdea olyan részébe is eljutott, ahol haláláról nem értesültek. A hír villámgyorsasággal terjedt tovább, errôl beszéltek mindenütt. Sokan meggyôzôdtek általa arról, hogy Jézus a Messiás. A nép örvendett.

Annál kevésbé örvendtek Jézus ellenségei. Gyorsan összehívták a nagytanácsot, hogy megtárgyalják, mit tegyenek. A tanács tagjai közül néhányan, mint Eleazár, Arimateai József és Gamáliel Jézus védelmére keltek, de a többiek lehurrogták ôket. Elhatározták, hogy feljelentik Jézust Pilátusnál, mint veszedelmes lázítót.

Pilátus alaposan megvárakoztatta a zsidók küldöttségét, utána pedig megalázta és kikergette ôket, mert nem adott hitelt hamis vádjaiknak. Erre azok visszatértek a tanácsterembe, s jelentették kudarcukat.

Kaifás erre azt ajánlja, hogy hamis tanúk segítségével ítéljék Jézust halálra. Jobb, ha egy ember hal meg, mintha sokak halálát okozná. Halálával megmenti népét, s így nem pusztul el az egész nép.

Ezért rendeletet hoznak, amit fel kell olvasni Jeruzsálem és Júdea minden zsinagógájában: Aki megtudja, hol tartózkodik Jézus, jelentenie kell, különben kiközösítik.

Arimateai József azonban titokban találkozik Jézussal, és értesíti Ôt a rendeletrôl, tanácsolva, hogy vonuljon vissza valahová, ahol nem találják meg.

Jézus követi az okos tanácsot, és azonnal eltávozik Betániából apostolaival együtt, és Szamaria egyik határvárosába, Efraimba megy, ahol egy özvegyasszony befogadja ôket nagy házába, amelyben egyedül él.

(8-60. 78.91)


Jézus megjövendöli megdicsôülését

Nagyböjt 5. vasárnapja -- B	Jn 12,20-33

Jézus nagycsütörtökön a Templomban beszél a húsvétra érkezô tömegeknek. A nép lelkesedik érte, az írástudók és a farizeusok igyekeznek lerontani beszédjének hatását ócsárlásukkal.

Ott vannak a Templomban a pogányok is. Közülük mind többen hallgatják a Mestert ezekben a napokban. De mindig a tömeg szélén állnak, mert a héberek, palesztinaiak akarják elfoglalni az elsô helyeket a Rabbi körül, s ôket hátranyomják. Egy nagyobb csoportjuk meglátja Fülöpöt, akit szintén egy sarokba nyomott a tömeg. Odamennek hozzája, és azt mondják:

-- Uram, szeretnénk közelrôl látni Jézust, a te Mesteredet. És beszélni vele legalább egyszer.

Fülöp lábujjhegyre áll, hogy lássa, van-e egy apostol közelebb az Úrhoz. Meglátja Andrást, és odakiált neki, miután nevén szólította:

-- Itt vannak a pogányok, akik szeretnék üdvözölni a Mestert. Kérdezd meg tôle, hogy kívánja-e fogadni ôket!

András csak néhány méterre van Jézustól. Könyökével utat vág magának a tömegben, kiáltva:

-- Adjatok helyet! Mondom, adjatok helyet! A Mesterhez kell mennem!

Odaér, és közli vele a pogányok kívánságát.

-- Vezesd ôket abba a sarokba! Odamegyek hozzájuk.

És miközben Jézus igyekszik keresztülmenni a tömegen, János, aki visszatért Péterrel, maga Péter, Júdás Tádé, Jakab, Zebedeus fia és Tamás is segít neki utat törni.

Íme Jézus ott van, ahová már megérkeztek a pogányok, akik üdvözlik Ôt.

-- Béke veletek! Mit kívántok tôlem?

-- Látni téged. Beszélni veled. Szavaid megzavartak minket. Mindig szerettünk volna beszélni veled, hogy megmondjuk neked, szavaid meghatottak minket. De vártunk a megfelelô pillanatra, hogy ezt megtegyük. Ma... Te a halálról beszéltél... Félünk, hogy többé nem tudunk beszélni veled, ha nem ragadjuk meg ezt az alkalmat. De lehetséges az, hogy a zsidók megöljék legjobb gyermeküket? Mi pogányok vagyunk, és kezed velünk nem tett jót. Szavaid ismeretlenek voltak számunkra. Hallottunk másokat általában beszélni rólad. De sose láttunk téged, se közeledben nem voltunk. Mégis, látod! Mi tisztelünk téged. Az egész világ tisztel téged velünk.

-- Igen, eljött az óra, amelyben az Emberfiának meg kell dicsôülnie az emberektôl és a szellemektôl.

Most a tömeg ismét körülveszi Jézust. De azzal a különbséggel, hogy az elsô sorban a pogányok vannak, a többiek pedig mögöttük.

-- De ha ez a te megdicsôülésed órája, akkor te nem fogsz meghalni, amint mondod, vagy amint értettük. Mert az ilyen halálnem nem dicsôít meg. Hogyan egyesítheted a világot kormánypálcád alatt, ha meghalsz, mielôtt ezt megtetted volna? Ha karod mozdulatlanná válik a halálban, hogyan gyôzedelmeskedhet és gyûjtheti össze a népeket?

-- Halálommal életet adok. Meghalva építek. Meghalva teremtem meg az új Népet. A gyôzelem az áldozatban van. Igazán mondom nektek, ha a gabonaszem, amely a földbe hull, nem hal meg, terméketlen marad. De ha meghal, íme sok termést hoz. Aki szereti életét, elveszíti azt. Aki gyûlöli életét ezen a világon, megmenti azt az örök élet számára. Nekem továbbá kötelességem meghalni, hogy ezt az örök életet adjam mindazoknak, akik követnek engem, hogy szolgálják az Igazságot. Aki szolgálni akar nekem, jöjjön! Országomban nincs a hely korlátozva ennek vagy annak a népnek számára. Mindaz, aki szolgálni akar engem, jöjjön, és kövessen engem, és ahol én leszek, ott lesz szolgám is. És azt, aki engem szolgál, megtiszteli Atyám, az Egyetlen, Igaz Isten, az Ég és a föld Ura, minden létezônek Teremtôje, a Gondolat, a Szó, a Szeretet, az Élet, Út, Igazság; Atya, Fiú, Szentlélek, Egy a Háromban, Három az Egyben, az Egyedüli, Igaz Isten. De most lelkem megrendült. És mit mondjak? Talán azt: ,,Atyám, ments meg engem ettôl az órától''? Nem! Mert én azért jöttem, hogy elérkezzék ez az óra. És akkor azt mondom: ,,Atyám, dicsôítsd meg Nevedet!''

Jézus kereszt alakban kitárja karját, egy bíbor kereszt ez a fehér márványcsarnokkal hátterében, és felemeli arcát, felajánlva magát, imádkozva, lelkével az Atyához szállva.

És egy hang, amely erôsebb a mennydörgésnél, anyagtalan abban az értelemben, hogy nem emberi hang, de nagyon is érthetô minden fül számára, betölti a gyönyörû áprilisi nap tiszta egét, és egy óriási orgona hangjaként, de annál is erôteljesebben rezeg, gyönyörû hangnemben, és kijelenti:

-- Megdicsôítettem, és ismét megdicsôítem!

A népet félelem fogja el. Ez a hang oly erôteljes, hogy belereng a föld és minden, ami rajta van. Ez a hang titokzatos, különbözik minden más hangtól, ismeretlen forrásból jön. Ez a hang betölt mindent északtól délig, kelettôl nyugatig, megrémíti a zsidókat és elképeszti a pogányokat. Az elôzôk a földre esnek, már amennyire tudnak, ijedten mormolva: ,,Most meghalunk! Hallottuk az Ég hangját! Egy angyal beszélt hozzá!'' És verik mellüket, a halált várva. A pogányok pedig azt kiáltozzák: ,,Ez mennydörgés! Robaj! Meneküljünk! A föld bömbölt! Megrendült!'' De lehetetlen elmenekülni abban a tolongásban, amely még növekszik azok által, akik berohannak kívülrôl a Templomba, kiáltozva: ,,Irgalom! Fussunk! Itt van a szent hely. Nem hasad meg a föld ott, ahol Isten oltára van!'' Ezért mindenki ott marad, ahol van, mert nem tud elmenni a tömeg, vagy a félelem miatt.

A Templom teraszán összefutnak a papok, írástudók és farizeusok, akik különféle helyeken voltak, és a leviták, a templomôrség. Izgatottak, elképedtek. De nem szállnak le a nép közé az udvarokba, kivéve Gamálielt, fiával. Jézus látja ôt, amint teljesen fehér vászonruhájában elhalad. Ránéz, de mintha mindenkihez intézné szavait, hangosan kijelenti:

-- Nem miattam, hanem érettetek jött ez a hang az Égbôl.

Gamáliel megáll, megfordul, mély, szénfekete szemével szúrósan Jézusra néz, aki égszínkék, tiszta, kedves de fenséges szemmel néz vissza rá... És Jézus folytatja:

-- Ítélet van most a világon. Most vetik ki a Sötétség Fejedelmét. Én meg, majd ha fölemelnek a földrôl, mindenkit magamhoz vonzok, mert így vált meg az Emberfia.

(Eddig tart az Evangélium, de tanulságos folytatása is):

-- Mi azt tanultuk a Törvény könyveibôl, hogy a Krisztus örökké él. És te a Krisztusnak mondod magadat, és azt mondod, hogy meg kell halnod. És mégis azt mondod, hogy az Emberfia vagy, és megváltasz, amikor felemelnek. Ki vagy hát? Az Emberfia, vagy a Krisztus? És ki az az Emberfia? -- mondja a tömeg, amely visszanyeri bátorságát.

-- Egyetlen személy vagyok. Nyissátok meg szemeteket a Világosság elôtt! Még egy kis ideig veletek van a Világosság. Menjetek az Igazság felé, amíg köztetek van a Világosság, hogy ne lepjen meg titeket a sötétség. Azok, akik a sötétben járnak, nem tudják, hol végzik. Amíg köztetek van a Világosság, higgyetek benne, hogy a Fény gyermekei legyetek.

A nép megzavarodik és megoszlik. Egyik részük fejét csóválja. Más részük megfigyeli a fôméltóságot viselôk viselkedését, a farizeusokat, a fôpapokat, írástudókat... és fôleg Gamálielt, és ôk is hasonlóképpen viselkednek. Ismét mások helyeselnek fejükkel, és meghajolnak Jézus felé, világos jelét adva, hogy azt akarják mondani: ,,Hiszünk! Tisztelünk téged azért, ami vagy!'' De nem mernek nyíltan melléje állni. Félnek Krisztus ellenségeinek figyelô szemeitôl, a hatalmasoktól, akik a magas teraszról felügyelnek rájuk.

Gamáliel is, miután néhány percig gondolataiba mélyedve maradt, mintha a márványpadlótól kérne választ, ismét útnak indul a kijárat felé, miután fejét csóválta és vállat rándított, mintha kiábrándulását, vagy megvetését akarná kifejezni. Elmegy Jézus elôtt anélkül, hogy ránézne.

Jézus viszont nézi ôt, részvétteljesen... és ismét felemeli hangját, erôteljesen, hogy túlszárnyaljon minden zajt, és meghallja Ôt a nagy írástudó, aki csalódottan megy el.

-- Aki hisz bennem, igazából nem bennem hisz, hanem abban, aki engem küldött, és aki engem lát, azt látja, aki engem küldött. És ez Izrael Istene! Mert rajta kívül nincs más Isten. Azért mondom: ha nem tudtok hinni nekem, mint annak, akit ti József, Dávid és Mária fiának neveztek, aki Dávid törzsébôl származik, a Próféta által látott Szûztôl, nekem, aki Betlehemben születtem, amint a jövendölés megmondta, s akinek Elôfutára a Keresztelô, akkor, amint évszázadok óta megmondták, higgyetek legalább a ti Istenetek Szavában, aki az Égbôl szólt hozzátok. Higgyetek bennem, mint Izrael Istenének Fiában. Ha nem hisztek annak, aki az Égbôl beszélt hozzátok, nem engem bántotok meg, hanem Isteneteket, akinek Fia vagyok.

Ne akarjatok a sötétben maradni! Én a világ Világosságaként jöttem, hogy aki hisz bennem, ne maradjon sötétben. Ne akarjatok lelkiismeret furdalást okozni magatoknak, amelyet többé nem tudtok megszüntetni, amikor én már visszatértem oda, ahonnan jöttem, és ami Istennek ugyancsak kemény büntetése lesz megátalkodottságotok miatt. Én kész vagyok a megbocsátásra addig, míg köztetek vagyok, addig, míg az ítélet be nem következett, és amennyire rajtam áll, vágyakozom a megbocsátásra. De Atyám máshogy gondolkodik. Én vagyok az Irgalmasság, és Ô az Igazságosság.

Igazán mondom nektek, hogy ha valaki hallja szavamat, de utána nem tartja meg, nem én ítélem el. Nem ítélkezni jöttem a világba, hanem hogy megváltsam a világot. De ha én nem is ítélkezem, igazán mondom nektek, hogy van, aki megítéljen titeket cselekedeteitek szerint. Atyám, aki engem küldött ítéli meg azokat, akik elvetik az Ô Szavát. Igen, aki megvet engem, és nem ismeri fel Isten Szavát, és nem fogadja el az Ige szavát, íme az ítéli meg: maga a szó, amelyet én ejtettem ki, az ítéli meg az utolsó napon.

Hallottátok, hogy Istennel nem lehet gúnyolódni. (Jób 13,9, Gal 6,7-10) És a kinevetett Isten rettenetes lesz azokhoz, akik ôt bolondnak és hazugnak tartják.

Jegyezzétek meg mindnyájan, hogy mindaz, amit nektek mondottam, Istentôl ered. Mert én nem saját magamtól beszéltem, hanem az Atya küldött engem. Ô maga írta elô számomra, mit kell mondanom, és kihez kell beszélnem. És én engedelmeskedem parancsának, mert az Ô parancsa igazságos. Istennek minden parancsa örök élet. És én, a ti Mesteretek, példát adok nektek az engedelmességre Isten minden parancsolata iránt. Azért legyetek biztosak abban, hogy amiket nektek mondtam és mondok, azokat úgy mondtam, és úgy mondom, amint Atyám mondotta nekem, hogy nektek mondjam. És az én Atyám Ábrahám, Izsák, Jákob Istene; Mózes, a pátriárkák és próféták Istene, Izrael Istene, a ti Istenetek.

A világosság szavai, amelyek a sötétben hangzanak el, amely már elborítja a szíveket!

Gamáliel, aki lehajtott fejjel újból megállt, tovább megy, Jézus is elmegy.

(9-180)


A házasságtörô asszony

Nagyböjt 5. vasárnapja -- C	Jn 8,1-11

A Templomnak egy oszlopcsarnokoktól körülvett udvarán ül Jézus, nagyon beburkolózva köpenyébe, amely sötétvörös színû, súlyos gyapjúból készült. Beszél a tömeghez.

Téli nap lehet, mert mindenki nagyon köpenyébe burkolózik, és gyorsan járkál ahelyett, hogy állva maradna. Szél fújja a köpenyüket, és veri fel a port az udvarokon.

A Jézus körül lévô csoportban egyedül Ô ül mozdulatlanul, a többiek elôre-hátra mennek, idônként utat engedve az írástudók és farizeusok egy csoportjának, akik nagyon mérgesen hadonásznak. Méreg árad pillantásukból, arcuk színébôl, szájukból. A viperák! Nem annyira vezetnek, mint inkább vonszolnak egy harminc év körüli zilált hajú, gyûrött ruhájú asszonyt, akirôl látszik, hogy rosszul bántak vele. Sír. Odavetik Jézus lábához, mintha egy rongycsomó lenne, vagy egy holttest. És ô ott marad, magába roskadva, arcát kezébe temetve, a földre borulva.

-- Mester, ezt rajtakapták a házasságtörés közben. Férje szerette ôt, semmije sem hiányzott. Királynô volt otthonában. És ô elárulta férjét, mert bûnös nô, gonosz, hálátlan, szentségtörô. Házasságtörô, és mint ilyent, meg kell kövezni. Mózes mondta. Törvényében megparancsolja, hogy az ilyeneket kövezzék meg, mint tisztátalan állatokat. És tisztátalanok. Mert elárulják a férj bizalmát, aki szereti ôket, gondjukat viseli. Mint a mindig szomjas föld, állandóan bujaságra vágyakoznak. Rosszabbak a kéjnôknél, mert nem a szükség kényszeríti ôket arra, hogy táplálják szemérmetlenségüket. Romlottak. Megfertôznek másokat. Halálra kell ítélni ôket! Mózes mondta. És te, Mester, mit mondasz?

Jézus, akit a farizeusok érkezése megszakított beszédében, és akire gyûlölettôl égô szemekkel néznek, a lelkükben olvasó tekintettel néz végig rajtuk. Majd ránéz a megalázott nôre, akit lábához vetettek, és hallgat. Ülve marad, és a földre hajolva ujjával ír a széltôl odahordott porban, a csarnok köveire. Azok beszélnek, Ô ír.

-- Mester? Hozzád beszélünk! Hallgass ránk! Válaszolj nekünk! Nem értetted? Ezt az asszonyt házasságtörésen kapták rajta. Saját házában. Férjének ágyában. Beszennyezte azt bujaságával.

Jézus ír.

-- De ez az ember ostoba! Nem látjátok, hogy semmit sem ért meg, és jeleket ír a porba, mint egy szegény bolond?

-- Mester, jó hírnevedért, beszélj! Bölcsességed válaszoljon kérdésünkre! Megismételjük neked: ennek az asszonynak semmije se hiányzott. Volt ruhája, kenyere, szeretete. És elárulta.

Jézus ír.

-- Hazudott férjének, aki bízott benne. Hazug szájjal üdvözölte ôt, és mosolyogva kísérte az ajtóhoz, és utána kinyitotta a titkos ajtót, és bebocsátotta szeretôjét. És miközben férje távol volt, hogy dolgozzon érte, ô, mint egy tisztátalan állat, fetrengett bujaságában.

-- Mester: ez megszentségtelenítette a Törvényt, a nászágyán kívül. Lázadó, szentségtörô, káromló.

Jézus ír. Ír, és eltörli szandálos lábával, amit írt, és ismét ír oda, lassan körbefordulva, hogy több helyet találjon. Játékos gyermeknek látszik. De amit ír, nem gyerekjáték! Egymásután ezeket írja: ,,Uzsorás'', ,,Csaló'', ,,Tiszteletlen fiú'', ,,Parázna'', ,,Gyilkos'', ,,A Törvény megszentségtelenítôje'', ,,Rabló'', ,,Kéjelgô'', ,,Zsaroló'', ,,Méltatlan férj és atya'', ,,Káromló'', ,,Isten ellen lázadó'', ,,Házasságtörô''. Ír, és ismét ír, miközben újabb vádlók beszélnek.

-- De elvégre is, Mester! Ítélj! Az asszonyt el kell ítélni! Nem fertôzheti meg a földet súlyával! Mérges a lehelete, amely megzavarja a szíveket!

Jézus feláll. Irgalom! Milyen tekintettel! Villámokat szór a vádlókra. Még magasabbnak látszik, annyira egyenesen tartja fejét. Olyan, mint egy király a trónusán, oly szigorú és ünnepélyes. Egyik válláról lecsúszik köpenye, de Ô nem törôdik vele.

Arcán a mosolynak legcsekélyebb nyoma sem látszik, sem szemében, amellyel úgy néz a tömegre, hogy az meghátrál, mintha két kard nyúlna feléje. Mereven az egyikrôl a másikra néz. Oly erôteljesen kutató tekintettel, hogy megrettennek tôle. Akikre ránéz, azok igyekeznek elrejtôzni a tömegben. Hátrálnak. Így a kör mindinkább tágul, és szétszakadozik, mintha valami titkos erô fenyegetné.

Végül megszólal:

-- Az vesse az asszonyra az elsô követ, aki bûn nélkül van köztetek! -- És szavait még élénkebb villámlás kíséri szemébôl. Jézus mellén keresztbetett karokkal áll, egyenesen, mint egy bíró, aki várakozik. Tekintete nem ad nyugalmat. Kutat, behatol, vádol.

Elôször egy, majd kettô, utána öt, majd egy csoport távozik lehajtott fôvel a jelenlevôk közül. Nemcsak az írástudók és a farizeusok, hanem azok is, akik elôzôleg Jézus körül voltak, és mások, akik azért mentek oda, hogy hallják az ítéletet és az elítélést, és akik az elôzôkhöz hasonlóan sürgették a megkövezést.

Jézus egyedül marad Péterrel és Jánossal. Nem látok ott más apostolt.

Miközben a vádlók elmenekülnek, Jézus ismét ír: ,,Farizeusok'', ,,Viperák'', ,,Gennyes sírok'', ,,Hazugok'', ,,Árulók'', ,,Isten ellenségei'', ,,Igéjének sértegetôi''.

Amikor az egész udvar kiürült, és nagy csönd állt be, s csak a szél zúgását és egy sarokban levô forrás csobogását lehet hallani, Jézus felemeli fejét, és ránéz az asszonyra. Tekintete most nyugodt. Szomorú, de többé nem haragos. Szemével int Péternek, aki kissé távolabb egy oszlophoz támaszkodik, és utána Jánosnak, aki Jézus mögött van, és szeretettel nézi Ôt. Jézus kissé elmosolyodva néz Péterre, és még élénkebb mosollyal Jánosra. Két különbözô mosoly.

Utána az asszonyra néz, aki még a földre borulva sír lábánál. Figyeli ôt. Feláll, megigazítja köpenyét, mintha el akarna menni. Int a két apostolnak, hogy menjenek a kijárat felé.

Amikor egyedül marad az asszonnyal, szól hozzá:

-- Asszony, hallgass rám! Nézz rám! -- Megismétli parancsát, mert az nem meri felemelni tekintetét. -- Asszony, egyedül vagyunk. Nézz rám!

A szerencsétlen felemeli arcát, amelyre a könnyek és a por megalázó álarcot vontak.

-- Hol vannak, asszony, azok, akik vádoltak téged? -- Jézus halkan beszél. Irgalmas komolysággal. Arcát és testét kissé a föld felé hajolva tartja, a szerencsétlen felé, és szemébôl megbocsátás és megújító erô árad. -- Senki sem ítélt el téged?

Az asszony ismételten felzokog, és válaszolja:

-- Senki, Mester.

-- Én sem ítéllek el. Menj! Többé ne vétkezzél! Menj haza! És érts ahhoz, hogy megbocsásson neked Isten is és az is, akit megbántottál. Ne élj vissza az Úr jóságával! Menj!

És segíti ôt a felállásban, kezét nyújtva neki. De nem áldja meg ôt, nem adja rá békéjét. Nézi, amint elmegy, lehajtott fejjel, és némileg inogva szégyenének súlya alatt. Amikor eltûnik, ô is elmegy a két tanítvánnyal együtt.

(7-1450)


Jézus bevonulása Jeruzsálembe

Virágvasárnap -- körmenet -- A B C	A: Mt 21,1-11 B: Mk 11,1-10 vagy Jn 12,12-16 C: Lk 19,28-40

Tamás és András elmentek Betfagéba, hogy megkeressék és Jézushoz vezessék a szamarat és csikaját. Jézus közben beszélget az asszonyokkal Lázár birtokán. Elôre küldi ôket azzal, hogy az Én Rogel forrásnál találkoznak majd a pásztorokkal és a leghûségesebb tanítványokkal, és azok védô kíséretet nyújtanak nekik.

A nép nagy ünneplésre készül. Az olajfák lombjai mozognak a rajtuk lévô emberektôl, akik ágakat tördelnek le a bevonuláshoz. A gyermekek pedig virágokat szednek és illatos füveket, hogy Jézus elé szórják.

Mária Cleofás és Jézus Anyja szeretnének vele menni, de ô jobbnak tartja, hogy az út mentén egy ház tetejérôl nézzék a bevonulást, onnan jobban látják majd Ôt, mintha a tömegben lennének.

Jézus elôbb elvonul apostolaival az Olajfák hegyének oldalára, ahonnan látni lehet Jeruzsálemet, és sír a város jövendô pusztulása felett. (Lukács 19,41-42 ezt tévesen kissé késôbbre helyezi.) Utána Jézus visszamegy arra a helyre, ahol már várják ôt a szamárral és csikajával. Felszáll a csikóra. Péter megy az egyik oldalán, Izsák, a pásztor a másik oldalán. A szamár nyugodtan lépdel. Nem zavarják a virágok, amelyeket Jézus felé dobnak, sem az olajágak az úton, sem a mindjobban erôsödô kiáltozás: ,,Hozsanna Dávid Fiának!''

Betfage szûk utcáin nem könnyû áthaladnia a nagy tömeg közepette. A város kapujánál a katonák kijönnek a kiáltozásra, de amikor látják, hogy békésen ünneplô tömegrôl van szó, lándzsájukra támaszkodva nézik a bevonulást, csodálkozva, vagy gúnyosan. Dávid városában, Ofelben minden ház tetején emberek állnak, s virágokat dobálnak Jézus elé. A kiáltozás állandóan hullámzik, mint a zajló tenger. A levegôt betölti az eltaposott virágok illata. A tömegben ott vannak Jézus tanítványai egész Palesztinából, sokan a meggyógyítottak közül.

De ott vannak a gyûlölettel eltelt farizeusok és írástudók is, akik odakiáltják Jézusnak:

-- Hallgattasd el ezeket a bolondokat! Térítsd észre ôket! Csak Istent kell hozsannával üdvözölni! Mondd nekik, hogy hallgassanak!

Jézus kedvesen válaszol nekik:

-- Ha szólnék nekik, és ôk engedelmeskednének, a kövek kiáltanák világgá Isten Igéjének csodáit.

Valóban, a nép, a magasztaló kiáltozásokon kívül elmondja a távolról jötteknek Jézus csodáit. Egyesek tömjént égetnek az út mentén.

Feltûnik Annalia háza. Fehérbe öltözött leányok állnak a tetején, középen Annaliával, akinek kezében kosár van rózsaszirmokkal és gyöngyvirággal: (Jézus halálos betegségébôl gyógyította meg Annaliát, aki ettôl kezdve teljesen Istennek szentelte életét, és azt kérte Jézustól, hogy vegye el életét mielôtt ô meghalna.)

-- Izrael szüzei üdvözölnek téged, Uram! -- mondja János, aki most Jézus mellett megy.

Jézus egy pillanatra megállítja a szamarat. Áldásra emeli karját Annalia felé. Annalia felkiált:

-- Láttam diadalmadat, Uram! Fogadd életemet a te általános dicsôségedre! -- és mikor Jézus elhalad háza elôtt, üdvözli: -- Jézus!

-- A te Anyád! -- kiáltja Péter, egy sarokház felé mutatva, amelynek tetején ott áll Mária a hûséges asszonyok között. Jézus mosolyogva néz föl rájuk.

Röviddel utána Jézus megáll, hogy megsimogassa a gyermekeket, akiket anyjuk nyújt feléje. Egy férfi kiáltozva igyekszik utat törni a tömegben:

-- Nyissatok utat! Egy asszony meghalt. Egy leány. Hirtelenül. Anyja hívja a Mestert. Nyissatok utat! Ô már meggyógyította ôt egyszer!

A tömeg utat nyit neki, és a férfi Jézushoz fut:

-- Mester, Elíza leánya meghalt. Téged üdvözölt azzal a kiáltással, és utána hátrahanyatlott, azt mondva: ,,Boldog vagyok!'' -- és meghalt. Megszakadt szíve a nagy örömtôl, hogy diadalodat látta. Anyja látott engem a teraszról és elküldött, hogy hívjalak téged. Jöjj, Mester!

-- Meghalt! Meghalt Annalia! De egészséges volt, virágzó, boldog még tegnap! -- Az apostolok izgatottan összegyûlnek, a pásztorok úgyszintén. Mindnyájan látták ôt tegnap tökéletesen egészségesen. Az imént látták rózsás, nevetô arcát...

-- Ne izguljatok! Nem halt meg. Lehullott egy virág, és Isten angyalai felszedték, hogy Ábrahám kebelébe vigyék. Hamarosan a föld lilioma boldogan kinyílik a Paradicsomban, mindörökre elfelejtve a világ rettenetességét. Ember, mondd meg Elízának, hogy ne sírjon gyermeke sorsa miatt! Mondd meg neki, hogy ô Isten nagy kegyelmében részesült, és hat napon belül felfogja majd, milyen kegyelmet gyakorolt Isten leányával. Ne sírjatok! Senki se sírjon! Az ô diadala nagyobb az enyémnél is, mert az angyalok kísérik a szüzet az igazak helyére. És örök diadal ez, amely sose fog csökkenni. Igazán mondom nektek, mindnyájatoknak, hogy nem Annalia miatt kell sírnotok. Menjünk!

És megismétli az ôt körülvevô apostoloknak:

--Lehullott egy virág. Békésen lefeküdt és az angyalok felvették. Boldog a tiszta testû és   tiszta szívû, mert hamarosan meglátja Istent.

-- De hogyan halt meg, Uram? -- kérdezi Péter.

-- Szeretetbôl. Elragadtatásban. Végtelen örömében. Boldog halál!

Akik sokkal elôrébb vannak, nem tudnak a történtekrôl, s úgyszintén azok sem, akik sokkal hátrább vannak. Azért a hozsannázás folytatódik, csak a Jézus közelében lévôk hallgatnak elgondolkozva. János töri meg a csendet:

-- Ó, szeretném ugyanezt a sorsot a jövô órája elôtt.

-- Én is -- mondja Izsák. -- Szeretném látni a leány arcát, aki szeretetedbôl halt meg...

-- Kérlek titeket, áldozzátok fel vágyatokat. Szükségem van rátok közelemben...

-- Nem hagyunk el, Urunk. De nem vigasztalod meg egy szóval azt az anyát? -- kérdezi Natanael.

-- Gondoskodni fogok róla...

Megérkeznek a Templom falához. Jézus leszáll a szamárról, amelyet egy betfagei ember gondjába vesz.

(9-62)


Virágvasárnap estéjén

Jézus és övéi az Olajfák-hegye kertjének békéjét élvezik. Este van. Langyos este, teliholddal. A természetes sziklalépcsôzeten ülnek, amelybôl sok van a kertben. A Cedron patak csevegése odahallatszik, amint vize a kövekhez ütôdik, s olyan, mintha magához beszélne. Valahol egy fülemüle dalol. Néha szellô lengedez. Semmi más.

Jézus beszél:

-- A ma reggeli diadal után ugyancsak megváltozott lelkületetek. Mit mondjak? Hogy fellélegeztetek? Ó! Igen! Emberileg fellélegeztetek. Szavaim miatt remegve léptetek be a városba. Úgy tûnt, hogy mindegyiktek fél a falakon túl váró poroszlóktól, akik készen állnak a támadásra, hogy börtönbe vessenek titeket.

Minden emberben van egy másik ember, aki a legsúlyosabb megpróbáltatásokban megnyilatkozik. Van, aki hôs, és a legnagyobb veszély órájában elôreugrik, pedig a világ mindig szelídnek látta és jelentéktelennek ítélte. A hôs azt mondja a küzdelemben: ,,Íme, itt vagyok!'' Azt mondja az ellenségnek, a hatalmasoknak: ,,Velem mérkôzz meg!'' Van, aki szent, s aki, miközben mindnyájan rettegve megfutamodnak a kegyetlenek elôl, akik áldozatokat akarnak, azt mondja: ,,Fogjatok el engem túszként és áldozatként. Fizetek mindenkiért.'' Van, aki cinikusan hasznot akar hajtani saját zsebére a szerencsétlenségbôl, és nevetve nézi az áldozatok holttestét. Van, aki áruló, és sajátos bátorsággal rendelkezik: bátor a rosszra. Az áruló a cinikus és a hitvány keveréke, aki mégis külön típus, ami megnyilvánul a súlyos órákban. Mert cinikusan hasznot hajt a szerencsétlenségbôl, és hitványul az erôsebb párthoz csatlakozik, s haszna kedvéért szembe mer nézni az ellenség megvetésével és az elhagyottak átkával. Végül, a leggyakoribb típus a hitvány, aki súlyos idôkben csak szomorkodni tud azért, hogy megismert egy pártot, egy embert, akit most kiközösítéssel sújtanak, és akitôl menekül... Ez a hitvány nem annyira bûnös, mint a cinikus, és nem annyira visszataszító, mint az áruló. De mindig lelkialkatának tökéletlenségérôl tesz tanúságot.

Ti... ilyenek vagytok. Ne tagadjátok! Én olvasok lelketekben. Ma reggel azt gondoltátok magatokban: ,,Mi lesz velünk? Mi is a halálba megyünk?'' És lelketek mélyén felsóhajtottatok: ,,Soha...''

Igen. Félrevezettelek-e titeket valaha is? Az elsô alkalomtól kezdve beszéltem nektek az üldöztetésrôl és a halálról. És amikor egyikôtök, túlzott csodálatában királynak akart látni és bemutatni engem, a föld egyik szegény királyának, aki mindig szegény marad, mégha király is, és Izrael országát helyre fogja állítani, én azonnal kijavítottam tévedését, és azt mondtam: ,,A lelkek királya vagyok. Én nélkülözéseket, áldozatokat, fájdalmakat ajánlok fel. Másom nincs. Itt a földön nem rendelkezem mással. De halálom után, és miután ti meghaltatok az én hitemben, nektek adom az örök Országot: a mennyországot.'' Talán másvalamit mondtam nektek? Nem. Ti mondtatok mást.

És ti akkor azt is mondtátok: ,,Csak ezt akarjuk. Veled akarunk lenni, azt akarjuk, hogy úgy bánjanak velünk, mint veled, teérted szenvedni akarunk.'' Igen. Ezt mondtátok. És ôszintén. De csak azért, mert nem gondolkoztatok, olyanok voltatok, mint a gyermekek, akik nem figyelnek arra, amit mondanak. Könnyûnek tartottátok követésemet, annyira hatalmába ejtett a hármas érzékiség, hogy nem tudtátok elfogadni igaznak, amit én annyira hangsúlyoztam. Azt gondoltátok: ,,Ô Isten Fia. Csak azért mondja ezeket, hogy próbára tegye szeretetünket. De Ôt emberek nem ölhetik meg. Ô, aki csodákat tesz, jól fog érteni ahhoz, hogy egy nagy csodát tegyen saját érdekében is!'' És mindnyájan hozzátettétek: ,,Nem tudom elhinni, hogy elárulják, elfogják, megöljék Ôt!'' Annyira erôs volt ez az emberi hitetek hatalmamban, hogy végül nem voltatok képesek hinni szavaimban, az igaz Hitben, amely lelki, szent és megszentelô.

,,Ô, aki csodákat tesz, tesz majd legalább egyet saját érdekében is!'' -- mondtátok. Nem egyet, hanem sokat teszek még. Közülük kettô olyan lesz, amire emberek még gondolni sem képesek. (Az Oltáriszentség szerzésére és feltámadására céloz.) Olyanok lesznek, hogy csak azok tudják elfogadni, akik hisznek az Úrban. Mindenki más a századokon keresztül azt mondja majd: ,,Lehetetlen!'' Még halálom után is sokak számára ellentmondás tárgya leszek.

Egy szép tavaszi napon egy hegyen beszéltem nektek a különféle boldogságokról. Van még egy: ,,Boldogok, akik képesek hinni anélkül, hogy látnának.'' Palesztinában járva már mondtam: ,,Boldogok, akik hallgatnak Isten szavára és megtartják azt.'' Ugyancsak mondtam: ,,Boldogok, akik Isten akaratát teljesítik.'' És sok mást is mondtam nektek, mert az Atyám házában sok öröm vár a szentekre. De ez is: Ó! Boldogok, akik hisznek, jóllehet testi szemükkel nem láttak! Sok szent lesz a földön, akik már itt meglátják Istent, aki elrejtôzik a szeretet Titkában.

De ti még nem jutottatok el erre a hitre három év után, amit velem töltöttetek. Azért ma reggel a diadal után azt mondtátok: ,,Ez az, amit mondtunk. Diadalmaskodik. És mi vele együtt.'' És mint a madarak, amelyeknek újra kinô a tolluk, amelyet egy kegyetlen kitépett, repülni kezdtetek, az örömtôl megrészegülve, biztosan, szabadon azoktól a kötelékektôl, amelyeket szavaim tettek szívetekre.

Akkor lélekben is jobban felemelkedtetek? Nem! Abban még kevésbé emelkedtetek föl. Mert még kevésbé vagytok felkészülve az órára, amely hamarosan bekövetkezik. Mint erôs bort ittátok a hozsannát, és ízlett nektek. És megrészegültetek tôle. De erôs-e valaha is a részeg? Elég egy gyermek karjának lökése, és máris földre esik. Így vagytok ti is. Elég lesz a poroszlók megjelenése, és félénk gazellákként menekültök majd, amint azok teszik, amikor egy szikla mögött meglátják feltûnni a sakál hegyes orrát, és szélsebesen szétszóródnak a pusztaságban.

Ó! Vigyázzatok, nehogy meghaljatok az istentelen világ kiégett homokján a rettenetes szomjúságtól! Ne mondjátok, ne mondjátok, barátaim azt, amit Izajás mond, célozva a ti hamis és veszélyes lelkiállapototokra. Ne mondjátok: ,,Ez nem beszél másról, mint csak összeesküvésrôl. De nincs mitôl félni, nincs mitôl rettegni! Nem kell félnünk attól, amit ô jövendöl nekünk. Izrael szereti. És mi láttuk ezt.'' (Vö. Iz 8,12) Hányszor megtörténik, hogy egy kisgyermek mezítláb jár a virágos réten, virágokat szedve, hogy mamájának vigye, és azt hiszi, hogy csak virágszálakat és virágokat talál, de ehelyett rálép egy kígyóra; és az megmarja és meghal! A virágok eltakarták a kígyót.

Ma reggel is... ma reggel is ez történt! Én vagyok a rózsával megkoronázott Elítélt. Rózsák!... Meddig tartanak a rózsák? Mi marad meg, miután virágszirmai illatos hópelyhekként lehullanak? A tövisek.

Én -- Izajás megmondta (Vö. 8,14) -- a megszentelôdés de a botlás köve, a botránkozás sziklája is leszek Izrael és a föld számára, a ti számotokra, és veletek a világ számára. Megszentelem azokat, akik jó akaratúak, és elbuktatom azokat, darabokra töröm azokat, akik rosszindulatúak.

Az angyalok nem hazudnak, és nem mondanak kérészéltû szavakat. Ôk Istentôl jönnek, aki az Igazság, aki az Örökkévaló, és amit mondanak az az igazság, az megváltozhatatlan. Ôk megmondták: ,,Béke a jóakaratú embereknek''. Akkor született, ó föld, a te Üdvözítôd. Most megy meghalni Megváltód. De jó akaratúnak kell lenni ahhoz, hogy békében részesüljünk Istentôl, azaz a megszentelôdésben és a dicsôségben. Hasztalan születésem, hasztalan halálom azok számára, akik nem rendelkeznek ezzel a jó akarattal. Az én nyögdécselésem, az én halálhörgésem, elsô és utolsó léptem, a körülmetélés sebe és a beteljesülésé hiábavalók lesznek, ha bennetek, ha az emberekben nem lesz meg a jóakarat, hogy üdvözüljenek és megszentelôdjenek.

És mondom nektek: Nagyon sokan megbotlanak majd bennem, aki tartóoszlop vagyok az emberek számára, nem pedig csapda, és elesnek, mert megrészegültek a kevélységtôl, a bujaságtól, a fösvénységtôl, és körülveszi ôket bûneik hálója, megfogja ôket, és a Sátánéi lesznek. Véssétek szívetekbe ezeket a szavakat, pecsételjétek le a jövô tanítványai számára.

Menjünk! A Szikla kiemelkedik. Egy újabb lépés elôre. A hegyre. Ragyognia kell a csúcson, mert Ô a Nap, a Fény, a Napkelet. És a Nap ragyog a hegycsúcson. A hegyen kell lennie, mert a Templomot az egész világnak látnia kell. És önmagamból építem az én feláldozott Testem élô Sziklájával. Összeragasztom részeit az izzadtságból és vérbôl készült malterral. Trónomon leszek, élô bíborba borítva, új koronával megkoronázva, és azok, akik távol vannak, hozzám jönnek, dolgozni fognak Templomomban és körülötte. Én vagyok az alap és a tetô. De körülötte mindinkább kiterjed a lakhely. És én magam munkálkodom mesterembereimmel a köveken. Amint én az Atyától, a Szeretettôl vagyok, úgy munkálom meg azokat... És egyetlen nap alatt megszûnik a gonoszság a földön. Az örök Pap szikláján hét szem lesz, hogy lássa Istent, és hét forrás ered belôle, hogy legyôzze a Sátán tüzét. (Vö. Zak 6,12-13; 3,8-9; Iz 52,13-53,12; Dán 9; Zsid 3,1-10,18; Zak 4,1-14; Jel 4-5)

A Sátánét... Júdás, menjünk! És emlékezzetek arra, hogy kevés az idô, és csütörtök este át kell adni a Bárányt.

(9-78)

Virágvasárnap -- mise A B C	A: Mt 26,14-27; 66 B: Mk 14,1-15, 47 C: Lk 22,14-23, 56

Jézus szenvedésének története

Egyes részletei megtalálhatók a fájdalmas titkoknál: Tizenöt titok 24-46, és Mária élete 13: 546-574. Késôbb tervezzük összefüggô feldolgozását néhány füzetben. Itt csak a betániai vacsora történetét ismertetjük, amelyet Márk említ a szenvedéstörténet elején (14,3-9)


A betániai vacsora

Virágvasárnap -- szenvedéstörténet (bevezetés) -- B	Mk 14,3-9

(Máté és Márk a leprás Simont említi a vacsora tartójaként. Simon apostol, a zelóta azelôtt leprás volt, és háza Lázár birtoka mellett feküdt. Talán ô ajánlotta a vacsora rendezését, amelynek étterme Lázár házában volt. Jézus foglalt helyet az U alakú asztal közepén, mellette egyik oldalon Lázár, Simon, Maximinus (Lázár gondnoka), Júdás Tádé, Máté, Fülöp és a kerióti Júdás volt, a másik oldalon Jakab, Alfeus fia; Jakab, János testvére; Péter, András, János, Bertalan és Tamás foglalt helyet. Eszerint tehát a ,,leprás'' Simon fôhelyet kapott Lázár mellett.)

A vacsora terme teljesen fehér, ezüsttel díszítve. Az asztalon levô kancsók és edények is ezüstbôl vannak. Lázár Jézus oldalán lép be a terembe, utána kettesével, vagy nagyobb csoportokban az apostolok, végül Lázár nôvérei és Maximinus. Az asszonyok Máriával valószínûleg Simon házában maradtak.

Esteledik. Márta és Mária szolgálnak fel az asztalnál. Péter észreveszi, hogy az ételek hasonlók a Galileában használatosakhoz. Mintha csak lakodalom lenne. Lázár megmagyarázza:

-- Ez volt valóban a nôvérek gondolata, fôleg Máriáé, hogy olyan vacsorát adjanak a Mesternek, ami azt a benyomást kelti benne, hogy Galileájában van.

A vacsora vége felé Mária Magdolna belép egy karcsúnyakú kancsóval, amely rózsaszínû-sárga alabástromból készült. Az apostolok figyelik ôt, arra gondolva, hogy valami ritka ínyencséget hoz. De Mária nem az asztalhoz megy vele, hanem azt megkerülve a fekvôhelyek mögé, ahol Jézus van. Kihúzza a dugót az edénybôl, és tenyerét annak nyaka alá tartva összegyûjti az amforából lassan folyó sûrû folyadékot. A levegôt betölti a tubarózsa és más illatszerek erôs illata. Mária azonban nincs megelégedve a néhány cseppel, ami kifolyt, s azért odaüti az edény nyakát Jézus fekvôhelyének éléhez. A nyak letörik, és a márványpadlóra hull, s kifolyik belôle az illatos folyadék. Az edénybôl most már vastagon folyik a kenet.

Mária Jézus vállához áll, és Jézus fejére önti az olajat, minden hajfürtjére, azután kiveszi saját hajából a fésût, s azzal gondosan elrendezi Jézus haját. Jézus aranyosan vörös haja ragyog a megkenés után. Az illat erôsen bódító. Behatol az orrba, felszáll a fejbe, ingerel, mint a tüsszentôpor, oly éles.

Lázár mosolyogva nézi Máriát, amint Jézus haját rendezi, miközben saját haja kibomlik vállára és arcára, mert a fésû nem tartja helyén. Márta, aki az asztal másik oldalán áll, szintén mosolyogva nézi nôvérét. A többiek halkan beszélgetnek, különféle arckifejezéssel.

Mária azonban nem elégszik meg ennyivel. Még sok kenet van az edényben, és Jézus hajára nem fér belôle több. Akkor megismétli egy távoli estén tanúsított szeretetének jelét. Letérdel Jézus lábához, leveszi annak szandálját, és megkeni Jézus lábát, minden lábujját. Mikor felhasznált minden olajat, kibomlott hajával törli meg Jézus lábát.

Júdás, aki eddig hallgatott, s csak tisztátalan vágyakat és irigységet tükrözô szemmel figyelte a szépséges asszonyt és a Mestert, akinek az megkente haját és lábát, most felemeli hangját. Ez az egyetlen nyíltan helytelenítô hang. A többiek, nem mind, de néhányan mormoltak valamit, és helytelenítô mozdulatokat tettek, de békésen. Júdás azonban, aki felállt, hogy jobban láthassa Krisztus lábainak megkenését, tapintatlanul megjegyzi:

-- Milyen hasztalan és pogány pazarlás! Miért tetted? És utána azt akarják, hogy a nagytanács fejei ne zúgolódjanak a bûn miatt! A buja félvilági nôk cselekszenek így, és ez nem illik az új élethez, amelyet te élsz, asszony! Túlságosan emlékeztetnek múltadra!

A sértés oly nagy, hogy mindnyájan megdöbbennek. Mindnyájan felizgulnak. Egyesek felülnek fekvôhelyükön, mások talpra ugranak, s mindenki úgy néz Júdásra, mintha hirtelenül megôrült volna.

Márta lángol. Lázár hirtelenül feláll és felkap egy hegyes kést az asztalról, és azt mondja:

-- Az én házamban... -- de utána Jézusra néz és fékezi magát.

-- Igen! Engem néztek? Mindnyájan mormogtatok szívetekben. De most, mivel én visszhangotokká lettem, és nyíltan kimondtam, amit ti gondoltatok, íme most azonnal haragudtok rám. Megismétlem, amit mondtam. Nem akarom azt mondani, hogy Mária a Mester szeretôje. De mondom, hogy bizonyos cselekedetek nem méltók sem Ôhozzá, sem hozzá. Ez oktalan cselekedet volt. És igazságtalan is. Igen. Miért ez a pazarlás? Ha ô meg akarta volna semmisíteni múltjának emlékeit, nekem adhatta volna azt az edényt és azt a kenetet. Legalább egy fél kilónyi tiszta nárdus volt! És nagy értékû. Eladhattam volna legalább háromszáz dénárért! És eladhattam volna az edényt, amely szép és értékes volt. A szegényeknek adhattam volna, akik szomjaznak ezekre a dénárokra. Sose elég nekik. És holnap, Jeruzsálemben, meg sem lehet számlálni azokat, akik alamizsnát kérnek.

-- Ez igaz! -- helyeslik a többiek. -- Használhattál volna belôle egy kicsit a Mesterre, és a többit...

Mária Magdolna mintha süket lenne. Folytatja Jézus lábainak törlését kibomlott hajával. Jézus lábai fényesek és puhák, mintha új bôr fedné azokat. Mária ismét felteszi Jézus szandáljait, és elôtte, utána megcsókolja mindkét lábát. Süket minden dologra, ami nem az ô szeretete Jézus iránt.

Jézus megvédi ôt, egyik kezét fejére téve az utolsó csóknál, s azt mondva:

-- Hagyjátok ôt cselekedni! Miért okoztok neki fájdalmat és kellemetlenséget? Ti nem tudjátok, mit tett. Mária egy szükséges és jó cselekedetet tett velem. Szegények mindig lesznek köztetek. Én hamarosan elmegyek. Ôk mindig veletek lesznek, de hamarosan bennem többé nem lesz részetek. A szegényeknek mindig adhattok alamizsnát. Nekem, az Emberfiának hamarosan senki se tud tiszteletet adni az emberek között, mert az emberek így akarják, és mert eljött az órám. A szeretet megvilágosítja ôt. Érzi, hogy hamarosan meghalok, és ezért elôlegezni akarta testemnek a megkenést a temetéshez. Igazán mondom nektek, hogy ahol csak hirdetik majd a Jó Hírt, megemlékeznek errôl a prófétai szeretettôl sugallt cselekedetrôl. Az egész világon. Minden idôben. Bárcsak Isten minden teremtményt egy másik Máriává tenne, aki nem számítgatja az értéket, nem táplálja a ragaszkodást, legcsekélyebb emléket sem ôriz meg a múltból, hanem lerombolja, és lábbal tapossa mindazt, ami a testhez és a világhoz tartozik, hanem széttöri és szétszórja, amint a kenettel és az alabástrommal tette, Ura felett, és iránta érzett szeretetbôl. Ne sírj, Mária. Én megismétlem neked ebben az órában a szavakat, amelyeket a farizeus Simonnak és nôvérednek, Mártának mondtam: ,,Mindenre bocsánatot nyertél, mert értettél ahhoz, hogy teljesen szeress''. Te a jobbik részt választottad. És azt nem veszik el tôled. Menj békében, kedves, megtalált bárányom. Menj békében! A szeretet legelôi lesznek a te táplálékod mindörökké. Kelj fel! Csókold meg kezeimet is, amelyek feloldoztak és megáldottak téged... Mily sok embert feloldoztak, megáldottak, meggyógyítottak, jótéteményekben részesítettek ezek a kezek! Mégis mondom nektek, hogy a nép, amellyel jót tettem, készen áll arra, hogy meggyötörje ezeket a kezeket...

Súlyos csönd nehezedik az emberekre az illattól terhes levegôben. Mária, kibontott hajával vállán és fátyolként arca elôtt, megcsókolja Jézus jobb kezét, amelyet feléje nyújt, és ajka nem tud elszakadni tôle...

Márta, meghatottan odamegy hozzá, és elrendezi kibomlott haját, összefonva és megsimogatva, és utána letörli arcáról a könnyet, igyekezve, hogy felszárítsa azt...

Senki se kíván többet enni... A Krisztus szavai elgondolkoztatják ôket.

Elôször Júdás Tádé áll fel. Engedélyt kér a visszavonulásra. Testvére, Jakab követi ôt, és így tesznek András és János is. A többiek maradnak, de már állva, kezüket tisztogatva az ezüst tálakban, amelyeket a szolgák feléjük nyújtanak. Mária és Márta is ezt teszik a Mesterrel és Lázárral.

Belép egy szolga, és mond valamit Maximinusnak. Miután meghallgatja, azt mondja:

-- Mester, itt vannak néhányan, akik szeretnének látni téged. Messzirôl jönnek, és azt kérdik: ,,Mit tegyünk?''

Jézus hívja Fülöpöt, Jakabot, Zebedeus fiát és Tamást, és rendelkezik:

-- Menjetek, hirdessétek a Jó Hírt, gyógyítsatok, tegyétek az én nevemben! Hirdessétek, hogy holnap felmegyek a Templomba!

-- Jó lesz megmondani ezt, Uram? -- kérdezi a zelóta Simon.

-- Felesleges hallgatni, mert az ellenségeim már megmondták, jobban, mint barátaim a Szent Városban. Menjetek!

-- Hm! Addig, amíg a barátok tudják...  jól van. De ôk nem árulják el. Nem tudom, hogyan tudhatják a többiek.

-- A sok barát között mindig van néhány ellenség, Simon, Jónás fia. Már túl sokan vannak... a barátok, és nagyon könnyen azoknak fogadják el ôket. Ha arra gondolok, hogy nekem mennyit kellett kérnem ezt és várakoznom rá!...  De azok az elsô idôk voltak, és óvatosságra volt szükség. Utána a diadalok elvakítottak, és többé nem volt óvatosság. És ez volt a baj. De ez történik minden gyôztessel. A gyôzelmek elhomályosítják tisztánlátásukat, és elgyengítik óvatosságukat a cselekvésben. Természetesen rólunk, tanítványokról beszélek, nem a Mesterrôl. Ô tökéletes. Bárcsak mi tizenketten maradtunk volna, akkor nem kellene félnünk az árulástól! -- hazudik szemérmetlenül a kerióti Júdás.

Leírhatatlan a pillantás, amit Krisztus vet az áruló apostolra. Egy pillantás, amely visszahív, és végtelen fájdalmat fejez ki. De Júdás nem fogja fel. Elmegy az asztal mellett, s a kijárat felé tart... Jézus követi ôt tekintetével, és amikor látja, hogy valóban kimegy, megkérdezi:

-- Hová mégy?

-- Ki... -- válaszolja kitérôen Júdás.

-- Ki ebbôl a szobából, vagy ki ebbôl a házból?

-- Ki... Így... Sétálni egy kissé.

-- Ne menj, Júdás! Maradj velem, velünk...

-- Elmentek unokatestvéreid és János Andrással. Mért ne mehetnék el én is?

-- Te nem lepihenni mész, mint ôk...

Júdás nem válaszol, hanem makacsul kimegy. A teremben mindenki elhallgat. A vendéglátók és a négy ottmaradt apostol: Péter, Simon, Máté és Bertalan összenéznek.

Jézus kinéz. Odamegy egy ablakhoz, hogy kövesse Júdás mozdulatait, és amikor látja, hogy az felvette köpenyét, és kimegy a házból, a kapu felé, hangosan odakiált:

-- Júdás! Várj rám! Mondanom kell neked valamit! -- és kedvesen elutasítja Lázárt, aki felfogja Mesterének fájdalmát, fél karjával átöleli Ôt a derekán. Kimegy a terembôl, és utoléri Júdást, aki tovább megy, bár lassabban. Egy sûrû bokornál éri utol ôt. A bokor mögé vonja, és karját megfogva, megkérdezi tôle:

-- Hová mész, Júdás? Kérlek: maradj itt!

-- Te, aki mindent tudsz, miért kérdezel engem? Mi szükséged van neked a kérdezésre, neked, aki olvasol az emberek szívében? Tudod, hogy barátaimhoz megyek. Nem engedted meg, hogy hozzájuk menjek. Ôk sürgetnek. Megyek.

-- Barátaid! Elpusztítóid, ezt kell mondanod! Te hozzájuk mész. Igazi gyilkosaidhoz mész. Ne menj, Júdás! Ne menj! Te azért mész, hogy egy bûntényt kövess el...  Te...

-- Ah, félsz?! Végre félsz?! Végre embernek érzed magadat! Egy ember vagy! Semmivel sem több, mint egy ember! Mert egyedül az ember fél a haláltól. Isten tudja, hogy nem halhat meg. Ha Istennek éreznéd magadat, aki nem tud meghalni, nem félnél. Mert te most, most hogy közel érzed magadhoz a halált, érzed a félelmet, amely minden ember közös tapasztalata, és keresed, minden módon, hogy eltávolítsad azt, és fôleg mindenben veszélyt látsz. Hol van a te szép bátorságod? Hol vannak magabiztos kijelentéseid, hogy megelégedett vagy, hogy szomjazol az Áldozat beteljesítésére? Többé egy visszhangja sincs ennek szívedben! Azt hitted, hogy sose érkezel el ehhez az órához, és akkor adtad az erôset, a nagylelkût, ünnepélyes kijelentéseket tettél. Menj! Nem vagy kevésbé kétszínû, mint azok, akiket errôl vádolsz! Áltattál és elárultál minket. Minket, akik érted mindent elhagytunk! Minket, akiket miattad gyûlölnek! Te vagy az oka a mi pusztulásunknak...

-- Elég! Menj! Menj! Nem sok óra telt el azóta, hogy azt mondtad nekem: ,,Segíts engem megmaradni! Védj meg!'' Megtettem. Mit segített? Mondj meg nekem még egy dolgot, és fontold meg, mielôtt válaszolsz. Ez teljesen a te akaratod? Ez, hogy a barátaidhoz menj, akiket többre becsülsz, mint engem?

-- Igen. Ez. Nincs szükségem a megfontolásra, mert már jó ideje ez az egyetlen akaratom.

-- Akkor menj! Isten nem kényszeríti az ember akaratát -- és Jézus megfordul, s lassan visszatér a házba. Amikor közel van hozzá, felemeli fáradt tekintetét Lázárra, aki elôzô helyén vár rá. Arca nagyon sápadt, és erôltetve mosolyog hûséges barátjára.

Mt 12-16-ot lásd a 120. oldalon.

(8-452)

Nagycsütörtök -- A B C	Jn 13,1-15

Az utolsó vacsora

Utolsó vacsora c. füzet 15-21.

Olajszentelési mise -- A B C	Lk 4,16-21

,,Az Úr lelke rajtam''

Mária élete -- 6:226-227.

Nagypéntek -- A B C	Jn 18,1-19, 42

Jézus szenvedésének története

Külön füzetekben fog megjelenni, részletei megtalálhatók a Tizenöt titok 24-46. oldalán és Mária élete -- 13: 546-574. oldalán.

Nagyszombat -- vigília -- A B C	A: Mt 28,1-10 B: Mk 16,1-8 C: Lk 24,1-12

Az asszonyok a sírnál

,,Feltámadt!'' c. füzet 5-11.

Húsvét -- A B C	Jn 20,1-9

Péter és János a sírnál

,,Feltámadt!'' c. füzet 6-7.

Húsvét 2. vasárnapja -- A B C	Jn 20,19-31

Jézus megjelenik az apostoloknak

,,Feltámadt!'' 21-47

Húsvét 3. vasárnapja -- A	Lk 24,13-35

Az emmauszi tanítványok

,,Feltámadt!'' 12-20.

Húsvét 3. vasárnapja -- B	Lk 24,35-48

Jézus megjelenik az apostoloknak

,,Feltámadt!'' 21-33.


Simon, szeretsz-e engem?

Húsvét 3. vasárnapja -- C	Jn 21,1-19

Fülledt, nyomott éjszaka van. Péter kidugja fejét egy rozzant viskóból, kijön, figyeli az eget, a tavat, begázol a tóba a bárkáig, és simogatja azt izmos kezével. Zebedeus fiai csatlakoznak hozzá.

-- Szép éjjel van.

-- Hamarosan feljön a hold.

-- Halászatra való éjjel.

-- De evezôket kell használni.

-- Nincs szél.

-- Mit számít?

Lassan beszélnek, szaggatott mondatokkal, mint akik értenek a halászathoz, a vitorlák és hálók használatához, amire figyelni kell, s ami nem kíván sok beszédet.

-- Jó lenne elmenni. Eladjuk a hal egy részét.

Csatlakozik hozzájuk András, Tamás és Bertalan is.

-- Milyen meleg ez az éjjel! -- kiált fel Bertalan.

-- Vihar lesz? Emlékeztek arra az éjjelre? -- kérdi Tamás.

-- Ó, nem! Nyugodt, talán ködös, de nem viharos. Én... én megyek halászni. Ki jön velem?

-- Mindnyájan megyünk. Talán jobb lesz ott a közepén -- mondja Tamás, aki izzad, és hozzáteszi: -- Annak az asszonynak szüksége volt a tûzre, de olyan volt, mintha meleg forrásokban lettünk volna.

Péter már elôkészíti a bárkát Andrással és Jakabbal.

-- Elmegyünk egészen hazáig? Meglepjük anyámat... -- kérdi Jakab.

-- Nem.

-- Sok mindenre emlékeztet engem ez a halászat...

-- Mindnyájunkat sok mindenre emlékeztet...  Dolgokra, amik többé nem térnek vissza...   Ezen a bárkán mentünk a Mesterrel a tavon... De most Ô többé nincs a bárkában... íme, benn vagyok, és nincs benne örömöm -- mondja Péter.

-- Senkinek sincs többé öröme a múltban. Az élet többé nem ugyanaz. És ha visszatekintünk... azokra az elmúlt órákra, és a jelenlegiekre, ott van köztük az a rettenetes idô...  -- sóhajt fel Bertalan.

-- Kész! Jöjjetek! Te a kormányhoz, és mi az evezôkhöz. Hippo felé megyünk. Az jó hely. Föl! Le! Föl! Le!

Péter jelt ad az evezés megkezdésére, és a bárka siklik a csendes vízen. Bertalan van a kormánynál. Tamás és a Zelóta elôkészítik a hálókat a bevetésre. A hold felkel a hegyek fölött, amelyek a tó keleti partján vannak.

-- Velünk lesz egészen reggelig.

-- Ha nem borul be.

-- A halakat a felszínre vonzza a hold.

-- Jó lesz, ha sikerül a halászat. Mert nincs több pénzünk. Veszünk kenyeret, és viszünk a hegyen levôknek halat és kenyeret. -- Lassan beszélnek, nagy szüneteket tartva.

-- Engedjétek le a hálókat. Lassan... Ti evezzetek! Lassan! Fordulj balra, Bertalan! Ki vannak feszítve a hálók? Igen? Fel az evezôkkel, és várjunk -- parancsolja Péter.

Idônként felhúzzák a hálókat. Üresek. Ismét leeresztik. Várnak. Nincs szerencséjük. Az órák múlnak. A hold lenyugszik, miközben kihajnalodik... Köd ereszkedik le a partoknál, de nem sûrû, és az elsô napsütésre feloszlik. Óvatosan eveznek, mert jól ismerik a tavat, és el akarják kerülni a veszélyes helyeket.

-- Ti, a bárkán! Nincs semmi ennivalótok? -- egy férfihang jön feléjük a partról. Összerezzennek. De vállat vonva, hangosan kiáltják:

-- Nincs! -- és utána maguk között mondják -- Mindig úgy tûnik, mintha Ôt hallanánk...

-- Vessétek ki a hálókat a bárka jobb oldalára, és találtok!

A jobb oldal a tó felé van. Kissé megzavarodva kivetik a hálókat. Azok megrándulnak, súlyosakká válnak, úgyhogy a bárka lehajlik azon az oldalon, ahol a hálók vannak.

-- De ez az Úr! -- kiáltja János.

-- Azt mondod, az Úr? -- kérdi Péter.

-- Még kételkedsz? Úgy tûnt nekünk, hogy az Ô hangja volt, de nem ez bizonyítja. Nézd a hálókat! Olyan, mint akkor volt! Ô az, mondom neked! Ó, Jézusom! Hol vagy?

Mindnyájan meresztik szemüket, hogy áthatoljanak a ködön. Jól a bárkához erôsítik a hálókat, és maguk után vonszolják, és a part felé eveznek. De Tamásnak kell átvennie Péter evezôjét, aki gyorsan felölti rövid tunikáját nagyon rövid nadrágjára, amely egyedüli öltözete volt, akárcsak a többieknek is, Bertalan kivételével, és a tóba veti magát, és úszni kezd nagy karcsapásokkal a nyugodt vízben, megelôzve a bárkát, és elôször szállva partra. És ott van Jézus, a tûz mellett, mosolyog, és jóságosan tekint rá.

-- Uram! Uram! -- Péter nagyokat liheg a meghatódottságtól, és nem tud mást mondani. Mivel csuromvizes, nem meri megérinteni Jézusának még ruháját sem, csak földre borulva imádja Ôt.

A bárka partot ér. Mindnyájan talpon vannak, és öröm tölti el ôket...

-- Hozzatok ide azokból a halakból! A tûz készen van. Jöjjetek és egyetek! -- rendelkezik Jézus.

Péter a bárkához fut, és segít kihúzni a hálókat, és a ficánkoló halomból kivesz három nagy halat, és a bárka széléhez ütve megöli ôket, s utána késével kibelezi. Kezei remegnek, de nem a hidegtôl! Leöblíti ôket, és a tûzhöz viszi, ráteszi, és felügyel sütésükre. A többiek imádva az Urat, tôle kissé távolabb állnak, félénken, mint mindig a Feltámadottól, aki oly isteni hatalommal rendelkezik.

-- Íme! Itt a kenyér! Egész éjjel fáradoztatok, és fáradtak vagytok. Most erôsítsétek meg magatokat! Készen van, Péter?

-- Igen, Uram -- mondja Péter a szokásosnál is rekedtebb hangon, a tûz fölé hajolva, és szemeit törölgetve, mintha a tûz füstje miatt könnyezne, és lenne rekedt. De nem a tûz az oka hangjának és könnyeinek... Odaviszi a halakat, amelyeket egy nagy levélre tett, ami a tök leveléhez hasonlít, s amit András hozott neki, miután leöblítette a tóban.

Jézus felajánlja és megáldja, darabokra töri a kenyeret és a halakat, és szétosztja nyolc darabra, és Ô maga is megkóstolja. Tiszteletteljesen esznek, mintha egy szertartás lenne. Jézus nézi ôket, és mosolyog. De Ô is hallgat addig, míg meg nem kérdezi:

-- Hol vannak a többiek?

-- A hegyen. Amint kívántad. De mi eljöttünk halászni, mert nincs több pénzünk, és nem akartuk kihasználni a tanítványokat.

-- Jól tettétek. De mostantól fogva ti apostolok, maradjatok a hegyen, imádkozva, és jó példát adva a tanítványoknak. Küldjétek ôket halászni! Számotokra jó, ha ott maradtok imádkozva, és meghallgatva azokat, akiknek tanácsra van szükségük. Tartsátok össze a tanítványokat! Hamarosan eljövök.

-- Megtesszük, Uram.

-- Marciam nincs veled?

-- Nem mondtad nekem, hogy oly gyorsan jöjjön el.

-- Jöjjön el!

-- El fog jönni, Uram.

Csend. Utána Jézus, aki kissé lehajtott fejjel állt, gondolkozva, felemeli fejét, és kitartóan Péterre néz. Úgy nézi, mint amikor nagy csodákat tett és parancsokat adott. Péter, mintha félelem fogná el, kissé hátralép... De Jézus, kezét Péter vállára téve erôsen tartja ôt, s közben megkérdezi:

-- Simon, Jónás fia, szeretsz engem?

-- Minden bizonnyal, Uram! Tudod, hogy szeretlek -- válaszolja magabiztosan Péter.

-- Legeltesd bárányaimat... Simon, Jónás fia, szeretsz engem?

-- Igen, Uram! És te tudod, hogy szeretlek. -- Hangja most már nem olyan önhitt, és kissé csodálkozik is a kérdés megismétlésén.

-- Legeltesd bárányaimat... Simon, Jónás fia, szeretsz engem?

-- Uram... Te mindent tudsz... Te tudod, hogy szeretlek... -- Péter hangja remeg. Ô biztos szeretetében, de az a benyomása, hogy Jézus nem biztos benne.

-- Legeltesd juhaimat! A te hármas szeretet-vallomásod eltörölte hármas tagadásodat. Légy egészen tiszta, Simon, Jónás fia, és én azt mondom neked: Vedd fel a fôpapi ruhát, és vidd el az Úr Szentségét nyájam közepébe! Övezd fel ruháidat az övvel, és tartsd ôket felövezve, addig, míg a Pásztorból te is báránnyá leszel. (Célzás Péter vértanúságára.) Igazán mondom neked, amikor fiatalabb voltál, felövezted magadat, és oda mentél, ahová akartál, de amikor megöregszel, kiterjeszted karodat, és másvalaki övez fel téged, és oda vezet, ahová nem akartál menni. Most azonban én mondom neked: ,,Övezd fel magadat, és kövess engem az én utamon!'' Kelj fel, és jöjj!

Jézus feláll, és Péter is feláll, és a part felé mennek. A többiek kioltják a tüzet, homokot szórva rá. János azonban összegyûjti a kenyérmaradékot, és követi Jézust. Péter hallja lépteit, és visszafordítja fejét. Látja Jánost. Rámutatva megkérdi Jézustól:

-- És ezzel mi lesz?

-- Ha azt akarom, hogy itt maradjon addig, míg vissza nem térek, mit számít neked? Te kövess engem!

Elérkeznek a parthoz. Péter szeretne még beszélni. Jézus tekintélyessége és a hallott szavak azonban visszatartják. Letérdel és imádja Ôt. A többiek követik. Jézus megáldja ôket, és elbúcsúzik tôlük. Ôk beszállnak a bárkába, és evezve eltávolodnak. Jézus nézi ôket, amint elmennek.

(10-182)

Húsvét 4. vasárnapja -- A	Jn 10,1-10

Én vagyok a kapu

Példabeszédek -- 10: 385-8

Húsvét 4. vasárnapja -- B	Jn 10,11-18

Én vagyok a jó pásztor

Példabeszédek -- 10: 389-391

Húsvét 4. vasárnapja -- C	Jn 10,27-30

Juhaim hallgatnak rám

Példabeszédek -- 10: 386

Húsvét 5. vasárnapja -- A	Jn 14,1-12

Én vagyok az út, igazság és élet

Utolsó vacsora 29-30

Húsvét 5. vasárnapja -- B	Jn 15,1-8

Én vagyok a szôlôtô

Utolsó vacsora 33-34

Húsvét 5. vasárnapja -- C	Jn 13,31-35

Új parancsolatot adok nektek

Utolsó vacsora 25-28.

Húsvét 6. vasárnapja -- A	Jn 14,14-21

Ô más Vigasztalót ad nektek

Utolsó vacsora 31.

Húsvét 6. vasárnapja -- B	Jn 15,9-17

Nagyobb szeretete senkinek sincs

Utolsó vacsora 34

Húsvét 6. vasárnapja -- C	Jn 14,23-29

A Szentlélek eszetekbe juttat mindent

Utolsó vacsora 32.

Mennybemenetel ünnepe -- A B C	A: Mt 28,16-20 B: Mk 16,15-20 C: Lk 24,46-53

Jézus mennybemenetele

Utolsó oktatások 38, Tizenöt titok 51-52.

Húsvét 7. vasárnapja -- A B C	A: Jn 17,1-11 B: Jn 17,11-19 C: Jn 17,20-26

Jézus fôpapi imája

Valtorta szerint ezt az Evangélium teljes egészében tartalmazza, s azért ô nem írta le még egyszer. Lásd: Utolsó vacsora 38-39

Pünkösd, elôesti mise A B C	Jn 7,37-39

Aki szomjazik, jöjjön hozzám, és igyék!

Példabeszédek 9: 342-346.

Pünkösd vasárnapja A B C	Jn 20,19-23

Vegyétek a Szentlelket!

Feltámadt! 32-33. Tizenöt titok 53-54 (ApCsel 2,1-11-hez)

Szentháromság vasárnapja -- A	Jn 3,16-18

Jézus küldetése

Részlet Jézusnak Nikodémussal való beszélgetésébôl, lásd 59. oldalon nagyböjt 4. vasárnapja -- B -- nél. A Szentírás bôvebben hozza ezt a részletet, mint Valtorta.

Szentháromság vasárnapja -- B	Mt 28,16-20

Az apostolok küldetése

Azonos a mennybemenetel -- A evangéliuméval. Lásd a 107. oldalon és az Utolsó oktatások 38, Tizenöt titok 51-52. oldalán.

Szentháromság vasárnapja -- C	Jn 16,12-15

Elküldöm nektek a Vigasztalót

Utolsó vacsora 36-37


Az Élet Kenyere

Úrnapja -- A	Jn 6,51-58

A második kenyérszaporítás után sokan keresik Jézust, hogy királlyá tegyék. Ô így beszél hozzájuk a kafarnaumi zsinagógában:

Igazán mondom nektek: Ti nem azért kerestek engem, hogy meghallgassatok, se nem a csodák miatt, amelyeket láttatok, hanem mivel bôségesen és ingyen kenyeret kaptatok tôlem. Háromnegyed részetek ezért keresett engem, és kíváncsiságból jött ide hazánk minden részébôl. Hiányzik azért a keresésbôl a természetfeletti lelkület, és az emberi felfogásmód uralkodik a beteges kíváncsisággal együtt, vagy legalábbis gyermekes tökéletlenség, amely nem azért tökéletlen, mert egyszerû, mint a kisdedeké, hanem mivel korlátolt, nehéz felfogású értelemre vall. És a kíváncsisághoz kapcsolódik az érzékiség és a helytelen érzelem. Az érzékiség, amely az ördög leánya, ravaszul elrejtôzik a látszólag jó cselekedetek álarca mögött. A helytelen érzelem pedig egyszerûen az érzelem beteges eltévelyedése. Az ilyennek, mint minden ,,betegnek'' szüksége van az izgatószerre, és erre vágyakozik, nem pedig az egyszerû táplálékra, a jó kenyérre, jó vízre, a hamisítatlan olajra, az élethez elégséges elsô tejre. A helytelen érzelem a rendkívüli dolgokat kívánja, hogy azok megrendítsék. Tetszik neki a borzongás megtapasztalása, a megbénult borzongásáé. Izgatószerekre szorul, hagy becsapja magát és úgy érezze, mintha még egészséges és erôs lenne. Az érzékiség fáradság nélkül akarja kiegészíteni a torkosságot, ebben az esetben olyan kenyérrel, amelyért nem fáradt, amiben Isten jóságából részesült.

Isten ajándékai nem megszokottak, hanem rendkívüliek. Nem lehet azokat elvárni, lustán kijelentve: ,,Isten megadja nekem.'' Hallottátok: ,,Arcod verítékével eszed kenyeredet'' (Ter 3,17-19), azaz munkával szerzed meg táplálékodat. Az, aki maga az Irgalmasság, mondta: ,,Szánom ezt a tömeget, amely már három napja követ engem. Nincs már ennivalója, és elájulhat az úton, mielôtt elérné a tó partján fekvô Hippót, vagy Gamalát, vagy valamelyik másik várost.'' Gondoskodott róluk, de nem mondta, hogy ezért kell nekik követniük engem. Még kevésbé kell engem követniük egy darab kenyérért, amely a megemésztés után trágyává válik. Nem azért a kenyérért kell követniük, amely megtölti a gyomrot, hanem azért, amely a lelket táplálja. Mert nem vagytok állatok, amelyeknek csak legelniük és kérôdzniük kell, vagy sertésként túrni, hogy meghízzanak. Nektek lelketek van! Ez a lényeges! A test a ruha, a lényeges a lélek. Ez a maradandó. A test, mint minden ruha elkopik és vége lesz. Nem érdemli meg, hogy annyira gondoskodjatok róla, mintha minden gondot megérdemlô tökéletes dolog lenne.

Keressétek azért azt, amit helyes megszereznetek magatoknak, ne pedig azt, ami nem érdemli meg ezt. Igyekezzetek szert tenni nem arra a táplálékra, amely elpusztul, hanem arra, amely megmarad az örök életre. Ezt az Emberfia mindig megadja nektek, amikor akarjátok. Az Emberfia ugyanis rendelkezik mindazzal, ami Istentôl jön, és megadhatja. Ô az Atyaisten kincseinek Ura, éspedig nagylelkû Ura. Az Atya rányomta pecsétjét, hogy a jóhiszemûek ne zavarodjanak meg. És ha bennetek van az a kenyér, amely nem veszendô, Isten mûveit vihetitek végbe, mert Isten kenyere táplál titeket.

-- Mit kell tennünk, hogy véghezvigyük Isten mûveit? Mi megtartjuk a Törvényt és a Prófétákat. Azért már Isten táplál minket, és Isten mûveit cselekedjük.

-- Igaz. Megtartjátok a Törvényt. Még helyesebben mondva; ,,ismeritek'' a Törvényt. De az ismeret nem azonos a gyakorlással. Mi ismerjük, például, Róma törvényeit, mégis egy hûséges izraelita nem gyakorolja azokat, ha mint alattvaló nem köteles rá. A többit illetôleg -- a hûséges izraelitákról beszélek -- nem gyakoroljuk a rómaiak pogány szokásait, jóllehet ismerjük azokat. Valóban, a Törvénynek és a Prófétáknak, akiket ismertek táplálniuk kellene titeket Istenben, és képessé kellene tenniük titeket arra, hogy Isten mûveit végezzétek. De ehhez teljesen eggyé kellene válniuk veletek, amint eggyé válik veletek a levegô, amit beleheltek és a táplálék, ami felszívódik bennetek, és ami vérré válik és éltet titeket. Amíg azok rajtatok kívül maradnak, jóllehet házatokban vannak, nem tartanak fenn titeket. Olyanok, mint az egyéb tárgyak, amelyeket ismertek, és amelyek hasznosak, de amelyeket nem használtok fel. Próbáljatok csak meg nem lélegzeni néhány percig, próbáljatok nem enni napokon keresztül... és meglátjátok, hogy nem lesztek képesek élni. Így kellene éreznetek lelketekben a Törvény és a Próféták által adott táplálék és levegô hiányát. Ismeritek azokat, de nem szívódnak fel bennetek, nem egyesülnek veletek. Azért jöttem, hogy erre megtanítsalak titeket. Meg akarom adni nektek a Törvény és a Próféták éltetô nedvét és levegôjét. A táplálék és levegô hiányában haldokló lelketeknek vissza akarom adni a vért és a lélegzést. Hasonlók vagytok a kisdedekhez, akiket egy betegség képtelenné tett a megfelelô táplálék felismerésére. Bôségesen van elôttetek táplálék, de nem tudjátok, mit kell ennetek ahhoz, hogy életet adó dologgá váljék bennetek. Azaz nem tudjátok, mit kell igazán magatokévá tennetek abból, amirôl Mózes és a próféták beszéltek nektek. Nem tudjátok, mi a tiszta és nagylelkû hûség a Törvényhez. Jöjjetek azért hozzám, hogy részesüljetek az örök élet levegôjében és éltetô nedvében. Ehhez azonban hitre van szükségetek. Ha ugyanis valaki nem hisz, nem hiheti el, amit mondok. Ha nem hisz, nem jön hozzám, és nem mondja: ,,Add nekem az igazi kenyeret!'' És ha nem részesül az igazi kenyérben, nem tudja véghezvinni Isten mûveit, képtelen erre. Azért ahhoz, hogy Isten tápláljon titeket, és Isten mûvét végezzétek, szükségetek van az alapvetô munka elvégzésére. Ez pedig az, hogy hisztek Abban, akit Isten küldött.

-- De milyen csodákat mûvelsz, hogy hihessük, Isten küldött téged, és hogy Isten pecsétjét láthassuk rajtad? Mit teszel te, amit már, jóllehet kisebb fokban, nem tettek meg a próféták? Sôt, Mózes felülmúlt téged, mert nemcsak egyszer, hanem negyven éven át táplálta atyáinkat csodálatos eledellel. Így van megírva: atyáink negyven éven keresztül ették a mannát a pusztában.

-- Tévedtek. Nem Mózes, hanem az Úr tette ezt. A Kivonulás könyvében olvashatjátok: ,,Nézd, én kenyeret hullatok nektek az égbôl. A nép menjen ki és gyûjtsön magának egy napra valót belôle. Így akarom próbára tenni, hogy parancsom szerint jár-e el. Ha a hatodik napon elkészítik, amit hazavittek, kétszer annyi lesz, mint amit naponként gyûjtöttek.'' (Kiv 16,4-5) És a zsidók látták, hogy minden reggel a pusztaságot elborította ,,valami finom szemcsés dolog, ami olyan volt, mint a dér a földön. Hasonló volt a koriandermaghoz, és olyan íze volt, mint a mézeskalácsnak.'' (Ter 16,14.31.) Tehát nem Mózes, hanem Isten gondoskodott a mannáról. Isten, aki mindent meg tud tenni. Mindent. Tud büntetni és áldani. Megfosztani és adni. És mondom nektek, a kettô közül mindig szívesebben áld és ad, mint büntet és megfoszt.

Isten, amint a Bölcsesség mondja, Mózes iránti szeretetbôl ,,Mózest, az Isten s az emberek kedvencét, akinek emlékét egyre magasztalják, dicsfénnyel övezte, akár a szenteket, és naggyá tette ôt, ellenségei rémületére. Szavára csodajeleket mûvelt, és megdicsôítette ôt a királyok elôtt. Megbízatásaival elküldte a néphez, s megmutatta neki dicsôsége fényét. Megadta neki, hogy hallhatta a szavát. Szemtôl szemben adta neki parancsait, az élet törvényét és bölcsességét.'' (Sir 45,1-5) Mint mondtam, Isten, Mózes iránti szeretetbôl angyalok eledelével táplálta népét, és fáradozás nélkül kész kenyeret adott nekik az égbôl, amely megadott minden élvezetet és minden ízlésnek megfelelt. (Vö. Böl 16,20) És -- jól jegyezzétek meg, amit a Bölcsesség mond -- mivel az égbôl, az Istentôl jött, és kimutatta kedvességét fiai iránt, mindenki olyan ízûnek érezte, amilyennek kívánta. Mindenkiben a kellô hatást váltotta ki. Ugyanúgy hasznos volt a kisdedeknek, akinek gyomra még fejletlen, mint a felnôtteknek, akiknek étvágya és emésztése erôteljes volt. A gyengéd leánykáknak épp oly megfelelô volt, mint a botorkáló öregeknek. És annak bizonyítására, hogy nem ember mûve volt, felfordította az elemek törvényeit, és a titokzatos kenyér, amely a nap sugarára elolvadt, mint a harmat, ellenállt a tûznek. (Vö. Böl 16,21-29) Vagy helyesebben: a tûz -- mindig a Bölcsesség beszél -- megfeledkezett saját természetérôl, Istennek, Teremtôjének mûve iránti tiszteletbôl és Isten igazainak szüksége miatt. A tûz, amely a szokásos módon lángol és gyötör, itt kedvessé és jótékonnyá vált, hogy segítse azokat, akik bíznak az Úrban. Ezért teljesen megváltozott. Szolgálta az Urat, aki mindenkit táplált, úgy, amint azt mindenki kérte az Örök Atyától. Így kedves fiai megtanulhatták, hogy nem a gyümölcsök táplálják az embereket, hanem az Úr szava, amely megôrzi azokat, akik hisznek Istenben. Valóban, az édes mannát nem pusztította el a nagy és erôs láng, noha megtehette volna. De ugyanakkor elég volt megolvasztásához a szelíd reggeli napsütés. Ez emlékeztesse az embereket arra, hogy Isten ajándékait keresni kell a nap és az élet kezdetén, és hogy annak birtoklásához meg kell elôzniük a Világosságot, fel kell kelniük, hogy dicsérjék az Örökkévalót a reggel elsô órájától kezdve.

Erre tanította a manna a zsidókat. És én emlékeztetlek erre titeket, mert ez a kötelesség továbbra is tart, és tartani fog a világ végéig. Keressétek az Urat és az Ô égi ajándékait, és ne heverjetek az ágyban a nap és az élet késôi órájáig. Keljetek fel és dicsérjétek ôt még napfelkelte elôtt. Táplálkozzatok szavából, amely megszentel, megôriz és elvezet az igazi Életre. Nem Mózes adta nektek az égi kenyeret, hanem valójában Atyám adja nektek az igazi Kenyeret, az új Kenyeret, az Élet Kenyerét. Ez az örök Kenyér, amely az égbôl száll alá, az irgalmasság kenyere, a Kenyér, amely az Életet adja a világnak. Ez a Kenyér megszüntet minden éhséget, eltávolít minden gyengeséget. Ez a Kenyér az örök Életet és az örök örömöt adja annak, aki veszi.

-- Add nekünk, Urunk, ezt a kenyeret és többé nem halunk meg.

-- Meg fogtok halni, amint minden ember meghal, de feltámadtok az örök Életre, ha szentül táplálkoztok ezzel a Kenyérrel, mert ez romolhatatlanná teszi azt, aki eszi. Aki tiszta szívvel, helyes szándékkal és szent szeretettel kéri azt Atyámtól, megkapja. Ezért tanítottalak titeket, hogy mondjátok: ,,Mindennapi Kenyerünket add meg nekünk ma!'' De az, ha méltatlanul táplálkoznak vele, átváltozik, és pokoli férgektôl nyüzsög, mint a parancs ellenére félretett manna. (Kiv 16,19-20) Az üdvösségnek és az életnek ez a Kenyere számukra halállá és ítéletté válik. A legnagyobb szentségtörést követik el, ugyanis azok, akik ezt a Kenyeret romlott és bûzlô lelkük asztalára helyezik, és megszentségtelenítik azzal, hogy belemerítik meggyógyíthatatlan szenvedélyeik mocsarába. Jobb lenne ezek számára, ha sose vennék magukhoz!

-- De hol van ez a Kenyér? Hol találjuk meg? Hogy hívják?

-- Én vagyok az Élet Kenyere. Énbennem lehet megtalálni. Neve: Jézus. Aki hozzám jön, többé nem éhezik, és aki hisz bennem, többé nem szomjazik. Égi vizek fakadnak benne, és kioltják az anyagiasság minden tüzét. Már megmondtam nektek. Ti már ismertek engem. Mégsem hisztek. Nem tudjátok elhinni, hogy minden bennem van. Pedig így van. Én rendelkezem Istennek minden kincsével. Mindent nekem adott a földön. Azért bennem egyesül a dicsôséges mennyország, a küzdô föld, és végül szintén bennem van azoknak a bûnbánóknak és várakozóknak sokasága, akik Isten kegyelmében haltak meg. Enyém, és tôlem származik minden hatalom. Mondom nektek, mindaz, akit az Atya nekem adott, hozzám jön. Nem utasítom el azokat, akik hozzám jönnek, mert nem azért szálltam le az égbôl, hogy saját akaratomat cselekedjem, hanem azét, aki engem küldött. És Atyám akarata, az Atyáé, aki engem küldött az, hogy senkit se veszítsek el azokból, akiket nekem adott, hanem feltámasszam ôket az utolsó napon. Most az Atyám akarata, aki engem küldött, hogy mindaz, aki megismeri a Fiút, és hisz benne, részesüljön az örök Életben, és én föltámaszthassam ôt az utolsó napon. Ezeket a belém vetett hit táplálja és meg vannak jelölve jelemmel.

Erre nagy zajongás támad a zsinagógában, s azon kívül is, azok között, akik már nem fértek be, és kívülrôl hallgatják Jézust a nyitott ajtókon keresztül. A Mester lángoló szavai újak számukra. Jézus megáll egy pillanatra, hogy lélegzetet vegyen. Az elragadtatástól ragyogó szemekkel körülnéz, hogy lássa, kik morognak legjobban. Épp a júdeaiak csoportja az. Utána folytatja beszédét.

-- Miért zúgolódtok magatokban? Igen, én a názáreti Mária Fia vagyok, Joakim lányáé, Dávid törzsébôl, a Templomnak szentelt szûzé, aki utána József, Jákob fiának jegyesévé lett, aki szintén Dávid törzsébôl származott. Sokan közületek ismerték az igazakat, akik életet adtak Józsefnek, a királyi származású asztalosnak, és Máriának, a királyi törzs örökösének. Azért azt mondjátok: ,,Hogyan mondhatja ez, hogy az égbôl szállt alá?'' Kételkedni kezdtek.

Emlékezetetekbe idézem a próféták jövendöléseit az Ige megtestesülésérôl. És emlékeztetlek titeket arra, hogy mi izraeliták, minden más népnél határozottabban hisszük, hogy Az, akinek nevét nem merjük kiejteni, nem adhatott testet magának az emberiség törvényei szerint, és fôleg nem a bukott emberiségé szerint. A Legtisztább, a Teremtetlen, ha megalázta magát, hogy emberré legyen az ember szeretetébôl, nem tehetett mást, mint hogy egy, a liliomoknál is tisztább Szûz méhét válassza arra, hogy Istensége testet öltsön. Mózes idejében az égbôl szállott Kenyeret elhelyezték az arany szövetségszekrényben, amelyet beborított az Engesztelô, ôriztek a kerubok, és elfedett a Tabernákulum függönye. És a Kenyérrel ott volt Isten Szava. És igazságos volt, hogy ez így legyen, mert a legnagyobb tiszteletben kell részesíteni Isten ajándékait és az Ô Legszentebb Szavának tábláit. De akkor mit készít majd elô Isten ugyanazon Szava és az igazi Kenyér számára, amely az égbôl jött? Egy szövetségszekrényt, amely sérthetetlenebb és értékesebb az arany szövetségszekrénynél, amelyet az ô tiszta akaratának értékes Engesztelése takar be, amelyet Isten kerubjai ôriznek, amelyet a szûzi tisztaság, a tökéletes alázatosság, a magasztos szeretet és a legszentebb erények fátyla takar.

És akkor? Még mindig nem fogjátok fel, hogy az én Atyám az égben van, és azért én onnan jöttem? Igen, leszálltam az égbôl, hogy teljesítsem Atyám akaratát. Az emberek üdvözítésére vonatkozó szándékát megígérte már az elítélés pillanatában. Megismételte a pátriárkáknak és a prófétáknak. De ehhez hit kell. És a hitet Isten adja a jóakaratúaknak. Azért senki se jöhet hozzám, ha nem Atyám vezeti ôt hozzám, látva, hogy a sötétben van, de ôszintén kívánja a világosságot. A próféták megírták: ,,Isten oktatja majd ôket'' (Vö. Iz 54,13; Jer 31,31-34) Íme! Megmondták. Isten oktatja ôket, hozzá kell menni az oktatásért. Mindaz tehát, aki lelke mélyén meghallja Isten hangját, az Atyától nyer oktatást, hogy hozzám jöjjön.

-- És ki vagy, hogy hallottad Istent, vagy láttad az ô arcát? -- kérdezik többen, és kezdik kimutatni haragjuk. és botránkozásuk jeleit. És ezzel fejezik be: ,,Te ôrjöngsz, vagy csalódás áldozata vagy!''

-- Senki se látta Istent, azt kivéve, aki Istentôl van: ô látta az Atyát. És ez én vagyok. És most halljátok a jövô Élet Hiszekegyét, amely nélkül lehetetlen üdvözülni.

Bizony, bizony mondom nektek, aki hisz bennem, annak örök Élete van. Bizony, bizony mondom nektek, hogy én vagyok az örök Élet Kenyere.

Atyáitok a pusztában ettek a mannából és meghaltak. A manna ugyan szent táplálék volt, de ideigvaló, és csak annyi életet adott, amennyire szükség volt az Isten által népének megígért Szentföld eléréséhez. De az a Manna, amely én vagyok, nem lesz korlátozva sem idôben, sem erejében. Nemcsak égi, hanem isteni, és istenit hoz létre: a romolhatatlanságot, a halhatatlanságot annak számára, akit Isten saját képmására és hasonlatosságára teremtett. Nemcsak negyven napig, negyven hónapig, negyven évig, negyven évszázadig tart. Tartani fog addig, míg idô lesz. Megkapják mindazok, akik éhezik, és szentül óhajtják az Urat. Örvendve adja magát méricskélés nélkül az embereknek, akikért testet vett fel, hogy olyan Életük legyen, amely nem végzôdik halállal.

Én képes vagyok arra, hogy magamat adjam. Én az emberek iránti szeretetbôl át tudom változtatni lényegemet úgy, hogy a kenyér Testté válik és a Test Kenyérré válik az emberek lelki éhségének kielégítésére. E nélkül a Táplálék nélkül ôk éhen halnának, megölnék ôket a lelki betegségek. De aki igaz lélekkel eszi ezt a Kenyeret, az örökké él. A kenyér, amelyet én adok majd, az én feláldozott Testem lesz. A világ életéért áldozom fel. Szeretetem lesz, amelyet elhintek Isten házaiban, hogy az Úr Asztalához jöjjenek mindazok, akik szeretnek vagy boldogtalanok. Kielégül majd vágyuk, hogy Istennel egyesüljenek, és enyhülést találnak fájdalmaikra.

-- De hogyan adhatod saját testedet ételül? Kiknek tartasz minket? Vérengzô vadállatoknak? Vadembereknek? Gyilkosoknak? Mi undorodunk a vértôl és a bûntényektôl.

-- Bizony, bizony mondom nektek, az ember sokszor sokkal rosszabb a vadállatnál. A bûn vadembereknél is rosszabbakká tesz. A kevélység kiváltja a gyilkosság szomját. A jelenlevôk közül nem mindenki undorodik a vértôl és a bûntényektôl. És ilyen lesz az ember a jövôben is, mert a Sátán a kevélység, és az érzékiség állataivá teszi. Ezért az embernek ma inkább, mint bármikor, szüksége van arra, hogy meggyógyítsa magát a rettenetes fertôzésektôl a Szent befogadása által.

Bizony, bizony mondom nektek, ha nem eszitek az Emberfiának Testét, és nem isszátok az ô Vérét, nem lesz élet bennetek. Aki méltóképpen eszi Testemet és issza Véremet, annak örök Élete van, és én feltámasztom ôt az utolsó napon. Mert az én Testem valóban Étel és az én Vérem valóban Ital. Aki eszi Testemet és issza Véremet, bennem marad és én ôbenne. Amint az élô Atya küldött engem, és én az Atyában élek, úgy az, aki engem eszik, élni fog általam, és oda megy, ahová küldöm, azt teszi, amit én akarok. Szigorú életet él, mint ember. Lángolni fog, mint egy szeráf. Szentté lesz, mert az én Testemmel és Véremmel való táplálkozás számûzi a hibákat. Életében felemelkedik majd, míg el nem ér az Örökkévaló lábához.

-- De ez ôrültség! Ki élhet így? A mi vallásunkban csak a papnak kell tisztának lennie az áldozat bemutatásához. Ô mindmegannyi áldozatot akar formálni belôlünk ostobaságával! Ez a tanítás túlságosan terhes, és ez a beszéd túlságosan kemény! Ki hallgathatja és követheti? -- zúgolódnak a jelenlevôk, akik közül sokak már tanítványoknak számítanak.

A tömeg szétoszlik, miközben megjegyzéseket tesznek a hallottakra. Nagyon megritkultnak látszik a tanítványok sora, amikor egyedül maradnak a zsinagógában a Mesterrel a leghûségesebbek. Még százan sincsenek. Még a régi tanítványok seregébôl is szép számmal elhagyták Jézust. A megmaradtak között vannak az apostolok, János pap, János írástudó, István, Hermas, Timóteus, Hermasteus, Agapus, József, Salamon, a galileai Betlehembôl származó Ábel, és a Corozainbeli leprás Ábel, barátjával, Sámuellel, Illés (aki lemondott apjának eltemetésérôl azért, hogy követhesse Jézust), Fülöp Arbelából, Aser és Izmael Názáretbôl, és mások. Mindezek beszélgetnek egymás közt a többiek hûtlenségérôl és Jézus szavairól. Jézus elgondolkozva áll egy magas állványhoz támaszkodva kezével.

-- Megbotránkoztat titeket, amit mondtam? És ha azt mondtam volna, hogy látni fogjátok egy napon az Emberfiát felszállni az égbe, ahol elôzôleg volt, és az Atya mellett ülni? Mit értettetek meg, tettetek magatokévá, hittetek el mindeddig? És mivel hallgattátok és fogadtátok magatokba? Csak emberségetekkel? A szellem az, ami éltet és értékes. A test semmire sem jó. Az én szavaim szellem és élet, és szellemmel kell hallgatnotok és felfognotok, hogy életetek legyen. De közületek sokan lelkileg halottak, mert nincs hitük. Sokan közületek nem hisznek igazán. Felesleges mellettem maradniuk. Nem lesz életük, hanem meghalnak. Mert mint elôször mondottam, kíváncsiságból vannak itt, vagy emberi kedvtelésbôl, vagy, ami még rosszabb, még méltatlanabb szándékkal. Nem az Atya hozta ide ôket jóakaratuk jutalmaként, hanem a Sátán. Igazán senki sem képes hozzám jönni, ha Atyám nem engedi meg neki. Menjetek el, tehát ti is, akik csak azért maradtatok itt, mert szégyelltek -- emberileg -- itt hagyni engem, de még inkább szégyellitek, hogy egy olyannak a szolgálatában maradjatok, aki ,,bolondnak és keménynek'' látszik. Menjetek! Jobb, ha távol vagytok, mint ha itt vagytok, hogy kárt okozzatok.

Sokan mások is visszavonulnak a tanítványok közül, köztük az írástudó János és Márk, a gerazai megszállott, akit Jézus meggyógyított, a disznókba küldve az ördögöket. A jó tanítványok tanácskoznak, és utána futnak ezeknek a hajótörötteknek, hogy megállítsák ôket. A zsinagógában most már csak Jézus van, a zsinagógafônökkel és az apostolokkal...

Jézus a tizenkettôhöz fordul, akik megszégyenülten állnak egy sarokban, és azt mondja nekik:

-- Ti is el akartok menni?

Ezt keménység és szomorúság nélkül mondja, de nagyon komolyan.

Péter fájdalmas hévvel válaszol:

-- Uram, és hová akarod, hogy menjünk? Kihez? Te vagy a mi életünk, és mi szeretünk téged. Egyedül nálad vannak az örök Élet igéi. Mi megismertük, hogy te vagy a Krisztus, Isten Fia. Ha akarsz, dobj ki minket. De mi, magunktól nem hagyunk el téged, még akkor sem...   még akkor sem, ha te többé nem szeretnél minket... -- és Péter csendesen sírni kezd, nagy könnyeket ontva... András, János, Alfeus két fia is nyíltan sír. A többiek sápadtak, vagy vörösek az érzelmektôl. Nem sírnak, de nyilvánvalóan szenvednek.

-- Miért ûznélek el titeket? Nemde én választottalak titeket, tizenkettôtöket?...

Jairus, a zsinagógafônök tapintatosan visszavonult elôzôleg, hogy Jézus szabadon vigasztalhassa apostolait, vagy érvelhessen elôttük. Jézus észrevette csendes visszavonulását. Leül, megviselten, mintha a nyilatkozat, amit tesz, nagy erôfeszítésébe kerülne. Fáradtan, undorral, szomorúan mondja:

-- Ámde, közületek egy ördög!

Szavai lassan, félelmetesen hangzanak a zsinagógában, amelyben csak a sok lámpa vidám fénye világít...  és senki se mer szólni semmit sem. De félelmetes borzongással egymásra néznek, és aggódva kutatják egymás arcát, de még nagyobb aggodalommal vizsgálja mindenki önmagát, és teszi fel magának a kérdést...

Egy ideig senki se mozdul. És Jézus egyedül ül székén, kezét térdén keresztben tartva, lehajtott fôvel. Végül felemelkedik, és azt mondja:

-- Jöjjetek! Nem vagyok még leprás! Vagy annak gondoltok?...

Akkor János elôre fut, és nyakába borulva mondja:

-- Veled akkor, a leprában, egyetlen szerelmem. Veled az elítélésben, veled a halálban, ha hiszed, hogy ez vár rád...

Péter Jézus lábához borul, megfogja azt, és vállaira téve mondja:

-- Taposs rám! De ne engedd azt gondolnom, hogy nem bízol Simonodban.

A többiek látják, hogy Jézus megsimogatja az elsô kettôt, hozzá mennek és megcsókolják Jézus ruháját, kezét, haját... Csak az Iskarióti merészeli megcsókolni arcát.

Jézus felugrik, és mintha csak a váratlan felugrás által vetné vissza ôt hevesen, azt mondja;

-- Menjünk haza! Holnap este, éjjel, a bárkákkal Hippóba megyünk.

(5-320)

Úrnapja -- B	Mk 14,12-16.22-26

Az Oltáriszentség alapítása

A húsvétot megelôzô csütörtökön Jézus és az apostolok a Getszemáni kert közelében járnak, amikor megkérdezik:

-- Hova megyünk majd elfogyasztani a pászkát? Melyik helyet választod? Mondd meg, és elmegyünk, hogy mindent elôkészítsünk.

Júdás, a kerióti:

-- Adj nekem parancsokat, és megyek!

-- Péter, János, hallgassatok ide!

A kettô kissé elôbb van, és Jézushoz megy, amikor ô hívja ôket.

-- Menjetek elôttünk, és lépjetek be a városba a Letame kapunál (ami a város déli kapuja volt). Amint beléptek, találkoztok egy férfivel, aki visszatérôben van az Én Rogel forrástól egy vizeskorsóval. Kövessétek, míg belép egy házba. Mondjátok annak, aki benne van: ,,A Mester kérdi: 'Hol van a szoba, ahol elkölthetem a húsvétot tanítványaimmal?''' Ô mutat nektek egy nagy, berendezett termet. Abban készítsetek elô mindent. Menjetek gyorsan, és utána csatlakozzatok hozzánk a Templomban.

A kettô gyorsan elmegy. Jézus viszont lassan halad tovább.

(9-173)

Az Oltáriszentség alapítását lásd: Utolsó vacsora 21. old.


Az elsô kenyérszaporítás

Úrnapja -- C	Lk 9,11-17

Jézus, nyilvános mûködésének második évében a Genezáreti-tótól délnyugatra, a tó és a Tábor-hegy között fekvô területen összegyûlt népet tanítja. Már esteledik. Az apostolok figyelmeztetik Jézust:

-- Mester, közeledik az este. A hely elhagyatott, távol van a házaktól és a falvaktól, borús és nedves az idô. Hamarosan besötétedik, és nem látják az utat. A hold, késôn kel fel. Bocsásd el a népet, hogy elmenjenek Taricheába vagy a Jordán mentén levô falvakba táplálékot venni, és szállást keresni.

-- Nem szükséges elmenniük. Adjatok ti enni nekik. Itt alhatnak, amint tették, miközben várakoztak rám.

-- Tudod, Mester, hogy csak öt kenyér és két hal maradt.

-- Hozzátok ide nekem.

-- András menj el megkeresni a gyermeket! Ô vigyáz a tarisznyára. Nemrég az írástudó fiával és két másikkal játszott királyosdit, virágkoronákat készítve.

András sietve elmegy. János és Fülöp is segít neki keresni Marciamot a tömegben, amely mindig változtatja helyét. Szinte egyszerre találják meg, az élelmiszeres tarisznyával vállán. Iszalagból készült nagy korona van a fején, ugyanebbôl készült övén pedig kákából és nádból készített kard csüng. Hét hasonlóképpen felfegyverzett gyerek van vele. Ôk alkotják az írástudó fiának díszkíséretét, aki még jobban fel van díszítve virágokkal. Ô a király.

-- Gyere Marciam! A Mester hív!

Marciam otthagyja társait, és sietve megy, anélkül, hogy letenné virágdíszét. De követi ôt a többi gyerek is, és hamarosan körülveszik Jézust. Ô megsimogatja ôket, miközben Fülöp kivesz egy batyút az élelmiszeres tarisznyából. Két nagy hal van benne, talán kissé több mint két kiló a kettô. Még Jézusnak, és kíséretének sem elég, pedig ôk csak tizennyolcan vannak Mannaennel együtt. A kenyérrel együtt Jézushoz viszik.

-- Rendben van. Most hozzatok ide tizenhét kosarat. Marciam a gyerekeknek ad majd enni... -- Jézus ránéz az írástudóra, aki mindig a közelében áll, és megkérdezi tôle:

-- Te is akarsz élelmiszert adni az éhezôknek?

-- Szeretnék. De nekem sincs.

-- Adj az enyémbôl. Megengedem neked.

-- De... ötezer férfit akarsz ellátni, nem is számítva az asszonyokat és a gyermekeket, ezzel a két hallal és öt kenyérrel?

-- Kétségtelenül. Ne légy hitetlen. Aki hisz, csodát fog látni.

-- Ó! Akkor én is okvetlenül osztani akarom az élelmet!

-- Akkor te is szerezz egy kosarat!

Az apostolok visszatérnek különféle kosarakkal, vannak köztük nagyok, kicsinyek, laposak és mélyek. Az írástudó egy aránylag kis kenyereskosárral tér vissza. Hite vagy hitetlensége szerint ezt választotta, gondolván, hogy ez elég lesz.

-- Rendben van. Tegyétek mind ide, elém. És ültessétek le a tömeget, amennyire lehet, egyenes vonalban elrendezve.

Miközben ezt teszik, Jézus felveszi a kenyeret és a rá tett halakat, felajánlja, imádkozik, és megáldja. Az írástudó egy pillanatra sem veszi le róla szemét. Utána Jézus megtöri az öt kenyeret. Tizennyolc részre osztja szét, s ugyanúgy a halakat is. Ugyancsak kis darabok ezek. Beleteszi a tizennyolc kosárba. Most ezeket apró darabokra töri, körülbelül húszra mindegyiket.

-- Most vegyétek és adjatok belôle annyit, hogy jóllakjanak! Menjetek! Menj, Marciam, adj belôle társaidnak!

-- Uh! Milyen nehéz! -- mondja Marciam, felemelve saját kosarát, és azonnal elindul kis barátai felé. Úgy lépdel, mint aki nagy terhet cipel.

Az apostolok, tanítványok, Mannaen és az írástudó nézik bizonytalan járását... Utána veszik a kosarakat, és fejüket csóválva mondják egymásnak: ,,A gyerek tréfál! Nem nehezebbek, mint elôbb voltak.'' És az írástudó belenéz kosarába, kezével kotorászik benne, mert már alig lehet látni. Ôk ugyanis az erdôben állnak, ahol sötétebb van, mint kint, ahol a nép elhelyezkedett. Megállapításuk ellenére elindulnak a nép felé, és elkezdik az osztást. És adnak, adnak, adnak. Idônként megfordulnak, és csodálkozva néznek mind távolabbról Jézus felé, aki egy fának támaszkodva áll, keresztbetett karokkal, és finoman mosolyog csodálkozásukon.

Hosszú ideig tart az osztás, és bôségesen jut mindenkinek. Egyedül Marciam nem csodálkozik, hanem boldogan nevet, s megtölti kenyérrel és hallal a szegény gyermekek ölét. Ô tér vissza elôször Jézushoz, s azt mondja:

-- Oly sokat, sokat, sokat adtam!... mert tudom, mi az éhség... -- Jézusra néz, tágra nyílt szemmel. Ô megsimogatja és rámosolyog.

Lassanként visszatérnek az apostolok és a tanítványok, némán a csodálkozástól. Utoljára az írástudó jön, ô sem szól semmit. De olyasmit tesz, ami minden szónál többet mond. Letérdel és megcsókolja Jézus ruhájának szegélyét.

-- Vegyétek részeteket és adjatok nekem is egy kicsit. Együk Isten kenyerét.

Mindnyájan esznek a kenyérbôl és a halból, amennyire csak szükségük van... Miközben a nép jóllakik, az emberek kicserélik benyomásaikat. Azok is, akik Jézus körül vannak, meg mernek szólalni. Marciamot nézik, aki miután befejezte halát, tréfálkozik a többi gyerekkel.

-- Mester -- kérdezi az írástudó -- miért érezte a gyermek azonnal a kosár súlyát, mi pedig nem? Én még kutattam is benne. Csak azok a kis kenyér és haldarabok voltak ott. Csak akkor kezdtem érezni a súlyt, amikor a tömeg felé mentem. De ha oly súlyos lett volna, mint amennyit szétosztottam, akkor két öszvérnek kellett volna húznia egy étellel megrakott kocsit. Elôször csak keveset adtam... utána adtam, adtam, és hogy ne legyek igazságtalan, visszatértem az elsôkhöz és ismét adtam nekik, mert elôször keveset kaptak. Mégis elég volt.

-- Én is menet közben kezdtem érezni a kosár súlyát, és azonnal sokat adtam, mert felfogtam, hogy csoda történt -- mondja János.

-- Én pedig megálltam, és leültem, hogy ölembe borítsam a kosár tartalmát, és lássam... És sok kenyeret láttam. Akkor tovább mentem -- mondja Mannaen.

-- Én még meg is számoltam, mert nem akartam felsülni. Ötven kis darab kenyér volt. Azt mondtam: ,,Adok ötven embernek, s utána visszatérek.'' És számoltam. De amikor elértem az ötvenedikhez, a kosár még mindig ugyanolyan nehéz volt. Belenéztem. Még sok volt benne. Tovább mentem, és sok száznak adtam. De sose lett kevesebb -- mondja Bertalan.

-- Én, megvallom, nem hittem, és kezembe vettem a kis darab kenyeret és halat. Ránéztem, és azt mondtam: ,,Mit ér ez? Jézus tréfát ûz!...'' Csak néztem, néztem, egy fa mögé rejtôzve, remélve, hogy növekedni kezdenek. Elcsüggedtem. Ugyanoly kicsik maradtak. Már vissza akartam fordulni, amikor arra jött Máté, és azt mondta: ,,Láttad, milyen szépek?'' ,,Mik?'' -- kérdeztem. ,,Hát a kenyerek és a halak!...'' ,,Bolond vagy? Én mindig csak kis darabokat látok még.'' ,,Menj, és oszd szét hittel, és meglátod!'' Visszadobtam a kosárba a kis darabokat, és húzódozva elindultam...  És utána... Bocsáss meg, Jézus, mert bûnös vagyok! -- mondja Tamás.

-- Nem. Világias a szellemed. Úgy gondolkodsz, mint a világ.

-- Akkor én is, Uram. Annyira, hogy azt gondoltam, adok egy pénzdarabot is a kenyérrel együtt, hogy egyenek majd másutt -- mondja az Iskarióti. -- Reméltem, hogy így jobb színben tûnsz fel elôttük. Mi vagyok akkor én? Mint Tamás, vagy még inkább?

-- Sokkal inkább ,,világias'' vagy, mint Tamás.

-- De én arra gondoltam, hogy az alamizsnával égies vagyok. Saját pénzembôl akartam adni...

-- Az a te alamizsnád, a te gôgödé. Isten alamizsnája nem szorul rá a te gôgös alamizsnádra, ami bûnös, nem erényes.

Júdás lehajtja fejét, és hallgat.

-- Én pedig azt gondoltam, hogy ez a kis darab hal és kenyér elég lesz, ha még kisebb darabokra töröm. Nem kételkedtem, hogy elég lesz mind szám szerint, mind pedig táplálékként. Egy csepp víz, amit te adsz, táplálóbb lehet, mint egy lakoma -- mondja a Zelóta Simon.

-- És ti mit gondoltatok? -- kérdi Péter Jézus két unokatestvérét.

-- Mi visszaemlékeztünk Kánára... és nem kételkedtünk -- mondja komolyan Júdás.

-- És te, Jakab, testvérem, csak erre gondoltál?

-- Nem. Arra gondoltam, hogy talán egy szentség, amint te mondtad nekem...  Így van, vagy tévedek?

Jézus elmosolyodik:

-- Az, meg nem az. Valójában a Simon által említett egy csepp víz tápláló ereje egyesül a te gondolatoddal egy távoli képben. De még nem szentség.

Az írástudó kezében tart egy kenyérdarabot, s figyeli.

-- Mit csinálsz?

-- Egy... emlék.

-- Én is eltettem egyet. Marciam nyakába teszem majd egy kis zacskóban -- mondja Péter.

-- Én pedig elviszem anyánknak -- mondja János.

-- És mi? Mindet megettük... -- mondják szomorúan a többiek.

-- Keljetek fel! Menjetek ismét körbe a kosarakkal, és gyûjtsétek össze a maradékot. Válasszátok ki a legszegényebbeket és hozzátok ide ôket a kosarakkal együtt. Utána menjetek mindnyájan, ti tanítványaim, a bárkákba, és a tavon menjetek el a Genezáreti-síkságra. Én elbocsátom majd a népet, miután segítek a szegényeken, és utána csatlakozom hozzátok.

Az apostolok engedelmeskednek... és visszatérnek tizenkét kenyereskosárral, telve a maradékokkal, és vagy harminc koldussal, vagy nagyon szegény emberrel.

-- Rendben van. Menjetek tehát!

Jézus, miután elbocsátja a népet, vagy megáldja az ott nyugovóra térteket, felmegy a kis hegyre és imádkozik a csendes, holdfényes éjben.

(4-963)


Tanuljatok tôlem...

Jézus Szívének ünnepe -- A	Mt 11,25-30

Miután János tanítványai elmentek, Jézus megjövendöli Korozain, Betszaida és Kafarnaum pusztulását lakóinak megátalkodottsága miatt. Utána így folytatja a jókra vonatkozólag:

-- De, mivel Isten igazságos, nagy irgalmasságot gyakorol azokkal, akik Kafarnaumban, Betszaidában és Korozainban hittek, és szentekké lettek, engedelmeskedve szavaimnak. Mert nem igazságos, hogy az igazak elpusztuljanak a gonoszokkal együtt. Ami a te lányodat illeti, Jaírus, és a tiedet, Simon, és a te gyermekedet, Zakariás, és a te unokáidat, Benjámin, mondom nektek, hogy ôk már látják Istent, mert nincs bennük gonoszság. És ti látjátok, hogy az ô tiszta hitük miként mûködik bennük, egyesülve az égi bölcsességgel vágyakozva arra a szeretetre, amely nincs meg a felnôttekben.

És Jézus, égre emelve szemét, felkiált:

-- Hálát adok neked, Atyám, ég és föld Ura, mert elrejtetted ezeket a dolgokat a bölcsek és tanultak elôtt, és kinyilatkoztattad a kicsinyeknek. Igen, Atyám, mert így tetszett neked. Mindent rám bízott Atyám, és senki sem ismeri azokat, kivéve a Fiút és azokat, akiknek a Fiú kinyilatkoztatja. És én kinyilatkoztattam a kicsinyeknek, az alázatosaknak, a tisztáknak, mert Isten közli magát velük, és az igazság leszáll, mint a mag a szabad földbe, és rájuk az Atya esôként hullatja világosságát, hogy gyökeret verjenek, és fává növekedjenek. Az Atya elôkészíti ezeket a lelkeket, akik gyermekek koruk szerint, vagy gyermekek vágyaik szerint, hogy ôk megismerjék az igazságot és nekem örömöm teljék hitükben.

(4-917-18)

Máté 11,28-30-at lásd a Példabeszédek 125-126. oldalán.

Jézus Szívének ünnepe -- B	Jn 19,31-37

Jézus Szívének átdöfése

Mária élete -- 13: 562 leírja a szív átdöfését. Itt folytatjuk:

A sebbôl sok víz és egy, már alvadóban levô vérerecske csorog ki, lassan, szivárogva a pontos vágásból, amely mozdulatlan marad, míg ha Jézus még lélegzett volna, kinyílna és becsukódna a tüdô mozgása szerint.

(9-365)

Jézus Szívének ünnepe -- C	Lk 15,3-7

Az elveszett bárány

Példabeszédek 2: 77-79.

2. évközi vasárnap -- A	Jn 1, 29-34

Nézzétek, az Isten báránya!

Lásd Jézus megjegyzéseit elôzôleg 1: 20-21. oldalon.


Az elsô tanítványok

2. évközi vasárnap -- B	Jn 1,35-42

(János apostol az evangéliumban csak Andrást említi név szerint a Jézussal történt elsô találkozásnál. Valtorta úgy látta, hogy Jánoson és Jakabon kívül mások is jelen voltak, s késôbb András próbálta meggyôzni Pétert, de ebben Jánosnak nagyobb szerepe volt. Jézus, János jellemzésekor említi, hogy János szerénységbôl szeretett a háttérben maradni evangéliumában. A Szentírás a Keresztelônek csak egyetlen elfogatását említi, a Valtorta látomásokban azonban két elfogatás szerepel. Az evangéliumban más evangelistáknál is találunk összevonásokat, s olyan események, amelyeket meglehetôsen nagy idôköz választott el egymástól úgy szerepelnek, mintha közvetlenül egymás után történtek volna.)

Jézus a Jordánt szegélyezô zöld sávban jár, körülbelül ott, ahol a keresztséget kérte. Közel van ez a gázlóhoz. De az elôzôleg sokaktól látogatott hely most néptelen. Csak néhány gyalogos, vagy szamárháton, lóháton utazó ember jár arra.

Jézus azonban észre sem veszi ôket. Gondolataiba merülve megy észak felé. Amikor elérkezik a gázlóhoz, találkozik egy különbözô életkorú emberekbôl álló csoporttal. Ennek tagjai élénken társalognak, utána pedig elválnak, egyesek északra, mások délre mennek. Az északra menôk között van János, és Jakab.

János látja meg elôször Jézust, és közli ezt testvérével és a többiekkel is. Egy ideig egymás között beszélgetnek, majd János gyorsabban kezd menni, hogy csatlakozzék Jézushoz. Jakab lassabban követi ôt. A többiek nem törôdnek vele. Lassan mennek, egymással beszélgetve.

Amikor János Jézus közelébe ér, két-három méterrel mögötte elkiáltja magát: ,,Isten Báránya, aki elveszed a világ bûneit!''

Jézus megfordul, és ránéz. A kettô néhány lépésre van csak egymástól. Figyelik egymást. Jézus komoly, kutató tekintetével, János tiszta szemével és mosolyogva szép, ifjú arcával, amely gyermekarcnak tûnik. Körülbelül húszévesnek látszik, és rózsás arcán csak pelyhedzik még szôke, aranyos színben játszó szakálla.

-- Kit keresel? -- kérdi Jézus.

-- Téged, Mester!

-- Honnan tudod, hogy mester vagyok?

-- A Keresztelô mondta nekem.

-- És akkor miért nevezel Báránynak?

-- Mert hallottam, hogy így mutatott rád azon a napon, amikor erre jártál, kevéssel több mint egy hónapja.

-- Mit akarsz tôlem?

-- Azt, hogy beszélj nekünk az örök életrôl, és vigasztalj meg minket.

-- De ki vagy te?

-- János, Zebedeus fia, és ez Jakab, a testvérem. Galileából vagyunk, halászok. De János tanítványai is vagyunk. Ô beszélt nekünk az Életrôl, és mi hallgattuk ôt, mert követni akartuk Istent, és a bûnbánattal ki akartuk érdemelni bocsánatát, elôkészítve a jövendô Messiás útját szívünkben. Te vagy az. János mondta, mert látta a rajtad nyugvó Galamb jelét. Azt mondta nekünk: ,,Íme, az Isten Báránya!'' Én azt mondom neked: Isten Báránya, aki elveszed a világ bûneit, adj nekünk békét, mert többé nincs, ki vezessen minket, és lelkünk megzavarodott.

-- Hol van János?

-- Heródes elfogatta. Machaerus börtönében van. Övéi közül a leghûségesebbek megpróbálták kiszabadítani, de nem sikerült nekik. Visszatértünk ide. Engedd, hogy veled jöjjünk, Mester! Mutasd meg, hol lakol!

-- Jöjjetek! De tudjátok, mit kértek? Aki engem követ, annak mindent el kell hagynia: otthonát, szüleit, gondolkozásmódját, és még életét is: Ha akarjátok, tanítványaimmá, barátaimmá teszlek titeket. De nekem nincs vagyonom, védelmem. Szegény vagyok, és még inkább az leszek, oly szegény, hogy nem lesz hová lehajtsam fejemet, és jobban fognak üldözni, mint ahogy a farkasok üldözik az elveszett juhokat. Az én tanításom még szigorúbb, mint Jánosé, mert még a neheztelést is tiltja. Nem annyira a külsôvel törôdik, mint a bensôvel. Újjá kell születnetek, ha az enyéim akartok lenni. Ezt akarjátok?

-- Igen, Mester. Egyedül a te szavaid adnak világosságot. Azok leszállnak, és ahol a csüggedés sötétsége volt, mert nélkülöztük a vezetést, napfénnyel árasztanak el.

-- Akkor jöjjetek hát, és menjünk! Útközben tanítalak titeket.

(2-35)

Jézus a következô magyarázatot fûzte az elôzôkhöz:

-- A csoportban, amely találkozott velem, sokan voltak. De csak egyikük ismert fel engem. Az, akinek lelke, gondolata és teste tiszta volt minden bujaságtól.

Hangsúlyozom a tisztaság értékét. A tisztaság mindig a gondolat világosságának forrása. A szüzesség kifinomítja, és utána megôrzi az értelem érzékenységét és az érzelmeket, a tökéletességig, amelyet csak az tapasztal meg, aki szûz. (Utána bôven kifejti a szüzesség mibenlétét.)

(2-37)

Nagyon békés hajnal a Galileai tengernél. Az ég és a víz rózsaszínû árnyalatú, akárcsak a környék házai és gyümölcsfái.

János felbukkan egy utcán, és sietve megy a tó felé. Jakab követi, de sokkal nyugodtabban. János figyeli a parton lévô bárkákat, de nem látja azt, amelyet keres. Akkor meglátja néhány száz méterre a parttól, amint a part felé igyekszik. Kezét szájához téve hosszasan kiáltja: ,,Oh-é!'', ami úgy látszik a szokásos jelük. És amikor látja, hogy azok meghallották, nagy karlengetéssel integet: ,,Jöjjetek! Jöjjetek!''

A bárkában levô férfiak megragadják az evezôket, s így a bárka gyorsabban halad, mint a vitorlával. Amikor vagy tízméternyire vannak a parttól, János nem vár tovább. Leveti köpenyét és hosszú ruháját és a kavicsos partra dobja, leveti szandálját, és felemeli alsó ruháját, és begyalogol a vízbe, az érkezôk felé.

-- Miért nem jöttetek ti ketten?: -- kérdezi András. Péter mogorva, nem szól semmit.

-- És te miért nem jöttél velem és Jakabbal? -- válaszol János Andrásnak.

-- Halászni mentem. Nincs vesztegetni való idôm. Te eltûntél azzal az emberrel...

-- Intettem neked, hogy jöjj. Valóban Ô az. Ha hallottad volna szavait!... Egész nap vele voltunk, késô éjjelig. Most azért jöttünk, hogy azt mondjuk nektek: ,,Jöjjetek!''

-- Igazán Ô az? Biztos vagy benne? Alig láttuk akkor, amikor a Keresztelô rámutatott.

-- Ô az. Nem tagadta.

-- Mindenki mondhatja ezt, aki meg akarja nyerni a hiszékenyeket. Nem elôször történik... -- mormogja Péter rosszkedvûen.

-- Ó, Simon! Ne beszélj így! Ô a Messiás! Mindent tud! Hall téged! -- Jánost fájdalmasan érintik Simon Péter szavai.

-- Ugyan már! A Messiás! És pont neked, Jakabnak és Andrásnak mutatja meg magát! Három szegény tudatlannak! A Messiás ugyancsak más lenne! És hall engem! Ugyan, szegény gyermek! Az elsô tavaszi napsütés megártott neked. El vele, jöjj dolgozni! Jobb lesz! És hagyd a meséket!

-- Ô a Messiás, mondom neked! János szent dolgokról beszélt; de ez Istenrôl beszél. Nem teheti, ha nem a Krisztus, csak Ô beszélhet hasonlóképpen.

-- Simon, én nem vagyok gyermek! Megvan a korom, és nyugodt vagyok, és megfontolt. Tudod. Keveset beszéltem, de sokat hallottam azokban az órákban, amelyekben az Isten Bárányával voltunk, és mondom neked, hogy igazán nem lehet más, mint a Messiás. Miért nem hiszed el? Miért nem akarod elhinni? Te megteheted ezt, mert nem hallottad Ôt. De én hiszem! Szegények vagyunk, és tudatlanok? Ô mondja, hogy azért jött, hogy a szegényeknek, az alázatosaknak, a kicsinyeknek hirdesse elôbb, mint a nagyoknak az Isten Országának Jó Hírét, a béke Országáét. Azt mondta: ,,A nagyoknak már megvan, ami gyönyörködteti ôket. Nem irigylésre méltó gyönyörök azokkal összehasonlítva, amelyeket én hozok. A nagyoknak már megvan a módjuk arra, hogy egyedül mûvelôdésük ereje eljuttassa ôket a megértéshez. De én Izrael ,,kicsinyeihez'' jövök, és a világéihoz, azokhoz, akik sírnak és remélnek, azokhoz, akik keresik a Világosságot, és éhezik az igazi mannát, de akiknek a képzettek nem világosságot és táplálékot adnak, hanem csak súlyokat, sötétséget, láncokat és megvetést. És a 'kicsinyeknek' nevezem ôket. Én azért jöttem, hogy felfordítsam a világot. Mert lesüllyesztem azt, ami jelenleg a magasban van, és felemelem azt, amit most megvetnek. Aki az igazságot és a békét akarja, aki az örök életet akarja, jöjjön hozzám! Aki szereti a Világosságot, jöjjön! Én vagyok a világ Világossága.'' Nemde így mondta, János? -- Jakab nyugodtan, de megindulva beszélt.

-- Igen. És azt mondta: ,,A világ nem fog szeretni engem. A nagyvilág, mert megrontották a bûnök és a bálványimádó üzelmek. A világ nem is fog hozzám jönni, mert a Sötétség gyermeke nem szereti a Világosságot. De a földön nemcsak a nagyvilág van. Ott vannak rajta azok, akik jóllehet elvegyülnek a világban, de nem a világból valók. Vannak egyesek, akik a világból valók, mert rabul vannak ejtve, mint a halak a hálóban''. Azért mondta ezt így, mert a tó partján beszéltünk, és Ô rámutatott a hálókra, amelyeket a halakkal a partra vontak. Azt is mondta: ,,Látjátok, ezek közül a halak közül egyik sem akart a hálóba kerülni. Az emberek sem akarnak szándékosan a mammon zsákmányává lenni. Még a leggonoszabbak sem, mert ezek, akiket elvakít a kevélység, nem hiszik, hogy nincs joguk azt tenni, amit tesznek. Az ô igazi bûnük a kevélység. Ez alatt rejlik minden más. De azok, akik nem teljesen gonoszok, még kevésbé akarnak a mammonéi lenni. De csapdába esnek könnyelmûségük miatt, és egy súly miatt, ami a mélységbe húzza ôket, és ez Ádám bûne. Én azért jöttem, hogy eltávolítsam ezt a bûnt, és olyan erôt adjak azoknak, akik hisznek bennem, a Megváltás órájára várakozva, hogy ôk képesek legyenek kiszabadulni a kötelékekbôl, amelyek rabul tartják ôket, és hogy szabaddá tegyem ôket követésemre, aki a világ Világossága vagyok.''

-- De akkor, ha valóban ezt mondta, hozzá kell mennünk azonnal! -- Péter, ôszinte lelkesedésével azonnal határozott, és már gyorsan kiüríti a már partot ért bárkát. Rámordul Andrásra:

-- És te, ostoba András, miért nem mentél ezekkel?

-- De... Simon! Szemrehányást tettél nekem, mert nem bírtam rá ezeket, hogy velem jöjjenek... Egész éjjel mogorva voltál, és most szememre veted, hogy nem mentem velük?!...

-- Igazad van... De én nem láttam Ôt... te igen... és látnod kellett, hogy nem olyan, mint mi... Valami nagyon szép dolog lesz!...

-- Ó, igen! -- mondja János. -- Tekintete! Szemei! Nemde, Jakab, milyen szemei vannak?! És hangja!... Ó, a hangja! Amikor beszél, úgy tûnik, a mennyországot hallod!

-- Gyorsan, gyorsan! Megyünk, hogy megtaláljuk! Ti -- mondja a halászlegényeknek -- vigyetek mindent Zebedeushoz, és mondjátok neki, hogy mit csináljon. Mi este visszatérünk halászni.

Mindnyájan felöltöznek, és elmennek. De néhány méter után Péter megáll, megragadja Jánost és megkérdezi:

-- Azt mondtad, hogy Ô mindent tud, mindent hall...

-- Igen. Gondold csak el, hogy amikor láttuk a magasban a holdat, azt mondtuk: ,,Mit csinálhat Simon?'' Ô azt mondta: ,,Kiveti a hálót, és nyugtalan, mert egyedül kell tennie, mert ti nem mentetek ki a másik bárkával ezen az éjjelen, amely oly jó a halászatra... Nem tudja, hogy hamarosan többé nem fog halászni, hacsak nem más hálókkal, és csak másfajta zsákmánya lesz.''

-- Irgalmas Isten! Ez valóban igaz! Akkor azt is hallotta... amit mondtam, majdnem hazugnak nevezve Ôt... Nem mehetek hozzá!

-- Ó, Ô nagyon jó. Biztosan tudja, hogy így gondolkodtál. Ô már tudta. Mert amikor elhagytuk, mondva, hogy hozzád megyünk, azt mondta: ,,Menjetek! De ne engedjétek, hogy elsô megvetô szavai meggyôzzenek titeket. Aki velem akar jönni, annak értenie kell ahhoz, hogy szembenézzen a világ megvetésével és a szülôk tilalmával. Mert én a vér és a társadalom felett állok, és legyôzöm azokat. És aki velem van, az örökre gyôzedelmes lesz.'' És azt is mondta: ,,Értsetek ahhoz, hogy félelem nélkül beszéljetek. Az, aki hallgat titeket, el fog jönni, mert jóakaratú ember''.

-- Azt mondta? Akkor megyek! Beszélj, beszélj még róla, miközben megyünk! Hol van?

-- Egy szegényes házban. Bizonyára barátai az illetôk.

-- De Ô szegény?

-- Názáreti munkás. Így mondta.

-- És hogyan él most, hogy többé nem dolgozik?

-- Nem kérdeztük.. Talán rokonai tartják el.

-- Jobb lenne vinni neki halat, kenyeret, gyümölcsöt... valamit. Menjünk, kérdezzünk meg egy rabbit, mert olyan, sôt több, mint egy rabbi, és üresek a kezei!... A mi rabbijaink nem akarják így...

-- De Ô akarja. Nem volt nálunk több húsz dénárnál, amikor Jakabbal ott voltunk, és felajánlottuk neki, amint a rabbiknak szokás. De Ô nem akarta. Amikor erôltettük, azt mondta: ,,Isten visszaadja nektek a szegények áldásával. Jöjjetek velem!'' -- és azonnal kiosztotta a szegényeknek, akikrôl tudta, hol laknak, és amikor megkérdeztük: ,,És magadnak nem tartasz meg semmit, Mester?'' azt válaszolta: ,,Az örömöt, hogy Isten akaratát teszem, és az Ô dicsôségét szolgálom''. Akkor azt is mondtuk neki: ,,Te hívsz minket, Mester. De mi egészen szegények vagyunk. Mit kell neked hoznunk?'' Mosolyogva mondta, ami megízleltette velünk a Paradicsomot: ,,Egy nagy kincset akarok tôletek''; és mi: ,,De ha semmink sincs?''; és Ô: ,,Egy hétnevû kincset akarok, amelyet a legszegényebbek is birtokolnak, amit a leggazdagabbak nem birtokolhatnak, az van nektek, és azt akarom. Halljátok neveit: szeretet, hit, jóakarat, jószándék, önmegtartóztatás, ôszinteség, áldozatkész lélek. Ezt akarom attól, aki engem követ, csak ezt, és ez megvan bennetek. Alszik, mint a mag a téli rög alatt, de az én tavaszom napja kinöveszti azt hétszeres szárral.'' Így mondta.

-- Ah, ez biztosít engem arról, hogy Ô az igazi Rabbi, a megígért Messiás. Nem kemény a szegényekhez, nem kér pénzt... Elég ez ahhoz, hogy Isten Szentjének mondjuk Ôt. Menjünk, biztosak lehetünk!

(2-40)

János felkeresi Jézust és elkíséri Ôt a zsinagógába, ahol Jézus beszélni fog. Útközben Jézus kedvesen elbeszélget egy kisgyermekkel. Utána János megkérdezi Ôt:

-- Tetszenek neked a gyermekek, nemde, Mester?

-- Igen, mert tiszták... és ôszinték... és szeretetteljesek.

-- Vannak unokaöccseid és unokahúgaid, Mester?

-- Nincs másom, csak az Anyám... De benne van a legszentebb gyermekek tisztasága, ôszintesége és szeretete, a felnôttek bölcsességével, igazságosságával és lelki erôsségével együtt. Anyámban mindent birtokolok, János.

-- És elhagytad?

-- Isten még a legszentebb anyánál is több!

-- Meg fogom ôt ismerni?

-- Meg.

-- És szeretni fog engem?

-- Igen, mert ô szereti azt, aki szereti Jézusát.

-- Akkor nincsenek testvéreid?

-- Vannak unokatestvéreim Anyám férjének oldaláról. De minden ember, testvérem, és mindenkiért jöttem. Íme, itt vagyunk a zsinagóga elôtt. Én bemegyek, és te csatlakozol hozzám barátaiddal.

Elôzôleg ugyanis János megmondta Jézusnak, hogy barátai meg akarják ismerni Ôt.

-- Tehát jó hírnöke voltál az Igének? -- mondja Jézus.

-- De Jakab is, Mester, oly módon beszélt rólad, hogy... meggyôzte ôket.

-- Még azt is, aki kételkedett -- nem bûnös módon, mert a bölcsesség volt tartózkodásának oka -- meggyôzte. Menjünk, hogy egészen biztossá tegyük ôt.

-- Egy kicsit félt...

-- Ne! Ne féljen tôlem! A jókért jöttem, és még inkább azokért, akik tévedésben élnek. Én üdvözíteni akarok. Nem elítélni. A becsületesekkel a teljes irgalom leszek.

-- És a bûnösökkel?

-- Azokkal is. Becsteleneknek tartom azokat, akik lelkileg becstelenek és képmutató módon jóknak tettetik magukat, miközben gonoszat cselekszenek. Ezt azért és oly módon teszik, hogy hasznot hajtsanak belôle. Ezekkel szemben szigorú leszek!

-- Ó, akkor Simon biztos lehet! Ô ôszintébb bárki másnál

-- Ez tetszik nekem, és azt akarom, mindnyájan ilyenek legyetek.

-- Sok dolgot akar Simon mondani neked.

-- Meghallgatom majd, miután beszéltem a zsinagógában.

Mikor vége van a zsinagógai istentiszteletnek, amelyen Jézus beszélt, kimegy a térre, ahol már vár rá János és Jakab Péterrel és Andrással.

-- Béke veletek -- mondja Jézus, és hozzáteszi: -- Íme az ember, aki mivel igaz, szükségét érzi annak, hogy ne ítéljen addig, míg meg nem ismert. Mivel becsületes, elismeri tévedését. Simon, látni akartál engem? Íme, itt vagyok! És te, András, miért nem jöttél elôbb?

A két testvér zavartan egymásra néz. András mormolja:

-- Nem mertem...

Péter elvörösödik, de nem szól semmit. Azonban amikor hallja, hogy Jézus ezt mondja testvérének:

-- Rosszat tettél volna azzal, hogy eljössz? Csak a rosszat nem szabad mernünk elkövetni. -- Péter ôszintén közbeszól:

-- Én voltam. Ô azonnal hozzád akart vezetni engem, De én... én azt mondtam... Igen. Azt mondtam: ,,Nem hiszek nektek'', és nem akartam. Ó, most jobban érzem magamat!

Jézus mosolyog. És utána azt mondja:

-- És ôszinteséged miatt azt mondom neked, hogy szeretlek.

-- De én... én nem vagyok jó... nem vagyok képes megtenni azt, amirôl te a zsinagógában beszéltél. Én haragos vagyok, és ha valaki megbánt... eh!... Én kapzsi vagyok, és szeretem, ha van pénzem... és amikor eladom a halat... eh!... nem mindig... nem mindig tartózkodom a csalástól. És tudatlan vagyok. És kevés idôm van követésedre, hogy részesüljek a világosságban. Hogyan fogom tenni? Szeretnék olyanná lenni, amint te mondod... de...

-- Nem nehéz, Simon. Ismered egy kissé az Írásokat? Igen? Nos, gondolj Mikeás prófétára. Isten azt akarja tôled, amit Mikeásnak mondott. (Lásd Mik 6,8) Nem kéri tôled, hogy tépd ki szívedet, se azt, hogy feláldozd legszentebb érzelmeidet. Jelenleg nem kéri ezt tôled. Egy napon majd anélkül, hogy Isten kérné, magadat is Istennek adod. De Ô vár, hogy a napsugár, a harmat belôled, a fûszálból, erôs és dicsôséges pálmát csináljon. Jelenleg ezt kéri tôled: gyakorold az igazságosságot, szeresd az irgalmasságot, minden gonddal kövesd Istenedet. Törekedj erre, és idôvel megszûnik a Simon, és új emberré leszel, Isten és Krisztusa barátjává. Többé nem Simon leszel, hanem Kéfás. Biztos szikla, amelyre rátámaszkodok.

-- Ez tetszik nekem! Ezt megértem. A Törvény így... így... íme, én nem tudom többé úgy tenni, amint a rabbik tették!... De ezt, amit te mondasz, igen. Úgy tûnik, hogy ez sikerülni fog. És te majd segítesz engem. Itt tartózkodsz ebben a házban? Ismerem gazdáját.

-- Itt tartózkodom. De most Jeruzsálembe megyek, és utána Palesztinán keresztül prédikálok. Ezért jöttem. De gyakran fogok idejönni.

-- Én eljövök majd, hogy még hallgassalak. Szeretnék tanítványod lenni. Egy kis világosság behatol majd fejembe.

-- Fôleg szívedbe, Simon. Szívedbe. És te, András, nem beszélsz?

-- Hallgatlak, Mester.

-- Testvérem félénk.

-- Oroszlánná válik. Közeledik az este. Isten áldjon titeket, és adjon nektek jó halászatot! Menjetek!

-- Béke veled! -- és elmennek.

Alig vannak kint, Péter azt mondja:

-- De mit akart mondani elôzôleg azzal, amikor azt mondta, hogy más hálókkal fogak halászni, és más halakat fogok?

-- Miért nem kérdezted meg tôle? Oly sokat akartál mondani, és utána alig beszéltél.

-- Szégyelltem magamat. Annyira különbözik a többi rabbitól!

-- Most Jeruzsálembe megy... -- János nagy vágyakozással mondja ezt. -- Azt akartam mondani neki, hogy engedjen vele menni... és nem mertem...

-- Menj, mondd meg neki, gyerek -- mondja Péter. -- Elhagytuk Ôt így... egy szeretetteljes .szó nélkül... Legalább, tudja, hogy szeretjük. Menj! Menj! Apádnak majd én megmondom.

János bemegy, s hamarosan visszatér, és örömmel újságolja: Azt mondta: ,,Jöjj, barátom!'' Barátom, mondta. Holnap ilyenkor idejövök, s megyek Jeruzsálembe vele!

(2-48)

Jézus késôbb így emlékezik meg János szerénységérôl:

-- Olvassátok Evangéliumának elsô fejezetében, ahol elmondja velem való találkozását: ,,Másnap megint ott állt János két tanítványával... E szavak hallatára a két tanítvány... A kettô közül, aki János szavára követte, az egyik András volt, Simon Péter testvére... '' (Jn 1,35-40) Ô nem nevezi meg sajátmagát, sôt, homályba burkolózik András mögött, akit elôtérbe helyez.

(7-1234)

2. évközi vasárnap -- C	Jn 2,1-12

A kánai menyegzô

Mária élete -- 5:186-195

3. évközi vasárnap -- A	Mt 4,12-23

Négy apostol meghívása

Nem szerepel ilyen formában Valtortánál. A 128-138. oldalon leírt meghívás az egyetlen Jánossal, Jakabbal, Andrással és Péterrel kapcsolatban. Jézus galileai mûködésérôl viszont bôven beszámol Valtorta is.

3. évközi vasárnap -- B	Mk 1,14-20

Négy apostol meghívása

Azonos az elôzô evangéliummal, s az ottani megjegyzés vonatkozik erre is.

3. évközi vasárnap -- C	Lk 1,1-4,14-21

A názáreti zsinagógában

Mária élete -- 6:226-229.

4. évközi vasárnap -- A	Mt 5,1-12

A nyolc boldogság

A hegyi beszéd 11-23


Ördögûzés a kafarnaumi zsinagógában

4. évközi vasárnap -- B	Mk 1,21-28

Mikor Jézus belép a kafarnaumi zsinagógába, egy beteg férfi kéri, hogy gyógyítsa meg ôt. Jézus megígéri, hogy beszéde után meggyógyítja. Erre sietve elmennek más betegekért, hogy azokat is odahozzák, van köztük egy ördögtôl megszállott is.

Beszéde közben Jézus kijelenti, hogy Ô a várt Messiás. Ezt valaki kétségbe vonja, s Jézus további bizonyítékait is elveti:

-- Te mondhatod azt, de lehet, hogy hazudsz, vagy beképzeled magadnak. Beszéded szent, de a Sátán is képes a szent szavakra, hogy félrevezessen valakit. Mi nem ismerünk téged.

-- Én Jézus vagyok, József fia, Dávid törzsébôl, Efráta Betlehemjében születtem az ígéretek szerint, názáretinek neveznek, mert otthonom Názáretben van. Ez vagyok a világ szerint. Isten szerint pedig az Ô Küldöttje vagyok. Tanítványaim tudják ezt.

-- Ó, ôk! Mondhatnak, amit akarnak, és amit te kívánsz, hogy mondjanak.

-- Egy más valaki fog beszélni, aki nem szeret engem, s ô megmondja majd, ki vagyok, Várj, idehívok valakit a jelenlevôk közül.

Jézus a vitatkozáson csodálkozó tömegre néz, amely megoszlik a különbözô vélemények szerint. Néz, keresve valakit, s utána hangosan hívja:

-- Aggeus! Jöjj elôre! Parancsolom neked!

Nagy zsibongás a tömegben, amely utat enged egy embernek, aki egész testében remeg, s akit egy asszony támogat.

-- Ismered ezt az embert?

-- Igen. Aggeus, Malachiás fia, ide való Kafarnaumba. Egy gonosz lélek megszállotta, és gyakran megôrjíti, úgy hogy dühöng.

-- Mindnyájan ismerik ôt?

A tömeg kiáltozza:

-- Igen, igen!

-- Mondhatja valaki, hogy beszéltem vele, ha csak néhány percig is?

A tömeg kiáltozza:

-- Nem, nem, szinte gyengeelméjû, és sose megy ki házából, és senki sem látott téged abban.

-- Asszony, hozd ide ôt elém!

Az asszony lökdösi, vonszolja, miközben a szegény még erôsebben remeg. A zsinagógafônök figyelmezteti Jézust:

-- Vigyázz! A démon kezdi gyötörni ôt... és amikor ez történik, karmol és harap.

A tömeg hátra húzódik tôle s a falhoz lapul. A kettô már elôl van.

Megindul a küzdelem. Úgy látszik, az ember annyira hozzászokott a némasághoz, hogy erôlködnie kell, és nyög, de végül beszélni kezd:

-- Mi közünk egymáshoz, názáreti Jézus? Miért jöttél, hogy gyötörj minket? Miért semmisíted meg hatalmunkat, te, Ég és Föld Ura? Tudom, ki vagy; Istennek Szentje. Egy ember sem volt nagyobb nálad, mert a te emberi testedben ott van az Örök Gyôztes Lelke. Már legyôztél engem a...

-- Hallgass! Menj ki belôle! Parancsolom!

A férfit valami furcsa roham kapja el. Heves mozdulatokkal hánykolódik, mintha valaki durván lökdösné, darabokra akarná tépni, embertelenül ordít, köpköd, elterül a földön, s utána feláll, csodálkozva és meggyógyulva.

-- Hallottad? Mit válaszolsz most? -- kérdezi Jézus ellenfelét.

A férfi vállat von, s legyôzve, szó nélkül eltávozik. A tömeg gúnyolja és tapsol Jézusnak.

-- Csend! Ez a hely szent! -- mondja Jézus, és utána rendelkezik: -- Jöjjön hozzám a fiatalember, akinek megígértem Isten segítségét.

Jön a beteg. Jézus megsimogatja:

-- Hittél! Légy egészséges! Menj békében és légy jó.

A fiatalember felkiált. Ki tudja, mit érez. Leborul Jézus lábai elé, és hálásan megcsókolja.

-- Hála nevemben, és anyám nevében!

Jönnek a többi betegek: egy megbénult lábú kisgyermek. Jézus karjaiba veszi, megsimogatja, és leteszi a földre... és elengedi. A kisgyermek nem esik el, hanem mamájához fut, aki sírva szorítja szívére, és hangosan áldja ,,Izrael Szentjét''. Jön egy vak öreg, akit leánya vezet. Ô is meggyógyulva megy el, miután Jézus megsimogatja beteg szemét.

A tömeg tolong, hogy Jézus áldásában részesüljön.

Jézus mosolyogva távozik, Péter, Jakab, András és János segítségével, akik utat nyitnak neki a tömegben könyökükkel, és védik Ôt a tömeg szorongatásától.

(2-119)

4. évközi vasárnap -- C	Lk 4,21-30

A názáretiek haragja

Mária élete -- 6:227-229.

5. évközi vasárnap -- A	Mt 5,13-16

Ti vagytok a föld sója

Hegyi beszéd 5-10.


Péter anyósának meggyógyítása

5. évközi vasárnap -- B	Mk 1,29-39

Péter beszél Jézussal Kafarnaumban:

-- Mester, szeretnélek megkérni, hogy jöjj házamba...

-- Betszaidába?

-- Nem, ide... feleségem házába, akarom mondani, szülôházába.

-- Miért kívánod ezt Péter?

-- Eh... sok okom van rá... és azonkívül, ma mondták nekem, hogy anyósom beteg. Ha te meggyógyítanád, talán...

-- Fejezd be, Simon!

-- Azt akartam mondani... Ha te megközelítenéd, ô abbahagyná... igen, egyszóval, tudod, más az, ha hallunk beszélni valakirôl, és más látni és hallani ôt, és ha ez a valaki ráadásul még meg is gyógyít, akkor...

-- Akkor még a gyûlölet is megszûnik, akarod mondani.

-- Nem gyûlölet, nem. De, tudod... a vidéken sokféle vélemény van, és ô... nem tudja, kinek adjon igazat. Jöjj, Jézus!

-- Megyek. Gyerünk! Mondjátok meg a várakozóknak, hogy a te házadtól fogok beszélni hozzájuk.

Elmennek egy alacsony házhoz, amely a tó mellett van. Alacsony, de nagy ház, amelyben bizonyára többen laknak.

-- Lépj be, Mester!

Az asszonyok a konyhában vannak, egyikük a hálót javítja, a másik fôz. Üdvözlik Pétert, és utána zavarodottan meghajolnak Jézus elôtt, és kíváncsian suttognak.

-- Béke ennek a háznak! Hogy van a beteg?

-- Beszélj te, te vagy a legöregebb menye -- mondja a három asszony az egyiknek, aki éppen kezét törli ruhájában.

-- A láz erôs, nagyon erôs. Megmutattuk az orvosnak, de azt mondja, hogy öreg ahhoz, hogy meggyógyuljon, és amikor a csontjában levô betegség eléri szívét; meghal a láztól, ilyen idôs korban. Már nem eszik... Igyekszem jó ételeket készíteni neki; most is, látod, Simon? Ezt a levest készítettem, amit nagyon szeretett. A legjobb halat választottam, amit a rokonok fogtak. De nem hiszem, hogy meg tudja enni. És azonkívül... olyan nyugtalan! Panaszkodik, kiabál, sír, szitkozódik...

-- Legyetek hozzá türelemmel, mintha anyátok volna, és Isten megjutalmaz érte. Vezessetek hozzá!

-- Rabbi... Rabbi... nem tudom, hogy akar-e látni téged. Nem akar látni senkit sem. Nem merem megmondani neki: ,,Most bevezetem hozzád a Rabbit''.

Jézus mosolyog, s nem veszti el nyugalmát. Péterhez fordul:

-- A te feladatod, Simon. Férfi vagy, és a legöregebb, amint nekem mondtad. Menj!

Péter elfintorítja arcát, de engedelmeskedik. Átmegy a konyhán, belép egy szobába, és beteszi maga mögött az ajtót, Hallatszik, hogy beszél egy asszonnyal. Kidugja fejét és egyik kezét, és azt mondja:

-- Jöjj, Mester! Gyorsan! -- és halkabban, alig érthetôen hozzáteszi: -- Mielôtt még meggondolja magát!

Jézus gyorsan átmegy a konyhán, és kinyitja az ajtót. A küszöbön állva kedvesen és ünnepélyesen üdvözli a beteget:

--Béke veled! -- Belép, annak ellenére, hogy nem kap választ. Egyenesen az alacsony fekhelyhez megy, amelyen egy egészen ôsz anyóka fekszik, lesoványodva, levegô után kapkodva az erôs láz miatt, mely pirossá teszi aszott arcát. Jézus az ágy fölé hajol, és rámosolyog az öregasszonyra:

-- Rosszul vagy?

-- Haldoklom!

-- Nem! Nem fogsz meghalni. Tudsz hinni abban, hogy én meggyógyíthatlak?

-- És miért tennéd? Nem ismersz engem.

-- Simonért, aki megkért erre... és érted is, hogy idôt adjak lelkednek arra, hogy meglásd és megszeresd a Világosságot.

-- Simon? Jobb lenne, ha... Hogyan lehetséges, hogy Simon gondolt rám?

-- Mert jobb, mint hiszed. Én ismerem ôt és tudom. Ismerem ôt, és örömmel meghallgatom.

-- Meggyógyítanál akkor? Már nem halok meg?

-- Nem, asszony. Most nem halsz meg. Tudsz hinni bennem?

-- Hiszek, hiszek! Elég számomra, hogy nem halok meg!

Jézus megint mosolyog. Megfogja kezét. A ráncos kéz, amelynek erei dagadtak eltûnik Jézus fiatalos kezében. Jézus felegyenesedik, és arca olyanná válik, mint amikor csodát tesz, és kiáltja:

-- Légy egészséges! Akarom! Kelj fel! -- és elengedi kezét. Az visszaesik anélkül, hogy az öregasszony panaszkodna, jóllehet elôzôleg, amikor Jézus nagyon gyengéden kezébe vette, megmozdítása mégis panaszt váltott ki a betegbôl.

Egy kis ideig csönd van. Utána az öregasszony felkiált:

-- Ó! Az atyák Istene! Hiszen már semmi bajom sincs! Meggyógyultam! Jöjjetek! Jöjjetek! -- Befutnak az asszonyok.

-- De nézzétek! -- mondja az öregasszony. -- Mozgok, és már nem érzek fájdalmat! És nincs többé lázam! Érezzétek, milyen friss vagyok! És a szívem sem úgy ver már, mint egy kalapács. Ah, már nem halok meg! -- egy szót sem szól az Úrhoz!

De Jézus nem sértôdik meg ezért. Azt mondja a legidôsebb asszonynak:

-- Öltöztessétek fel, hogy felkelhessen! Megteheti. -- És Jézus az ajtó felé megy.

Simon gyötrôdve anyósához fordul:

-- A Mester meggyógyított téged. Nem mondasz neki semmit sem?

-- Dehogynem! Nem gondoltam rá. Köszönöm! Mit tehetek neked hálám kifejezéséül?

-- Légy jó, nagyon jó! Mert az Örökkévaló jó volt hozzád. És ha nincs nagyon terhedre, engedd meg nekem, hogy ma a te házadban nyugodjam. Hétközben bejártam a szomszédos területeket, és hajnalban érkeztem ide. Fáradt vagyok.

-- Természetesen! Természetesen! Maradj csak, ha így tetszik neked! -- de nincs nagy lelkesedés hangjában.

Jézus Péterrel, Andrással, Jakabbal és Jánossal kimegy a kertbe, s ott leül.

-- Mester!...

-- Péterem?...

-- Gyötrôdöm.

Jézus egy kézmozdulattal jelzi: ,,Ne törôdj vele!'' Utána azt mondja:

-- Nem az elsô eset, se az utolsó, amikor nem hallok azonnal köszönetet. De nem is kérek köszönetet. Elég számomra, hogy alkalmat adok a lelkeknek arra, hogy üdvözüljenek. Én megteszem a kötelességemet. Az ô dolguk, hogy megtegyék a magukét.

-- Ah! Mások is így viselkedtek? Hol?

-- A kíváncsi Simon! De kielégítelek, annak ellenére, hogy nem szeretem a hasztalan kíváncsiságot. Názáretben. Emlékezel Sára mamájára? Nagyon beteg volt, amikor Názáretbe értünk, és mondták nekünk, hogy a kisleány sír. Nehogy a jó és szelíd leány árvává váljék, és holnap mostohaleánnyá, elmentem, megkeresni az asszonyt. Meg akartam gyógyítani... De még házánál sem voltam, amikor férje, aki rokonom, elûzött engem, mondván: ,,El, el! Nem akarjuk, hogy a zsinagóga megnehezteljen ránk!'' Én számukra, és sokak számára már egy lázadó vagyok. Ennek ellenére meggyógyítottam... kisgyermekei miatt. És Sárának, aki a kertben volt, azt mondtam, miközben megsimogattam:

-- Meggyógyítom mamádat. Menj haza. Ne sírj többé!

És az asszony meggyógyult abban a pillanatban, és a kislány megmondta neki, és apjának és nagybátyjának is... És megbüntették azért, mert beszélt velem. Tudom, mert a kisleány utánam futott, amikor elhagytam a falut... De nem számít.

-- Én ismét beteggé tettem volna ôt!

-- Péter! -- Jézus szigorú. -- Erre tanítottalak téged és másokat? Mit hallottál ajkamról elsô alkalommal, amikor hallottál engem? Mondd, mit mondtam mindig, mint elsô feltételét annak, hogy valaki igazi tanítványom legyen?

-- Igaz, Mester. Igazán állat vagyok! Bocsáss meg! De... nem tudom-elviselni, hogy nem szeretnek téged!

-- Ó, Péter! Sok más szeretetlenséget fogsz még látni! Sok meglepetésben részesülsz, Péter! Emberek, akiket az úgynevezett ,,szent'' világ megvet, mint nyilvános bûnösöket, példát fognak adni a világnak, és példájukat nem követik majd azok, akik megvetik ôket. A pogányok lesznek legjobb híveim. Kéjnôk tisztává válnak jóakaratuk és bûnbánatuk révén. Bûnösök megjavulnak...

-- Idehallgass: az még lehetséges, hogy egy bûnös megjavuljon. De egy kéjnô és egy nyilvános bûnös!...

-- Nem hiszed?

-- Nem!

-- Tévedsz, Simon! De íme, anyósod hozzánk jön.

-- Mester... kérlek, ülj asztalomhoz!

-- Köszönöm, asszony. Isten fizesse meg!

Belépnek a konyhába és leülnek az asztalhoz, és az öregasszony felszolgál a férfiaknak, nagy adag hallevest, és sült halat.

-- Nincs másom, csak ez -- mentegetôdzik. És nehogy elveszítse szokását, azt mondja Péternek: -- Nagyon szépen viselkednek rokonaid, mióta egyedül maradtam, mert te elmentél Betszaidába! De legalább leányom gazdagabbá vált volna! De hallom, hogy ugyancsak gyakran távol vagy, és nem halászol!

-- Követem a Mestert. Vele vagyok Jeruzsálemben, és a szombatokon. Nem tivornyázással töltöm idômet!

-- De nem is nyersz vele semmit. Jobban tennéd, ha már szolgálni akarod a Prófétát, hogy ismét visszatérnél ide. Legalább szegény leányomnak, miközben te adod a szentet, lennének szülei, akik táplálják.

-- De nem szégyelled magadat így beszélni az elôtt, aki meggyógyított téged?

-- Én nem Ôt bírálom, Ô végzi a dolgát. Téged bírállak, aki semmittevô vagy. Belôled sose lesz próféta, sem pap. Tudatlan vagy és egy bûnös, egy semmirekellô.

-- Neki köszönheted, hogy nem...

-- Simon, anyósod jó tanácsot adott neked. Innen is tudsz halászni. Halásztál azelôtt is Kafarnaumban, amint hallom. Most is visszatérhetsz ide.

-- És ismét itt lakjam? De Mester, te nem...

-- Jó Péterem. Ha te itt laksz, a tavon leszel és velem. Mit számít neked, hogy ebben a házban laksz, ha nem vagy itt? -- Jézus Péter vállára teszi kezét, és úgy látszik, ez lecsillapítja forrongó apostolát.

-- Igazad van. Mindig igazad van. Megteszem. De... mi lesz ezekkel? -- és Jánosra és Jakabra, társaira mutat.

-- Nem jöhetnek ôk is ide?

-- Ó, atyánk és fôleg anyánk mindig boldog lesz, ha tudja, hogy veled vagyunk. Nem fognak ellenkezni.

-- Talán még Zebedeus is eljön -- mondja Péter.

-- Több mint valószínû. És vele a többiek. Eljövünk, Mester, kétségtelenül eljövünk!

(2-122)

Jézus itt mondja el a hálátlan lóról szóló példabeszédet. Lásd Példabeszédek 8-10.

Utána Jézushoz jön három rongyos beteg, kettôjük vak, a harmadik meggémberedett, és egy özvegy hét kisgyermekkel, akik betegesen soványak. Jézus meggyógyítja a betegeket.

Jön valaki, aki kéri, menjen el vele Betszaidába, s gyógyítsa meg beteg leányát. Jézus távolból meggyógyítja ôt, s az apa örömmel távozik, de kéri, hogy ha Betszaidában jár, nézzen be hozzá, ki akarja fejezni neki háláját. Jézus megígéri, hogy meglátogatja.

A szegényeknek Jézus alamizsnát is ad, s különösen nagy alamizsnát ad a hétgyermekes özvegynek, akit ezen kívül biztosít Isten további segítségérôl.

Utána két megszállottból kiûzi az ördögöket.

(2-131)


A csodálatos halfogás

5. évközi vasárnap -- C	Lk 5,1-11

Miután Jézus meggyógyította Péter házában a tetôn keresztül leeresztett inaszakadtat, a kint rekedtek kérték, hogy beszéljen hozzájuk is, mert ôk nem hallották, amit a házban mondott.

Jézus erre beszáll Péter bárkájába, s kissé beeveztet vele a parttól, s onnan mondja el a ,,Vetéstôl aratásig'' címû példabeszédet, amely megtalálható a ,,Példabeszédek'' 1:11-12. oldalán.

Miután a tömeg szétoszlott, Jézus azt mondja Simonnak:

-- Hívd a másik kettôt is! Menjünk a tóra, kivetni a hálót!

-- Mester, belefáradt a karom a háló kivetésébe és bevonásába egész éjjel, semmiért. A halak a mélyben vannak, és ki tudja, hol.

-- Tedd meg, amit mondok, Péter! Hallgass mindig arra, aki szeret téged!

-- Megteszem, amit mondasz, tiszteletbôl szavad iránt -- és hangosan hívja a halászlegényeket, és Jakabot és Jánost is.

-- Kimegyünk halászni. A Mester kívánja. -- És miközben eltávolodnak a parttól, azt mondja Jézusnak: -- De, Mester, biztosítalak róla, hogy ez nem kedvezô óra. Ebben az órában ki tudja, hol pihennek a halak!

Jézus leül a bárka orrában, mosolyog, és hallgat.

Egy körívet tesznek a tavon, és utána kivetik a hálót. Néhány perces várakozás után a bárka furcsa lökéseket kap, noha a tó felszíne sima, mint az üveg a már magas nap alatt.

-- De ez hal, Mester! -- mondja Péter tágra nyílt szemmel.

Jézus mosolyog, és hallgat.

-- Húzd meg! Húzd meg! -- parancsolja Péter a legényeknek. De a bárka oldalra dôl, a háló irányába.

--Hé! Jakab! János! Gyorsan! Jöjjetek! Evezôkkel! Azonnal!

Azok odasietnek, és egyesült erôvel sikerül kihúzniuk a hálót anélkül, hogy zsákmányuk elmenekülne.

A bárkák megközelítik egymást: Szinte egymást érintik. Egy kosár, kettô, öt, tíz. Mind megtelik az elképesztô zsákmánnyal, és még mindig sok hal ficánkol a hálóban: ezüstösek, bronzszínûek, elevenek, s igyekeznek megmenekülni a haláltól. Nincs mit tenni: kifordítják a többit a bárka aljára. Ezt teszik, és a halak vergôdnek haláltusájukban a bárka alján. A halak súlya miatt a bárka a szokásosnál mélyebbre süllyed a vízbe.

-- A partra! Megfordulni! Rajta! A vitorlákat! Ügyeljetek a víz mélységére! Legyenek készen a csáklyák a lökések kivédésére! A súly nagyon nagy!

Addig, amíg a bárkát irányítja, Péter nem gondol a történtekre: De amint parthoz érnek, felfogja, mi történt. Megrémül:

-- Mester! Uram! Menj el tôlem! Én bûnös ember vagyok! Nem vagyok méltó arra, hogy közeledben legyek! -- és térdre esik a nedves kavicsokon.

Jézus nézi ôt, és mosolyog.

-- Kelj fel! Kövess engem! Többé nem hagylak el! Mostantól kezdve emberhalász leszel, és veled ezek a társaid. Ne féljetek többé semmitôl sem! Én hívlak titeket. Jöjjetek!

-- Azonnal, Uram! Ti vegyétek birtokba a bárkákat. Vigyetek mindent Zebedeushoz és rokonomhoz. Menjünk! Mindnyájan veled, Jézus! Áldott legyen az Örökkévaló ezért a kiválasztásért.

(2-151)

6. évközi vasárnap -- A	Mt 5,17-37

A törvény tökéletesítése

Hegyi beszéd 24-26, 29-30. 31-34.


Egy leprás meggyógyítása

6. évközi vasárnap -- B	Mk 1,40-45

Ez a leprás valóban csak emberroncsnak mondható. Korát nem lehet megállapítani, annyira tönkretette a betegség. Csontvázszerû, félmeztelen, teste olyan, mint egy múmiáé, keze, lába eltorzult, hiányos, úgyhogy nem is emberi kéznek vagy lábnak tûnik. Keze olyan, mintha valamilyen szárnyas szörnyeteg végtagja lenne, lábai az ökör patájához hasonlóképpen végzôdnek.

És a feje!... Olyan, mint egy temetetlen halotté, akit a szél és a nap múmiává változtatott. Néhány hajtincs maradt sárga, kiszáradt fejbôrén. Szeme beesett, szájszéle és orra darabokra van tördelve, kilátszik már foghúsa és porca, füleinek már csak maradványai vannak meg, sárga bôrén kiállnak csontjai. Testét bûzös sebhelyek borítják.

Olyan, mintha maga a halál járna a földön, de kasza helyett egy bütykös faág van a kezében, amit botként használ a járáshoz.

Egy barlang küszöbén áll, amirôl nem lehet megállapítani, hogy eredetileg sírhely volt-e, vagy a favágók menedékhelye, vagy valami ház romja. Az út felé néz, amelyre még teljes erejébôl süt a nap. Senki se jár az úton. Délre, kb. egy kilométer távolságra egy város elsô házai látszanak.

A leprás figyel, és felsóhajt. Utána egy darabokra tört kancsó maradványát megtölti a vízérnél. Iszik. Eltûnik egy vadrózsabokrokból álló cserjés mögött barlangja mellett, lehajol, kiszakítja a földbôl a vadgyökereket. Visszatér a vízérhez, megtisztítja nagyjából a gyökereket a portól, és lassan enni kezdi, nehézkesen emelve szájához ronccsá vált kezével. A gyökér kemény lehet, mint egy bot. Nagy nehezen rágja, és sok részét kiköpi, mert képtelen lenyelni, pedig vizet is iszik közben, hogy segítse.

-- Hol vagy Ábel? -- kiáltja valaki.

A leprás összerázkódik, ajkán megjelenik valami, ami talán mosoly akar lenni. De annyira el vannak torzulva ajkai, hogy csak a mosoly árnyának mondható. Furcsa, éles hangon válaszol:

-- Itt vagyok! Nem hittem már, hogy eljössz! Azt gondoltam, hogy megbetegedtél. Szomorú voltam... Ha te is elmaradsz, mi marad a szegény Ábelnek? -- Míg ezt mondja, az út felé megy, addig, ameddig a Törvény megengedi. Megáll.

Az úton jön egy férfi, szinte rohanva, oly gyorsan halad.

-- De igazán te vagy az, Sámuel? Ó, ha nem te vagy az, akit várok, bárki vagy is, ne árts nekem!

-- Én vagyok, Ábel, én magam. És egészségesen. Nézd, hogy futok. Tudom, hogy késôn jövök. És fájt ez nekem, miattad. De amikor megtudod... ó, boldog leszel! És nemcsak a szokásos kenyérdarabokat hozom neked. Hanem egy teljes friss és jó cipót, ami egészen a tiéd, és van jó halam és egy sajtom is. Minden a tiéd! Azt akarom, hogy ünnepelj, szegény barátom, s felkészülj a még nagyobb ünnepre!

-- De hogy vagy ilyen gazdag? Nem értem...

-- Megmondom neked.

-- És egészséges. Mintha nem is te lennél!.

-- Hallgass hát meg! Tudtam, hogy Kafarnaumban van az a Rabbi, aki szent, és elmentem...

-- Állj meg, állj meg! Fertôzô vagyok!

-- Ó, nem számít! Többé semmitôl sem félek. -- A férfi, aki nem más, mint a szegény meggémberedett ember, akit Jézus meggyógyított, (lásd 4:147. old.) és akinek alamizsnát adott, már csak néhány lépésnyire van a leprástól. Menetközben beszél, és boldogan nevet.

De a leprás ismét azt mondja:

-- Állj meg, Isten nevében! Ha meglát téged valaki...

-- Megállok. Idenézz! Ideteszem az ennivalót. Egyél, miközben beszélek. -- Leteszi a kis batyut egy sziklára, és felnyitja.

Utána visszamegy néhány lépésre, miközben a leprás odamegy a szokatlan ételhez.

-- Ó, mily régen nem ettem így! Milyen jó! Képzeld el, azt gondoltam, hogy üres gyomorral megyek aludni! Egy irgalmas lélek sem járt erre ma... Te sem... Gyökereket rágtam...

-- Szegény Ábel! Gondoltam. De azt mondtam: ,,Rendben van. Most szomorú. De utána boldog lesz!''

-- Boldog, igen, e miatt a jó étel miatt. De utána...

-- Nem! Végleg boldog leszel!

A leprás fejét rázza.

-- Idehallgass, Ábel! Ha tudsz hinni, boldog leszel.

-- De kiben higgyek?

-- A Rabbiban. A Rabbiban, aki meggyógyított engem.

-- De én leprás vagyok, és az utolsó fokon! Hogyan gyógyíthatna meg engem?

-- Ó, képes rá. Ô Szent!

-- Igen, Elízeus is meggyógyította a leprás Námánt... tudom... De én... Én nem tudok elmenni a Jordánhoz.

-- Neked nem lesz szükséged vízre meggyógyulásodhoz. Idefigyelj! Ez a Rabbi a Messiás. Érted? A Messiás! Isten Fia. És meggyógyít mindenkit, akinek van hite. Azt mondja: ,,Akarom'' és az ördögök elmenekülnek, a végtagok kiegyenesednek, és a vak szemek látnak.

-- Ó, hogy lenne-e hitem! De hogyan láthatom a Messiást?

-- Nos, ezért jöttem. Ô ott van, abban a városban. Tudom, hol van ezen az estén. Ha akarod... Azt mondtam: ,,Megmondom Ábelnek, és ha Ábel érzi, hogy van hite, a Messiáshoz vezetem ôt.''

-- Bolond vagy, Sámuel? Ha én a házhoz közelítek, megköveznek!

-- Nem a házban. Hamarosan beesteledik. Elvezetlek téged egészen addig az erdôig, és utána megyek és elhívom a Mestert. Hozzád vezetem...

-- Menj, menj azonnal! Magamtól is elmegyek addig a pontig. Az árokban fogok menni, a sövények között, de te menj, menj!... Ó, menj, jó barátom! Ha tudnád, mit jelent ez a betegség! És mit jelent a gyógyulás reménye!...

A leprás nem törôdik többé az étellel. Sír és karjait mozgatva könyörög barátjához.

-- Megyek, és te jöjj! -- Az elôbb még gémberedett futva megy el.

Ábel nagy nehezen leszáll az árokba, amely az út mentén halad, és száraz alja tele van bokrokkal. Közepén csak kis vízér csörgedezik. Az est leszáll, miközben a szerencsétlen csúszik a sûrû bokrok között, mindig figyelve, hogy nem hallja-e valaki lépteinek zaját. Kétszer lelapul a földre. Elôször egy lovas megy arra az úton, késôbb három ember, szénát szállítva a város felé. Utána folytatja útját.

De Jézus, Sámuellel ôelôtte érkezik a kiserdôhöz.

-- Hamarosan itt lesz. Lassan megy, sebei miatt. Légy türelemmel!

-- Nem sietek.

-- Meggyógyítod?

-- Van hite?

-- Ó,... majd meghalt az éhségtôl, látta azt az ételt, amelyet évek óta nem látott, mégis ott hagyott mindent néhány harapás után, hogy idesiessen.

-- Hogyan ismerted meg ôt?

-- Tudod... koldulásból éltem szerencsétlenségem után, és bejártam az utakat, egyik helyrôl a másikra menve. Minden hetedik napon erre jártam, és megismertem ezt a szerencsétlent. Egy napon az éhség arra kényszerítette, hogy eljöjjön egészen a városba vezetô útig, keresve valamit. Úgy kutatott a szemétben, mint egy kutya. Volt zsákomban egy darab száraz kenyér, amit jó emberektôl kaptam, és megfeleztem vele. Attól kezdve barátok vagyunk, és minden héten ellátom. Azzal, amim van... Ha sok van, sokat adok, ha kevés, keveset. Megteszem, amit tudok, mintha testvérem lenne. És attól az estétôl kezdve, amikor meggyógyítottál engem, áldott légy érte, gondoltam rá... és rád.

-- Jó vagy, Sámuel; ezért látogatott meg a kegyelem. Aki szeret, mindent kiérdemel Istentôl. De íme, ott van valami az ágak között...

-- Te vagy, Ábel?

-- Én vagyok.

-- Jöjj! A Mester itt vár téged a diófa alatt.

A leprás kijön az árokból, átmegy a réten. Jézus, háttal egy nagy diófához támaszkodva várja ôt.

-- Mester, Messiás, Szent, könyörülj rajtam! -- és Jézus lábai elé veti magát a fûbe. Arcával még a föld felé fordulva mondja: -- Ó, Uram! Ha te akarod, megtisztíthatsz engem! -- és utána fel mer térdelni, és kitárja csontvázszerû karjait, felemeli csontos, tönkrement arcát... Könnyek csorognak beteg szemébôl kicserepesedett ajkára.

Jézus nagy szánalommal néz rá. Nézi ezt az árnyék-embert, akit a rettenetes betegség felfalt, és akit csak egy igazán szeretetteljes ember képes közelrôl elviselni, annyira visszataszító és bûzös. Mégis, íme Jézus kinyújtja szép, egészséges jobb kezét, hogy megsimogassa a szegényt.

Az anélkül, hogy felállna, hátraveti magát, és azt kiáltja:

-- Ne érints meg! Gondolj magadra!

De Jézus egy lépést tesz feléje. Ünnepélyesen, jóságosan, kedvesen egy ujját a leprától elroncsolt fejre helyezi, és halk, szeretetteljes, de teljes hatalommal parancsoló hangon azt mondja:

-- Akarom! Tisztulj meg! -- Néhány percig fején tartja kezét. -- Állj fel! Menj a paphoz! Teljesítsd, amit a Törvény elôír! És ne mondd el, amit veled tettem! De légy jó! Többé ne vétkezzél! Megáldalak!

-- Ó, Uram! Ábel! De te egészen egészséges vagy! -- Sámuel, aki látja barátjának átváltozását, felkiált örömében.

-- Igen. Egészséges. Megérdemelte, hite miatt. Isten veled! Béke veled!

-- Mester! Mester! Mester! Én nem hagylak el téged! Nem tudlak elhagyni!

-- Tedd meg, amit a Törvény akar! Utána még látjuk majd egymást. Másodszor is megáldalak!

Jézus elmegy, intve Sámuelnek, hogy maradjon. És a két barát sír az örömtôl, miközben a holdfénynél visszatérnek a barlanghoz, hogy utoljára tartózkodjanak abban a szerencsétlen odúban.

(2-139)

6. évközi vasárnap -- C	Lk 6,17.20-26

Négy boldogság -- négy jaj

Hegyi beszéd 11-23 hozza a Nyolc boldogságot, de nem említi a négy jajt.

7. évközi vasárnap -- A	Mt 5,38-48

Szeresd ellenségedet!

Hegyi beszéd 27-29.


Az inaszakadt

7. évközi vasárnap -- B	Mk 2,1-12

Jézus távol van Kafarnaumtól, de a betegek odamennek, várva rá, hogy meggyógyítsa ôket. Amikor Jézus megérkezik, a kisgyermekek körülveszik, és Ô megsimogatja ôket. Jézus kijelenti, hogy Péter anyósának házában fog beszélni. A gyermekek hamarosan szétviszik a hírt a városban. Ôk is odagyûlnek Jézus köré, és kérik, beszéljen hozzájuk. Jézus megteszi, és példaképül állítja ôket hallgatóságának. Közben megérkeznek a betegek is, és a küszöbnél várakoznak rá. Van a betegek között egy inaszakadt, akit a tömeg miatt nem tudnak Jézus közelébe vinni. Jézus azt ajánlja nekik, bocsássák le ôt a tetôn keresztül eléje.

-- Jól mondod. Azonnal megtesszük -- mondja Péter.

Nyílást készítenek a tetôn, és kötéllel lebocsátják a hordágyon fekvô beteget. Éppen Jézus elôtt ér le. A nép még inkább odatolul, hogy lássa.

-- Nagy a te hited, és azoké, akik hoztak téged!

-- Ó, Uram! Hogyne lenne hitünk benned!

-- Rendben van, mondom neked: fiam (a beteg nagyon fiatal), bocsánatot nyertél minden bûnödre.

A fiatalember sírva nézi ôt... A farizeusok és írástudók suttognak egymás között, orrukkal fintorogva, homlokukkal és szájukkal kifejezve megvetésüket.

-- Miért morogtok szívetekben még jobban, mint ajkatokkal? Szerintetek mi könnyebb, azt mondani az inaszakadtnak: ,,Meg vannak bocsátva bûneid'', vagy: ,,Kelj fel, vedd ágyadat, és járj''? Ti azt gondoljátok, hogy csak Isten bocsáthatja meg a bûnöket. De nem tudtok válaszolni arra, hogy mi nagyobb dolog, mert ez, miután egészen elvesztette testét, sokat költött anélkül, hogy meggyógyíthatták volna. Csak Isten képes meggyógyítani ôt. Most, hogy megtudjátok, én mindent meg tudok tenni, s hogy megtudjátok, hogy az Emberfiának hatalma van a test és a lélek fölött a földön és az égben, azt mondom neki: ,,Kelj fel! Vedd ágyadat, és járj! Menj haza otthonodba, és légy szent!''

A fiatalember összerázkódik, felkiált, feláll. Jézus lába elé veti magát, megcsókolja és megsimogatja, sír és nevet, és vele együtt szülei és a tömeg, amely utána szétválik, hogy mintegy diadalmasan kimehessen, és ünnepelve követi. A tömeg, nem az öt gyûlölködô, akik dölyfösen és keményen mennek el, mintha karót nyeltek volna.

(2-148)

7. évközi vasárnap -- C	Lk 6,27-38

Legyetek irgalmasok!

Hegyi beszéd 27-29.

8. évközi vasárnap -- A	Mt 6,24-34

Ne aggódjatok!

Hegyi beszéd 49.45-46.

8. évközi vasárnap -- B	Mk 2,18-22

Új ruha -- új bor

Példabeszédek -- 1:28-29.

8. évközi vasárnap -- C	Lk 6,39-45

Vak vezetôk...

Példabeszédek -- 4:164; Hegyi beszéd 55. Példabeszédek -- 4:132. Hegyi beszéd 27.

9. évközi vasárnap -- A	Mt 7,21-27

Sziklára épült ház

Hegyi beszéd 56.


Jézus ura a szombatnak

9. évközi vasárnap -- B	Mk 2,23-3,6

(Az evangélium két, idôben távol esô eseményt köt össze közös tárgyuk miatt.)

Jézus a tengerparton levô Ascalona felé megy apostolaival a filiszteusi síkságon. Egy háznál megállnak, és kenyeret kérnek, de durván elutasítják ôket. Az éhes és fáradt tanítványok dühöngenek:

-- Filiszteus fajzat! Viperák! Mindig ilyenek! Abból a nemzetségbôl származnak, és mérges gyümölcsöt teremnek! Kapjátok vissza, amit adtok!

-- De miért vagytok szeretetlenek? Nem vagyunk többé a megtorlás idejében. Jöjjetek, menjünk tovább! Még nincs éjjel, és nem haldokoltok az éhségtôl. Hozzatok egy kis áldozatot azért, hogy ezek a lelkek eljussanak arra, hogy engem éhezzenek -- buzdítja ôket Jézus.

De a tanítványok, bizonyára inkább azért, hogy bosszantsák a filiszteusokat, mint elviselhetetlen éhség miatt, bemennek a búzaföld közepébe, és kezdik gyûjteni a kalászokat, kimorzsolják tenyerükkel, és megeszik.

-- Jók, Mester! -- kiáltja Péter. -- Nem veszel belôle? És kétszeresen jó ízük van... Megenném az egész vetést!

-- Igazad van! Így megbánnák, hogy nem adtak nekünk kenyeret -- mondják többen, és ôk is bemennek a vetésbe, és jóízûen eszik. Jézus megy tovább a poros úton. Öt-hat méterre mögötte van a Zelóta Bertalannal, de ôk egymással beszélgetnek.

Egy útkeresztezôdésnél mérges farizeusok csoportja jön, bizonyára a szombati szertartásról térve vissza. Jézus látja ôket, mosolyogva és szelíden néz rájuk, és üdvözli ôket:

-- Béke veletek!

Az üdvözlés viszonzása helyett az egyik farizeus szemtelenül megkérdezi:

-- Ki vagy te?

-- Jézus Názáretbôl.

-- Látjátok, hogy ô az? -- mondja a többieknek. -- Közben Bertalan és a Zelóta a Mester mellé ér, míg a többiek a vetésben járva az út felé tartanak. Még rágcsálnak, és kezük is tele van búzaszemekkel.

A farizeus, aki elôször beszélt, Jézushoz fordul, aki megállt, várva a folytatást:

-- Ah! Szóval te vagy a híres názáreti Jézus? Hogy jutottál el egészen idáig?

-- Azért jöttem ide, mert itt is vannak megmentésre váró lelkek.

-- Erre a célra mi elégségesek vagyunk. Mi meg tudjuk menteni a mieinket és azokat, akik tôlünk függenek.

-- Ha így van, jól teszitek. De engem azért küldtek, hogy hirdessem a jó hírt és üdvözítsek.

-- Küldtek! Küldtek! És mi bizonyítja ezt? Cselekedeteid bizonyára nem!

-- Miért mondod ezt? Te nem törôdsz az Élettel?

-- Ugyan már! Te vagy az, aki a halálban részesíted azokat, akik nem imádnak téged. Meg akarod ölni az összes papokat, farizeusokat, írástudókat és sok mást, mert ôk nem imádnak téged, és sose fognak imádni. Soha, érted? Mi, Izrael választottjai sose fogunk téged imádni. És nem is szeretünk.

-- Nem kényszerítelek titeket, hogy szeressetek engem, és azt mondom nektek: ,,Imádjátok Istent'', mert...

-- Azaz téged, mert te Isten vagy, nemde? De mi nem vagyunk piszkos galileaiak, sem ostoba júdeaiak, akik követnek téged, megfeledkezve rabbijainkról...

-- Ne nyugtalankodj, ember. Én nem kérek semmit. Teljesítem küldetésemet, tanítom Isten szeretetét, és visszatérek, hogy elismételjem a tízparancsot, mert nagyon elfelejtették, és még inkább, rosszul alkalmazzák. Én az Életet akarom adni. Az örök életet. Én nem kívánom senkinek testi halálát, s még kevésbé lelki halálát. Az Élet, amely felôl kérdeztelek, ha nem akarsz elveszni, a te lelked élete, mert én szeretem lelkedet akkor is, ha az nem szeret engem. És fájdalommal látom, hogy te megölöd azt azáltal, hogy megbántod az Urat, megvetve az Ô Messiását.

A farizeust mintha görcsök rángatnák, kibontja ruháját, letépi a bojtokat, leveszi sapkáját, felborzolja haját, és kiáltozza:

-- Halljátok! Halljátok! Nekem, Jonatánnak, Uziel fiának, aki egyenesen az Igaz Simontól származik, nekem mondja ez ezt! Én bántom meg az Urat! Nem tudom, mi tart vissza engem attól, hogy elátkozzalak, de...

-- A félelem tart vissza. De csak tedd meg! Nem leszel porrá égetve miatta. Annak idején majd azzá leszel, és akkor segítségül hívsz engem. De akkor köztem és közted egy piros patak lesz: az én Vérem.

-- Rendben van. De addig is, te, aki szentnek mondod magadat, miért engeded meg ezeket a dolgokat? Mesternek mondod magadat. Miért nem oktatod ki apostolaidat mindenki más elôtt? Nézz oda, magad mögé!... Még kezükben van bûnük eszköze! Látod? Kalászokat szedtek, és szombat van. Olyan kalászokat szedtek, amik nem az övéké. Megsértették a szombatot és loptak.

-- Éhesek voltak. Tegnap este kenyeret és szállást kértünk a városban, ahová érkeztünk. Kidobtak minket. Csak egy öregasszony adta oda kenyerét és egy marék olajbogyóját. Isten fizesse meg neki százszorosan, mert odaadta mindenét, amije volt, s csak egy áldást kért érte. Gyalogoltunk egy mérföldet, és utána pihentünk, amint a törvény elôírja, s vizet ittunk a patakból. Utána beesteledett, s mi elmentünk ahhoz a házhoz ott... Elutasítottak minket. Látod, hogy bennünk megvolt a jó akarat, hogy engedelmeskedjünk a Törvénynek.

-- De nem tettétek. Szombaton nem szabad kézi munkát végezni, és sose szabat elvenni azt, ami a másé. Én és barátaim megütköztünk ezen.

-- Én azonban nem. Sosem olvastátok, hogy Dávid Nobéban miként vette el az oltárra kitett kenyeret, hogy egyen belôle ô és társai? A szent kenyerek Istenéi voltak, az Ô házában, örök rendelkezéssel fenntartva a papoknak. Írva van: ,,Áronhoz és fiaihoz tartoznak, akik a szent helyen megeszik azt, mert a legszentebb dolgok.'' (Lev 24,5-9) Mégis Dávid elvette azokat maga és társai számára, mert éheztek. Nos, ha a szent király belépett Isten házába és evett szombaton az oltárra tett kenyérbôl, ô, akinek nem volt szabad ennie abból, és mégsem számított ez neki bûnnek, mert Isten elôtt ez után is kedves volt, akkor hogyan mondhatod te, hogy mi bûnösök vagyunk, ha Isten földjén az Ô akaratából növekedett és megérett kalászokból veszünk, amelyek még a madaraké is, és te megtagadod azt táplálékként az emberek számára, akik Isten fiai?

-- Ôk elkérték azokat a kenyereket, s nem vették el kérés nélkül. Ez megváltoztatja a helyzetet. És nem igaz, hogy Isten nem tudta be ezt bûnül Dávidnak. Keményen megbüntette ôt!

-- De nem ezért. Bujaságáért, a népszámlálásért, nem pedig...

-- Ó, elég! Nem szabad, és nem szabad! Nincs jogotok ezt tenni, és ne tegyétek! Menjetek el! Mi nem akarunk titeket a földünkön látni! Nincs szükségünk rátok! Nem tudjuk, mit csináljunk veletek.

-- Elmegyünk.

-- És mindörökre, ne felejtsd el! Jonatás, Uziel fia sose lásson ismét titeket! El!

-- Igen. El. Mégis találkozunk még. És akkor Jonatás lesz az, aki látni akar engem, hogy megismételje az elítélést, és mindörökké megszabadítsa a világot tôlem. De akkor az ég mondja majd neked: ,,Nem szabad azt tenned'', és ez a ,,nem szabad neked'' trombitaszóként fog harsogni szívedben, egész életedben, és azon túl is. Amint a szombati napokon a Templom papjai megszegik a szombati nyugalmat, és nem vétkeznek, így mi is, az Úr szolgái, elnyerhetjük, ha az ember megtagadja tôlünk a szeretetet, Isten szeretetét a Legszentebb Atya segítségét anélkül, hogy ezzel bûnt követnénk el. Az van itt, aki sokkal nagyobb a Templomnál, és elveheti azt, amit akar, amennyiben teremtett dolgokról van szó, mert Isten mindent alávetett Igéjének. És én veszem el és adományozom. Így az Atya kalászait, amelyet a föld végtelenül nagy asztalára helyezett, mint az Ige, elveszem és odaajándékozom. A jóknak éppúgy, mint a gonoszoknak. Mert én az Irgalmasság vagyok. De ti nem tudjátok, mi az Irgalmasság. Ha tudnátok, mit akar jelenteni az, hogy én az Irgalmasság vagyok, felfognátok azt is, hogy én nem akarok mást, csak ezt. Ha ti tudnátok, mi az Irgalmasság, nem ítélnétek el az ártatlanokat. De ti nem tudjátok. Ti azt sem tudjátok, hogy én nem ítéllek el titeket, ti nem tudjátok, hogy én megbocsátok nektek, hogy a bocsánatot kérem számotokra az Atyától. Mert én irgalmasságot akarok, nem büntetést. De ti nem tudjátok. Nem akarjátok tudni. És ez sokkal nagyobb bûn annál, amivel engem vádoltok, annál, amivel ezeket az ártatlanokat vádoljátok. Továbbá tudjátok meg, hogy a szombat az emberért van, nem pedig az ember a szombatért, és hogy az Emberfia ura a szombatnak is. Isten veletek...

Tanítványaihoz fordul:

-- Jöjjetek! Keressünk ágyat a fövényen, amely már közel van. Mindig társaink lesznek a csillagok, és azok felüdítenek minket a harmattal. Isten gondoskodik majd rólunk. Ô, aki a mannát küldte Izraelnek, minket, akik szegények és hûségesek vagyunk hozzá, szintén táplálni fog. -- És Jézus faképnél hagyja a gyûlölködô csoportot, és elmegy övéivel, miközben az este leszáll elsô lila színû árnyaival...

Találnak végül egy indiai fügékbôl álló sövényt, amelynek felsô ágain már érni kezdenek a fügék. Minden jó annak, aki éhes. Leszedik az érettebbeket, és tovább mennek a tengerparti homokfövények felé. Messzirôl már hallatszik a tenger morajlása.

-- Itt pihenünk le. A fövény puha és meleg. Holnap bemegyünk Ascalonába -- mondja Jézus, és mindnyájan lefekszenek, fáradtan egy homokbuckára.

(3-537)

Jézus belép a kafarnaumi zsinagógába, amely lassan megtelik hívôkkel, mert szombat van. Csodálkozva néznek Jézusra, mert nem tudták, hogy már visszaérkezett a városba.

-- Betszaidából jöttünk bárkával, hogy ne tegyünk egy lépést sem azon kívül, ami elô van írva, barátom -- mondja Péter Uriásnak, a farizeusnak, aki megsértôdik, amikor hallja, hogy egy halász barátjának szólítja ôt, és méltatlankodva megy az elsô sorba, hogy csatlakozzék övéihez.

-- Ne bosszantsd ôket, Simon! -- figyelmezteti András.

-- Bosszantani? Kérdezett, és feleltem neki, mondva, hogy elkerültük a gyaloglást a szombatra való tekintettel.

-- Azt mondják majd, hogy fáradoztunk a bárkával...

-- Végül azzal fejezik majd be, hogy lélegzetet sem vehetünk, mert az is fárasztó! Ostoba! A bárka fáradozik és a szél és a hullámok, nem mi, amikor bárkával megyünk.

András elfogadja a letorkolást, és hallgat.

Az imák után eljön a Szentírás olvasásának és magyarázatának ideje. A zsinagógafônök megkéri Jézust, hogy tegye meg, de Ô a farizeusok felé int, mondván: Csinálják ôk. Ôk azonban nem akarják, s így neki kell beszélnie.

Jézus felolvas egy szakaszt Sámuel elsô könyvébôl (23,19-28), amely elbeszéli, hogy Szif lakói miként árulták el Dávidot, jelezve Saulnak, (aki üldözte ôt), hogy hol van. Visszaadja a könyvtekercset, és beszélni kezd.

-- Mindig gonosz dolog, ha valaki megszegi a szeretet, a vendéglátás, a becsületesség parancsát. De az ember nem habozik megtenni azt a legnagyobb közömbösséggel. Itt ennek a bûnnek kétszeres esetével találkozunk, és látjuk, miként büntette meg Isten.

A Szif-beliek viselkedése alattomos. Saulé nem kevésbé. Az elsôk hitványul az erôsebb kegyeit keresik, hogy hasznot húzzanak belôle. A másik bûnös szándékkal meg akarja ölni az Úr felkentjét. Az önzés egyesítette ôket. És a méltatlan ajánlatra Izrael hamis és bûnös királya úgy mert válaszolni, hogy az Urat említette benne: ,,Áldjon meg érte benneteket az Úr!''

Isten igazságosságának kigúnyolása ez! Szokássá vált kigúnyolása! Gonoszságában az ember túl gyakran hivatkozik az Úr Nevére, jutalmára, jótállására és áldására. Írva van: ,,Isten Nevét hiába ne vegyed!'' És van-e hiábavalóbb, sôt: gonoszabb annál, amikor Isten nevében követnek el egy gaztettet a felebarát ellen? Mégis ez a bûn gyakoribb minden egyébnél. Közömbösen teszik azok is, akik mindig az elsôk az Úr gyülekezetében, a szertartásoknál és a tanításnál. Ne felejtsétek el, hogy bûnös dolog minden kutatás, feljegyzés, elôkészület, ami arra irányul, hogy ártson a felebarátnak. És az is bûn, hogy másokat vesznek rá a kutatásra, feljegyzésre és elôkészületre, hogy ártsanak a felebarátnak. És az is, hogy másokat lefizetéssel kísértenek a bûnre, vagy megtorlással fenyegetnek, ha erre nem hajlandók.

Én figyelmeztetlek arra titeket, hogy mi bûnös. Figyelmeztetlek, hogy mi önzés, és hogy gyûlöletes az ilyen viselkedés. És ti tudjátok, hogy a gyûlölet és az önzés a szeretet ellensége. Figyelmeztetlek titeket erre, mert aggódom lelketekért. Mert szeretlek titeket. Mert nem akarom, hogy bûnt kövessetek el. Mert nem akarom, hogy Isten megbüntessen titeket, mint ahogy megbüntette Sault, akinek országába betörtek a filiszteusok, miközben üldözte Dávidot, hogy elfogja és megölje. Igazán mondom nektek, mindig ez történik azzal, aki árt felebarátjának. Gyôzelme addig tart, ameddig a rét füve. Gyorsan kinô, de gyorsan elszárad, és a közömbös járókelôk lába tapossa. Míg a jó viselkedés, a becsületes élet látszólag lassan nô ki és erôsödik meg. De ha szokássá válik, hatalmas fa lesz belôle, terebélyes lombbal, amit még a vihar sem tud kitépni, és a kánikula nem éget el. Valóban; aki hûséges a Törvényhez, de igazán hûséges, az hatalmas fává válik, amelyet nem hajtanak meg a szenvedélyek, se a Sátán tüze nem éget el.

Befejeztem. Ha valaki többet akar mondani, tegye meg!

-- Kérdezünk téged, hogy hozzánk, farizeusokhoz beszéltél-e?

-- Talán farizeusokkal van tele ez a zsinagóga? Ti négyen vagytok itt, a tömeg pedig százszámra. A beszéd mindenkihez szólt.

-- A célzás azonban világos volt.

-- Igazán sose fordult elô, hogy valaki önmaga vádolja magát pusztán azért, mert egy hasonlat gyanút kelt benne. És ti ezt teszitek. De miért vádoljátok magatokat, ha én nem vádollak titeket? Talán tudjátok, hogy úgy tettetek, amint én mondtam? Én nem tudom. De ha így van, térjetek meg! Mert az ember gyenge, és vétkezhet. De Isten megbocsát neki, ha felébred benne az ôszinte bûnbánat, és nem akar többé vétkezni. De biztos, hogy nem bocsát meg neki, ha kitart a gonoszságban, s ezzel kétszeresen vétkezik.

-- Mi nem követtük el ezt a bûnt.

-- Akkor ne emésszétek magatokat szavaim miatt!

Az esetnek vége. A zsinagógát betölti a himnuszok éneklése. Utána úgy látszik, szétoszlik a gyûlés minden további eset nélkül. De a farizeus Joákim felfedez a tömegben egy férfit, és integet neki, hogy jöjjön az elsô sorba. A férfi ötvenen túl lehet, és fél karja elsorvadt, keze is sokkal kisebb, mint a másik, mert a sorvadás tönkretette az izmokat.

Jézus látja ôt. És látja az egész fondorkodást, hogy észrevetessék vele. Arcán látszik a részvét, mozdulatán pedig a nemtetszés. De nem tér ki a támadás elôl. Sôt, határozottan szembenéz a helyzettel.

-- Jöjj ide, a középre! -- parancsolja az embernek.

És amikor az eléje ér, a farizeusok felé fordul:

-- Miért kísértetek engem? Nemde épp most beszéltem a csalárdság és a gyûlölet ellen? És ti nem azt mondtátok: ,,Mi nem vagyunk bûnösök ebben?'' Nem válaszoltok? Válaszoljatok legalább erre: Szabad-e jót vagy rosszat tenni szombaton? Szabad-e életet menteni, vagy elvenni? Nem válaszoltok? Válaszolok én helyettetek, az egész nép színe elôtt, amely helyesebben ítél, mint ti, mert egyszerû, és nincs benne sem gyûlölet, sem kevélység. Semmiféle munkát sem szabad végezni szombaton. De ahogy szabad így imádkozni, úgy szabad jót tenni, mert a jótett nagyszerûbb ima, mint a himnuszok és a zsoltárok éneklése, amit tettünk. Ugyanakkor sem szombaton, sem más napon nem szabad gonoszat tenni. És ti ezt tettétek, fondorkodva, hogy itt legyen ez a férfi, aki nem is Kafarnaumból való, és akit két napja idehívtatok, tudva, hogy én Betszaidában voltam, és elôre látva, hogy városomba jövök. És azért tettétek azt, hogy vádolhassatok engem. És ezzel elkövettétek a bûnt, megölve lelketeket, ahelyett, hogy megmentettétek volna. De amennyire rajtam áll, én megbocsátok nektek, és nem okozok csalódást ennek az embernek, aki hisz, és akit ti azzal biztattatok, hogy meg fogom gyógyítani, jóllehet ti csapdát akartatok készíteni nekem. Ô nem bûnös, mert nem volt más szándéka azzal, hogy idejött, csak a gyógyulást kereste. És elnyeri. Ember: nyújtsd ki kezedet, és menj békében!

A férfi engedelmeskedik, és keze épp oly egészséges, mint a másik. Használja is azonnal, és megragadja Jézus köpenyének egy szárnyát, hogy megcsókolja, és azt mondja:

-- Te tudod, hogy én nem ismertem ezeknek igazi szándékát. Ha ismertem volna, nem jöttem volna el, inkább maradt volna a kezem elsorvadva, mintsem hogy ellened szolgáljon. Mert én nem akartam rosszat.

-- Menj békében, ember! Én ismerem az igazságot, és neked csak jót akarok.

A tömeg kimegy, megjegyzéseket téve, és Jézus követi a tizenegy apostollal.

(4-884)


A kafarnaumi százados

9. évközi vasárnap -- C	Lk 7,1-10

Jézus a vidékrôl visszatérve belép Kafarnaumba. János kivételével vele vannak az apostolok. A nép üdvözli Ôt, egyesek a gyermekek egyszerûségével, mások az asszonyok félénkségével, vagy a csodában részesültek lelkesedésével, vagy kíváncsian, vagy gúnyosan.

Jézus ennek megfelelôen válaszol nekik: megsimogatja a kicsinyeket, megáldja az asszonyokat, rámosolyog a csodában részesültekre, mély tiszteletet tanúsít a többiek iránt. A város századosa is a tömegben van. Az ô üdvözlete:

-- Üdvözlégy, Mester! -- amire Jézus válaszolja:

-- Isten jöjjön el hozzád!

A római folytatja, miközben kíváncsiak veszik körül ôket:

-- Már több napja várakoztam rád. Te nem ismersz fel engem, de ott voltam hallgatóid között a hegyen. Polgárként öltözve. Nem kérdezed, miért mentem oda?

--Nem kérdezem. Mit kívánsz tôlem?

-- Parancsom van arra, hogy kövessem azokat, akik gyûléseket tartanak, mert Rómának többször meg kellett bánnia, hogy megengedte a látszólag becsületes gyûléseket. De, látva és hallva, azt gondoltam, hogy te olyan vagy, mint... mint egy... Van egy beteg szolgám, Uram. Házamban fekszik, ágyán, megbénulva egy csontbetegség következtében, és rettenetesen szenved. A mi orvosaink nem tudják meggyógyítani. A tieiteket elhívtam, mert vannak olyan betegségek, amelyek ennek a vidéknek romlott levegôjébôl származnak, és ti meg tudjátok gyógyítani azokat a mocsaras vidékeken növô növényekkel, de ôk nem voltak hajlandók eljönni. Szenvedek emiatt, mert hûséges szolgámról van szó.

-- Megyek, és meggyógyítom!

-- Nem, Uram. Nem kérem, hogy ily sokat tégy. Pogány vagyok, tisztátalan számotokra. Ha a zsidó orvosok félnek beszennyezni lábukat házam porával, még inkább szennyes az számodra, aki isteni vagy. Én nem vagyok méltó, hogy te hajlékomba jöjj. De ha te innen egy, szót szólsz, szolgám meggyógyul, mert te parancsolsz mindennek, ami van. Ha én, aki sok tekintélynek alárendelt ember vagyok, elsôsorban a császárénak, akinek meg kell tennem, amit nekem parancsol, én az én részemrôl parancsolhatok a katonáknak, akik alám vannak rendelve, és azt mondom az egyiknek: ,,Menj!'', a másiknak: ,,Jöjj!'' és szolgámnak ,,Tedd ezt!'', az egyik oda megy, ahová parancsolom, a másik jön, mert hívom, a harmadik megteszi, amit mondok, akkor neked, aki az vagy, aki vagy, azonnal engedelmeskedni fog a betegség, és elmegy belôle.

-- A betegség nem egy ember -- veti ellen Jézus.

-- De te sem vagy egy közönséges ember, hanem Az Ember vagy! Parancsolhatsz azért az elemeknek és a láznak is, mert azok is alá vannak vetve hatalmadnak.

Kafarnaum vezetôi félrevonják Jézust, és azt mondják neki:

-- Ô római, de hallgasd meg, mert nagyon jó ember, aki tiszteletben tart és segít minket. Gondold csak el, ô építtette zsinagógánkat, és tiszteletben tartatja azt katonáival, hogy ne gúnyoljanak minket a szombatokon. Tedd meg azért neki ezt a kegyet városod iránti szeretetbôl, hogy ne ábránduljon ki, és ne haragudjon, és szeretete ne váljék gyûlöletté irántunk.

Jézus meghallgatja ezt is, azt is, és mosolyogva a századoshoz fordul, és azt mondja neki:

-- Menj elôre, mert jövök.

De a százados azt mondja:

-- Nem, Uram, mondtam, nagy megtiszteltetés lenne, ha belépnél hajlékomba, de nem érdemlek ennyit. Csak egy szót szólj, és szolgám meggyógyul.

-- Ám legyen. Menj bizalommal! Ebben a pillanatban a láz elhagyja ôt, és az élet visszatér tagjaiba. Tedd, hogy a te lelked is eljöjjön az Élethez. Menj!

A százados katonásan tiszteleg, és utána meghajol, és elmegy.

Jézus nézi, amint megy, és utána a jelenlevôkhöz fordulva azt mondja:

-- Igazán mondom nektek, hogy nem találtam ekkora hitet Izraelben. Ó, mennyire igaz! ,,A nép, amely a sötétben járt nagy fényt lát. Azok fölött, akik a halál országának sötétségében laktak a Világosság felkelt'', és ,,A Messiás felemeli zászlaját a nemzetek fölé, és egyesíti ôket''. Ó, Országom! Valóban hozzád áramlanak megszámlálhatatlan számban! Számosabbak lesznek, mint Mádian és Efa összes tevéi, és Sába arany és tömjén hordozói, többen, mint Cedar nyájai és Nabaiot kecskéi azok, akik hozzád jönnek. Szívem kitágul az örömtôl, hogy látom hozzám jönni a tenger népeit és a nemzetek hatalmasait. Rám várnak a szigetek, hogy imádjanak engem, és az idegenek fiai építik Egyházam falait, amelyen mindig nyitva lesznek az ajtók, hogy befogadják a királyokat és a nemzetek erôit, és megszenteljék azokat bennem. Ezt látta, Izajás, s íme, megvalósul! Mondom nektek, hogy sokan jönnek keletrôl és nyugatról, és leülnek Ábrahámmal, Izsákkal és Jákobbal az ég Országában, míg az Ország fiait kivetik a külsô sötétségre, ahol sírás és fogcsikorgatás lesz.

-- Te tehát azt jövendölöd, hogy a pogányok egyenlôk lesznek Ábrahám fiaival?

-- Nem egyenlôk: felülmúlják ôket! Ne fájlaljátok, mert ez a ti hibátok. Nem én, hanem a próféták mondják, és a jelek már megerôsítik. Most közületek valaki menjen a százados házához, hogy megállapítsa, hogy szolgája meggyógyult, amint a római hite azt megérdemelte. Jöjjetek! Talán a háznál vannak betegek, akik megérkezésemre várnak.

És Jézus az apostolokkal és néhány mással, mert a legtöbben kíváncsian a százados házához sietnek, az egyedülálló ház felé veszi útját, ahol kafarnaumi tartózkodása alatt lakik.

(3-245)


Máté meghívása

10. évközi vasárnap -- A	Mt 9,9,13

A kafarnaumi piacon befejezôdött már az adás-vevés a nap legmelegebb órájában. Csak a naplopók lôdörögnek ott, és a játszó gyermekek.

Jézus a tó felôl jön a vásártérre csoportjával. Megsimogatja a gyermekeket, akik eléje futnak, és érdeklôdéssel hallgatja bizalmas beszámolóikat. Egy kisleány megmutatja a homlokán lévô nagy véres horzsolást, és kistestvérét okolja, hogy ô sebesítette meg.

-- Miért bántál rosszul nôvérkéddel? Rosszul tetted.

-- Nem szándékosan tettem. Azokat a fügéket akartam leszedni, és fogtam egy botot. De nagyon nehéz volt, és ráesett... De neki is gyûjtöttem.

-- Igaz ez, Johanna?

-- Igaz.

-- Látod akkor, hogy testvéred nem akart rosszat neked. Sôt örömöt akart neked okozni. Azért azonnal kössetek békét, és csókoljátok meg egymást. A jó testvérkéknek és a jó gyermekeknek sohasem szabad haragudniuk. Rajta!...

A két síró gyermek megcsókolja egymást. Mindketten sírnak: az egyik a horzsolás fájdalma miatt, a másik pedig azért, mert fájdalmat okozott nôvérkéjének.

Jézus mosolyog a sírással fûszerezett csókon.

-- Ó, íme! Most, mivel látom, hogy jók vagytok, én szedek nektek fügéket. És bot nélkül! -- Jézus magas termetével könnyen eléri a fügéket. Leszedi, és szétosztja.

Odafut egy asszony:

-- Szedd csak, szedd csak, Mester! Most hozok neked kenyeret!

-- Nem. Nem magamnak szedem. Johannának és Tóbiáskának. Ôk vágyakoztak utána.

-- És megzavartátok a Mestert ezért? Ó, tapintatlanok! Bocsáss meg, Uram!

-- Asszony, a béke kedvéért tettem... a  füge volt a háború oka. De a gyermekek sose tapintatlanok! Ôk szeretik az édes fügéket, és nekem... tetszik az ô édes, ártatlan lelkük. Oly sok keserûséget elvesznek tôlem...

-- Mester... azok az urak nem szeretnek téged. De mi, a nép gyermekei jót akarunk neked. És ôk kevesen vannak, míg mi oly sokan vagyunk...

-- Tudom, asszony. Köszönöm vigasztalásodat. Béke veled! Isten veled, Johanna! Isten veled, Tóbiáska! Legyetek jók! Ne tegyetek rosszat, és ne akarjátok a rosszat. Nemde?

-- Igen, igen, Jézus -- válaszolja a két kisgyermek.

Jézus tovább megy, és mosolyogva mondja:

-- Most, hogy a fügék segítségével kisütött a nap ott, ahol felhôs volt az ég, menjünk a... Mit mondotok, hová menjünk?

Az apostolok nem tudják. Az egyik az egyik helyet mondja, a másik a másikat. Jézus mindig nemet int fejével, és mosolyog. Péter kijelenti:

-- Én lemondok róla, hogy kitaláljam. Ha te nem mondod meg... Ma sötét gondolataim vannak. Te nem láttad. De amikor kikötöttünk a bárkával, ott volt Illés, a farizeus. Zöldebb volt a szokásosnál! És különös módon figyelt minket!

-- Hadd figyeljen!

-- Eh! Hát persze! De biztosítlak, Mester, hogy két füge nem elég ahhoz, hogy vele békét köss!

-- Mit mondtam Tóbiáska mamájának? ,,Békét kötöttem ugyanazzal, ami a háború oka volt.'' És így igyekszem békét teremteni, tisztelve, feltéve, hogy szerintük megbántottam ôket, Kafarnaum elôkelôit. Így valaki más is megelégedett lesz.

-- Ki?

Jézus nem válaszol a kérdésre, hanem folytatja:

-- Talán nem sikerül, mert hiányzik bennük az akarat a békekötésre. De ide hallgassatok: Ha minden vitatkozásnál a bölcsebb tudna engedni, és ahelyett, hogy belelovalná magát abba, hogy igaza van, engedne, lemondva legalább a felérôl annak, amihez joga van, az mindig jobb és szentebb lenne. Az emberek nem akarnak mindig ártani eljárásmódjukkal. Néha nincs bennük rosszindulat. Gondoljatok mindig erre, és bocsássatok meg. Illés és mások azt hiszik, igazságosan szolgálják Istent, amikor így tesznek. Türelemmel és állhatatosan, és nagy alázatossággal és kedvesen igyekszem meggyôzni ôket, hogy új idô érkezett el, és hogy Isten most azt akarja, hogy úgy szolgálják Ôt, amint én tanítom. Az apostol ügyessége és jóakarata és állhatatossága a fegyver, példájával és imájával igyekszik megtéríteni másokat.

Elérkeztek a térre. Jézus egyenesen ahhoz az asztalhoz megy, ahol Máté ül, számadását végezve, és csoportokra osztva a pénzt, különbözô színû zsákocskákba rakva azokat, és egy vas páncélszekrénybe téve, amelyre két szolga vár, hogy máshová vigyék. Amint Jézus árnyéka rávetôdik asztalára, Máté felemeli fejét, hogy lássa, ki a késedelmes fizetô. Péter azonban köpenyénél fogva igyekszik elhúzni onnan Jézust, mondva:

-- Nincs semmi fizetnivalónk, Mester. Mit akarsz?

Jézus azonban nem törôdik vele. Erôsen nézi Mátét, aki tiszteletteljesen felállt. Átható tekintettel. Szeretetre felhívó tekintettel. Elárasztja ôt szeretettel. Máté elpirul. Nem tudja, mit mondjon.

-- Máté, Alfeus fia, ütött az óra! Jöjj! Kövess engem! -- parancsolja Jézus tekintélyesen.

-- Én? Mester! Uram! De ki vagyok én? Miattad, nem miattam mondom...

-- Jöjj, kövess engem, Máté, Alfeus fia! -- ismétli Jézus még kedvesebben.

-- Ó, hogyan találhattam kegyelmet Istennél? Én... Én...

-- Máté, Alfeus fia, én olvastam szívedben. Jöjj, kövess engem! -- A harmadik hívás simogatásként hat.

-- Ó, azonnal, Uram! -- és Máté, sírva kijön asztala mögül, még azzal sem törôdve, hogy összeszedje az asztalon szétszórt pénzt, vagy hogy bezárja a ládát. Semmivel. -- Hová megyünk, Uram? -- kérdi, amikor Jézus mellett van. -- Hová viszel engem?

-- Házadba. Akarsz szállást adni az Emberfiának?

-- Ó!... de... de mit mondanak azok, akik gyûlölnek téged?

-- Én arra hallgatok, amit az égben mondanak, és ott azt mondják: ,,Dicsôség Istennek egy bûnösért, aki üdvözül!'' és az Atya azt mondja: ,,Az Irgalmasság örökre felszáll az égbe és leszáll a földre, és mivel örök szeretettel, tökéletes szeretettel szeretlek téged, íme veled is irgalmasságot gyakorolok.'' Jöjj! És eljövetelemmel a szíveden kívül házadat is megszenteled.

-- Már megtisztítottam a remény által, amely lelkemben volt... de értelmem nem tudta elhinni, hogy, igaz lehet... Ó, én a te szentjeiddel... -- és a tanítványokra néz.

-- Igen. Barátaimmal. Jöjjetek! Egyesítelek titeket. És legyetek testvérek!

A tanítványok annyira csodálkoznak, hogy még nem jön szó szájukra. Egy csoportban mennek Jézus és Máté után. Rajtuk kívül nincs más a téren. A rövid út ég a hôségtôl.

Belépnek a házba. Szép ház, nagy kapuval, ami az utcára nyílik. Szép, árnyas és hûvös udvar, amely mögött tág folyosó vezet a kertbe.

-- Lépj be, Mesterem! Hozzatok vizet és ételeket!

A szolgák odafutnak kívánságára.

Máté elmegy, hogy parancsokat adjon, miközben Jézus és övéi felüdülnek. Utána visszatér.

-- Most jöjj Mester! A terem a leghûvösebb... Jönnek barátaim... Ó, nagy ünnepet akarok ülni! Ez az én újjászületésem... Az én... az én igazi körülmetélésem ez... Te körülmetélted szívemet szereteteddel... Mester, ez az utolsó ünnep lesz... Többé nem lesz ünnep Máté, a vámos számára. Nem lesz többé ünnep ezen a világon... Csak belsô ünneplés, hogy meg vagyok váltva, és téged szolgállak... hogy te szeretsz engem... Mennyit sírtam... Mennyit, ezekben a hónapokban! Mintegy három hónapja már, hogy sírok. Nem tudtam, hogyan tegyem... akartam jönni... De hogyan jöjjek hozzád, a Szenthez, az én tisztátalan lelkemmel?...

-- Te megmostad azt bûnbánatoddal és szereteteddel. Irántam és a felebarát iránti szereteteddel. Péter? Jöjj ide!

Péter, aki még nem beszélt, annyira ámul, elôre jön. A két férfi egyforma idôs, alacsony, zömök, és Jézus, aki köztük van, mosolyog rájuk. Szép látvány!

-- Péter, te oly sokszor kérdezted tôlem, ki az az ismeretlen, aki pénzt ad Jakabnak. Íme, elôtted van!

-- Ki? Ez a lat... Ó, bocsáss meg, Máté! De ki gondolhatta volna, hogy te voltál? Te, aki kétségbeesésbe hajtottál minket uzsoráddal, te adtad azt a gazdag alamizsnát?

-- Tudom. Igazságtalanul adóztattalak meg titeket. De íme, mindnyájatok elôtt térden állva mondom: ne vessetek ki engem! Ô befogadott. Ne legyetek szigorúbbak nála!

Péter, aki lába elôtt találja Mátét, hirtelen felemeli ôt, durván, de érzelmesen:

-- Föl, föl! Ne tôlem, se a többiektôl, Ôtôle kérj bocsánatot. Mi... többé, kevésbé mindnyájan latrok vagyunk, mint te... Ó, kimondtam! Átkozott nyelv! De ilyen vagyok. Amit gondolok, kimondom, ami szívemben van, ajkamra kerül. Jöjj, hogy békeszerzôdést kössünk és szeretetszerzôdést -- és megcsókolja Máté arcát.

A többiek is ezt teszik, többé, kevésbé érzelmesen. András félénken tartózkodó, a kerióti Júdás jéghideg. Mintha egy sereg csúszómászót ölelne át, oly ellenszenves, és rövid ölelése.

Máté zajt hall, s kimegy.

-- De, Mester -- mondja a kerióti Júdás -- nekem úgy tûnik, hogy ez nem okos dolog. Már vádolnak téged az itteni farizeusok, és te... Egy vámos köztünk! Egy vámos egy kéjnô után!... Elhatároztad, hogy tönkreteszed magadat? Ha így van, azt mondom, hogy...

-- Hogy mi megyünk saját utunkon, nemde? -- fejezi be Péter gúnyosan.

-- És ki beszél hozzád?

-- Tudom, hogy nem hozzám beszélsz, de én viszont a te úri lelkedhez beszélek, a te legtisztább lelkedhez, a te bölcs lelkedhez. Tudom, hogy te, a Templom tagja, érzed bennünk a bûn bûzét, bennünk, szegényekben, akik nem a Templomból valók vagyunk. Tudom, hogy te, a teljesen júdeai, magadban egyesíted a farizeust, a szadduceust és a heródiánust, fél írástudó és egy kissé esszénus vagy -- akarsz még más nemes szavakat? -- te rosszul érzed magadat közöttünk, mint egy pompás csuka, amely belekerült egy pontyokkal teli hálóba. De mit akarsz, hogy tegyünk? Ô elfogadott minket, és mi... itt maradunk. Ha te rosszul érzed magadat... menj, menj! Mindnyájan föllélegzünk majd! Ô is, aki, látod, méltatlankodik miattam és miattad. Miattam, mert nem vagyok türelmes, és... szeretetlen vagyok, de még inkább miattad, aki semmit sem értesz meg, a te nemes tulajdonságaiddal, és akiben nincs se szeretet, se alázatosság, se tisztelet. Semmi sincs benned, gyerek! Csak nagy füst...  és adná Isten, hogy ártatlan füst lenne.

Jézus hagyja, hogy Péter beszéljen, állva marad, szigorúan, karba tett kézzel, zárt ajakkal, és nem sok jót mondó szemekkel. Végül azt mondja:

-- Elmondtál mindent, Péter? Te is megtisztítottad szívedet a kovásztól, ami benne volt? Jól tetted. Ma a kovásztalanok pászkája van Ábrahám fiai számára. Krisztus hívása olyan, mint a bárány vére lelketeken, és ahol az van, oda többé nem száll le a bûn. Nem száll le, ha az, aki befogadja hûséges. Az én hívásom megszabadítás, és kovász nélkül kell megünnepelni.

Júdáshoz egy szót sem szól. Péter megalázva hallgat.

-- A házigazda visszatér -- mondja Jézus -- barátaival. Ne mutassunk irántuk mást; csak erényeket. Akinek ez nem sikerül, menjen ki! Ne legyetek olyanok, mint a farizeusok, akik elnyomnak másokat azokkal a parancsokkal, amelyeket ôk maguk nem tartanak meg.

Visszajön Máté más férfiakkal, és a lakoma megkezdôdik. Jézus van középen, Péter és Máté között. Sok mindenrôl beszélnek, és Jézus mindenkinek türelmesen megmagyarázza azt, amit tudni akar. Panaszkodnak a farizeusokra, akik megvetik ôket.

-- Rendben van, jöjjetek ahhoz, aki nem vet meg titeket. És utána tegyetek úgy, hogy legalábbis a jók ne vethessenek meg titeket -- válaszolja Jézus.

-- Te jó vagy! De egyedül vagy!

-- Nem. Ezek olyanok, mint én, és azonkívül... ott van az Atya Isten, aki szereti a bûnbánót, és barátjává akarja tenni. És ha valakinek minden hiányzana, de megmarad az Atya, nemde már teljes lenne annak az embernek az öröme?

A lakomán már az édességeknél tartanak, amikor az egyik szolga jelt ad a ház urának, és mond, neki valamit.

-- Mester: Illés, Simon és Joákim kérik, hogy beléphessenek és beszélhessenek veled. Akarod látni ôket?

-- Természetesen.

-- De... barátaim vámosok.

-- És ôk épp ezt akarják látni, azért jönnek. Engedjük, hogy lássák. Nem lenne megfelelô elrejteni ôket. Nem lenne jó vége, s végül azt mondanák, hogy kéjnôk is voltak itt. Lépjenek be!

A három farizeus belép, gonosz nevetéssel körülnéz, és beszélni akar. De Jézus, aki felkelt, és Mátéval együtt eléjük ment, megelôzi ôket. Egyik kezét Máté vállára teszi, és azt mondja:

-- Ó, Izrael igazi fiai, üdvözöllek titeket, és nagy hírt mondok nektek, ami bizonyára örömmel tölti el tökéletes zsidó szíveteket, amely vágyakozik arra, hogy minden szív megtartsa a Törvényt, hogy megdicsôítse Istent. Íme, Máté, Alfeus fia, mától kezdve többé nem a bûnös, a Kafarnaum botránya. Izraelnek egy rühös juha meggyógyult. Örvendjetek! Mögötte más bûnös juhok vannak, akik meggyógyulnak, és városotok, amelynek szentsége annyira érdekel titeket, kedvessé válik az Úr elôtt, mint szent város. Ô elhagy mindent, hogy Istent szolgálja. Adjatok neki békecsókot, az eltévelyedett izraelitának, aki visszatér Ábrahám kebelébe.

-- És a vámosokkal tér vissza? Vidám lakomán? Ó, valóban szerencsés megtérés ez! Nézd Illés, az ott Józiás, a szoknyavadász!

-- És ez Simon, Izsák fia, a házasságtörô.

-- És az? Íme, Azaria, a játékbarlang-tulajdonos, akinek barlangjában rómaiak és zsidók játszanak, verekszenek, részegre isszák magukat, és mennek a nôkhöz.

-- De Mester! Tudod legalább, kik ezek? Tudtad?

-- Tudtam!

-- És ti, akkor, ti kafarnaumbeliek, ti tanítványok, miért engedtétek meg ezt? Csodálkozom rajtad, Simon, Jónás fia!

-- És te, Fülöp, akit itt is ismernek, és te Natánael! De én ámulok, bámulok! Te, igaz izraelita! Hogyan engedhetted meg, hogy Mestered vámosokkal és bûnösökkel étkezzék?

-- Nincs már többé tartózkodás Izraelben? -- A három mindenen megbotránkozik.

Jézus azt mondja:

-- Hagyjátok békén tanítványaimat. Én akartam ezt. Egyedül én.

-- Ó, már értjük! Amikor valaki a szentet akarja adni, de nem az, hamarosan megbocsáthatatlan bûnökbe esik!

-- És amikor valaki a tanítványokat tiszteletlenségre neveli, akkor csak tiszteletlen lehet a Törvény iránt. És még éget engem annak a Templomhoz tartozó júdeainak tiszteletlen nevetése, engem, Illést, a farizeust! Mindenki azt tanítja, amihez ért!

-- Tévedsz, Illés. Mindnyájan tévedtek. Mindenki azt tanítja, amihez ért. Ez igaz. És én, aki ismerem a Törvényt, tanítom azt azoknak, akik nem ismerik: a bûnösöknek. Ti... ti már urai vagytok lelketeknek. A bûnösök nem. Én az ô lelküket keresem, azt adom vissza nekik, mert a maguk részérôl hozzám hozzák, úgy, amilyen: betegen, sebesülten, piszkosan, és én meggyógyítom és megtisztítom. Ezért jöttem. A bûnösöknek van szükségük az Üdvözítôre. És én üdvözíteni jövök. Értsetek meg engem... és ne gyûlöljetek ok nélkül!

Jézus kedves, meggyôzô, alázatos... De a három tüskével teli bogáncshoz hasonló..., és kimegy undorodást mutató mozdulattal.

-- Elmentek... Most mindenütt bírálni fognak minket -- mormolja a kerióti.

-- Hagyjátok, hadd tegyék! Az a fontos, hogy az Atya ne bíráljon titeket. Ne érezd megalázva magadat, Máté, és ti se, barátai. A lelkiismeret azt mondja: ,,Nem tesztek rosszat''. Ez elég.

Jézus visszaül helyére.

(2-363)

10. évközi vasárnap -- B	Mk 3,20-35

Meghasonlott ország -- Jézus anyja és testvérei

Példabeszédek 4: 127-136.


A naimi ifjú

10. évközi vasárnap -- C	L 7,11-17

Jézus Endorból Naim felé megy az apostolokkal és sok endori lakossal. Már csak kb. 200 méterre vannak Naimtól, amikor látják, hogy a városból nagy sírás közepette gyászmenet közeledik.

-- Odamegyünk megnézni, Mester? -- kérdezik többen, és sokan máris elsietnek, hogy lássák.

-- Menjünk csak! -- mondja Jézus beleegyezôen.

-- Ó, egy gyermek lehet, mert sok virágot és szalagot tettek a hordágyra -- mondja a kerióti Júdás Jánosnak.

-- Talán egy szûz -- mondja János.

-- Nem, a színekbôl ítélve biztosan fiatalember, és mivel hiányzanak a mirtuszok... -- mondja Bertalan.

A menet kilép a város kapuján. A hordágyat vállukon viszik az emberek, s annyit ki lehet venni, hogy nem kisgyermeket, hanem fiatalembert temetnek, mert oly hosszú, mint a hordágy.

Oldalán egy fátyolozott asszony megy, körülvéve szüleivel vagy barátnôivel. Sír. Ez az egyetlen igazi sírás a sirató asszonyok komédiája közepette. Amikor az egyik hordágyhordozó megbotlik egy kôben, s megrázkódik a hordágy, az anya felsóhajt:

-- Ó, ne! Lassan menjetek! Annyit szenvedett gyermekem! -- és remegô kezével megsimogatja a hordágy szélét, és mivel többet nem tud tenni, megcsókolja a róla lelógó terítôt és a csillagokat, amelyeket a szél lenget.

-- Az anya -- mondja Péter meghatódottan, és könny csillog szemében. De nem ô az egyedüli, akinek könnyes a szeme. A Zelóta, András, János, és még a mindig vidám Tamás is könnyezik. Mindnyájan megindultak. Csak a kerióti Júdás mormolja:

-- Bár én volnék! Ó, szegény anyám...

Jézus, akinek szemébôl kiolvasható a mélységes együttérzés, a hordágy felé megy.

Az anya, még erôsebben sóhajtozik, mert a menet a tátongó sír felé fordul. Amikor Jézus megérinti a hordágyat, az anya eszeveszett félelmében felkiált:

-- Az enyém!

-- Tudom, anya. A tiéd.

-- Az én egyetlen fiam! Miért ô halt meg, ô, aki jó és kedves volt, örömöm özvegységemben? Miért? -- A fizetett sírók ismét rázendítenek, miközben az anya folytatja: -- Miért ô, és nem én? Nem igazságos, hogy aki szülte lássa elveszni magzatát. A magzatnak élnie kell, különben, különben mi célt szolgál ez a méh, világra hozva egy embert? -- és vadul, elkeseredetten gyomrára üt.

-- Ne tedd ezt! Ne sírj, anya! -- Jézus megfogja balkezével, miközben jobbjával megérinti a hordágyat, és azt mondja a hordozóknak:

-- Álljatok meg, és tegyétek a földre a hordágyat!

A hordozók engedelmeskednek, leengedik a hordágyat, amely négy lábán a földön áll.

Jézus felemeli a halotti leplet, és ledobja azt a holttestrôl. Az anya felkiált fájdalmában:

-- Dániel!

Jézus még mindig fogva az anya kezét, jobb kezét felemelve erôteljes hangon parancsolja:

-- Ifjú! Mondom neked: kelj fel!

A halott, úgy, amint van, fáslizottan, ülôhelyzetbe emelkedik, és felkiált:

-- Mama! -- oly hangon kiáltja ezt, mint egy megijedt kisgyermek.

-- A tiéd, asszony. Visszaadom neked Isten nevében. Segítsd ôt megszabadulni a kötelékektôl. És legyetek boldogok!

Jézus vissza akar vonulni, de a tömeg körülveszi a hordágyat, s így nem tud elmenni. Az anya gyorsan leveszi a kötelékeket gyermekérôl, aki továbbra is ismétli gyermekesen siránkozó hangon. ,,Mama! Mama!''

Mikor fia kiszabadul a kötelékekbôl, az anya és fia átölelik egymást. Utána az anya igyekszik letörölni a balzsamot a levett fáslikkal fiának arcáról, kezérôl.

Jézus nézi ôt... szeretettel nézi ezt a csoportot, és sír. A kerióti Júdás látja sírását, és megkérdezi:

-- Miért sírsz, Uram?

Jézus ránéz, és azt mondja:

-- Anyámra gondolok...

Az anya ezt hallva Jótevôjére gondol. Fiát térdre kényszeríti, és azt mondja:

-- Te is, fiam. Áldd meg ezt a Szentet, aki visszaadta neked az életet, és anyádnak -- lehajol, hogy megcsókolja Jézus ruháját. Közben a tömeg hozsannát énekel Istennek és Messiásának, mert az apostoloktól megtudták, hogy ki az, aki a csodát mûvelte.

-- Áldott legyen Izrael Istene! Áldott legyen a Messiás, az Ô küldöttje! Áldott legyen Jézus, Dávid Fia! Nagy próféta támadt közöttünk! Isten valóban meglátogatta népét! Alleluja! Alleluja!

Végül Jézus kiszabadul közülük és bemegy a városba. A tömeg követi, igényt tartva szeretetére. Odafut hozzá egy férfi, és mélységes tisztelettel üdvözli:

-- Kérlek, idôzz az én házamban!

-- Nem tehetem meg. A húsvét tiltja nekem, hogy a megállapított helyeken kívül idôzzem.

-- Néhány órán belül leszáll az est, és szombat van...

-- Épp azért az est leszállta elôtt el kell jutnom célomhoz. De köszönöm meghívásodat, azonban ne tarts vissza.

-- De én vagyok a zsinagógafônök.

-- És ezzel azt akarod mondani, hogy jogod van hozzá. Ember: elég volt, hogy egy óráig késlekedtem azért, hogy ez az anya visszakapja fiát. Megyek oda, ahol más szerencsétlenek várakoznak rám. Ne tarts vissza önzésbôl, késleltetve azok örömét. Egy más alkalommal majd eljövök hozzád, és nálad szállok meg több napon keresztül. Most engedj elmenni!

A férfi nem erôlteti tovább. Csak azt mondja:

-- Amint mondtad. Várlak téged.

-- Igen. Béke veled és Naim polgáraival. Veletek is, Endor lakói, béke és áldás. Térjetek haza. Isten beszélt hozzátok a csodán keresztül. Tegyétek meg, hogy a ti szívetek is feltámadjon a Jóra a szeretet ereje által.

Még egy utolsó hozsannázás, és utána a tömeg hagyja, hogy Jézus keresztülmenjen a városon, és kilépjen abból, Ezdrelon síksága felé haladva.

(3-328)


A tizenkét apostol kiválasztása

11. évközi vasárnap -- A	Mt 9,36-10,8

A hegyi beszéd elôtt Jézus a tizenkét jövendô apostolt felviszi egy barlangokkal teli völgytorokba, és ott egy hétig együtt imádkozik velük minden reggel, délben és este. Napközben mindenki egyedül imádkozik barlangjában. Vittek magukkal élelmet az egész hétre, amit Jézus oszt szét, és épp hogy elég ahhoz, hogy éhen ne haljanak.

A hét elteltével Jézus maga köré gyûjti ôket:

-- Jöjj ide, János, mellém! És te is, András, és te Jakab, Zebedeus fia, utána te, Simon, és te Bertalan, Fülöp, és ti, unokatestvéreim, és Máté. Júdás, Simon fia, ide elém. Tamás gyere ide! Üljetek le! Beszélnem kell hozzátok.

Leülnek, mint csendes gyermekek, mindnyájan kissé elmerülve belsô világukba, és jobban figyelve Jézusra, mint bármikor.

-- Tudjátok, mit tettem veletek? Mindnyájan tudjátok. Lelketek megmondta értelmeteknek. A lélek, amely ezekben a napokban királynô volt, két nagy erényre tanította az értelmet: az alázatosságra és a hallgatásra, amely az alázatosság és az okosság gyermeke, amelyek viszont a szeretet gyermekei.

Csak nyolc napja annak, hogy mint bátor gyermekek ide jöttetek, hogy bátorságtokkal és új ismereteitekkel ámulatba ejtsétek és felülmúljátok vetélytársaitokat. Most hallgattok. Átváltoztatok a gyermekekbôl serdülôkké, és már tudjátok, hogy ez a dicsekvés megalázhatná azokat, akik talán nem részesültek annyira Isten áldásában, és azért hallgattok. Már nem éretlen gyermekek vagytok. Megszületett bennetek a szent szemérmesség az átváltozás alatt, amely kinyilvánította elôttetek a léleknek Istennel kötött házassága titkát. Ezek a barlangok az elsô napokban hidegeknek, ellenségeseknek, visszataszítóknak tûntek számotokra... most illatosaknak találjátok ôket, és fényeseknek, mint a házasok szobáit. Bennük megismertétek Istent. Elôzôleg tudtatok róla, de nem ismertétek meg azt a bensôséget, amely a kettôt eggyé teszi. Vannak köztetek olyanok, akik évek óta házaséletet éltek, mások, akiknek csak csalfa viszonyuk volt a nôkkel, és néhányan, akik különbözô okok folytán, tiszták. De a tiszták tudják most, mi a tökéletes szeretet, úgy, amint a házasok tudják azt. Sôt mondhatom, hogy senki nem ismeri jobban a tökéletes szeretetet, mint az, aki nem ismert meg semmiféle testi vágyat. Mert Isten a szüzeknek kinyilatkoztatja teljességét, azért, mivel gyönyörûsége magát adnia a tisztáknak, akikben megtalálja részben Önmagát, aki a Legtisztább; mind pedig azért, hogy kárpótolja ôket azokért a javakért, amelyekrôl Isten szeretetébôl lemondtak.

Igazán mondom nektek, hogy irántatok érzett szeretetembôl és az általam birtokolt bölcsességtôl indíttatva szeretnélek itt tartani titeket, és veletek maradni, elszigetelten, biztosan abban, hogy így nagy szentekké tennélek titeket, akik többé nem tévelyegnek el, nem hagynak el, nem esnek el, nem szorulnak fékezésre, visszatérésekre. De véghez kell vinnem az Atya mûvét. Ezért nem tehetem. El kell mennem, és nektek is el kell mennetek. A világ vár minket. A megszentségtelenített és megszentségtelenítô világnak szüksége van a tanítókra és a megváltókra. Meg akartam ismertetni veletek Istent, hogy sokkal jobban szeressétek, mint a világot, amely minden érzelmével nem ér fel Isten egyetlen mosolyával. Azt akartam, hogy elmélkedhessetek a felett, hagy mi a világ és ki az Isten, hogy vágyakozzatok a jobbra. Ebben a pillanatban csak Istenre vágyakoztok. Ó, bárcsak meg tudnám rögzíteni bennetek ezt az órát, ezt a vágyat! De a világ vár minket. És mi elmegyünk a világhoz, amely várakozik. A szent Szeretet által, amint az küldött engem a világhoz, úgy küldelek titeket, parancsom által a világhoz. De állhatatosan kérlek titeket: mint gyöngyöket a páncélszekrénybe, zárjátok szívetekbe ezeknek a napoknak kincsét. Ezekben a napokban Isten vigyázott rátok, gondozott, felemelt, újraöltöztetett, felkészített titeket. Mint a pátriárkák által emelt tanúságkövek, amelyek Istennel kötött szövetségükre figyelmeztették ôket, ôrizzétek meg ezeket az értékes emlékeket szívetekben, és tekintsetek rájuk.

Mostantól kezdve nemcsak különösen szeretett tanítványok vagytok, hanem apostolok, Egyházamnak vezetôi. Tôletek jönnek majd az évszázadokon keresztül annak minden fokozatai, és tanítómestereknek mondanak majd titeket, mivel Isten volt Tanítómesteretek hármas hatalmával, bölcsességével és szeretetével. Nem azért választottalak titeket, mert ti érdemeltétek ki azt legjobban. Hanem sok különbözô okom volt erre, amit nektek most nem kell tudnotok. Titeket választottalak a pásztorok helyére, akik tanítványaim, mióta megszülettem. Miért tettem? Mert így volt jó tenni. Vannak köztetek galileaiak és júdeaiak, képzettek és iskolázatlanok, gazdagok és szegények. Ez a világért van így. Nehogy azt mondja, csak egyetlen egy osztályt részesítettem elônyben. De ti nem lennétek elegen mindahhoz, amit meg kell tenni. Sem most, sem késôbb.

Nem mindenki emlékszik a Könyv egyik fejezetére. Felhívom erre figyelmeteket. A Krónikák második könyvének 29. fejezete elmondja, hogy, Ezekiás, Juda királya miként tisztította meg a Templomot, és miután megtisztította, áldozatokat mutattatott be a bûnért, az országért, a szentélyért és Judáért, és azután az egyénekért. De mivel a papok nem voltak elegek az áldozatokhoz, segítségül hívták a levitákat, akiket rövidebb szertartással szenteltek fel, mint a papokat.

Ezt teszem majd én is. Ti vagytok a papok, akiket én, az Örök Fôpap, hosszú idôn át gondosan készítettelek fel. De nem vagytok elegen az egyének mind nagyobb számú feláldozására Istennek, Uruknak. Azért társul adom nektek a tanítványokat, akik ezek maradnak, azokat, akik a hegy lábánál várakoznak, azokat, akik már feljebb vannak, azokat, akik szétszórva élnek Izrael földjén, és akik szét lesznek szórva a föld minden tájára. Ôk ugyanolyan feladatokat kapnak, mert a küldetés egy, de a világ szemében különbözô lesz az ô rangjuk. Nem Isten szemében, akinél az igazságosság van, úgy, hogy az ismeretlen tanítvány, akit az apostolok és a társak figyelmen kívül hagynak, de aki szentül él, és így Istenhez viszi a lelkeket, nagyobb lesz, mint a jól ismert apostol, aki csak névleg az, mert lealacsonyítja méltóságát emberi célkitûzéseivel.

Az apostolok és tanítványok feladata mindig ugyanaz lesz, ami Ezekiás papjaié és levitáié volt: gyakorolni az istentiszteletet, leverni a bálványimádást, megtisztítani a szíveket és a helyeket, hirdetni az Urat és az Ô Igéjét. Ennél szentebb feladat nincs a földön. Nincs nagyobb méltóság sem a tieteknél. De ezért mondottam nektek: ,,Vizsgáljátok meg magatokat!'' Jaj annak az apostolnak, aki elesik! Sok tanítványt ránt magával, és ezek még több hívôt rántanak magukkal, és a pusztulás mindjobban növekszik, mint a lavina, amely elindul, vagy mint a hullámkör, amely kiterjed a tavon, amikor egy követ dobnak bele.

Mindnyájan tökéletesek vagytok? Nem. Tartós lesz mostani lelkületetek? Nem. A világ kinyújtja majd csápjait, hogy megfojtsa lelketeket. Tíz közül öten a Sátán gyermekei lesznek, akiket legyôzött a világ, másik három a Sátán szolgája, további kettô közömbös Isten iránt, ami kioltja a fényt a szentek szívében. Védjétek meg magatokat önmagatoktól, magatok ellen, a világ ellen, a test, az ördög ellen! De fôleg önmagatok ellen. A kevélység, az érzékiség, a kétszínûség, a lanyhaság, a lelki fásultság, a fösvénység ellen! Amikor az alsóbbrendû énetek beszél, és siránkozik, kegyetlenséget és károsodást emlegetve, hallgattassátok el, mondván: ,,A lemondás által örökre biztosítom számodra a gyönyörök lakomáját, amelyben a hegyi barlangban részesültél február végén.''

Menjünk! Menjünk azokhoz, akik nagy számban várakoznak jövetelemre. És utána néhány órára elmegyek Tibériásba, és ti, rólam beszélve, elmentek annak a hegynek az aljához, amely a Tibériástól a tengerhez vezetô út mentén van. Én oda megyek majd, és felmegyek rá, hogy beszéljek. Vegyétek táskátokat és köpenyeteket. Az itt tartózkodásnak vége, a kiválasztás megtörtént.

(3-123)

11. évközi vasárnap -- B	Mk 4,25-34

A mag fejlôdése -- a mustármag

Példabeszédek -- 2: 47-51.


Magdolna megtérése

11. évközi vasárnap -- C	Lk 7,36-8,3

Simon farizeus háza elárulja gazdagságát. A nagy terem, ahol minden elô van készítve a lakomához, gyönyörûen van díszítve. Simon farizeus arca viszont elárulja rosszindulatát, hidegségét, kevélységét és kapzsiságát.

A nagy négyszögben összerakott asztalok egyik oldalán foglal helyet Simon, vele szemben a másik oldalon Jézus, s mellette János. Kereveteken fekszenek az asztal mellett, bal könyökükre támaszkodva.

Az összes vendég férfi. Mindnyájan beszélgetnek, és Simon idônként, tettetett leereszkedéssel Jézushoz fordul. Világos, hogy a jelenlevôknek meg akarja mutatni, mily nagy megtiszteltetésben részesítette a szegény prófétát, amikor meghívta gazdag házába. Jézus udvariasan, békésen válaszol neki. Enyhén mosolyog, amikor valaki kérdezi, ha pedig János beszél hozzá, vagy néz rá, sugárzik az arca az örömtôl.

Az elfüggönyözött ajtón belép egy nagyon szép, fiatal asszony, gazdag öltözetben, ékszerekkel díszítve, oly áttetszô fátyollal, hogy az semmit sem fed el arcából.

Mindenki ránéz, Jézust kivéve. János egy pillantást vet csak rá, s utána Jézus felé fordul, A többiek nyilvánvaló vágyakozással szemlélik. Az asszony azonban senkivel sem törôdik, suttogásukra sem figyel. Jézus úgy tesz, mintha semmit sem vett volna észre. Folytatja beszélgetését Simonnal.

Az asszony Jézushoz megy, és letérdel lábainál. Letesz a földre egy hasas korsót, leveszi fejérôl a fátylat, kivéve hajából a tût, amely fátylát tartotta, leveszi ujjairól gyûrûit, és Jézus lába mellé teszi a kerevetre. Majd leveszi Jézus lábáról szandálját, a földre teszi, és utána nagy zokogás közepette megcsókolja lábait, homlokához érinti, simogatja, miközben könnyei záporként hullanak rá.

Jézus lassan feléje fordítja fejét, és ránéz a nô fejére, megbocsátást sugárzó pillantással. Utána visszafordul, s engedi, hogy az asszony szabadon kiöntse érzelmeit.

A többiek azonban csípôs megjegyzéseket tesznek, integetnek egymásnak, kuncognak. A farizeus egy pillanatra felül, hogy jobban lássa. Vágyakozó pillantást vet az asszonyra, ami elárulja érzelmeit. De kényelmetlenül is érzi magát amiatt, hogy a nô ily szabadon lépett be, amibôl a többiek arra következtethetnek, hogy gyakori vendég a házban. Gúnyosan pillant Jézusra.

A nô mindebbôl semmit sem vesz észre. Szó nélkül folytatja sírását, csak néha sóhajtozik. Majd kibontja haját, kivéve belôle az ezüst fésût, és ezt is a hajtû és a gyûrûk mellé teszi. Hajával megtörli Jézus lábait. Utána belemártja ujját a korsóba, és kivesz belôle egy világossárga, illatos kenôcsöt, amelynek illata a lilioméra, és a tubarózsáéra hasonlít, és betölti az egész termet. Bôségesen bekeni vele Jézus lábait, csókolgatja és simogatja azokat.

Jézus idônként nagy szeretettel néz rá. János hol Jézust, hol a nôt figyeli.

A farizeus arca mindinkább barátságtalanná válik. Hallom az Evangéliumban feljegyzett szavakat, amelyeket Jézusnak olyan hanglejtése és pillantása kísér, hogy a gyûlölködô öreg farizeus lehajtja fejét.

Hallom a feloldozás szavait, amelyeket Jézus az asszonynak mond, aki elmegy, Jézus lábánál hagyva ékszereit. Jézus azt mondja neki:

-- Menj békével! -- és egy pillanatra lehajtott fejére teszi kezét, nagyon kedves mozdulattal.

(4-670)

Jézus magyarázata a látnoknak:

-- Az Evangélium nem tartalmazza azt, ami miatt a farizeus és társai lehajtották fejüket. Tekintetem és szavaim átszúrták és legyôzték ezt a száraz és sóvár lelket. Sokkal többet mondtam, mint amit leírtak, mert elôttem nem voltak elrejtve az emberek gondolatai. És ô megértette néma nyelvemet, amely még nagyobb korholást tartalmazott, mint kimondott szavaim. Azt mondtam neki:

-- Nem! Ne tegyél gonosz célzásokat azért, hogy igazold magadat önmagad elôtt. Bennem semmi sincs a te érzékiségedbôl. Ez nem érzéki vonzalomból jön hozzám. Én nem olyan vagyok, mint te és a hozzád hasonlók. Azért jön hozzám, mert véletlenül hallott szavaim és tekintetem megvilágították lelkét, amelyben a bujaság sötétséget teremtett. És azért jön hozzám, mert le akarja gyôzni érzékiségét, és felfogja, a szegény teremtés, hogy egyedül ez sose sikerülne neki. A lelket szereti bennem, nem többet, mint a lelket, amelynek természetfeletti jóságát érzi. Miután oly sok rosszban volt része mindnyájatok részérôl, akik visszaéltetek gyengeségével bûneitek révén, s utána megvetésetekkel ostoroztátok ôt viszonzásként, ô hozzám jön, mert érzi, hogy megtalálta a Jót, az Örömöt, a Békét, amelyet hiába keresett a világ pompáiban. Gyógyítsd meg ettôl a leprától lelkedet, te kétszínû farizeus, érts ahhoz, hogy meglásd az igazat a dolgokban! Tegyél le értelmi kevélységedrôl és testi bujaságodról! Ez sokkal bûzösebb lepra, mint a testé. Az utóbbit érintésem meggyógyíthatja, mert kéritek, de a lélek lepráját nem, mert ez tetszik nektek, ebbôl nem akartok kigyógyulni. Ez akarta. És íme, én megtisztítom, én megszabadítom ôt rabszolgaságának láncaitól. A bûnös nô meghalt. Ô ott van, azokban a csecsebecsékben, amelyeket szégyell felajánlani nekem, hogy megszenteljem saját és tanítványaim szükségleteire felhasználva, a szegények számára, akiken segítek mások felesleges vagyonával, mert nekem, a világegyetem Urának nincs semmim most, hogy az ember Üdvözítôje vagyok.

Ô ott van, ebben az illatban, amit lábamra hintett, megalázva, mint haja azon a testrészen, amelyet te nem akartál felüdíteni kutad vizével, s amely oly sokat járt, hogy elhozza számodra is a világosságot.

A bûnös asszony meghalt. És Mária újjászületett, megszépült, mint egy szemérmes gyermek, élénk fájdalma által, helyes szeretete által. Könnyével mosdott meg. Igazán mondom neked, farizeus, hogy nem teszek különbséget a között, aki tiszta ifjúságában szeret engem, és a között, aki a kegyelemnek újjászületett szíve ôszinte bûnbánatával szeret. A tisztának és a bûnbánónak megadom, hogy felfogja gondolatomat, jobban, mint mások. És miután feltámadok, (Anyám után) neki engedem meg elôször, hogy tisztelje testemet, és ôt üdvözlöm elôször. -- Íme, ezt akartam mondani tekintetemmel a farizeusnak.

De neked még egy másik dolgot is megjegyzek a te, és sokak mások örömére. Mária Betániában is megismételte azt a cselekedetet, amely megtérésének hajnalát jelezte. Vannak személyes cselekedetek, amelyek megismétlôdnek, és elárulják az egyént, mint saját stílusuk. Összetéveszthetetlen cselekedetek. De, mivel megigazult volt, Betániában cselekedete kevésbé volt megalázó, és bizalmasabb volt tiszteletteljes imádásában.

Nagy utat tett meg Mária megváltásának ettôl a hajnalától kezdve. Nagyot. Szeretete elragadta ôt, mint a heves szél, a magasba, és elôre. Szeretete máglyaként égette ôt, elpusztítva benne a tisztátalan testet, és úrrá téve benne a megtisztított lelket. Mária újjászületett asszonyi méltóságában épp annyira más, mint ruházatában, amely most egyszerû, mint Anyámé. Más a hajviselete, tekintete, magatartása, beszéde. Új. Új módon tisztel meg engem ugyanazzal a cselekedettel. Veszi utolsó illatszeres kancsóját, amelyet az én számomra ôrzött meg, lábamra hinti, sírás nélkül, szeretetteljes tekintettel, biztosan abban, hogy bocsánatot nyert, és vidámmá teszi, hogy megmenekült. Fejemre is hinti. Most Mária fejemet is megkenhette és megérinthette. A bûnbánat és a szeretet szeráfi tüze megtisztította, és most ô is egy szeráf.

Ezt mondom neked is, és a lelkeknek. Menj, mondd meg a lelkeknek, akik nem mernek hozzám jönni, mert érzik bûnösségüket. Sokat, sokat, sokat megbocsátok annak, aki nagyon szeret. Aki nagyon szeret engem. Szegény lelkek, ti nem tudjátok, mennyire szeret titeket az Üdvözítô! Ne féljetek tôlem! Jöjjetek! Bizalommal. Bátran. Kitárom számotokra Szívemet és karomat.

Mindig emlékezzetek arra, hogy ,,én nem teszek különbséget a között, aki teljes tisztaságával szeret engem, és a között, aki ôszinte bûnbánatában a kegyelemnek újjászületett szívével szeret.'' Én az Üdvözítô vagyok. Sose felejtsétek el ezt!

(4-675)

Jézus további magyarázata:

-- Én mindig eljövök, amikor valaki szívbôl meg akar érteni. Nem kemény és szigorú Isten vagyok. Én vagyok az Élô Irgalmasság. És a gondolatnál is gyorsabban eljövök ahhoz, aki hozzám fordul.

A szegény magdalai Máriához, aki annyira elmerült bûneiben, gyorsan elmentem, amint megéreztem lelkében a vágyat, hogy megértsen. Hogy megértse Isten világosságát, és megértse saját sötét állapotát. És Világossággá lettem számára.

Azon a napon sokakhoz beszéltem, de igazában egyedül hozzá beszéltem. (Jézus arra a példabeszédre céloz, amelyet Magdolna is meghallgatott. Lásd: ,,Példabeszédek'' 2: 77-79) Csak ôt láttam, akit lelke hozott oda, amely fellázadt az ôt rabságban tartó teste ellen. Csak ôt láttam, szegény, viharos arcával, magára erôltetett mosolyával, amely a biztonság és hazug öröm álarca alá rejtette, hogy nem bízik a világban és önmagában, és bensôleg sír. Csak ôt láttam a példabeszéd eltévedt bárányában, aki ugyancsak belegabalyodott a tüskebokorba, ôt; akit fojtogatott életének undora, amely a felszínre jött.

Nem mondtam nagyszerû beszédet, se nem érintettem olyan tárgyat, amely rámutatott volna, a jól ismert bûnös nôre, hogy ne alázzam meg, és ne kényszerítsem menekülésre, szégyenkezésre, vagy arra, hogy távozzon. Békében hagytam. Engedtem, hogy szavaim, tekintetem elmélyülhessen benne és megérlelôdjék a cselekvésre, amely egy pillanatban elviszi ôt jövô dicsôséges, és szent életére. Az egyik legkedvesebb példabeszédet mondtam el: az ô számára kiárasztott fényrôl és jóságról. És azon az estén, miközben én beléptem a gazdag kevély házába, amelyben szavaim nem tudták megérlelni a jövô dicsôséget, mert a farizeusi kevélység megölte azokat, már tudtam, hogy ô el fog jönni, miután sokat sírt bûnös szobájában. Annak a sírásnak a fényénél már eldôlt jövôje.

A bujaságtól égô emberek, amikor belépni látták, bûnös vágyakra ébredtek, a lakoma két ,,tisztáját'', engem és Jánost kivéve. Mindenki azt gondolta, hogy szokásos szeszélyessége, az igazi ördögi megszállás hajtotta oda, amely elôre nem látható kalandokba vitte ôt. De a Sátán akkor már csatát vesztett. És mindnyájan irigykedve nézték, amikor nem hozzájuk fordult, hanem hozzám jött.

Az ember mindig beszennyezi még a legtisztább dolgokat is, amikor csak a test és vér embere. Csak a tiszták látnak helyesen, mert nincs bennük bûn, amely megzavarná gondolataikat. De az embernek nem kell megrémülnie attól, amit nem ért meg. Isten megérti. És az ég számára elég.

Az emberektôl jövô dicsôítés egy grammal sem növeli a választottak égi dicsôségét. Jól jegyezd ezt meg! A szegény magdalai Máriát mindig elítélték jócselekedeteiért. Nem ítélték el rossz cselekedeteiért, mert azok a buják kielégíthetetlen éhsége számára felajánlott ínyenc falatok voltak. De bírálták és elítélték Naimban, a farizeus házában, Betániában, a saját házában.

De János nagyszerû szava megadja ennek a bírálatnak a kulcsát: ,,Júdás... mert tolvaj volt''. (Jn 12,1-8) Én azt mondom: ,,A farizeus és barátai, mert buják voltak''. Íme, látod? Az érzékek sóvárgása, a pénz utáni sóvárgás a jó cselekedet bírálására indítanak. A jók nem bírálgatnak. Sose. Ôk megértôk.

De, ismétlem, nem számít a világ bírálata. Isten ítélete számít.

(4-677)

Amikor az apostolok visszatértek körútjukról, Tamás megkérdezi Jézust:

-- Uram, igaz, hogy a magdalai Mária bocsánatot kért tôled a farizeus házában?

-- Igaz, Tamás.

-- És te megbocsátottál neki? -- kérdezi Fülöp.

-- Meg.

-- Rosszul tetted! -- kiált fel Bertalan.

-- Miért? Ôszintén bánta bûnét, és megérdemelte a bocsánatot.

-- De nem abban a házban kellett volna megadnod azt neki, nem nyilvánosan... -- rója meg ôt a kerióti.

-- De nem látom, miben tévedtem.

-- Ebben: Tudod, kik a farizeusok, mennyi hamis érv forog agyukban, mennyire szemmel tartanak téged, mennyire rágalmaznak, mennyire gyûlölnek. Egy volt közülük barátod Kafarnaumban, és ez Simon volt. És te az ô házába hívsz egy kéjnôt, hogy megszentségtelenítse házát, és megbotránkoztassa Simon barátodat.

-- Nem én hívtam. Odajött. Nem kéjnô volt, Egy bûnbánó volt. Ez nagyon megváltoztatja a helyzetet. Ha nem undorodott attól, hogy elôzôleg megközelítse, és mindig vágyakozzék utána, még az én jelenlétemben is, még most is, amikor ô többé már nem egy test volt, hanem egy lélek, akkor nem kell undorodnia, amikor látja, hogy azért lép be, hogy lábamhoz térdeljen, és sírva vádolja magát, megalázva magát nyilvánosan alázatos vallomásával, amit sírása fejezett ki. Simon farizeus házát megszentelte egy nagy csoda: ,,egy lélek feltámadása''. Kafarnaum terén öt nappal ezelôtt megkérdezett engem: ,,Csak ezt a csodát tetted?'' -- és ô maga válaszolt rá: ,,Biztosan nem'', nagyon vágyakozva arra, hogy lásson egyet. Megadtam neki. Ôt választottam ki tanúul, vôfélyül ennek a léleknek a kegyelemmel való menyegzôjéhez. Büszke lehet rá.

-- Ehelyett megbotránkozott. Talán elvesztettél egy barátot.

-- Találtam egy lelket. Megéri elveszteni egy embert, barátságával, szegényes emberi barátságával azért, hogy egy lélek barátságot kössön Istennel.

-- Hiábavaló! Veled nem lehet elérni, hogy emberi módon gondolkodj! A földön vagyunk, Mester! Ne felejtsd el! A föld törvényei és gondolatai érvényesülnek. Te az ég módszerével jársz el, te a szívedben levô égben mozogsz, mindent az ég fényénél látsz. Szegény Mesterem! Milyen isteni módon képtelen vagy arra, hogy közöttünk, elfajultak között élj! -- Júdás átkarolja ôt, csodálva és csüggedten, s ezzel fejezi be: -- És fáj nekem, mert túlságos tökéletességeddel annyi ellenséget szerzel magadnak!

-- Ne fájjon ez neked, Júdás! Meg van írva, hogy így lesz. De honnan tudod, hogy Simon megsértôdött?

-- Nem mondta, hogy megsértôdött. De megértette velem és Tamással, hogy ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Nem lett volna szabad meghívnod ôt házába, ahová csak becsületes személyek lépnek be.

-- Rendben van! Fütyülünk azok becsületességére, akik Simonhoz mennek -- mondja Péter. És Máté hozzáteszi:

-- Én megmondhatom, hagy a kéjnôk verejtéke gyakrabban csöpögött padlójára, asztalára, és azon túl Simonra, a farizeusra.

-- De nem nyilvánosan -- vág vissza Júdás.

-- Nem. Képmutató módon igyekezett elrejteni azt.

-- Látod akkor, hogy más a helyzet.

-- Más akkor is a helyzet, ha egy kéjnô azért megy be, hogy azt mondja: ,,Elhagyom szégyenletes bûnömet'', és más, ha azért megy, hogy kijelentse: ,,Íme, itt vagyok, hogy együtt vétkezzünk!''

-- Máténak igaza van! -- mondják mindnyájan.

-- Igen. Igaza van. De ôk nem úgy gondolkoznak, mint mi. És meg kell alkudnunk velük, alkalmazkodnunk kell hozzájuk, hogy barátaink legyenek.

-- Ezt soha, Júdás! Az igazságban, a becsületességben, az erkölcsi magatartásban nincs megalkuvás és alkalmazkodás! -- mennydörgi Jézus. És ezzel fejezi be: -- Ami pedig a többit illeti, tudom, hogy helyesen cselekedtem és jót tettem. És ez elég!

Ekkor mondja el Jézus az egybegyûlt tömegnek a szántóföldön talált kincsrôl szóló példabeszédet. (Példabeszédek 2 -- 80 -- 81.)

(4-683)


Ne féljetek!...

12. évközi vasárnap -- A	Mt 10,26-33

Jézus apostoli útjukra készíti fel apostolait Kafarnaum mellett egy olajfákkal borított dombon, késô este. Hosszú beszédének vége felé mondja:

-- Emlékezzetek arra, hogy a tanítvány nem nagyobb Mesterénél, sem a szolga uránál. Azért elég a tanítványnak, hogy olyan legyen, mint Mestere, és ez már meg nem érdemelt dicsôség. És elég a szolgának, hogy olyan legyen, mint ura, és már természetfeletti jóság, ha megengedi nektek, hogy olyanok legyetek.

Ha a ház urát Belzebubnak nevezték, hogyan fogják szolgáit nevezni? És fellázadhatnak a szolgák, ha az Úr nem lázad fel, nem gyûlöl, nem átkozódik, hanem igazságának tudatában nyugodtan folytatja munkáját, más idôre halasztva az ítéletet, amikor, miután mindent megkísérelt meggyôzésükre, lényükben látja majd a rosszban való megátalkodottságot? Nem. Nem tehetik a szolgák azt, amit nem tesz uruk, hanem jól teszik, ha követik, arra gondolva, hogy ôk is bûnösök, míg Ô bûn nélkül volt.

Ne féljetek tehát azoktól, akik ördögöknek neveznek titeket. Egy napon kitudódik majd az igazság, és akkor meglátják, ki volt az ,,ördög''. Ti vagy ôk. Semmi sincs elrejtve, ami nem lesz felfedve, és semmilyen titok sincs, amit ne tudnának meg.

Amit most a sötétben és titokban mondok nektek, mert a világ nem méltó hogy megismerje az Ige minden szavát, nem méltó erre, sem annak ideje nincs itt, hogy a méltatlanoknak is megmondjam azt, amikor eljön az ideje annak, hogy mindent megismerjenek, akkor ti mondjátok el fényes nappal a háztetôkrôl. Kiáltsátok ki azt, amit most suttogva mondok inkább lelketeknek, mint fületeknek. Mert akkor a világ meg lesz keresztelve a Vér által, és a világ, ha akarja, megértheti Isten titkait, míg a Sátán csak annak tud ártani, aki kívánja, hogy megmarja, és ezt jobban kívánja, mint az én csókomat. Felállítom zászlómat a Sátán ellen. De tízbôl nyolcan nem akarják majd megérteni Isten titkait. Csak a kisebbség akar készségesen megismerni mindent, hogy teljesen kövesse tanításomat. Nem számít! Mivel nem lehet szétválasztani ezt a szent két részt a bûnös tömegtôl, hirdessétek a háztetôkrôl is tanításomat, prédikáljátok a hegytetôkrôl, a végtelen tengerekrôl, a föld belsejében. Ha az emberek nem hallgatják is meg azt, összegyûjtik az isteni szavakat a madarak és a szelek, a halak és a hullámok, megôrzik a föld mélyében a visszhangok, hogy elmondják a föld belsejében levô forrásoknak, ásványoknak és fémeknek, és minden örvendezzék általuk, mert azokat is Isten teremtette, hogy lábam zsámolyául szolgáljanak, és szívem örvendjen miattuk.

Ne féljetek azoktól, akik megölik a testet, de nem tudják megölni a lelket. Csak attól féljetek, aki a pusztulásba tudja küldeni lelketeket, és egyesíteni tudja azt az Utolsó Ítéletkor a feltámadt testtel, hogy a pokol tüzére vesse. Ne féljetek! Nemde két verebet egy fillérért adnak? Mégis, ha az Atya nem engedi meg, azok közül egy sem esik a földre, az ember minden cselvetése ellenére sem. Azért ne féljetek! Atyátok ismer titeket. Még hajatok számát is ismeri! Ti többet értek a verebeknél!

És mondom nektek, hogy aki megvall engem az emberek elôtt, azt én is megvallom Atyám elôtt, aki az égben van. De azt, aki megtagad engem az emberek elôtt, én is megtagadom Atyám elôtt. Megvallom azt, aki követ, és megteszi, amit mondtam. Megtagadom azt, aki gyávaságból, a hármas érzéki vágy, vagy hitvány számítás miatt, vagy emberi érzelmek miatt egyikôtök iránt, aki velem ellenkezik, elhagyja utamat. Mert lesz ilyen.

Ne gondoljátok, hogy békét jöttem hozni a földre. Az én békém sokkal magasabb a mindennapos számítások békéjénél. Nem békét jöttem hozni, hanem kardot. Éles kardot, hogy elvágjam a kötelékeket, amelyek a sárban tartanak, és megnyissam az utat a természetfeletti szárnyalásra. Mert én azért jöttem, hogy elválasszam a gyermeket atyjától, a leányt anyjától, a menyet anyósától. Mert én vagyok Az, aki uralkodik, és akinek minden joga megvan alattvalói felett. Mert senki sem nagyobb nálam az érzelmek feletti jog terén. Mert bennem összpontosul minden szeretet kifinomulva, és én vagyok az Atya, Anya, Jegyes, Testvér, Barát, és mint ilyen szeretlek titeket, és mint ilyent kell nektek szeretnetek engem. És amikor azt mondom: ,,akarom'', semmiféle kötelék sem állhat ellen, és a teremtmény az enyém. Az Atyával együtt én teremtettem, én magam váltom meg, nekem jogom van birtoklására.

(4-906)


Jézus megszünteti a vihart

12. évközi vasárnap -- B	Mk 4,35-41

Egy se nem túl nagy, se nem kicsiny, vitorlás halászbárka, amelyen kényelmesen mozoghat öt-hat ember, szeli a szép Genezáreti-tó égszínkék vizét.

Jézus alszik a bárka faránál. Szokása szerint, fehér ruhát visel. Fejét bal karjára hajtja, miután karja és feje alá tette többszörösen összehajtott kékeszöld köpenyét. Ül a bárka alján, nem kinyújtózkodva, és fejét arra a kis asztalkára támasztja, amely a bárka farának végét képezi. Békésen alszik. Fáradt. És nyugodt.

Péter van a kormánynál. András kezeli a vitorlákat, János és két másik férfi elrendezik a horgonyköteleket és a hálókat a bárka fenekén, mintha halászathoz készülôdnének, talán az éjjel folyamán. Már közeledik az este, mert a nap nyugaton látszik, és lemenôben van. A tanítványok mind felhúzták tunikájukat, amely visszahajlik a derekukon kötött öv fölött. Így szabadabban tudnak mozogni és járni ide-oda a bárkában az evezôk, padok, kosarak és hálók között anélkül, hogy ruhájuk beleakadna valamibe. Köpenyüket mindnyájan letették.

Az ég elsötétül, és a nap elrejtôzik a viharfelhôk mögött, amelyek hirtelenül bukkantak fel a dombok csúcsa mögül. A szél gyorsan hajtja ôket a tó felé. Mindeddig a szél még a magasban fúj csak, és a tó, egyelôre csendes, csak színe válik sötétebbé, és felülete bodrozódik. Hullámok még nincsenek, de a víz már mozgásban van.

Péter és András figyelik az eget és a tavat, és elôkészítik a mûveleteket, hogy a part felé tartsanak. De a szél lecsap a tóra, és néhány perc alatt minden forr és tajtékzik. A hullámok összecsapnak egymással, lökdösik a kis bárkát, felemelik, lesüllyesztik, minden irányba kanyarítják, gátolják a kormányzást, akárcsak a vitorlákba kapó szél. A vitorlákat le is engedik.

Jézus alszik. Sem a tanítványok lépteinek zaja, sem izgatott hangjuk, sem a szél fütyülése, sôt még a hullámoknak a bárka oldalához és a hajó orrához csapódása sem ébresztik fel. Haja hullámzik a szélben, és néha a víz is lefröcsköli. De Ô alszik. János a hajó elejérôl a végéhez fut, és leteríti Ôt köpenyével, amelyet egy asztal alól húzott ki. Gyengéd szeretettel teríti rá.

A vihar mind hevesebbé válik. A tó fekete, mintha tintává vált volna. A hullámok habja csíkokat rajzol rá. A bárka nyeli a vizet, és mindinkább oldalra nyomja a szél. A tanítványok izzadnak irányításában, és a víz kimerítésében oldalán keresztül, amelyet vernek a hullámok. De semmire se mennek. Már lábszáruk közepéig vízben állnak, és a bárka mind súlyosabbá válik.

Péter elveszíti nyugalmát és türelmét. Átadja testvérének a kormányt, és ugrálva Jézus felé megy. Erôteljesen megrázza Ôt. Jézus felébred, és felemeli fejét.

-- Ments meg minket, Mester, elveszünk! -- kiáltja neki Péter. Kiáltania kellett, hogy meghallja hangját.

Jézus tanítványára szegezi szemét. Ránéz a többiekre is, utána a tavat szemléli.

-- Hiszel abban, hogy meg tudlak menteni titeket?

-- Gyorsan, Mester -- kiáltja Péter, miközben egy igazi hullámhegy jön gyorsan feléjük a tó közepétôl. Víztölcsérnek látszik, oly magas és félelmetes.

A tanítványok látják feléjük jönni. Letérdelnek, és megkapaszkodnak, amibe csak tudnak, biztosra véve, hogy ez a vég.

Jézus feláll a hajó orrán levô kis asztalra. Fehérlik alakja az ólomszürke viharban. Kitárja karját a magas hullám felé, és azt mondja a szélnek:

-- Állj meg, és hallgass el! -- és a víznek -- Csendesülj le! Akarom!

És a nagy hullám szertefoszlik, tajtékká válik, amely ártalmatlanul esik le egy utolsó zúgással, ami sustorgássá halkul, akárcsak a szél utolsó sivítása, ami sóhajjá változik. És a megnyugodott tó felett visszatér a derült ég és a tanítványok szívébe a remény és a hit.

Jézus fenségessége leírhatatlan. Látni kell ahhoz, hogy valaki képes legyen felfogni.

(3-298)

Jézus a következô magyarázatot fûzte hozzá a látomáshoz:

-- Nem abban az értelemben magyarázom nektek az Evangéliumot, ahogy mindnyájan értelmezik. Én megvilágítom az evangéliumi részlet elôzményeit.

Miért aludtam? Nem tudtam talán, hogy jön a vihar? De tudtam. Csak én tudtam. Akkor hát miért aludtam?

Az apostolok emberek voltak. Jó akarat lelkesítette ôket, de még nagyon ,,emberi'' volt felfogásuk. Az ember mindig azt hiszi, hogy mindenre képes. Amikor azután valóban képes egy dologra, akkor eltelik dölyfösséggel és az ô ,,képességéhez'' való ragaszkodással. Péter, András, Jakab és János jó halászok voltak, és azért felülmúlhatatlanoknak képzelték magukat a hajózás tudományában. Én számukra egy nagy ,,Rabbi'' voltam, de egy nulla, mint hajós. Azért nem tartottak képesnek engem arra, hogy segítsek nekik. Amikor beszálltak a bárkába, hogy átkeljenek a Galileai-tengeren, kérték, hogy maradjak ülve, mert nem leszek képes másra. Szeretetük is mondatta velük ezt, mert nem akartak testi fáradságot okozni nekem. De ragaszkodásuk saját képességükhöz felülmúlta ezt a szeretetet is.

Én nem erôltetem rá magamat másokra, hacsak rendkívüli esetrôl nincs szó. Általában szabadon hagyom az embereket és várok. Azon a napon fáradt voltam, és mivel kértek, hogy pihenjek, azaz hagyjam ôket dolgozni, ôket, akik oly jártasak voltak, aludni kezdtem. Alvásomba belejátszott az a megállapítás is, hogy mivel az ember ,,ember'' és magától akar cselekedni anélkül, hogy felfogná, Isten segíteni szeretné ôt. Láttam ezekben a ,,lelkileg süketekben'', ezekben a ,,lelkileg vakokban'' mindazokat a lelki süketeket és vakokat, akik a századokon keresztül tönkremennek, mert ,,maguk akarják csinálni'' dolgaikat, mikor én feléjük fordulok, amikor rám szorulnak, várakozva arra, hogy segítségül hívjanak.

Amikor Péter felkiáltott: ,,Ments meg minket!'', keserûségem úgy eltûnt, mint ahogy az eleresztett kô leesik. Én nem ,,ember'' vagyok, hanem az Istenember. Nem úgy cselekszem, mint ti. Ti, amikor valaki visszautasítja tanácsotokat vagy segítségeteket, és látjátok, hogy pácban van, még ha nem vagytok is annyira gonoszok, hogy örülnétek neki, de mind annyira méltatlankodtok, oly közömbösek vagytok, hogy nézitek ôt anélkül, hogy megmozdulnátok segélykiáltására. Magatartástokkal jelzitek neki: ,,Amikor segíteni akartam neked, nem akartad. Most magad lásd!'' De én Jézus vagyok, az Üdvözítô. Én megmentek bárkit azonnal, amint segítségül hív.

A szegény emberek ellenvetésül megjegyezhetik: ,,Akkor miért engeded meg, hogy viharok keletkezzenek az egyének vagy a közösségek életében?''

Ha én, hatalmammal elpusztítanám a Gonoszt, bármiféle legyen is az, ti végül magatokat hinnétek a Jó szerzôjének, ami valójában az én ajándékom lenne, és többé nem gondolnátok rám. Soha többé. Szükségetek van, szegény gyermekeim a szenvedésre, hogy visszaemlékezzetek arra, van egy Atyátok. Mint a tékozló fiú, aki visszaemlékezett atyjára, amikor éhezett.

A szerencsétlenségek arra szolgálnak, hogy meggyôzzenek titeket semmiségetekrôl, dôreségetekrôl, ami annyi tévedést okoz, és romlottságotokról, ami annyi gyásznak és fájdalomnak az oka, bûnötökrôl, ami miatt bûnhôdtök, magatokat büntetve, és az én létezésemrôl, hatalmamról és jóságomról. Íme ez az, amit a mai Evangélium mond nektek. A ,,ti'' jelenlegi órátok Evangéliuma, szegény gyermekeim. (Ez a második világháború szenvedéseire vonatkozik, mert ebben a látomásban 1944. január 30-án részesült Valtorta Mária.)

Hívjatok engem! Jézus nem alszik, csak az bántja, hogy látja, ti nem szeretitek Ôt. Hívjatok engem, és jövök!

(3-301)


,,Kinek tartanak engem az emberek?''

12. évközi vasárnap -- C	Lk 9,18-24

A farizeusok kovászáról szóló példabeszéd után (lásd: Példabeszédek 193-195) Jézus felteszi a kérdést apostolainak, miközben Fülöp Cezareájá felé mennek:

-- Az emberek mit mondanak, ki vagyok? Mit tartanak az Emberfiáról?

-- Van, aki azt mondja, hogy te vagy Jézus, azaz a Krisztus, és ezek a jobbak Mások prófétának tartanak, ismét mások csak rabbinak. És vannak, tudod, akik bolondnak, vagy megszállottnak mondanak.

-- Némelyek pedig azt a nevet használják, amit te adtál magadnak és ,,Emberfiának'' neveznek.

-- És vannak olyanok is, akik azt mondják, ez nem lehetsz, mert az Emberfia egészen más dolog. Nem mindig tagadják ezt, mert alapjában véve elismerik, hogy te több vagy az Emberfiánál: Isten Fia vagy. Mások viszont azt mondják, hogy te még az Emberfia sem vagy, hanem csak egy szegény ember, akit a Sátán hajt, vagy hogy elmebajban szenvedsz. Láthatod, hogy sokféle és különbözô a vélemény -- mondja Bertalan.

-- De a nép számára ki hát az Emberfia?

-- Egy ember, aki rendelkezik az ember összes legszebb erényeivel, egy ember, aki összegyûjti magában az értelem, bölcsesség és kegyelem minden követelményét, amelyekrôl gondoljuk, hogy megvoltak Ádámban, és ezekhez sorolják azt is, hogy nem kellett meghalnia. Tudod, hogy már az a hír járja, hogy Keresztelô János nem halt meg, hanem csak átvitték máshová az angyalok, és hogy Heródes és még inkább Heródiás -- nehogy azt mondják, Isten legyôzte ôket -- egy szolgát öltek meg, és fejét megtartva, megcsonkított testét, mint a Keresztelô holttestét mutatták meg. Oly sokat beszélnek az emberek! Sokan azt gondolják, hogy az Emberfia Jeremiás vagy Illés, vagy valamelyik próféta, sôt maga a Keresztelô, aki részesült a kegyelemben és bölcsességben, és aki Krisztus Elôfutárának mondta magát. Krisztus: Isten felkentje. Az Emberfia: egy nagy ember, aki embertôl született. Sokan nem tudják, vagy nem akarják elfogadni, hogy Isten saját Fiát küldte a földre. Tegnap azt mondtad: ,,Csak azok fognak hinni, akik meg vannak gyôzôdve Isten végtelen jóságáról.'' Izrael jobban hisz Isten szigorában, mint jóságában... -- mondja ismét Bertalan.

-- Hát igen. Valóban oly méltatlanoknak érzik magukat, hogy lehetetlennek tartják: Isten oly jó, hogy elküldje saját Igéjét megváltásukra. Lelkük leromlott állapota gátolja hitüket -- erôsíti meg a Zelóta. És hozzáteszi: -- Te azt mondod, hogy Isten és ember Fia vagy. Valóban megvan benned minden kegyelem és bölcsesség, mint emberben. És én hiszem, hogy ha valaki a kegyelem állapotában született volna Ádámtól, hozzád lett volna hasonló szépségben és értelemben és minden más adottságban. És ragyog benned Isten, hatalmánál fogva. De ki tudja ezt elhinni azok közül, akik isteneknek képzelik magukat, és Istent magukhoz mérik, végtelen kevélységükben? Ôk, a kegyetlenek, a gyûlölködôk, a kapzsik, a tisztátalanok, biztosan nem képesek azt gondolni, hogy Isten, kedvességétôl indítva Önmagát adja megváltásukra, szeretetét adja üdvözítésükre, nagylelkûen átadja magát az embereknek, tisztaságát feláldozza értünk. Nem, nem képesek erre gondolni azok, akik annyira kérlelhetetlenek és szôrszálhasogató módon keresik és büntetik a vétségeket.

-- És ti mit mondotok, ki vagyok? Mondjátok meg saját véleményeteket, mit sem törôdve azzal, mit mondok én, és mit mondanak mások. Ha ítélnetek kellene felettem, mit mondanátok, ki vagyok?

-- Te vagy a Krisztus, az élô Isten Fia -- kiáltja Péter letérdelve, karját a magasba emelve Jézus felé, aki fényben úszó arccal néz rá, lehajol hozzá, felemeli és átöleli, mondva:

-- Boldog vagy Simon, Jónás Fia! Mert nem a test, se nem a vér nyilatkoztatta ki ezt neked, hanem Atyám, aki az égben van. Az elsô naptól kezdve, amikor hozzám jöttél, kérted ezt, és mivel egyszerû és becsületes voltál, fel tudtad fogni, és el tudtad fogadni az égbôl jövô választ. Te nem láttad a természetfeletti megnyilvánulásokat, mielôtt hozzám közeledtél volna, mint a te testvéred és János és Jakab. Te nem ismerted szentségemet, mint gyermek, munkás, és polgár, mint Júdás és Jakab unokatestvéreim. Mielôtt tanítványom lettél, te nem részesültél csodában, se nem láttál engem csodát mûvelni, se nem adtam neked jelét hatalmamnak, mint tettem Fülöp, Natánael, Kánaáni Simon, Tamás és Júdás esetében. Te nem voltál alávetve akaratomnak, mint Lévi, a vámos. Mégis te az elsô pillanattól felkiáltottál: ,,Ô a Krisztus!'' Amikor megláttál, az elsô órától kezdve hittél, és hited sose rendült meg. Ezért hívtalak Kéfásnak (Sziklának). És ezért építem rád, a Sziklára Egyházamat, és a pokol kapui nem vesznek erôt rajta. Neked adom a mennyország kulcsait. És amit megkötsz a földön, meg lesz kötve a mennyben is. És amit feloldasz a földön, fel lesz oldva a mennyben is, ó, hûséges és okos ember, akinek kipróbálhattam a szívét. És itt, ettôl a pillanattól kezdve, te leszel a fej, akinek engedelmeskedni kell, és akit tisztelni kell, mint az én másomat. És ilyennek hirdetlek ki mindnyájatok elôtt.

Ha Jézus a feddés jégesôjét bocsátotta volna Péterre, annak sírása nem lett volna ily hangos. Egészen megrázza a zokogás, amint Jézus keblére borulva sír. Ezt a sírást csak a tagadás miatt érzett fájdalmának megfékezhetetlen kitörésével lehet összehasonlítani. Most ezernyi alázatos és jó érzelmei okozzák sírását... Ez által a sírás által mind világosabban jelenik meg Péter, Krisztus Egyházának Fôpapja.

Amikor felemeli tekintetét, félénken, zavarodottan, nem tud mást tenni, mint hogy mindent megígér, teljesen átadja magát új szolgálatának. Rövid, izmos karjával Jézus nyakába kapaszkodik, s kényszeríti Ôt, hogy lehajoljon, hogy megcsókolhassa Ôt. Utána imádó pillantással, szeretettel, könyörögve néz rá a sírástól kivörösödött szemével, kérges, nagy tenyerével tartja a Mester aszketikus arcát, mintha egy éltetô folyadék edénye volna... és issza, issza, issza a kegyelem édességét, biztonságát és erejét, ebbôl az arcból, ezekbôl a szemekbôl, ebbôl a mosolyból.

Mikor végül kibontakoznak egymás karjából és folytatják útjukat Fülöp Cezareája felé, Jézus azt mondja mindnyájuknak:

-- Péter az igazságot mondta. Sokan megsejtik, ti tudjátok. De ti, egyelôre ne mondjátok el senkinek ki a Krisztus, annak teljes igazságában, amit ti ismertek. Hagyjátok, hogy Isten beszéljen a szívekben, amint beszél a tiétekben. Igazán mondom nektek, hogy azok, akik az én és a ti állításotok révén eljutnak a tökéletes hitre és a tökéletes szeretetre, megértik az igazi jelentését ezeknek a szavaknak: ,,Jézus, a Krisztus, az Ige, az ember és az Isten Fia.''

(5-229)


Krisztus követése

13. évközi vasárnap -- A	Mt 10,37-42

Ez az evangélium folytatása az elôzô vasárnap (12 -- A) beszédének, amellyel Jézus felkészítette apostolait küldetésükre.

-- Igazában az ördögökön kívül az emberek is ellenségei az embernek. Az új, a keresztény embernek ellenségei lesznek azok, akik házának népei, siránkozásaikkal, fenyegetéseikkel vagy kéréseikkel. Azonban aki mostantól fogva jobban szereti atyját és anyját, mint engem, nem méltó hozzám. Aki jobban szereti fiát vagy leányát nálam, nem méltó hozzám. Aki nem veszi fel mindennapos keresztjét, amely sokoldalú, s a belenyugvásból, lemondásból, engedelmességbôl, hôsiességbôl, szenvedésbôl, betegségbôl, küzdelmekbôl, s mindabból áll, amiben megnyilvánul Isten akarata, vagy ami próbára teszi az embert, s aki keresztjével nem követ engem, az nem méltó hozzám. Aki többre becsüli földi életét lelki életénél, az elveszti az igazi Életet. Aki elveszti földi életét az irántam való szeretet miatt, az megtalálja azt az örökkévaló boldogságban.

Aki befogad titeket, engem fogad be. Aki engem befogad, azt fogadja be, aki engem küldött. Aki befogad egy prófétát, mint prófétát, az iránta tanúsított szeretetének arányában kapja jutalmát. Aki befogad egy igazat, mint igazat, az az igazzal arányos jutalomban részesül. Ennek magyarázata az, hogy aki felismeri a prófétában a prófétát, az jelét adja annak, hogy ô maga is próféta, azaz nagyon szent, mert Isten Lelke tartja ôt karjában. És aki felismeri egy igazban az igazat, ezzel megmutatja, hogy ô maga is igaz, mert akik hasonlítanak egymáshoz, felismerik egymást. Tehát mindenki igazságosan részesül a jutalomban.

Aki csak egy pohár tiszta vizet is ad szolgáim egyikének, még akkor is, ha legkisebb szolgámról van szó, mondom nektek, nem veszti el jutalmát. És Jézus szolgái mindazok, akik Ôt hirdetik szent életükkel, és lehetnek egyaránt királyok vagy koldusok, bölcsek vagy tudatlanok, öregek vagy kisdedek, mert minden életkorban és társadalmi osztályban tanítványom lehet valaki. Ha tehát azért ad neki vizet az én nevemben, mert látja, hogy az én szolgám, jutalomban részesül.

(4-908)

(Lásd még: Példabeszédek -- 4: 151-153)


A vérfolyásos asszony -- Jairus leánya

13. évközi vasárnap -- B	Mt 5,21-43

Jézus egy napsütötte poros úton megy a tó partján egy város felé, ahol már nagy tömeg várja. Mikor odaérnek, az apostolok csak nagy nehezen tudnak utat nyitni neki könyökükkel és vállukkal. Jézus egy fejjel kiemelkedik a tömegbôl, és mosolyogva nézi a körülötte szorongó embereket, válaszol az üdvözlésekre, megsimogat néhány gyermeket, akiknek sikerül áttörni a tömegen, és közelébe kerülni. Az anyák a tömeg feje felett nyújtják feléje kisdedeiket, hogy megérintse ôket. Lassan, türelmesen halad elôre az Ôt mindenfelôl nyomó tömegben.

Egy férfihang kiáltja:

-- Nyissatok utat! Nyissatok utat! -- Szomorú hang, és sokan ismerhetik, és tisztelhetik, mert a tömeg szétnyílik, és átenged egy ötven év körülinek látszó férfit, aki hosszú ruhába van öltözve, fején fehér kendôvel, amelynek szárnyai leomlanak arcára és vállára. Amikor Jézus elé ér, lábához borul és úgy mondja:

-- Ó, Mester, miért voltál távol oly sokáig? Kisleányom nagyon beteg. Senki sem tudja meggyógyítani. Benned van egyedül a reményem és anyjának reménye. Jöjj, Mester! Nagyon vártalak! Jöjj, jöjj azonnal! Egyetlen gyermekem haldoklik... -- és sírva fakad.

Jézus fejére teszi kezét, és válaszol neki:

-- Ne sírj! Bízzál! Kisleányod élni fog. Menjünk hozzá! Kelj fel! Menjünk! -- Ezeket az utolsó szavakat parancsolólag mondotta, az elôzôket pedig vigasztalásként. De most az Úr beszél.

Elindulnak. Jézus fogja a mellette haladó síró férfi kezét. Amikor egy erôsebb sóhaj megrázza a szegény férfit, Jézus megszorítja kezét. Nem tesz mást, de mily erô áradhat abba, aki érzi, hogy Jézus így bánik vele! Elôzôleg Jakab ment Jézus egyik oldalán, Péter a másikon, János Péter mellett, a kerióti pedig Jakab mellett, hogy így visszatartsák a tömeget. A többi apostol vagy elôttük, vagy mögöttük megy. De amikor morgolódnak, vagy szinte megsértik a tapintatlan tömeget, Jézus feléjük fordítja fejét, és kedvesen mondja:

-- Engedjétek ezeket a kicsinyeimet, hogy tegyék, amit akarnak!...

Egyszer azonban Jézus hirtelenül megfordul, s még az apa kezét is elereszti. Nemcsak fejét fordítja hátra, hanem egész testével megfordul. Még magasabbnak látszik, mert királyi a magatartása. Szigorú arccal, kutatva nézi a tömeget. Szemei villámlanak, nem keményen, hanem fenségesen:

-- Ki érintett engem? -- kérdezi.

Senki sem válaszol.

-- Ki érintett engem, ismétlem?! -- erôsködik Jézus.

-- Mester, -- válaszolják a tanítványok -- nem látod, miként tolong a tömeg minden oldalról? Mindenki érint téged, a mi erôlködésünk ellenére.

-- Azt kérdezem, ki érintett engem azért, hogy csodában részesüljön. Éreztem a csodatevô erôt kimenni belôlem, mert egy szív hittel segítségül hívott. Ki ez a szív?

Miközben beszél, Jézus kétszer, háromszor egy negyven év körüli asszonyra néz, aki nagyon szegényes ruhában van, és arca kimerültséget árul el. Igyekszik eltûnni a tömegben. De felfogja, hogy nem tud elmenekülni, Jézus elé megy, és lába elé veti magát, arcával szinte a porban, kezével azonban nem meri megérinteni Jézust.

-- Bocsánat! Én vagyok. Beteg voltam. Tizenkét éve voltam beteg. Mindenki menekült tôlem. Férjem elhagyott. Mindenemet elköltöttem, hogy ne tekintsenek gyalázatosnak, hogy úgy élhessek, mint bárki más. De senki sem tudott meggyógyítani engem. Látod, Mester, idô elôtt megöregedtem. Erôm elfolyt a gyógyíthatatlan folyással, és vele együtt békém is. Azt mondták nekem, hogy te jó vagy. Valaki, akit leprájából gyógyítottál meg, s akit oly sok éven keresztül mindenki elkerült, azt mondta, hogy te nem vetsz meg engem. Nem mertem elôbb megmondani. Bocsáss meg! Azt gondoltam, hogy ha megérinthetlek, meggyógyulok. De nem akartalak tisztátalanná tenni téged. Éppen csak ruhád szélét érintettem meg, ott, ahol a földet súrolja, annak szennyét érinti. Én is szenny vagyok csupán... De meggyógyultam, és áldott légy érte! Abban a pillanatban, amikor megérintettem ruhádat, megszûnt a bajom. Olyanná váltam, mint mindenki. Többé nem kerül el senki sem. Férjem, gyermekeim, szüleim velem lakhatnak, megsimogathatom ôket. Hasznos leszek házamban. Köszönöm, Jézus, Jó mester! Légy áldott mindörökké!

Jézus végtelen jósággal tekint rá. Mosolyog. Azt mondja:

-- Menj békében, leányom. Hited meggyógyított téged. Légy egészséges mindörökké! Légy jó és boldog! Menj!

Miközben beszél még, megérkezik egy férfi, aki szolgának látszik, az atyához fordul, aki egy ideje tiszteletteljesen várakozik, de úgy gyötrôdik, mintha parázson állna.

-- Leányod meghalt. Felesleges tovább terhére lenni a Mesternek. Lelke elhagyta már, és az asszonyok sírnak. Az anya küldött, hogy ezt megmondjam neked, és kérjelek, jöjj azonnal.

A szegény apa felsóhajt. Homlokához emeli kezét, és szemét szorítja vele, meghajolva, mintha lesújtottak volna rá.

Jézus, aki látszólag semmit sem látott és hallott ebbôl, miközben az asszonyt hallgatta és neki válaszolt, most megfordul, és kezét a szegény apa vállára teszi:

-- Ember, mondtam neked: ,,Bízzál!'' Ismétlem: ,,Bízzál!'' Ne félj! Leányod élni fog. Menjünk hozzá! -- És menet közben erôsen magához, szorítja a megsemmisült embert. A tömeg, amelyet félelemmel tölt el ez a fájdalom és a kegyelem, amelyben az asszony részesült, utat nyit, s engedi, hogy Jézus és övéi gyorsan menjenek, és utána követik Jézust.

Beérnek a város közepébe. A közönségesnek látszó ház elôtt már sok ember áll, és hangosan tárgyalja a történteket, miközben a házból kihallatszik a visító sírás. Valaki erôs, magas hangon vezeti a siratást, amire a többiek gyengébb hangon válaszolnak. A fülsiketítô zaj elég ahhoz, hogy az egészséges is belehaljon.

Jézus megparancsolja övéinek, hogy maradjanak a kapun kívül. Magához hívja Pétert, Jánost és Jakabot, és belép velük a házba, még mindig fogva a síró atya kezét. Mintha csak belé akarná tölteni saját biztonságát, és boldoggá akarná tenni ezzel a kézszorítással. Az üvöltve sírók, amikor meglátják a ház fejét és a Mestert, megkettôzik kiáltozásukat. Összecsapják kezüket, dobokat vernek, háromszögeket ütnek, és ehhez a... zenéhez társítják siralmaikat.

-- Hallgassatok el! -- mondja Jézus. -- Nem kell sírni! A leányka nem halt meg, hanem alszik.

Az asszonyok még hangosabban kiáltoznak, és néhányan a földön henteregnek, összekarmolják magukat, hajukat tépik -- vagyis ezt tettetik -- hogy ezzel mutassák valóban meghalt. A ,,zenészek'' és a barátok fejüket csóválják Jézus önámítására. Ôk annak gondolják. De Jézus megismétli:

-- Hallgassatok el! -- és oly erôteljesen mondja ezt, hogy ha a lárma nem szûnik is meg, de mormolássá válik. Átmegy köztük.

Belép egy kis szobába. Az ágyon ki van terítve a meghalt kisleány. Sovány, nagyon sápadt, már felöltöztették, és gondosan elrendezték barna haját. Anyja az ágy mellett sír, annak jobb oldalán, és csókolgatja a halott viaszsárga kezét. Jézus... olyan szép, amilyennek ritkán látni... melléje megy. Mintha csak a föld fölött siklana, oly gyorsan az ágyhoz ér.

A három apostol megáll az ajtónál, amelyet becsuknak a kíváncsiak elôtt. Az atya az ágy lábánál van.

Jézus az ágy baloldalánál állva megfogja a leányka bal kezét, saját bal kezével. Jobb kezét pedig a leányka fölé emeli, és utána leengedi, parancsolva:

-- Leányka! Mondom neked, kelj fel!

Egy pillanatig mindnyájan feszülten várakoznak, Jézust és a leánykát kivéve. Az atya és az anya kimeredt szemmel nézik gyermeküket. Az apostolok nyújtogatják nyakukat, hogy jobban lássanak. A leány mélyet lélegzik. Viaszszínû arcába visszatér a szín, amely megsemmisíti a halál színét. Mosolyog szájával, mielôtt még kinyitná szemét, mintha álmodna. Jézus még mindig fogja kezét. A leány kinyitja szemét, kedvesen körülnéz, mintha most ébredt volna fel. Elôször Jézus arcát látja meg, aki gyönyörû szemével nézi, és jóságos mosolyával bátorítja, és ô is rámosolyog.

-- Kelj fel! -- ismétli Jézus. És félresöpri kezével az ágyra szórt virágokat, fátylakat, stb. és segíti ôt a leszállásban, s az elsô lépések megtevésében, kezénél fogva.

-- Adjatok neki most enni -- rendelkezik. -- Meggyógyult. Isten feltámasztotta nektek. Adjatok neki hálát érte! És ne mondjátok el senkinek sem, ami történt! Ti tudjátok, hogy mi történt vele. Hittetek, és megérdemeltétek a csodát. A többiek nem hittek. Felesleges meggyôzésükre törekedni. Aki tagadja a csodát, annak Isten nem mutatja meg magát. És te, leányka, légy jó! Isten veletek! Béke legyen ennek a háznak!

És Jézus kimegy, betéve maga mögött az ajtót.

(4-637)


Jézus követésének feltételei

13. évközi vasárnap -- C	Lk 9,51-62

Szent Lukács két, idôben egymástól messze álló eseményt kapcsol össze ebben az evangéliumban. János és Jakab megfeddése Jézus nyilvános mûködésének harmadik évében, annak elsô felében történt, a három tanítvány pedig a második év elején jelentkezett.

Jézus dombos vidéken jár apostolaival. Gondolataiba mélyed, úgyhogy nem is figyel fel a közelben legelészô nyájra és az azt ôrzô pásztorokra. Az apostolok is hallgatagon, kedvetlenül mennek.

Jakab, Zebedeus fia csüggedten felsóhajt, és azt mondja:

-- Vereségek és vereségek!... Úgy látszik, el vagyunk átkozva...

Jézus felfigyel szavaira, vállára teszi kezét:

-- Nem tudod, hogy ez a jobbak sorsa?

-- Eh! Tudom, mióta veled vagyok! De idônként szeretnék valami másfélét, -és elôször volt benne részünk, -hogy ismét fellelkesítse szívünket és hitünket...

-- Kételkedsz bennem, Jakab? -- Mily fájdalom cseng a Mester szavában!

-- Neeem!... -- Ez a ,,nem'' azonban nem nagyon biztos.

-- De kételkedni kételkedsz. Kiben akkor? Nem szeretsz már engem úgy, mint elôször? Elgyengítették szeretetedet a tények, mivel ezen a föníciai vidéken láttad, miként utasítottak el, vagy nevettek ki engem, vagy csupán közömbösek voltak irántam? -- Jézus szavaiban is sírás remeg, jóllehet nem sóhajtozik, se nem könnyezik. De lelke sír.

-- Azt nem, Uram! Sôt, irántad való szeretetem még inkább növekszik, amikor látom, hogy nem értenek meg, nem akarnak téged, megaláznak, elszomorítanak. És hogy ne lássalak téged ilyennek, hogy megváltoztathassam az emberek szívét, kész lennék életemet is feláldozni. Higgyél nekem! Ne gyötörd szívemet, amely már annyira le van sújtva, a kétellyel, hogy azt gondolod, nem szeretlek téged. Különben... különben végletekbe megyek. Visszatérek, és bosszút állok azokon, akik megszomorítottak téged, hogy bebizonyítsam neked, szeretlek téged, hogy megszüntessem ezt a kételyedet, és ha elfognak és megölnek, semmit sem számít nekem. Elég lesz számomra, hogy bebizonyítottam szeretetemet.

-- Ó, mennydörgés fia! Honnan ez a nagy féktelenség? Pusztító villám akarsz hát lenni? -- Jézus elmosolyodik Jakab hevességén és ajánlatán.

-- Ó, legalább mosolyogni látlak! Már ez is gyümölcse ajánlatomnak. Mit mondasz, János? Meg kell valósítanunk gondolatomat, hogy enyhülést nyújtsunk a sok visszautasítástól megalázott Mesterünknek?

-- Ó, igen! Menjünk mi! Térjünk vissza, hogy beszéljünk hozzájuk! És ha sértegetik Ôt azzal, hogy a szavak királya, nevetséges király, pénz nélküli király, bolond király, akkor majd alaposan elverjük ôket, úgyhogy majd megismerik, a királynak van hûséges hadserege is, és ezek nem hajlandók elviselni a megvetést. Bizonyos esetekben hasznos az erôszak. Menjünk, testvérem!

-- De ide hallgassatok! -- Jézus a kettô közé lép, megfogja kezüket, hogy visszatartsa ôket, s így folytatja: -- Mit prédikáltam én oly hosszú idôn át? Ó, meglepetések meglepetése! Még János is, az én galambom is karvallyá vált! Nézzétek ôt, milyen ronda, sötét, borzas, eltorzult az arca a haragtól! Ó, szégyen! És ti csodálkoztok, hogy a föníciaiak közömbösek maradnak, hogy a zsidók gyûlölködôk, a rómaiak elrendelik a kiutasítást (Jézus egy tengerparti városra céloz), amikor ti, az elsôk, még semmit sem értettetek meg két év óta, ti, kik velem vagytok! A szívetekben levô gyûlölet haragossá tesz titeket, kivetitek szívetekbôl a szeretetrôl és a megbocsátásról szóló tanításomat, elutasítjátok azt, mint ostobaságot, és jó szövetségesként fogadjátok az erôszakot! Ó, Szent Atyám! Ez aztán igazi vereség! Ahelyett, hogy mindmegannyi csôröket és karmokat élesítô karvalyok lennétek, nem lenne-e jobb, ha az Atyát imádó angyalok lennétek, hogy megvigasztaljátok Fiát? Ki látott már olyat, hogy egy vihar jót tegyen villámaival és jégesôjével? Nos, ennek a szeretet elleni bûnötöknek emlékére, amikor arcotokon a testi embert láttam az ember-angyal helyett, amelyet mindig látni akarok bennetek, ,,a mennydörgés fiai'' elnevezést csatolom nevetekhez.

Jézus félig komolyan beszél Zebedeus két lángban égô fiához. De korholása nem tart tovább, amikor látja bûnbánatukat, és szeretettôl ragyogó arccal szívére öleli ôket, mondván:

-- És soha többé ne legyetek ilyen rútak! És, köszönöm szereteteteket. És a tiétekét is, barátaim -- mondja András, Máté és két unokatestvére felé fordulva. -- Jöjjetek ide, hogy titeket is átöleljelek. Nem tudjátok, hogy nincs más örömöm, mint az, hogy Atyám akaratát teljesítem, és a ti szeretetetek? Ez mindig boldoggá tesz engem, akkor is, ha, az egész világ arcul üt! Nem magam miatt vagyok szomorú, nem vereségeim miatt; amint ti mondjátok, hanem azért, mert sajnálom a lelkeket, akik visszautasítják az Életet. Íme, most mindnyájan elégedettek vagyunk, nemde, ti nagy gyermekek? Akkor hát fel a fejjel! Menjetek azokhoz a pásztorokhoz, akik a nyájat fejik, és kérjetek egy kis tejet Isten nevében. Ne féljetek! Engedelmeskedjetek bizalommal! Tejet fogtok kapni, nem botot, még akkor is, ha az az ember föníciai.

(5-128)

Jézus tizenegy apostolával a tó partja felé megy. Csak János hiányzik. Sokan gyûlnek köréje, s ezek közül sokan ott voltak a hegyi beszédnél is. Fôleg férfiak, akik még hallgatni akarják beszédét. Szeretnék tartóztatni. De Ô kijelenti:

-- Én mindenkié vagyok. És sokan vannak, akikhez el kell mennem. De visszatérek majd. Akkor ide jöhettek. Most azonban hagyjatok elmenni! -- És a tömegtôl körülvéve igyekszik tovább menni a tó felé. Már közel van a parthoz, amikor egy középkorú férfi a Mester mellé megy, és hogy magára vonja figyelmét, megérinti vállát. Jézus megfordul, megáll, és megkérdezi:

-- Mit kívánsz?

-- Írástudó vagyok. De az, amit te mondasz, össze sem hasonlítható a mi elôírásainkkal. És engem meggyôztél. Mester, többé nem hagylak el! Követlek, bárhová mész. Merre vezet utad?

-- Az égbe.

-- Nem így értem. Azt kérdem: hová mész? Hol laksz, hogy mindig megtalálhassalak?

-- A rókáknak odújuk van és a madaraknak fészke. De az Emberfiának nincs hová lehajtsa fejét. Az én otthonom a világ, ott van mindenütt, ahol vannak oktatásra szoruló lelkek, enyhítésre váró nyomorúságok, megváltandó lelkek.

-- Akkor mindenütt.

-- Jól mondod. Te, Izrael tudósa, meg tudod-e tenni azt, amit ezek a kicsinyek tesznek szeretetemért? Itt áldozatra van szükség, és engedelmességre, és szeretetre mindenki iránt, alkalmazkodásra mindenkihez, mindenki fölött, mindenkivel. Mert a leereszkedés vonz. Mert annak, aki gyógyítani akar, le kell hajolnia minden sebhez. Utána ott lesz az ég tisztasága. De itt a sárban vagyunk, és ki kell ragadnunk a sárból a már belemerült áldozatokat, s azért bele kell lépnünk a sárba. Nem emelhetjük fel ruhánkat és tarthatjuk magunkat távol tôle, mert mély a sár. A tisztaságnak bennünk kell lennie. Annyira el kell töltenie minket, hogy semmi más ne tudjon belénk hatolni. Meg tudod tenni mindezt?

-- Engedd legalább megpróbálnom!

-- Próbáld meg! Imádkozom azért, hogy képes légy rá.

Jézus tovább megy. Vonzza ôt egy szempár, amely reá néz. Azt mondja egy magas, erôs ifjúnak, aki megállt, hogy kísérete elhaladhasson, de úgy látszik, másfelé igyekszik.

-- Kövess engem!

Az ifjú összerázkódik, elváltozik színe, lesüti szemét, mintha vakítaná egy fény, utána kinyitja száját, hogy mondjon valamit, de nem tud azonnal válaszolni. Végül kijelenti:

-- Követlek! De meghalt atyám Korozainban, és el kell temetnem. Engedd, hogy megtegyem, és utána eljövök.

-- Kövess engem! Hagyd, hogy a halottak temessék el halottaikat. Te már az Életre vágyakozol. Arra vágytál más okból. Ne sírj az üresség miatt, amelyet az Élet körülötted teremtett, hogy tanítványává legyél. Az érzelmek lenyesése helyén képzôdik a szárnyak gyökere, amelyek kinônek az emberbôl, aki az Igazság szolgájává lett. Engedd át a romlottságot sorsának. Te emelkedj fel a romlatlan Ország felé. Ott megtalálod majd atyádnak romolhatatlan gyöngyét. Isten hív, és tovább megy. Holnap nem találnád meg többé szívedben Isten mai hívását. Jöjj! Menj hirdetni Isten Országát!

A fiatalember egy falhoz támaszkodva áll, kezében táskákkal, amelyekben fûszereket és kötelékeket visz. Lehajtja fejét, gondolkozik a két ellentétes szereteten: Istenén és atyjáén.

Jézus várakozik, és nézi ôt. Utána felvesz egy kisgyermeket, és szívére szorítva mondja:

-- Mondd velem: ,,Áldalak, Atyám, és segítségül hívom világosságodat azok számára, akik sírnak az élet ködében. Áldalak, téged, Atyám, és segítségül hívom erôdet annak számára, aki mint egy kisgyermek, rászorul arra, aki támogatja ôt. Áldalak Atyám, és segítségül hívom szeretetedet, hogy ne emlékezzen semmi másra, ami nem te vagy, csak mindarra, amit benned megtalálhatnak az emberek, s amiben nem tudnak hinni. Minden javukra, ami az égben van.'' -- És a kisgyermek, egy négyéves ártatlan, megismétli a szent szavakat, kezét imára kiterjesztve.

A fiatalember dönt. Odaadja egy társának holmijait, és Jézushoz jön, aki a földre teszi a kisgyermeket, miután megáldotta. Átöleli a fiatalembert, és így megy tovább, erôsítve és támogatva ôt erejével.

Egy másik férfi megkérdezi tôle:

-- Én is szeretnék veled jönni, mint ez. De mielôtt követnélek téged, el szeretnék búcsúzni szüleimtôl. Megengeded?

Jézus erôsen ránéz, és válaszol neki:

-- Túl sok gyökér van az emberben. Tépd ki, és ha nem sikerül, hatolj mélyebbre! Az Isten szolgálatára lelki szabadsággal jön az ember. Semminek sem szabad lekötnie azt, aki odaajándékozza önmagát.

-- De, Uram! A test és vér mindig test és vér! Lassan majd elérkezem arra a szabadságra, amelyrôl beszélsz...

-- Nem. Soha többé nem érsz el rá. Isten sokat követel éppúgy, amint végtelenül nagylelkû a jutalmazásban. Ha tanítványom akarsz lenni, át kell ölelned keresztedet, és jönnöd kell! Ha erre nem vagy képes, maradj meg az egyszerû hívek sorában. Isten szolgálatának útja nem rózsaszirmokkal van teleszórva. Az kizárólagos követelményeiben. Senki, aki az ekére tette a kezét, hogy felszántsa a szívek szántóföldjét, és elvesse beléjük Isten tanításának magjait, nem fordulhat többé vissza, hogy megfigyelje azt, amit elhagyott, amit elvesztett, amiben része lehetett volna, ha a közönséges utat követte volna. Aki így tesz, nem alkalmas Isten Országára. Dolgozz magadon! Légy egészen férfi, és utána jöjj! Ne most.

Elérkeztek a tó partjára. Jézus beszáll Péter bárkájába, és néhány szót suttog neki. Jézus mosolyog, Péter pedig csodálkozva néz. De nem szól semmit. Beszáll a fiatalember is, aki lemondott arról, hogy eltemesse atyját, s inkább Jézust követte.

(3-248)

Jézus ezzel a három hivatással kapcsolatban mondja el most a magvetôrôl szóló példabeszédet. Lásd: Példabeszédek 1: 31-38.

14. évközi vasárnap -- A	Mt 11,25-30

Jöjjetek hozzám mindnyájan...

Az evangélium elsô része a Jézus Szíve ünnep -- A ciklusának evangéliumánál (lásd 3: 126. oldalon), a második része pedig a Példabeszédek 3: 125-26. oldalán található meg.

14. évközi vasárnap -- B	Mk 6,1-6

Senki sem próféta saját hazájában

Mária élete 6: 226-227.


A 72 tanítvány küldetése

14. évközi vasárnap -- C	Lk 10,1-12.17-20

Jézus a magdalai Mária kertjében beszél apostolaihoz és tanítványaihoz. Beszéde vége felé mondja:

-- Azok, akikhez külön beszéltem ma reggel, holnaptól kezdve elôttem mennek, és hirdetnek engem a lakosságnak... Az aratás sok, és a munkások mindig kevesen lesznek a szükséget tekintve. Lesz azért munka mindnyájatok számára. És még nem is lesztek elegen. Azért, irigység nélkül, kérjétek az aratás Urát, hogy küldjön mindig újabb munkásokat aratásába!

Menjetek! Én és az apostolok ezekben a napokban befejeztük kiképzéseteket tennivalótokat illetôleg, megismételve azt, amit elôzôleg mondtam, amikor a tizenkettôt küldöttem ki.

(4-1016)

Az apostolokat elôzôleg így oktatta Jézus:

-- Ne menjetek a pogányok közé, és ne lépjetek be a szamaritánusok városaiba, hanem menjetek Izrael elveszett juhaihoz. Ezek között is sok tennivalótok lesz, mert igazán mondom nektek, hogy a tömeg, amelyet körülöttem láttok, csak egy századrészét képezi azoknak, akik Izraelben még várják a Messiást, és nem ismerik Ôt, azt sem tudják, hogy él. Vigyétek el ezekhez a hitet és ismertessetek meg engem velük. Utatok közben hirdessétek: ,,Közel van az ég Országa!'' Ez legyen beszédetek alapja. Erre építsétek egész prédikációtokat. Annyit hallottatok engem beszélni az Országról! Nem kell mást tennetek, csak megismételnetek, amit én mondottam. De ahhoz, hogy az ember vonzódjék és meggyôzôdjék a lelki igazságokról, szüksége van az anyagi édességekre, mintha egy örök gyermek lenne, aki nem tanulja meg leckéjét, és nem sajátít el egy mesterséget, ha nem ad neki anyja édes tejet, vagy jutalmat a tanítója az iskolában vagy a mesterségben. Azért, hogy higgyenek nektek és keressetek titeket, megadom nektek a csodatevés ajándékát...

Van valami, ami még több a csodatevésnél, és ami szintén meggyôzi a tömegeket, és még mélyebben és tartósabban: az életszentség. De ettôl ti még távol álltok...

Menjetek tehát, meggyógyítva a betegeket, megtisztítva a leprásokat, feltámasztva a testileg vagy lelkileg halottakat, mert a test és a lélek egyaránt beteg, leprás, halott lehet. És értsetek ahhoz, hogy miként mûveljetek csodákat: bûnbánó élettel, buzgó imával, ôszinte vággyal, hogy megcsillogtassátok Isten hatalmát, mélységes alázatossággal, élô szeretettel, lángoló hittel, semmiféle nehézségek által meg nem rendített reménnyel. Igazán mondom nektek, hogy minden lehetséges annak, akiben ezek megvannak. Még az ördögök is elmenekülnek az Úr Nevétôl, amit kiejtetek, ha ennek birtokában vagytok. Ezt a hatalmat én és Atyátok adja nektek. Nem vehetô meg ez semmi áron. Csak a mi akaratunk adja meg ezt nektek, és csak az igaz élet tartja fenn. De amint ingyen kaptátok, ti is ingyen adjátok másoknak, akik rászorulnak. Jaj nektek, ha lealacsonyítjátok Isten ajándékát, és erszényetek hízlalására használjátok fel. Nem a ti hatalmatok az, hanem Istené. Használjátok, de ne sajátítsátok ki, azt mondva: ,,Az enyém''. Amint kaptátok, úgy el is veszíthetitek... Az egyetlen gyümölcs, amit elfogadhattok azért, amit tesztek: a lelkek, akiket a csodával megnyertek az Úrnak, és akiket az Úrnak kell adnotok. Íme a ti pénzetek! Nem más. A másvilágon örültök majd kincseteknek.

Menjetek pénz nélkül! Ne vigyetek magatokkal se aranyat, se ezüstöt, se pénz ne legyen övetekben, sem útitáskátok ne legyen két vagy több ruhával és dupla szandállal, se vándorbotot, se fegyvert ne vigyetek! Mert apostoli útjaitok jelenleg rövidek lesznek, és minden szombat elôestéjén visszatértek ide, és letehetitek átizzadt ruhátokat anélkül, hogy váltásra valót kellene vinnetek magatokkal. Nem kell vándorbot, mert könnyebb nélküle a járás, és a dombokon és síkságokon nincs szükség rá, mint a pusztában és a magas hegyekben. Fegyverekre sincs szükségetek. Ezek jók annak, aki nem ismeri a szent szegénységet, és az isteni bocsánatot. Nektek nincsenek kincseitek, amiket meg kellene védenetek a rablóktól. Egyetlen rablótól kell félnetek: a Sátántól. Azt pedig legyôzitek az állhatatossággal és az imával, kard és tôr nélkül. Bocsássatok meg annak, aki megbánt titeket! Ha megfosztanának titeket köpenyetektôl, adjátok oda ruhátokat is. Még ha meztelenek maradnátok is szelídségetek és a vagyontól való elszakadástok miatt, nem botránkoztatnátok meg az Úr angyalait, sem Isten végtelen Tisztaságát, mert szeretetetek aranyba öltöztetné meztelen testeteket, és szelídségetek díszes övül szolgálna, és azzal, hogy megbocsátotok a rablónak, királyi köpenyt és koronát nyernétek. Azért jobban lennétek felöltözve, mint egy király. És nem romlandó anyaggal, hanem romlatlannal.

Ne aggódjatok táplálékotok miatt. Mindig lesz annyi, amennyi megfelelô helyzeteteknek és munkátoknak, mert a munkás méltó a táplálékára, amit neki visznek. Mindig. És ha az emberek nem gondoskodnának rólatok, Isten gondoskodna munkásairól. Már megmutattam nektek, hogy az élet fenntartásához és a prédikáláshoz nem szükséges, hogy gyomrotok tele legyen a lenyelt ételekkel. Ez a tisztátlan állatoknak szolgál, amelyek küldetése az, hogy meghízzanak, és leölve hizlalják az embereket. Nektek azonban csak lelkileg kell meghíznotok, és másokat is csak így kell meghizlalnotok a bölcsesség eledelével. És a Bölcsesség megvilágosítja az értelmet, amelyet a mértéktelen lakmározás nem tesz eltompulttá. Megvilágosítja a szívet, amely természetfeletti dolgokkal táplálkozik. Ti sose voltatok olyan ékesszólóak, mint a hegyen való visszavonulás után. Akkor csak annyit ettetek, amennyi szükséges volt ahhoz, hogy meg ne haljatok. Mégis a visszavonulás végén oly erôsek és vidámak voltatok, mint soha máskor. Talán nem így volt?

Amikor beléptek egy városba vagy helyre, érdeklôdjetek, hogy ki érdemes befogadásotokra. Nem azért, mert Simon, vagy Júdás, vagy Bertalan, vagy Jakab, vagy János és így tovább vagytok, hanem azért mert az Úr küldöttei vagytok. Még ha azelôtt söpredékek, gyilkosok, rablók, vámosok lettetek is volna, most bûnbánók vagytok és az én szolgálatomban, és tiszteletet érdemeltek, mert az én küldötteim vagytok. Még többet mondok. Azt mondom: Jaj nektek, ha látszólag vagytok csak küldötteim, bensôtökben azonban undorítóak és olyanok vagytok, mintha az ördög bújt volna belétek! Jaj nektek! Még a pokol is kevés ahhoz képest, amit csalásotokkal érdemeltek. De ha ugyanakkor, amikor nyilvánvalóan Isten küldöttei vagytok, titokban söpredékek, vámosok, rablók, gyilkosok lennétek, vagy csak gyanakodnának erre az emberek, akkor is megbecsülésben és tiszteletben kellene részesíteniük titeket, mert az én küldötteim vagytok. Az embernek nem az eszközt kell néznie, hanem a küldöttet és a célt, Istent és az Ô mûvét kell látniuk a gyakran hitvány eszközön túl. Csak súlyos bûn esetén, amely sérti a hitet a szívekben, vágom le én jelenleg, és utódaim a jövôben a romlott tagot. Mert nem szabad, hogy egy ördögi pap miatt elvesszenek a hívô lelkek! Sose lesz megengedett, hogy elrejtsék az apostoli testület sebeit, és megengedjék, hogy azok tovább éljenek az elüszkösödött testben, amely elriasztja az embereket undorító látványával és megmérgezi ôket ördögi bûzével.

Tehát tudakozódjatok, melyik a legjobb életet élô család, ahol a nôk visszavonultak és a szokások tiszták. Oda térjetek be, és maradjatok ott addig, míg el nem mentek arról a helyrôl. Ne utánozzátok a here méheket, amelyek miután kiszívtak egy virágot, elmennek egy másikra, amely még táplálóbb. Ti maradjatok ott, ahol vagytok, akár jó az ágy és bôséges az asztal, akár alacsonysorsú a család, s csak erényekben gazdag. Sose keressétek a ,,jobbat'' a test számára, amely elpusztul. Sôt, adjátok neki mindig a rosszabbat, és ôrizzétek meg a lélek minden jogát. És amikor lehet, részesítsétek elônyben a szegényeket, és tartózkodjatok náluk. Tegyétek ezt azért, hogy ne alázzátok meg ôket, s azért, mert ez rám emlékeztet titeket, aki szegény vagyok és maradok, és dicsekszem szegénységemmel. De tegyétek azért is, mert a szegények gyakran jobbak, mint a gazdagok. Mindig találtok igazakat a szegények között, de ritkán találtok olyan gazdagot, aki nem igazságtalan. Azért nem mentegethetitek magatokat azzal, hogy ,,Csak a gazdagok között találtam jókat'', hogy ezzel igazoljátok jólét utáni esztelen vágyakozásotokat.

Amikor beléptek a házba, üdvözöljétek az én üdvözlésemmel, amely a legkedvesebb. Mondjátok: ,,Béke veletek! Béke legyen ebben a házban, vagy: Jöjjön el a béke ebbe a házba!'' Valóban ti, Jézus és a Jó Hír küldöttei magatokkal viszitek a békét, és amikor elérkeztek egy helyre, a béke is eljön oda. Ha a ház méltó a békére, az eljön oda, és megmarad benne. Ha nem méltó, visszatér hozzátok. Ti azonban törekedjetek békésnek lenni, hogy Isten Atyátok legyen. Egy atya mindig segít. És ti, Isten segítségével megtesztek mindent, és mindent jól tesztek.

Lehetséges az is, és biztosan megtörténik, hogy lesz olyan város vagy ház, ahol nem fogadnak be titeket, és nem akarják meghallgatni beszédeteket. Kivetnek, vagy kinevetnek titeket, vagy még köveket is dobálnak rátok, mint kellemetlen prófétákra. Ilyen helyen még nagyobb szükség van arra, hogy békések, alázatosak, szelídek legyetek, és ez szokásotokká váljék. Egyébként elönt titeket a harag, és ti bûnt követtek el, megbotránkoztatva azokat, akiket meg kell térítenetek, és növelve hitetlenségüket. Míg ha békésen fogadjátok a sérelmet, hogy kidobnak, kigúnyolnak, üldöznek titeket, a legszebb prédikálással térítetek: az igazi erények csendes szavával. Egy napon majd visszatérnek ellenségeitek utatokra, és azt mondják nektek: ,,Kerestünk titeket, mert viselkedésmódotok meggyôzött minket annak igazságáról, amit hirdettetek. Bocsássatok meg nekünk, és fogadjatok el tanítványaitoknak! Mert mi nem ismertünk titeket, de most tudjuk, hogy szentek vagytok. Ha pedig szentek vagytok, egy szent küldötteinek kell lennetek, és most hiszünk Benne.''

De amikor kimentek abból a városból, vagy házból, ahová nem fogadtak be titeket, rázzátok le még a port is, azaz annak a helynek kevélységét és keményszívûségét szandálotokról, hogy az ne tapadjon még talpatokhoz sem. Igazán mondom nektek: ,,Az ítélet napján Szodoma és Gomorra nem részesül majd oly kemény ítéletben, mint ez a város.''

Íme: Úgy küldelek titeket, mint bárányokat a farkasok közé. Legyetek azért okosak, mint a kígyók, és egyszerûek, mint a galambok. Mert ti tudjátok, hogy a világ rosszabbul bánik velem, mint a farkasok a juhokkal, velem, aki a Krisztus vagyok. Én meg tudom védeni magamat hatalmammal, és meg is teszem azt addig, amíg nincs itt a világ ideiglenes gyôzelmének az órája. De ti nem rendelkeztek ezzel a hatalommal, és nektek nagyobb óvatosságra és egyszerûségre van szükségetek. Azért jelenleg igyekezzetek gondosan elkerülni a börtönöket és megvesszôztetéseket. Igazán mondom nektek, fogadkozásotok ellenére, hogy véreteket is készek vagytok ontani értem, jelenleg nem vagytok képesek még arra sem, hogy elviseljetek egy gúnyos vagy haragos pillantást. Késôbb majd eljön az idô, amikor erôsek lesztek, mint a hôsök, mindenfajta üldöztetéssel szemben. Még a hôsöknél is erôsebbek, a világ által felfoghatatlan hôsiességgel, amit nem tudnak megmagyarázni, és ,,esztelenségnek'' neveznek majd. Nem, nem esztelenség lesz az! Azonosulás lesz az, az Istenemberrel az emberi szeretet ereje által, és meg tudjátok majd tenni azt, amit én elôzôleg megtettem. Ahhoz, hogy megértsék ezt a hôsiességet, földöntúli síkon kell azt látni, tanulmányozni és megítélni. Mert az természetfeletti dolog, amely minden emberi korlátozást felülmúl. Királyok, a szellem királyai lesznek hôseim, örök királyok és hôsök...

(4-899)

Egy csendes októberi estén visszatért a 72 tanítvány három pásztorral: Illéssel, Józseffel és Lévivel együtt. Fáradtak, porosak, de mily boldogok! Boldog a három pásztor, hogy most már szabadon szolgálhatják a Mestert. Boldogok azért is, hogy oly sok év után egy ideig egyesülhettek társaikkal. Boldog a 72 tanítvány is, mert jól teljesítette elsô küldetését. Arcuk ragyog a boldogságtól a lámpafényben.

A Jézust segítô asszonyok vacsorát készítenek nekik. Velük van Mária és Marciam is.

Vacsora után Jézus az olajfaerdô felé megy, és a tanítványok követik Ôt. Miután közösen imádkoztak, részletesebben beszámolnak Jézusnak munkájukról. Csodálkozva és boldogan mondják:

-- Tudod, Mester, hogy nemcsak a betegek, hanem az ördögök is alá vannak vetne Neved hatalmának? Mi, mi, szegény emberek, csak azért, mert Te küldöttél minket, meg tudtuk szabadítani az embert egy ördög rettenetes hatalmától!... -- és esetrôl esetre elbeszélik, mi történt itt és ott. Csak egyrôl mondják:

-- Szülei, vagyis helyesebben anyja és a szomszédok hozták ôt oda erôszakkal. De az ördög kinevetett minket, azt mondva: ,,Visszatértem ide saját akaratából, miután a Názáreti Jézus kiûzött innen, és többé nem hagyom el, mert ô jobban szeret engem, mint a ti Mestereteket, és ismét felkeresett''. És fékezhetetlen erôvel kiragadta az embert annak kezébôl, aki tartotta, és ledobta egy szakadékba. Mi odafutottunk, hogy lássuk, összezúzódott-e. Dehogyis! Úgy futott, mint egy fiatal gazella, káromkodva oly módon, hogy az nem evilági volt... Mi szántuk az anyát... De ô! De ô! Ó, erre képes az ördög?

-- Erre, és még többre -- mondja szomorúan Jézus.

-- Talán ha te ott lettél volna...

-- Nem. Én megmondtam neki: ,,Menj, és ne ess vissza bûnödbe!'' Ô vissza akart esni. Tudta, hogy rosszat akar, és mégis akarta. El van veszve. Ez a megszállás más, mint elsô megszállása volt, amikor még nem ismerte annak mibenlétét. Most már tudja, mit tesz, amikor ismét eladja magát az ördögnek. De ne beszéljetek róla! Ô egy levágott tag, reménytelen. Szándékosan a Gonoszé. Dicsérjük inkább az Urat a gyôzelmekért, amelyeket nektek adott. Én ismerem a bûnös nevét, és ismerem a megmentettek nevét. Láttam a Sátánt leesni az égbôl, mint egy villámot, a ti érdemeitek által, amelyeket egyesítettetek az én nevemmel. Mert én láttam a ti áldozataitokat, imáitokat, szereteteteket is, amellyel megközelítettétek a szerencsétleneket, hogy azt tegyétek, amit mondtam nektek. Isten szeretetébôl tettétek, és Isten megáldott titeket. Mások is meg fogják tenni azt, amit ti tettetek, de szeretet nélkül teszik. És nem érnek el megtéréseket... De ne azért örvendjetek, mert legyôztétek a szellemeket, hanem azért örvendjetek, mert nevetek be van írva az égbe. Ne töröljétek soha ki onnan...

(4-1020)

15. évközi vasárnap -- A	Mt 13,1-23

A magvetô

Példabeszédek 1: 31-38.

15. évközi vasárnap -- B	Mk 6,7-13

Az apostolok küldetése

Lásd elôzôleg a 6: 215-219. oldalon.

15. évközi vasárnap -- C	Lk 10,25-37

Az irgalmas szamaritánus

Példabeszédek 4: 157-158.

16. évközi vasárnap -- A	Mt 13,24-43

A konkolyhintô

Példabeszédek 1: 39-44.

16. évközi vasárnap -- B	Mk 6, 30-34

Az apostolok visszatérése

Nem szerepel Valtortánál.

16. évközi vasárnap -- C	Lk 10,38-42

Márta és Mária

Példabeszédek 6: 223-226.

17. évközi vasárnap -- A	Mt 13,44-52

Kincs a szántóföldön -- halak -- gyöngy

Példabeszédek 2: 80-86.

17. évközi vasárnap -- B	Jn 6,1-15

Elsô kenyérszaporítás

Lásd elôzôleg a 4: 121-125. oldalon.


Miatyánk

17. évközi vasárnap -- C	Lk 11,1-13

Nyilvános mûködésének második évében a húsvéti ünnepek után Jézus apostolaival, Marciammal, és endori Jánossal felmegy az Olajfák-hegyére. A kerióti Júdás nincs velük. Mikor felérnek, Jézus megáll, és azt mondja:

-- Itt megállunk... Kedveseim, akik annyira kedvesek vagytok nekem, tanítványaim, és mûveim folytatói a jövôben, jöjjetek közelembe! Egy napon, s nem is egyszer, azt mondtátok nekem: ,,Taníts meg minket úgy imádkozni, amint te imádkozol! Taníts minket, amint János tanította övéit, hogy mi, tanítványok ugyanazokkal a szavakkal imádkozhassunk, mint Mesterünk''. És én mindig azt válaszoltam: ,,Megteszem ezt, amikor látom, hogy elégségesen felkészültetek ahhoz, hogy az az ima ne üres emberi szó legyen, hanem igazi társalgás az Atyával.'' Eljutottunk ehhez. Rendelkeztek elég tudással ahhoz, hogy a szavak méltók legyenek az Istennel való beszédhez. És meg akarom tanítani nektek ezen az estén, a köztünk levô békében és szeretetben, Isten békéjében és szeretetében, mert engedelmeskedtünk a húsvéti parancsnak, igaz izraeliták módjára, és az isteni parancsnak, Isten és a felebarát szeretetét illetôleg.

Lelki elôrehaladásotok érdekében meg akarlak tanítani titeket imádkozni a mai estén.

-- Halljátok! Amikor imádkoztok, mondjátok: ,,Miatyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a te neved, jöjjön el a te Országod a földre úgy, amint az égben van, legyen meg a te akaratod itt a földön, miképpen a mennyben. Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma. Engedd el adósságunkat, amint mi is elengedjük azoknak, akik nekünk tartoznak! Ne vígy minket a kísértésbe, hanem szabadítsd meg a Gonosztól!

Jézus feláll, hogy elmondja az imát. Mindnyájan utána mondják, figyelmesen, megindulva.

-- Nincs szükség másra, barátaim. Ezek a szavak, mint egy arany kör, magukban foglalják az ember minden szükséglete lelkét, testét és vérét illetôleg. Ezzel kéritek azt, ami hasznos ezek számára. Ha megteszitek azt, amit kértek, elnyeritek az örök életet. Olyan tökéletes ez az ima, hogy az eretnekségek hullámai a századok folyamán nem fogják megérinteni. A kereszténységet a Sátán fogaival darabokra szaggatja, és titokzatos testemnek sok része leszakad, elkülönül, sejtekre oszlik a hiú vágy által, hogy tökéletes testet alkossanak maguknak, mint amilyen Krisztus titokzatos Teste lesz, azaz az, amelyben minden hívô egyesül az apostoli Egyházban, amely a világ végéig az egyetlen igazi Egyház lesz. De ezek a különvált sejtek meg lesznek fosztva az ajándékoktól, amelyeket én az Anya-Egyháznak fogok hagyni, hogy táplálja fiaimat. Mégis mindig keresztényeknek nevezik majd magukat, mivel tisztelik Krisztust, és tévedésükben is mindig visszaemlékeznek arra, hogy Krisztustól származnak. Nos, ezek is ezt az egyetemes imádságot használják majd imaként. Jól jegyezzétek meg ezt! Elmélkedjetek róla állandóan! Alkalmazzátok cselekedeteitekre! Nincs másra szükség ahhoz, hogy szentekké legyetek. Ha valaki egyedül lenne, egy pogány helyen, templomok, könyvek nélkül, ebben az imában már rendelkezne mindazzal, amit megtudhat az elmélkedéshez. Ez az ima nyílt templommá tenné szívét. Biztos életszabállyal rendelkezne az életszentséghez.

,,Miatyánk''

Én ôt ,,Atyának'' hívom. Az Igének az Atyja, a Megtestesültnek az atyja. Azt akarom, hogy így hívjátok, mert egyesültök velem, ha megmaradtok bennem. Volt egy idô, amelyben az embernek arccal a földre kellett vetnie magát, és félve, remegve kellett sóhajtania: ,,Isten!'' Aki nem hisz bennem és szavaimban, még ebben a bénító félelemben él... Figyeljétek meg a Templomban. Nem Istent, hanem Istennek az emlékét is hármas függöny fedi el a hívek szeme elôl. Az imádkozónak azt mondja a távolság és a függönyök által való elválasztás: ,,Te sár vagy! Ô a Fény! Te szenny vagy! Ô a Szent! Te rabszolga vagy! Ô a Király!''

De most!... Álljatok fel! Jöjjetek közelembe! Én vagyok az Örök Pap. Én megfoghatom kezeteket és azt mondhatom: ,,Jöjjetek!'' Én elhúzhatom a függönyt és megnyithatom az általa elzárt helyet, kinyithatom az eddig zárt, megközelíthetetlen helyet. Be volt zárva? Miért? Igen, a Bûn zárta be. De most még inkább bezárja a megfélemlített emberek gondolkozásmódja. Miért van bezárva, ha Isten a Szeretet, ha Isten Atya? Én elvihetlek, nekem el kell vinnem, én el akarlak vinni titeket nem a porba, hanem az égbe. Azt akarom, hogy ne távol legyetek, hanem közel, nem rabszolgákként, hanem gyermekekként Isten szívén. ,,Atya! Atya!'' mondjátok! És ne fáradjatok bele mondásába. Nem tudjátok, hogy valahányszor ezt mondjátok, az ég ragyog az Isten örömétôl? Ha nem mondanátok mást, csak ezt, de igazi szeretettel már Istennek kedves módon imádkoznátok. ,,Atya! Atyám!'' mondják a kicsinyek atyjuknak. Az elsô szavak, amelyeket megtanulnak: ,,Anya, atya''. Ti Isten gyermekei vagytok. Én szültelek titeket a régi emberbôl, akik voltatok, és amit én leromboltam szeretetemmel, hogy megszülessék az új ember, a keresztény. Hívjátok azért a Legszentebb Atyát, aki az égben van, azokkal a szavakkal, amelyeket a kisdedek elôször tanulnak meg.

,,Szenteltessék meg a te neved!''

Ó, ez a név szentebb és kedvesebb minden másnál. A bûnös félelme megtanított titeket arra, hogy ezt a nevet egy más név alá rejtsétek. Nem, többé nem Adonai, nem többé! Ô Isten. Az Isten, aki végtelen szeretetében megteremtette az emberiséget. Ezentúl az emberiség az általam elôkészített fürdôben megtisztult ajakkal az Ô nevén szólítja Ôt. Ennek a Felfoghatatlannak igazi jelentését teljes bölcsességgel akkor fogja felfogni, amikor legjobb gyermekeiben egyesül Vele az emberiség, és felvételt nyer abba az Országba, amelynek megalapítására jöttem.

,,Jöjjön el a te Országod a földön, miként a mennyben!''

Teljes erôtökbôl kívánjátok ennek eljövetelét! Öröm lenne a földön, ha eljönne Isten országa a szívekbe, a családokba, a polgártársakba, a nemzetekbe. Szenvedjetek, fáradozzatok, áldozzátok fel magatokat ezért az Országért. Legyen a föld egy tükör, amely visszatükrözi az egyesekben az ég életét. El fog jönni. Egy napon mindez eljön. Századokon és századokon keresztül megelôzik a könnyek, a vér, a tévedések, az üldöztetések azt a pillanatot, amelyben a föld birtokolni fogja Isten Országát. Egyházam titokzatos világítótornyának ragyogó fénye megtöri majd a ködöt. Az Egyház bárkáját nem fogják elmeríteni a hatalmas hullámok és megrendíthetetlen szirtként ellenáll majd minden támadásnak, és magasra tartja a Világosságot, az én Világosságomat, Isten Világosságát. És akkor, mint egy csillag erôs fellángolása, amely eljutott létezésének tökéletességére, szétesik, és Teremtôjének lábánál megszûnik létezése egy ragyogó lüktetésben. De el fog jönni. És utána lesz a tökéletes, boldog, örök ország a mennyben.

,,Legyen meg a te akaratod a földön, mint az égben!''

Saját akaratunkat csak akkor tudjuk megsemmisíteni más valakinek akaratában, ha eljutottunk a tökéletes szeretetre az illetô iránt. Saját akaratunkat csak akkor tudjuk megsemmisíteni Isten akaratában, amikor eljutottunk az isteni erények hôsies gyakorlatára. Az égben, ahol minden hibátlan, Isten akaratát teljesítik. Ti, az ég gyermekei, tudjátok megtenni azt, amit az ég tesz.

,,Mindennapi kenyerünket add meg nekünk!''

Amikor az égben lesztek, csak Istennel táplálkoztok. A boldogság lesz ételetek. De itt még szükségetek van a kenyérre. És Isten gyermekei vagytok. Igazságos azért azt mondani: ,,Atya, adj nekünk kenyeret!'' Attól féltek, hogy nem hallgat meg titeket? Ó, ne féljetek! Fontoljátok meg: Ha egyikteknek van egy barátja, és az észreveszi, hogy nincs kenyere ahhoz, hogy enni, adhasson egy másik barátjának, vagy szülôjének, aki éjjel a második ôrváltás végén érkezik hozzá, elmegy ahhoz, és azt mondja neki: ,,Barátom, adj nekem három kenyeret, mert vendégem jött, és nem tudok enni adni neki!'' Azt a választ hallhatja-e a házból: ,,Ne zavarj engem, mert már bezártam az ajtót és az ablakszárnyakat, és gyermekeim mellettem alszanak. Nem kelhetek fel, hogy odaadjam neked, amit akarsz''? Nem. Ha ô egy igazi barátjához fordult, és erôlteti, megkapja, amit kér. Még talán akkor is megkapná, ha nem oly jó barátjához fordult volna. Megkapná erôltetése miatt, hogy ne zavarja tovább kérésével. Gyorsan adna neki annyit, amennyit akar.

De ti, amikor az Atyához imádkoztok, nem egy földi baráthoz fordultok, hanem a Tökéletes Baráthoz, aki az égi Atya. Azért mondom nektek: ,,Kérjetek és kaptok, keressetek és találtok, zörgessetek, és ajtót nyitnak nektek.'' Valóban, aki kér, kap, aki keres, talál, aki zörget, annak ajtó nyílik. Az emberek fiai közül ki adna követ gyermekének, amikor az kenyeret kér? És ki adna kígyót a sült hal helyett? Bûnös lenne az az atya, aki így tenne saját fiával. Már megmondtam, és elismétlem, hogy meggyôzzelek titeket a jóságról és a bizalomról. Amint tehát egyiktek józan ésszel nem adna egy skorpiót tojás helyett, Isten, aki sokkal jobb, megadja nektek, amit kértek! Mert Ô jó, míg ti, többé kevésbé gonoszok vagytok. Kérjetek azért alázatos és gyermeki szeretettel kenyeret az Atyától.

,,Engedd el adósságunkat, amint mi is elengedjük azoknak, akik nekünk tartoznak!''

Vannak anyagi és vannak lelki adósságok. És vannak erkölcsi adósságok is. Anyagi adósság a pénz vagy árú, amit kölcsön kaptunk és vissza kell adnunk. Erkölcsi adósság a megkárosított nagyrabecsülés, amit nem tettünk jóvá, és a szeretet, amelyet kívánnak tôlünk, de amit nem adtunk meg. És lelki adósság az engedelmesség Istennek, akitôl sokat kívánunk, de akinek ugyancsak keveset adunk, és a szeretet iránta. Ô szeret minket, és nekünk szeretnünk kell Ôt, amint szeretnünk kell egy anyát, egy feleséget, gyermeket, akiktôl az ember sokat kíván. Az önzô szeretne kapni, de nem ad. De az önzô ellentéte az égnek. Mindnyájunknak van adósságunk. Adósok vagyunk Istentôl kezdve a rokonokig, ezektôl a barátig, a baráttól a felebarátig, a felebaráttól a szolgáig és a rabszolgáig. Ezek mind teremtmények, mint mi vagyunk. Jaj annak, aki nem bocsát meg! Annak nem fognak megbocsátani. Isten, aki igazságos, nem tud megbocsátani az embernek, ha az ember nem bocsát meg a hozzá hasonlónak.

,,Ne vígy minket kísértésbe, de szabadíts meg a Gonosztól!''

Egy férfi, aki nem tartotta szükségesnek, hogy megossza velünk a húsvétot, megkérdezett engem körülbelül egy éve: ,,Hogyan? Te kérted, hogy ne érjen kísértés, és hogy segítséget kapj a kísértésben az ellen?'' Csak mi ketten voltunk... és válaszoltam neki. Késôbb négyen voltunk egy elhagyatott vidéken, és akkor is válaszoltam. De ez még nem volt elég, mert egy makacs szellemen rést kell ütni, lerombolva makacsságának rossz erôdítményét. És azért elmondom azt mégegyszer, tízszer, százszor, addig, míg minden beteljesül.

De ti, akik nem vagytok felvértezve a szerencsétlen tanok ellen, és a még szerencsétlenebb szenvedélyek ellen, imádkozzatok így! Imádkozzatok alázatosan, hogy Isten akadályozza meg a kísértéseket! Ó, az alázatosság! Olyannak ismerni meg magát, amilyen! Önmagának lealacsonyítása nélkül, de megismerni önmagát. Azt mondani: ,,Eleshetek akkor is, ha nekem nem tûnik úgy, hogy ez megtörténhet, mert tökéletlenül ítélem meg saját magamat. Azért, Atyám, lehetôleg ments meg engem a kísértésektôl, azáltal, hogy nagyon közel tartasz magadhoz engem. Ne engedd meg a Gonosznak, hogy ártson nekem!'' Mert, ne felejtsétek el, nem Isten kísért a rosszra, hanem a Gonosz kísért. Kérjétek az Atyát, hogy segítsen gyengeségetekben, hogy ne engedjetek a Gonosz kísértésének.

(3-419)

18. évközi vasárnap -- A	Mt 14,13-21

Az elsô kenyérszaporítás

Lásd elôzôleg. 4: 121-125. old.

18. évközi vasárnap -- B	Jn 6,24-35

Az égbôl jövô kenyér

Lásd elôzôleg: 3: 109-114. old.

18. évközi vasárnap -- C	Lk 12,13-21

Az esztelen gazdag

Példabeszédek 4: 137-141.


Jézus a vízen jár

19. évközi vasárnap -- A	Mt 14,22-33

Az elsô csodálatos kenyérszaporítás után Jézus felmegy a közeli kis hegyre és ott imádkozik. Közben az apostolok a tavon Kafarnaum felé tartanak. Már hajnalodik, amikor elkezd fújni a szél.

Jézus felrezzen elmélkedésébôl. Feláll. A tóra néz. A gyenge fényben keresi Péter bárkáját, amely fáradságosan törekszik elôre haladni, de nem sikerül neki. Jézus fölemeli köpenyének alját, és szorosan magára csavarja, hogy így könnyebben tudjon lemenni a hegyrôl. Sietve megy a tó felé. Úgy látszik, mintha repülne.

A tó már tajtékozva hullámzik. Jézus azonban úgy jár rajta, mintha szilárd talaj lenne lába alatt. Alakja világítani kezd, mintha foszforeszkálna. Fejére borított köpenyét kidagasztja a szél.

Az apostolok meglátják, és félelmükben felkiáltanak. A szél Jézus felé viszi hangjukat.

-- Ne féljetek! Én vagyok -- Hangját jól lehet hallani, noha a szél feléje fúj.

-- Igazán te vagy, Mester? -- kérdi Péter. -- Ha te vagy, mondd nekem, hogy jöjjek hozzád a vízen járva, mint te!

-- Jöjj! -- mondja neki Jézus mosolyogva, s oly egyszerûen, mintha a világ legtermészetesebb dolga lenne a vízen járás.

Péter félmeztelenül, amint van, rövid tunikájában, átugrik a bárka oldalán, és megy Jézus felé.

De amikor már körülbelül ötven méterre van a bárkától és majdnem elérte Jézust, elfogja a félelem. Eddig szeretetének lendülete támogatta. Most embersége kerekedik felül, és... félti bôrét. Mint aki csúszós talajon, vagy süppedô homokon jár, tántorogni kezd, karját ide-oda lengeti, és süllyed. Még jobban hadonászik, megijed, s tovább süllyed.

Jézus megáll, és nézi ôt. Komolyan. Figyelmesen. De nem nyújtja feléje kezét, sôt karba teszi mellén, és egy szót sem szól.

Péter merül. Eltûnik bokája, alsó lábszára, térde. A víz már szinte lágyékáig ér, majd övéig. Félelem tükrözôdik arcán. Oly félelem, amely megbénítja gondolkozását is. Egész testében remeg a félelemtôl, hogy megfullad. Még csak nem is gondol arra, hogy úszni kezdjen. Semmire se gondol, megáll az esze a félelemtôl.

Végre elhatározza, hogy Jézusra nézzen. És elég, hogy reá néz, mert esze mûködni kezd, és felfogja, hol a menekülés.

-- Mester, Uram, ments meg!

Jézus kitárja karját, és a széltôl vagy a hullámoktól hajtva gyorsan megy az apostol felé, odanyújtja neki kezét, mondva:

-- Ó! Kishitû ember! Miért kételkedtél bennem? Miért akartad magadtól tenni?

Péter görcsösen megragadja Jézus kezét. Nem szól semmit. Csak nézi, hogy lássa, haragszik-e rá. Tekintetén még látszik némi félelem, de kezdôdô bánata is.

Jézus azonban rámosolyog, és szorosan tartja csuklójánál egészen addig, míg elérik a bárkát, átmásznak oldalán és belépnek. Jézus kiadja a parancsot:

-- Kössetek ki! Ez egészen megfürdött! -- És nevetve nézi a megalázott tanítványt.

A hullámok elsimulnak, hogy megkönnyítsék a bárka partra vonását. A hajnali fényben lehet már látni egy dombon levô várost a part közelében.

* * *

A következô magyarázatot maga Jézus fûzte hozzá az elôzôkhöz a látnok számára:

-- Sokszor nem is várok arra, hogy hívjanak, amikor látom, hogy gyermekeim veszélyben vannak. És sokszor segítek azon is, aki hálátlan gyermekem.

Ti aludtok, vagy nyomnak titeket az élet gondjai. Én virrasztok és imádkozom értetek. Minden ember angyalaként ôrködöm fölöttetek. Semmi sem fájdalmasabb számomra, mint amikor nem tudok közbelépni, mért visszautasítjátok közbelépésemet, s inkább magatok akartok boldogulni, vagy ami még rosszabb, a Gonosz segítségét kéritek. Úgy érzem magamat, mint az az atya érezné, aki látja a jelekbôl gyermekének válaszát: ,,Nem szeretlek! Nem akarlak! Menj ki házamból!'' Ez megalázóbb és fájdalmasabb számomra, mint a sebek, amiket kaptam. De ha nem mondjátok nekem: ,,Távozz!'' -- hanem csak leköti az élet figyelmeteket, akkor én vagyok az Örökké Virrasztó, aki kész eljönni mielôtt még hívták volna. Néha várok arra, hogy csak egyetlen szóval hívjatok. Mily kedves, mily édes számomra hallani, hogy az emberek hívnak engem. Hallani, hogy nem felejtik el: én vagyok az ,,Üdvözítô''.

Végtelen öröm jár át, és ujjongok, amikor valaki, aki szeret engem, hív anélkül, hogy bevárná a szükség jelentkezését. Hív, mert mindennél jobban szeret engem a világon. Érzi, hogy ôt is az enyéméhez hasonló öröm tölti el amint hozzám kiált: Jézus, Jézus. Amint a gyermekek teszik, amikor kiáltanak: ,,Mama, mama'', és úgy tûnik nekik, hogy méz csorog ajkukról, mert pusztán a ,,mama'' szó kiejtése magával hozza számukra az anyai csókok ízét.

Az apostolok eveztek, engedelmeskedve parancsomnak, hogy menjenek Kafarnaumba és ott várjanak rám. És én a kenyerek csodája után nem azért szigeteltem el magamat a néptôl, mintha megvetettem volna ôket, vagy mert fáradt lettem volna. Sose vetem meg az embereket, még akkor sem, ha gonoszok irántam. Csak amikor látom, hogy lábbal tapossák a Törvényt, és megszentségtelenítik Isten házát, akkor tölt el a méltatlankodás. De akkor nem rólam van szó, hanem az Atya érdekeirôl. A földön Isten szolgái között én voltam az elsô, hogy szolgáljam a mennyei Atyát.

Sose fáradtam bele abba, hogy a tömegnek szenteljem magamat, még akkor sem, amikor láttam, hogy még azok is, akikben leginkább megbíztam, milyen tompaeszûek, késlekedôk voltak küldetésükben, s mily könnyen elbuktak. Sôt, épp azért, mert oly fogyatékosak voltak, végtelenül sok leckében részesítettem ôket. Úgy bántam velük, mint a lassú felfogású növendékekkel kell. Irányítottam lelküket a legkezdetlegesebb dolgokban, úgy, amint egy türelmes tanító irányítja tanulóinak gyakorlatlan kezét, hogy leírják az elsô betûket, és hogy mindinkább képesek legyenek a dolgok megértésére és megtevésére. Mennyire szerettem a tömeget! Testükön keresztül elvezettem ôket a lelkiekre. Én is a testtel kezdtem. De míg a Sátán azért kezdi a testtel, hogy a pokolba vigye, én azért kezdtem vele, hogy az égbe vigyem.

A magányt kerestem, hogy hálát adjak az Atyának a kenyérszaporítás csodájáért. Sokezer ember evett. Ajánlottam az embereknek, hogy mondjanak köszönetet az Úrnak. De az ember nem tud köszönetet mondani. Azért én köszöntem meg helyettük. És utána... És utána egyesültem Atyámmal, akire végtelen szeretettel vágyakoztam. A földön voltam, de úgy, mint egy élettelen, levetett állatbôr. Lelkem az Atyához repült. Éreztem, hogy Ô fölém hajol, Igéje fölé, és azt mondtam neki: ,,Szeretlek, Szent Atyám!'' Örömöm telt abban, hogy azt mondtam neki: ,,Szeretlek!'' Nemcsak Istenként, hanem emberként is mondtam ezt neki. Így megaláztam emberi érzéseimet, amikor felajánlottam neki szívverésemet. Mágnesnek tûnt számomra, aki magához vonzza az ember minden szeretetét, az emberét, aki képes egy kissé szeretni Istent. Összegyûjtöttem azokat Szívemben, és felajánlottam neki. Úgy tûnt számomra, mintha egyedül én léteznék: az Ember, vagyis az emberi nem, aki mint az ártatlanság napjaiban visszatért az Istennel való beszélgetéshez az est hûvösében.

De azért, hogy teljes legyen a boldogság, amely az emberszeretet boldogsága volt, nem feledkeztem meg az emberek szükségleteirôl. És felfigyeltem a veszélyre, amelyben gyermekeim voltak a tavon. És elhagytam a Szeretetet a szeretet gyakorlása kedvéért. A szeretetnek buzgónak kell lennie.

Kísértetnek tartottak engem. Ó! Szegény gyermekeim, hányszor tartotok engem kísértetnek, félelmetesnek! Ha mindig rám gondolnátok, azonnal felismernétek. De annyi más kísértet van szívetekben, hogy az megszédít titeket. De én megismertetem magamat. Ó! Ha tudnátok rám hallgatni!

Miért süllyedt el Péter, miután sok méternyit járt a vízen? Megmondtad: mivel az emberi a lelki fölé kerekedett.

Péter nagyon emberies volt. Ha János lett volna, se nem mert volna ilyen felesleges dolgot kérni, se nem változtatta volna meg ily könnyedén felfogását. A tisztaság józanná és erôteljessé tesz. Péter azonban ,,ember'' volt a szó legteljesebb értelmében. Vágyakozott arra, hogy elsô legyen, hogy megmutassa másoknak, ,,senki'' sem szereti úgy az Urat, mint ô. Tekintélyre akart szert tenni. És csak azért, mert enyéim egyike volt, azt hitte, hogy már felülmúlta a test gyengeségeit. Ehelyett a szegény Simon, a próbálkozásban nem valami fenséges látványt nyújtott. Épp az ellenkezôjét érte el. De szüksége volt erre, hogy késôbb folytatni tudja a Mester irgalmasságát a növekvô Egyházban.

Pétert nemcsak félelem fogta el élete miatt, ami veszélybe került, hanem -- amint te mondottad -- ,,egész testében remegett''. Nem gondolkozott többé, nem nézett többé rám. Ti is így tesztek. Minél fenyegetôbb a veszély, annál inkább magatok akarjátok felülmúlni. Mintha tudnátok valamit is tenni! Leginkább akkor zárjátok be elôttem szíveteket, sôt még átkoztok is engem, amikor legjobban kellene remélnetek bennem, hívnotok engem, ahelyett, hogy eltávolodnátok tôlem.

Péter nem átkozódott. De megfeledkezett rólam. Fel kellett szabadítanom akaratát, hogy lelkében hozzám kiáltson, hogy szemét Mesterére és Üdvözítôjére emelje. Elôre feloldoztam bûnétôl, amit kételkedésével elkövetett, mert szerettem ezt az érzelmeinek szavát követô embert. Ezáltal megszilárdul majd a kegyelemben, és további zavar nélkül tud elôrehaladni, anélkül, hogy belefáradna, egészen a vértanúhalálig. Fáradhatatlanul kiveti majd titokzatos hálóját, hogy lelkeket vigyen Mesteréhez. És amikor ô hív engem, nem megyek, hanem röpülök, hogy segítsek neki, és erôsen tartom ôt, hogy megmentsem.

Szelíden korholtam meg, mert felfogtam minden enyhítô körülményt Péterrel kapcsolatban. A legjobb védô és bíró vagyok, aki valaha is létezett és létezni fog. Mindenki számára. Titeket értelek ezen, szegény gyermekeim! És ha mondok is nektek egy feddô szót, mosolyom megédesíti azt. Szeretlek titeket. Ezzel mindent megmondtam!

Azt akarom, hogy higgyetek! És ha hisztek, jövök, és kiviszlek titeket a veszélybôl. Ó, ha a föld képes lenne azt mondani: ,,Mesterem, Uram, ments meg minket!'' Elég lenne egy kiáltás, de az egész föld részérôl, hogy legyôzve zuhanjon le a Sátán, minden segítôjével együtt. De nem tudtok hinni. Megyek, megsokasítva az eszközöket, hogy elvezesselek titeket a hitre. De azok iszapba esnek, mint a mocsárba dobott kô, és ott fekszenek eltemetve.

Nem akarjátok megtisztítani lelketek vizét. Szerettek rothadó sárként élni. Nem számít! Én megteszem kötelességemet, mint az Örök Üdvözítô. És ha nem vagyok képes megmenteni a világot, mert a világ nem akarja, hogy megmentsem, akkor megmentem a világtól azokat, akik többé már nem e világból valók, mert úgy szeretnek engem, amint szeretniük kell.

(4-970,973)

19. évközi vasárnap -- B	Jn 6,41-51

Én vagyok az élô kenyér

Lásd elôzôleg 3: 114-116. old.

19. évközi vasárnap -- C	Lk 12,32-48

Az éber szolgák

Példabeszédek 4: 145-147


A kánaáni asszony

20. évközi vasárnap -- A	Mt 15,21-28

Jézus Fönícia vidékén jár, és több városból kiutasítják. Ez elcsüggeszti apostolait, s ôk jobbnak tartanák, ha máshová mennének. Már épp útnak akarnak indulni, amikor szállásadójuk felhívja Jézus figyelmét egy asszonyra:

-- Mester... az az asszony, aki ott van... nem hallgatod meg?

-- Nincs rá idôm, Jónás. Hosszú utat kell megtennem, és különben is Izrael juhaiért jöttem. Isten veled, Jónás! Isten megjutalmaz majd szeretetedért. Megáldalak téged, és rokonaidat. Menjünk!

De az öreg Jónás torkaszakadtából bekiált a házba: Gyerekek! Asszonyok! A Mester távozik! Siessetek!

Mint ahogy a szénakazalban szétszóródott kiscsirkék összegyûlnek a kotlóstyúk hívására, úgy futnak a ház minden részébôl az asszonyok és férfiak munkájukból vagy félálmosan és a félmeztelen gyermekek, akiket álmukból vertek fel. Nevetve veszik körül Jézust, aki a szérûskert közepén áll. Az anyák betakarják bô ruhájukkal a gyerekeket, hogy megvédjék ôket a hidegtôl, vagy karjukra veszik ôket, míg egy szolgáló odahozza ruhácskáikat, amit azonnal felvesznek.

De van ott egy nem a házból való asszony is. Egy szegény asszony, aki sír és szégyenkezik... Meghajolva megy, szinte a földön csúszva, és amikor odaér a csoporthoz, amelynek közepében van Jézus, felkiált:

-- Légy irgalmas hozzám, ó Uram, Dávid Fia! Leányomat nagyon gyötri az ördög és szégyenletes dolgokra kényszeríti. Légy irgalmas, mert nagyon szenvedek, és mindenki megvet engem ezért. Mintha gyermekem bûne lenne, amit tesz... Légy irgalmas, Uram! Te mindent meg tudsz tenni. Emeld fel hangodat és kezedet, és parancsold meg a tisztátalan léleknek, hogy menjen ki Pálmából. Csak ez az egy gyermekem van, és özvegy vagyok... Ó! Ne menj el! Irgalmazz!...

Valóban, miután Jézus befejezte a családtagok megáldását, elindult. Elôzôleg szemrehányást tett a felnôtteknek, hogy beszéltek ottlétérôl, pedig ezt megtiltotta nekik. Ôk mentegetôdztek: ,,Hidd el, Urunk, mi nem beszéltünk róla!'' Az asszony térden állva tárja feléje karját, szomorúan könyörögve, miközben mondja:

-- Én láttalak téged tegnap, amikor átmentél a hegyi patakon, és hallottam, hogy ,,Mester''-nek szólítottak. Utánad mentem a cserjésen keresztül, és hallottam azok beszélgetését. Megértettem, ki vagy... És ma reggel ide jöttem, amikor még éjjel volt, hogy itt várjalak a küszöbnél, mint egy kiskutya, míg Sára felkelt, és beengedett. Ó, Uram, könyörülj, könyörülj egy anyán és egy leányon!

Jézus keményszívûsége a szegény asszony iránt megmagyarázhatatlan. De Jézus sietve megy, süketen minden könyörgésre. A házbeliek azt mondják az asszonynak:

-- Nyugodjál bele! Nem akar meghallgatni téged. Megmondta: azokért jött, akik Izraelbôl valók...

De ô felkel, vigasztalanul, de ugyanakkor telve hittel, és azt mondja:

-- Nem! Addig kérem, míg meg nem hallgat. -- És követi a Mestert, mindig kiáltva, könyörögve. Hangjára kijönnek az emberek a házakból, és követik az asszonyt, hogy lássák, mi lesz a dolog vége.

Jézus apostolai csodálkozva néznek egymásra, és azt mormolják:

-- Miért teszi ezt? Sose viselkedett így!... -- és János hozzáfûzi:

-- Alexander városában is meggyógyította azt a kettôt.

-- Azok azonban újonnan áttértek voltak -- válaszolja Tádé.

-- És az, akihez most megy, hogy meggyógyítsa?

-- Az is újonnan áttért -- mondja egy pásztor, aki szintén csodát kért Jézustól, hogy gyógyítsa meg beteg nyáját, amit el is nyert.

-- Ó! De hányszor meggyógyította a barbárokat és a pogányokat is! A római kislányt... -- mondja szomorúan András, aki nem tud nyugodni Jézus keményszívûsége miatt.

-- Én megmondom nektek, mirôl van szó -- kiált fel Jakab, Zebedeus fia. -- Arról, hogy a Mester méltatlankodik. Türelme véget ért az emberi gonoszság sok támadása következtében. Nem látjátok, mennyire megváltozott? Igaza van! Ettôl kezdve azoknak szenteli majd idejét, akiket jól ismer. És jól teszi!

-- Igen. De közben ez utánunk jön kiáltozva, és már ugyancsak sokan követik. Ha észrevétlenül akart elmenni innen, ugyancsak megtalálta a módját annak, hogy még a növények is felfigyeljenek ránk... -- duzzog Máté.

-- Menjünk és mondjuk meg neki, hogy küldje el ezt az asszonyt... Nézzétek, milyen szép kíséretünk van már! Ha így érünk el a fôútvonalra, letartóztatják. És ez, ha nem küldi el, nem fogja elhagyni ôt... -- mondja szárazon Tádé, aki odafordul az asszonyhoz, és rászól:

-- Hallgass, és menj el!

Ezt teszi Jakab, Zebedeus fia is. Az asszonyra azonban nincs hatással sem a fenyegetés, sem a parancsolgatás, és folytatja könyörgését.

-- Menjünk, mondjuk meg a Mesternek, hogy zavarja el ôt, ha nem akarja meghallgatni. Így nem mehet tovább! -- mondja Máté, miközben András azt mormolja: ,,Szegény asszony!'' János pedig szüntelenül ismétli: ,,Nem értem... Nem értem...'' Egészen elképeszti ôt Jézus cselekvésmódja.

A Mester gyorsan megy, mintha üldöznék. De utolérik, és azt mondják neki:

-- Mester! Bocsásd el ezt az asszonyt! Ez botrányos! Kiáltozik mögöttünk! Mindenki figyelmét felhívja ránk. Mind nagyobb tömeg követ minket... és sokan pártjára állnak. Mondd meg neki, hogy menjen el!

-- Mondjátok meg ti! Én már válaszoltam neki.

-- Nem hallgat ránk. Menj! Mondd meg neki te! És szigorúan.

Jézus megáll. és megfordul. Az asszony ezt jó jelnek veszi, meggyorsítja lépteit, és még hangosabban könyörög, reményteljes arccal.

-- Hallgass asszony! És térj vissza házadba! Megmondtam már neked: ,,Izrael juhaiért jöttem''. Hogy közöttük meggyógyítsam a betegeket, és keressem az elveszetteket. Te nem Izraelbôl való vagy.

De az asszony már Jézus lábánál van, és megcsókolja, imádva, szorosan fogva bokáját, mint egy hajótörött, aki életmentô sziklára talált. Sóhajtozik:

-- Uram, segíts rajtam! Te megteheted, Uram! Parancsolj az ördögnek, te, ki szent vagy... Uram, Uram! Te mindenkinek ura vagy, a kegyelemé éppúgy, mint a világé. Minden alá van vetve neked, Uram. Tudom. Hiszem. Használd fel azért hatalmadat gyermekem érdekében!

-- Nem helyes elvenni a ház gyermekeinek kenyerét, és odavetni az utcai ebeknek.

-- Hiszek benned. Hiszem, hogy az utcai ebekbôl házi kutyák válnak. Mondtam neked: hajnal elôtt jöttem, hogy lekuporodjam a ház küszöbénél, amelyben te voltál, és ha kimentél volna, belém botlottál volna. De te az oldalajtón mentél ki, és nem láttalak. Nem látott téged ez a szegény kóbor kutya, aki kegyelmedre éhezik, aki várta, hogy beléphessen oda, ahol te voltál, lábadhoz kúszhasson, megcsókolhassa, kérve téged, hogy ne ûzd el...

-- Nem helyes kutyáknak adni a gyermekek kenyerét... -- ismétli Jézus.

-- De a kutyák is bemennek a szobába, ahol uruk eszik gyermekeivel, és esznek abból, ami leesik az asztalról, vagy a maradékokból, amit a családtagok neki adnak, ami már semmire se jó. Én nem kérem tôled, hogy gyermekedként bánj velem, hogy asztalodhoz ültessél. De legalább adj nekem a morzsákból...

Jézus elmosolyodik. Ó, mennyire átváltozik tekintete ez által a boldog mosoly által!...

Az emberek, az apostolok, az asszony csodálkozva nézik. Érzik, hogy valami történni fog.

És Jézus megszólal:

-- Ó, asszony, nagy a te hited! És ez megvigasztalja lelkemet. Menj hát, és legyen neked, amint kívánod! Ettôl a pillanattól fogva az ördög kiment lányodból. Menj békében! És amint a kóbor kutya érti módját annak, hogy házi kutyává váljék, tudd meg, hogy a jövôben leány leszel, aki az Atya asztalánál ül. Isten veled!

-- Ó, Uram, Uram, Uram!... Szeretnék elfutni, és kedves Pálmámhoz menni... Szeretnék veled maradni, és téged követni! Légy áldott! Szent!

-- Menj, menj, asszony! Menj békében!

És Jézus folytatja útját, miközben a kánaáni asszony, gyorsabban, mint egy fiatal leány, visszafut a megtett úton, követve a kíváncsi tömegtôl, amely látni akarja a csodát.

-- De, Mester, miért hagytad annyit könyörögni, hogy végül meghallgassad? -- kérdi Zebedeus Jakab.

-- Miattad, és mindnyájatok miatt. Ez nem vereség, Jakab! (Jakab elôzôleg csüggedten mondogatta, hogy Jézus mindenütt vereséget szenved, mindenünnen elûzik, mindenütt elátkozzák.) Innen nem ûztek el, itt nem gúnyoltak ki, nem átkoztak el... Ez ismét lelket önt belétek. Én már részesültem ma legédesebb ételemben. És áldom érte Istent. És most menjünk ahhoz a másik asszonyhoz, aki szintén tud hinni, és biztos hittel vár minket!

(5-137)

20. évközi vasárnap -- B	Jn 6,51-58

Az én testem valóban étel

Lásd elôzôleg 3: 117. old.

20. évközi vasárnap -- C	Lk 12,49-53

Az apa a fiú ellen lesz

Példabeszédek 4: 147

21. évközi vasárnap -- A	Mt 16,13-20

Erre a sziklára építem egyházamat

Lásd elôzôleg 5: 199-202. old.

21. évközi vasárnap -- B	Jn 6,60-69

Kemény beszéd ez!

Lásd elôzôleg 3: 117-119. old.

21. évközi vasárnap -- C	Lk 13,22-30

A szûk kapu

Példabeszédek 5: 209-210


A szenvedés elsô megjövendölése

22. évközi vasárnap -- A	Mt 16,21-27

Jézus már visszafelé jön Fülöp Cezareájából, amikor az úton az apostolok Máriáról beszélgetnek. Jézus helyesli a dicsérô szavakat, amelyeket Anyjáról mondanak, és hozzáteszi:

-- Csak azok, akik egyesülnek a tökéletes hitben és a tökéletes szeretetben, jutnak el oda, hogy megismerjék Mária nevének igazi jelentését. Az akkor kezd majd megvilágosodni az igazi hívôk és az igazi szeretôk elôtt, amikor egy rettenetesen gyötrelmes órában az Anya szenvedni fog Szülöttjével együtt, amikor az egész világ szeme elôtt a Megváltóhoz társulva ô is részt vesz mindenki megváltásában, ami a századokon keresztül folytatódik.

Az apostolok érdeklôdnek ennek ideje felôl, de Jézus másra tereli a beszédet. Dél van. Leülnek étkezni. Utána Jézus ismét Anyjáról beszél:

-- Nagy dolog már az is, hogy valaki test szerint anyám. Gondoljatok arra, amit feljegyeztek Elkana feleségérôl, Annáról, Sámuel anyjáról. De ô csak egy próféta volt. Mégis megemlékeztek anyjáról, aki világra szülte ôt. Azért a legnagyobb dicsérettel emlékeznek meg majd Máriáról, aki Jézust, az Üdvözítôt adta a világnak. De ez csekélység volt ahhoz képest, amit Isten kíván tôle, hogy beteljesítse a világ megváltásáért megkívánt mértéket. Isten nem fog csalatkozni várakozásában Máriát illetôleg. Sose csalatkozott benne. A teljes szeretet elvárásától kezdve a teljes áldozatéig. Ô megadta és meg fogja adni neki. És amikor beteljesedik majd a legnagyobb áldozat, velem., általam és a világért, akkor az igazi hívek és az igazi szeretôk megértik majd az ô nevének igazi jelentését. És a századokon keresztül minden igazi hívô, minden igazán szeretô lélek megismeri majd a Nagy Anyának, a Szent Dajkának a nevét, azét, aki a századokon keresztül táplálja majd Krisztus gyermekeit könnyével, hogy növekedjenek az Ég Életében.

-- Könnyével, Uram? Sírnia kell Anyádnak? -- kérdi a kerióti.

-- Minden anya sír. És az enyém többet fog sírni mindenki másénál.

-- De miért? Az enyém néha sírt én miattam, mert nem voltam mindig jó fiú. De te! Te nem okozol sose fájdalmat Anyádnak!

-- Nem. Én valóban nem okozok neki fájdalmat, mint Fia. De fájdalmat okozok majd neki, mint Megváltó. Ketten lesznek, akik vég nélküli sírásra indítják Anyámat: én, hogy megváltsam az emberiséget, és az emberiség azzal, hogy állandóan bûnöket követ el. Minden ember, aki élt, él vagy élni fog, könnyekbe kerül Máriának.

-- De miért? -- kérdi elcsodálkozva Jakab, Zebedeus fia.

-- Mert minden ember megváltása kínokba kerül nekem.

-- De hogyan mondhatod ezt azokról, akik már meghaltak, vagy akik még meg sem születtek? Szenvedést okoznak neked az élôk, az írástudók, a farizeusok, a szadduceusok vádjaikkal, irigységükkel, rosszindulatukkal. De nem tesznek többet ennél -- jelenti ki magabiztosan Bertalan.

-- Keresztelô Jánost is megölték... és nem ô az egyetlen próféta, akit Izrael megölt, és nem egy papját ölték meg az örök Akaratnak, mivel figyelmeztette azokat, akik engedetlenek voltak Istennek.

-- De te több vagy mint egy próféta, és még a Keresztelônél is több, aki Elôfutárod volt. Te az Isten Igéje vagy. Izrael nem fog kezet emelni rád -- mondja Júdás Tádé.

-- Azt hiszed, testvérem? Tévedsz! -- válaszolja Jézus.

-- Nem. Nem lehet! Nem következhet be! Isten nem engedi meg! Ez mindörökre megalázná Krisztusát! -- Júdás Tádé annyira felizgul, hogy feláll.

Jézus is feláll, és erôsen nézi annak sápadt arcát, ôszinte szemeit. Lassan mondja:

-- Mégis így lesz! -- és leengedi jobbját, amelyet a magasban tartott, mintha esküdött volna.

Mindnyájan felállnak, és még inkább köréje sereglenek, fájdalmas, de még mindig hitetlenkedô arccal nézve rá. Azt mormolják: ,,Biztos... ha így lenne... igaza lenne Tádénak.''

-- Az, ami a Keresztelôvel történt rossz. De felmagasztalta az embert, aki hôs volt mindvégig. De ha a Krisztussal történne ez, lealacsonyítaná Ôt.

-- Krisztust üldözhetik, de nem alázhatják meg!

-- Isten kenete van rajta.

-- Ki tudna még hinni benned, ha látnák, hogy az emberek hatalmába kerültél?

-- Mi ezt nem engednénk meg!

Egyedül Jakab, Alfeus fia hallgat. Testvére ráront:

-- Te nem beszélsz? Nem mozogsz? Nem hallod? Védd meg Krisztust önmaga ellen!

Jakab válaszként kezébe temeti arcát, és kissé odább menve zokog.

-- Ostoba! -- jegyzi meg testvére.

-- Talán kevésbé, mint gondolnád -- válaszolja Hermasteus. És folytatja: -- Tegnap, megmagyarázva a jövendölést, a Mester beszélt a felbomlott testrôl, amely ismét helyreáll, és egyvalakirôl, aki magától támad fel. Úgy gondolom, hogy valaki nem tud feltámadni, ha elôbb meg nem halt.

-- De meghalhat természetes halállal, öregkorában. Ez is sok már Krisztus számára! -- vág vissza Tádé, és sokan helyeselnek neki.

-- Igen, de akkor nem lenne ennek a nemzedéknek adott jel, amely már sokkal öregebb nála -- jegyzi meg a Zelóta Simon.

-- Ugyan már! Nem mondta, hogy önmagáról beszélt -- vág vissza ismét Tádé, makacsul kitartva szeretetében és tiszteletében.

-- Senki, aki nem Isten Fia, nem tudja önmagát feltámasztani, mint ahogy Isten Fián kívül senki sem születhetett úgy, amint Ô született. Én mondom nektek. Én láttam dicsôségét születésekor -- mondja Izsák, biztosan tanúságtételében.

Jézus keresztbe tett karral hallgatja ôket, felváltva rájuk nézve. Most jelet ad, hogy beszélni kíván, és azt mondja:

-- Az Emberfiát az emberek kezébe adják, mert Ô az Isten Fia, de azért is, mert az emberek Megváltója. És nincs megváltás szenvedés nélkül. Az én szenvedésem testi szenvedés lesz, a testé és a véré, hogy jóvátegye a test és vér bûneit. Erkölcsi szenvedés lesz, hogy jóvátegye az értelem és a szenvedélyek bûneit. Lelki szenvedés lesz, hogy jóvátegye a lélek bûneit. Teljes lesz. Azért a meghatározott órában elfognak Jeruzsálemben, és miután sokat szenvedtem a vének és a fôpapok, az írástudók és a farizeusok bûneinek következtében, megalázó halálra ítélnek. És Isten megengedi, hogy ezt megtegyék, mert így kell lennie, mivel én az engesztelés Báránya vagyok az egész világ bûneiért. A szenvedés tengerében, amelyet megoszt velem Anyám és néhány más személy, meghalok a kereszten. És három nap múlva, saját isteni akaratomból feltámadok az örök és dicsôséges életre, mint Ember, és visszatérek hogy Isten legyek az égben az Atyával és a Lélekkel. De elôbb el kell szenvednem minden gyalázatot, és szívemet át kell szúrnia a Hazugságnak és a Gyûlöletnek.

A megütközés kiáltása száll kórusban a langyos és illatos tavaszi levegôbe.

Péter, akinek arcán szintén tükrözôdik a rémület és megütközés, megragadja Jézust karjánál, és kissé félrehúzza. Halkan fülébe súgja:

-- Ugyan, Uram! Ne beszélj ilyeneket! Nem illik hozzád. Látod? Megütköznek rajta. Elvesztik irántad érzett nagyrabecsülésüket. A világon senkinek sem szabad megengedned ezt! Ilyen dolog nem történhet meg veled sohasem! Akkor miért mutatod olyannak, mintha igaz lenne. Rólad mind fenségesebb felfogással kell rendelkezniük az embereknek, ha meg akarod erôsíteni helyzetedet, és inkább egy utolsó csodával kell befejezned küldetésedet, például azzal, hogy porrá égeted ellenségeidet. De sose alázd meg magadat azzal, hogy egyenlôvé válsz egy megbüntetett gonosztevôvel! -- És Péter olyannak látszik, mint egy szomorú tanító vagy atya, aki szeretetteljes szomorúságában megfeddi fiát, amikor az valami ostobaságot mûvel.

Jézus, aki kissé lehajolt; hogy meghallgassa Péter suttogását, feláll, szigorúan, villámló szemekkel, haragosan, és erôs hangon felkiált, úgy hogy mindnyájan hallják, és mindnyájukat megleckéztesse:

-- Távozz tôlem, te, aki ebben a pillanatban egy sátán vagy, aki azt tanácsolod nekem, hogy ne engedelmeskedjem Atyámnak! Én ezért jöttem! Nem a megtiszteltetésekért! Te azzal, hogy a kevélységet, az engedetlenséget, a szeretetlen szigorúságot tanácsolod nekem, rosszra igyekszel csábítani. Távozz! Megütközöm rajtad! Te nem fogod fel, hogy a nagyság nem a megtiszteltetésekben áll, hanem az áldozatban, és semmit sem számít, hogy az emberek féregnek tekintenek, ha Isten szemében angyalok vagyunk? Te, ostoba ember, nem fogod fel, mi nagy az Isten elôtt, és emberi ésszel látsz, ítélsz, érzel és beszélsz!

A szegény Péter megsemmisülve áll a szigorú szemrehányások özönében, megalázva menekül, és sír. És ez nem a néhány nappal ezelôtti örvendetes sírás. Hanem annak szomorú sírása, aki felfogja, hogy bûnt követett el, és megbántotta azt, akit szeret. És Jézus hagyja ôt sírni. Leveti saruját, felemeli ruháját, és a patak gázlójához megy. A többiek csendben követik. Senki se mer szólni egy szót sem. A szegény Péter a többiek után megy. Hiába próbálja ôt megvigasztalni Izsák és a Zelóta. András többször feléje fordul, és figyeli, és utána mormol valamit Jánosnak, aki nagyon le van sújtva. De János rázza fejét, jelezve, hagy nem egyezik bele.

Akkor András elhatározza magát. Elôre siet. Eléri Jézust. Csendesen megszólítja:

-- Mester! Mester!...

Jézus hagyja, hogy többször hívja. Végül megfordul, szigorú arccal, és megkérdezi:

-- Mit akarsz?

-- Mester, testvérem le van sújtva... sír...

-- Megérdemelte.

-- Igaz, Uram. De ô is csak ember... Nem tud mindig jól beszélni.

-- Ma valóban nagyon rosszul beszélt! -- válaszolja Jézus. De már kevésbé szigorú, és a mosolynak egy szikrája enyhíti isteni szemét.

András felbátorodik és felfokozza védôbeszédét testvéréért.

-- De te igazságos vagy, és tudod, hogy irántad való szeretetbôl tévedett...

-- A szeretetnek világosságnak kell lennie, nem sötétségnek. Ô sötétséggé tette, és beburkolta vele lelkét.

-- Igaz, Uram. De a burkot le lehet venni, amikor valaki akarja. Nem olyan ez, mintha maga a lélek lenne sötét. A burok külsôség. A lélek belül van, az az élô mag... Testvérem benseje jó.

-- Vegye le akkor róla a burkot, amit rátett!

-- Biztosan megteszi azt, Uram! Máris elkezdte. Fordulj meg, és nézd, mennyire eltorzította a sírás, amelyet te nem vigasztalsz meg. Miért vagy ilyen szigorú iránta?

-- Mert neki kötelessége, hogy ,,az elsô'' legyen, amint kitüntettem vele. Aki sokat kap, annak sokat kell adnia...

-- Ó, Uram! Ez igaz, igen. De nem emlékszel Máriára, Lázár nôvérére? Endori Jánosra? Aglaera? Korozain Szépére? Lévire? Ezeknek mindent megadtál... és ôk nem adtak neked mást, mint csak a szándékot, hogy megmentsd ôket... Uram!.... Te meghallgattál engem Korozain Szépe és Aglae érdekében... Nem hallgatnál meg a te és az én Simonom esetében, aki irántad való szeretetbôl vétkezett?

Jézus ránéz a szelídre, aki bátorrá és sürgetôvé vált testvére érdekében, amint ezt tette csendben Aglae és Korozain Szépe esetében. Fényben ragyogó arccal mondja neki:

-- Menj, hívd, és hozd ide testvéredet!

-- Ó, köszönöm, Uram! Megyek... -- és elfut, gyorsan, mint egy fecske.

-- Gyere, Simon! A Mester többé nem haragszik rád. Jöjj, hogy megmondja neked!

-- Nem, nem. Szégyenlem magamat... Az imént megkorholt... Azért akar látni, hogy megint megkorholjon...

-- Milyen rosszul ismered! Gyere csak! Azt gondolod, hogy újabb szenvedésben akarlak részesíteni? Ha nem lennék biztos abban, hogy öröm vár rád, nem erôltetnélek. Jöjj!

-- De mit mondjak neki? -- mondja Péter, kissé húzódozva elindulva, emberi gyengeségétôl visszatartva, lelkétôl ösztönözve, amely nem tudja elviselni Jézus nyájasságának és szeretetének nélkülözését. ,,Mit mondjak neki'' -- kérdi ismételten.

-- Hát semmit! Mutasd meg neki arcodat, ez elég lesz -- bátorítja ôt testvére.

A többi tanítvány, amint a kettô lassan elhalad mellettük, ránéz a testvérekre és mosolyog, megértve, mi következik.

Elérik Jézust. De Péter megáll az utolsó pillanatban. András nem teketóriázik. Erôteljesen meglöki ôt, úgy, ahogy a csónakot szokták a vízre lökni. Jézus megáll... Péter felnéz rá... Jézus lefelé néz rá... Egymást nézik... Két könnycsepp csordul le Péter kivörösödött arcán.

-- Ide, meggondolatlan, nagy gyerek, hogy atyád letörölje ezt a könnyet! -- mondja Jézus, és ujjaival felszárítja a két könnycseppet.

-- Ó, Mester! Megbocsátottál nekem? -- kérdi Péter remegve. Kezei közé veszi Jézus kezét, és hûséges kutyaszemekkel néz rá, mint aki azt akarja, hogy ura megbocsásson neki.

-- Sose ítéltelek halálra...

-- De elôzôleg...

-- Szerettelek. És a szeretet nem engedi meg, hogy gyökeret verjenek benned az érzelem és az értelem eltévelyedései. Elsônek kell lenned mindenben, Simon Péter!

-- Akkor... akkor még jóindulattal vagy irántam? Még akarsz engem? Nem mintha az elsô helyet akarnám, érted? Nekem elég az utolsó is, csak veled lehessek, a te szolgálatodban... és meghalhassak szolgálatodban, Uram, Istenem!

Jézus Péter vállára teszi kezét, és magához vonja ôt. Akkor Péter, aki sose engedte el Jézus másik kezét, csókjaival borítja azt... és boldog. Azt mormolja:

-- Mennyit szenvedtem!... Köszönöm, Jézus!

-- Köszönd inkább testvérednek! És tanuld meg a jövôben helyesen és hôsiesen hordozni terhedet. Menjünk a többiekhez. Hol vannak?

Azok megálltak, amikor Péter elérte Jézust, hogy a Mester szabadon tudjon beszélni megalázott apostolával. Jézus int nekik, hogy jöjjenek oda. Velük van a földmûveseknek egy csoportja, akik félbeszakították munkájukat, hogy kérdezzenek valamit a tanítványoktól.

Jézus, még mindig Péter vállán tartva kezét, mondja:

-- Abból, ami történt, megértettétek, milyen komoly dolog az én szolgálatomban lenni. Megfeddtem ôt. De az mindenkinek szólt. Mert ugyanazok a gondolatok voltak a többség szívében, vagy már jól kialakulva, vagy még csak csírájában. Így leszakítottam ôket. Aki még mindig táplálja azokat, ezzel megmutatja, hogy nem fogja fel tanításomat, küldetésemet, személyemet.

Én azért jöttem, hogy Út, Igazság és Élet legyek. Az Igazságot adom nektek azzal, amit tanítok. Egyengetem elôttetek az Utat áldozatommal, kirajzolom, megmutatom nektek. De az Életet halálom által kapjátok meg. És jegyezzétek meg, hogy annak, aki válaszol hívásomra és beáll az én soraimba, hogy közremûködjön a világ megváltásában, készen kell lennie a halálra, hogy másoknak az Életet adja. Azért mindannak, aki utánam akar jönni, készen kell állnia arra, hogy megtagadja önmagát, régi énjét, szenvedélyeivel, hajlamaival, szokásaival, hagyományaival, gondolataival, és követnie kell engem új énjével.

Vegye fel mindenki saját keresztjét, amint én felveszem. Vegye fel akkor is, ha az túlságosan megszégyenítônek tûnik számára. Engedje, hogy keresztjének súlya megsemmisítse emberi énjét azért, hogy felszabadítsa lelki énjét, amely nem irtózik a kereszttôl, hanem inkább támogatást nyer benne, és tiszteli, mert a lélek ismeri, és emlékezik rá. És keresztjével követ engem. Életének végén gyalázatos halál vár rá, mint ahogy rám vár? Nem számít! Ez nem sújtja le, sôt örömmel tölti el, mert a földi gyalázat nagy dicsôséggé változik az égben. Azt tartaná megalázónak, ha gyáván viselkedne, amikor hôsies lelkületre van szükség. Ti mindig azt mondjátok, hogy mindhalálig követni akartok engem. Kövessetek akkor, és elvezetlek titeket az Országba. Az út nehéz, de szent és dicsôséges. Végén elnyeritek az Életet, amely nem változik meg az örökkévalóságon keresztül. Ez lesz az ,,élet''. Míg ha valaki a világ és a test útjain jár, ,,meghal''. Aki meg akarja menteni földi életét, elveszíti. Aki viszont elveszti földi életét miattam és evangéliumom szeretete miatt, megmenti azt. De fontoljátok meg: Mit használ az embernek, ha megnyeri az egész világot, de lelkét elveszíti?

Nagyon ôrizkedjetek attól most és a jövôben, hogy szégyelljétek szavaimat és tetteimet. Ez is egyenlô lenne a ,,meghalással''. Mert az Emberfia el fogja ítélni azt, aki szégyelli Ôt és az Ô szavait ez elôtt az ostoba, házasságtörô és bûnös nemzedék elôtt, amelyrôl beszéltem nektek. Elítéli majd, amikor eljön az Atya dicsôségében angyalaival és szentjeivel, hogy megítélje a világot. Akik szégyellnek engem, azt remélik, hogy védelmet találnak, és elônyben részesülnek, amikor aljas módon hízelegnek ennek a nemzedéknek, megtagadva engem és tanításomat, és szavaimat a disznók és kutyák piszkos torkába dobják, hogy ellenértékül szennyes pénzt kapjanak. Az Emberfia akkor szégyellni fogja ezeket a házasságtörôket és paráznákat, ezeket a gyávákat és ezeket az uzsorázókat, és kiveti ôket Országából. Nincs ugyanis hely a mennyei Jeruzsálemben a házasságtörôknek, a gyáváknak, a paráznáknak, a káromkodóknak és a rablóknak. Igazán mondom nektek, vannak néhányan jelenlegi tanítványaim és nôtanítványaim között, akik nem halnak meg, mielôtt meglátják Isten Országának megalapítását, megkoronázott és felkent Királyával.

(5-248)

22. évközi vasárnap -- B	Mk 7,1-23

A szennyes szív

Példabeszédek 4: 159-162

22. évközi vasárnap -- C	Lk 14,1-14

Szegények lakomája

Példabeszédek 5: 184-185


A testvéri feddés

23. évközi vasárnap -- A	Mt 18,15-20

Jézus Magdalában, Mária Magdolna kertjében tanítja az ott összegyûlteket. Tanításának utolsó részében mondja:

-- A régi törvényt kijavítva mondom nektek: Ha testvéred vétkezik ellened, menj, figyelmeztesd négyszemközt. Ha hallgat rád, újból megnyerted testvéredet. Ha nem hallgat rád testvéred, hanem visszautasít téged, nyakasan megmaradva hibájában, te, nehogy azt mondhassa, hogy beleegyeztél abba, vagy hogy közömbös vagy testvéred lelkének java iránt, végy magadhoz két, három komoly, jó, megbízható tanút, és velük térj vissza testvéredhez. Jelenlétükben jóságosan ismételd meg megjegyzéseidet, hogy a tanúk elmondhassák, te megtettél mindent, hogy szentül megjavítsd testvéredet. Mert ez a jó testvér kötelessége, mivel a bûn, amit ellened elkövetett, megsebesítette az ô lelkét is, és neked törôdnöd kell az ô lelkével. Ha ez sem segít, tudasd azt a zsinagógával, hogy Isten nevében az utasítsa ôt rendre. Ha erre sem javul meg, és visszautasítja a zsinagógát vagy a Templomot, amint téged visszautasított, tekintsd ôt olyannak, mintha pogány volna, vagy vámos.

Ezt tegyétek vérrokonaitokkal és azokkal, akikkel a szeretet köt össze. De távolabbi felebarátaitokkal is szentül kell bánnotok, kapzsiság, könyörtelenség és gyûlölet nélkül. Ha pedig olyan ügyeitek vannak, amelyekkel a bíróság elé kell mennetek, és te együtt mész ellenfeleddel, mondom neked, ember, hogy gyakran nagyobb a te vétked, tegyél meg azért mindent addig, míg úton vagy, hogy kibékülj vele, akár igazad van, akár nincs. Mert az emberi igazságszolgáltatás mindig tökéletlen, és általában a ravasz gyôz, és lehetséges, hogy a bûnöst ártatlannak ítélik, és téged, az ártatlant, bûnösnek. És akkor nemcsak hogy jogodat nem ismerik el, hanem elveszted a pört is, és jóllehet ártatlan vagy, a bûnösök jegyzékére írnak fel, s elveszted becsületedet. A bíró átad téged a börtönôrnek, és az nem enged téged szabadon addig, míg az utolsó fillérig ki nem fizetted bírságodat.

Légy békülékeny! Bántja ez kevélységedet? Nagyon jó. Kiszipolyozzák pénzedet? Még jobb. Elég, hogy te növekszel az életszentségben. Ne vágyakozzatok az aranyra! Ne sóvárogjatok a dicséretre! Tegyetek úgy, hogy Isten dicsérjen meg titeket! Az égben gyûjtsetek kincseket! És imádkozzatok azokért, akik megbántanak titeket! Hogy megtérjenek. Ha ez megtörténik, ôk maguk állítják vissza becsületeteket és javaitokat. Ha nem teszik meg ezt, majd Isten gondol rátok.

Miután Jézus elbocsátotta hallgatóságát, leül apostolaival a kertben a tó partján. A tavon vitorláznak a csónakok, halászatra készülve.

-- Jó halászatuk lesz -- jegyzi meg Péter, aki figyeli ôket.

-- Te is jól fogsz halászni, Simon, Jónás fia.

-- Én, Uram? Mikor? Azt akarod, hogy menjek halászni, hogy holnap legyen eledelünk? Azonnal megyek, és...

-- Erre nincs szükségünk ebben a házban. A halászás, amivel a jövôben foglalkozol majd, lelki téren lesz. És a legjobb halászok lesznek veled, nagyobb részben ezek közül.

-- Nem mindnyájan, Mester? -- kérdi Máté.

-- Nem mindnyájan. De azok, akik kitartanak, az én papjaimmá lesznek, és jól fognak halászni.

-- Megtérések, nemde? -- kérdi Jakab, Zebedeus fia.

-- Megtérések, megbocsátások, irányítás Isten felé. Ó, sokféle dolog.

-- Mester, te elôzôleg azt mondtad, hogy ha valaki nem hallgat testvérére még a tanúk jelenlétében sem, akkor a zsinagóga tanácsát kell kikérni. Nos, ha jól értettelek, mióta ismerünk, te azt mondtad, hogy a zsinagóga helyét az Egyház veszi át, az, amit te alapítasz. Akkor hova menjünk tanácsért tökfejû testvérünkkel?

-- Menjetek saját magatokhoz, mert ti lesztek az én Egyházam. Akkor a hívek hozzátok jönnek azért, hagy tanácsot kérjenek saját ügyeikben, vagy hogy tanácsot adjanak másoknak. De még többet mondok nektek. Nemcsak tanácsot adhattok nekik, hanem fel is oldozhatjátok ôket nevemben. Megoldhatjátok bûneik láncait, és összeköthettek kettôt, akik szeretik egymást, pusztán egy testet alkotva belôlük. És amit tesztek, az érvényes lesz Isten szemében úgy, mintha maga Isten tette volna. Igazán mondom nektek: amit megköttök a földön, meg lesz kötve a mennyben, amit feloldotok a földön, fel lesz oldva a mennyben.

És még azt is mondom nektek, hogy megértessem veletek nevem hatalmát, a testvéri szeretet és az ima hatalmát: ha két tanítványom, és ezeken értem mindazokat, akik hisznek Krisztusban, egyesülnek, hogy bármi igaz dolgot kérjenek az én nevemben, Atyám megadja nekik. Mert nagy az ima hatalma, nagy a testvéri egyesülés hatalma, legnagyobb, végtelen az én nevem hatalma és jelenlétem közöttetek. És ahol ketten vagy hárman egyesülnek az én nevemben, ott leszek köztük, és imádkozom velük, és az Atya nem tagadja meg azt attól, aki velem imádkozik. Mert sokan azért nem kapják meg, amit kérnek, mert egyedül imádkoznak, vagy tiltott indítóokokkal, vagy kevélyen, vagy bûnös szívvel. Tegyétek azt tiszta szívvel, hogy veletek lehessek, és utána imádkozzatok, és meghallgatást nyertek.

Péter elgondolkozik. Jézus látja ôt, és megkérdezi tôle, mi ennek az oka. És Péter megmagyarázza: Arra gondolok, milyen nagy kötelességre vagyunk kijelölve. És félek tôle. Félek attól, hogy nem tudom majd jól elvégezni.

-- Valóban, Simon, Jónás fia vagy Jakab, Alfeus fia vagy Fülöp és így tovább nem tudnák jól végezni. De Péter a pap, Jakab a pap, Fülöp a pap, vagy Tamás értenek majd ahhoz, hogy jól végezzék, mert az Isteni Bölcsességgel együtt teszik.

(4-1010)


A süketnéma

23. évközi vasárnap -- B	Mk 7,31-37

Jézus apostolaival meglátogatta az általa nagyrabecsült Hillelnek, Gamaliel tanítómesterének sírját. Az ott tartózkodó ellenséges farizeusok el akarták ûzni Ôt onnan, és éles kövekkel kezdték dobálni Jézust és az apostolokat. Egy kô csontig hatoló mély sebet ütött Jézus kézfején, egy másik András lábát sebezte meg, Jakabot, Jézus unokatestvérét a halántékán találták el, s megsebesült a másik Jakab, János testvére is.

Másnap András sántikálva tud csak menni, Jézus keze fel van dagadva úgy, hogy még a kötés ellenére is látszik. Júdás fogadkozik, hogy értesíti errôl a gaztettrôl Gamálielt. Jézus azonban lebeszéli róla:

-- Felejtsd el, Júdás! Nem lenne semmi jó eredménye. Én megbocsátottam nekik. Ne gondoljunk többé rájuk.

Kétszer, amikor egy patakon mennek át András a két Jakabbal együtt beáztatja a hideg vízbe kötését, hogy enyhítsen fájdalmain. Jézus nem. Nyugodtan megy tovább, mintha nem is érezné a fájdalmat.

Pedig fájdalmasnak kell lennie sebének, mert amikor megállnak, hogy egyenek, Andrást kéri fel a kenyér megtörésére. Amikor pedig egyik szandálja kioldódik, Mátét kéri meg, hogy kösse fel azt újból. Egy meredek úton lefelé haladva megcsúszik Jézus, és sebesült kezét belevágja egy fa törzsébe. A hirtelen fájdalomtól felkiált, és a kötést ismét vér áztatja át.

Ezért az elsô háznál, amelyet alkonyat felé érnek el, vizet és olajat kérnek, hogy újból bekössék Jézus kezét. Amikor leveszik róla a régi kötést, látszik, hogy nagyon fel van dagadva, sötétkék a kézfeje, amelynek közepén vöröslik a seb.

Míg arra várnak, hogy a háziasszony elhozza, amit kértek tôle, mindnyájan lehajolva nézik Jézus sebes kezét, és megjegyzéseket tesznek. János azonban visszavonul egy kissé, hogy elrejtse könnyeit. Jézus odahívja magához:

-- Gyere ide! Nem nagy baj. Ne sírj!

-- Tudom. Ha az enyém lenne, nem sírnék. De a tiéd. És nem beszélsz arról a fájdalomról, amit ezen a kezeden érzel, amely soha senkinek sem ártott -- válaszolja János, és megfogja Jézus megsebzett kezét, kedvesen simogatja ujja hegyével a csuklójánál, és megfordítva, megcsókolja a tenyerén és arcához szorítva mondja:

-- Forró!... Ó, mennyire fájhat neked! -- és reá hullnak könnyei.

Az asszony hozza a vizet és az olajat, és egy kendôvel János letörli a vért, amely Jézus kezét borítja. Gyengéden önti rá a langyos vizet a sebre, és utána megkeni, beköti tiszta gyolccsal, és megcsókolja a kötést. Jézus ráteszi másik kezét János lehajtott fejére.

Az asszony megkérdi:

-- Testvéred?

-- Nem. Mesterem. A mi Mesterünk.

-- Honnan jöttök? -- kérdi a többiektôl.

-- A Galileai tengertôl.

-- Messzirôl! Miért?

-- Hogy az üdvösséget hirdessük.

-- Már majdnem beesteledett. Álljatok meg házamban! Szegények háza, de becsületes embereké. Tudok tejet adni nektek, amint visszatérnek fiaim a juhokkal. Férjem szívesen lát titeket.

-- Köszönöm, asszony. Ha a Mester kívánja, itt pihenünk meg.

Az asszony elmegy, hogy tennivalóit intézze, miközben az apostolok megkérdik Jézust, mit tegyenek.

-- Rendben van. Holnap elmegyünk Cedesbe, és utána Paneade felé. Bertalan, jó tanácsot adtál nekem, úgy teszünk, amint te mondod. Remélem, így más tanítványokat is találok, és elôttem küldhetem ôket Kafarnaumba. Tudom, hogy a libanoni pásztorokkal együtt már mások is vannak Cedesben.

Az asszony visszatér, és megkérdi:

-- Rendben van?

-- Igen, jó asszony. Itt pihenünk meg éjszakára.

-- És vacsorára. Ó, engedd meg nekem! Nem esik nehezemre. Megtanítottak az irgalmasságra annak a galileai Jézusnak a tanítványai, akit Messiásnak mondanak, és aki annyi csodát tesz, és az Isten Országáról beszél. De ide még nem jött el soha. Talán azért, mert a szír-föníciai határon lakunk. De tanítványai eljöttek. És ez már sokat jelent. Húsvétra mi, errôl a vidékrôl mindnyájan elmegyünk Júdeába, hogy meglássuk ezt a Jézust. Mert vannak betegeink, és a tanítványok meggyógyítottak egyeseket, de másokat nem. És ezek közt van rokonom felesége testvérének fiatal fia is.

-- Mi a baja? -- kérdi Jézus mosolyogva.

-- Nem tud beszélni, és nem hall. Így született. Talán egy ördög ment be anyja méhébe, hogy elcsüggessze és gyötörje. De jó, ezért nem lehet ördögtôl megszállott. A tanítványok azt mondták, hogy neki a Názáreti Jézusra van szüksége, mert valami hiányozhat neki, és csak ez a Jézus... Ó, íme itt vannak fiaim és férjem! Melkiás, befogadtam ezeket a vándorokat az Úr nevében, és épp Lévirôl beszéltem nekik... Sára, menj azonnal és fejd meg az állatokat, és te, Sámuel, hozzál olajat és bort a barlangból, és hozz mézet a padlásról! Siess Sára, elkészítjük a nyugvóhelyeket a fenti szobákban.

-- Ne fáradj, asszony! Jó lesz nekünk itt. Láthatnám azt az embert, akirôl beszéltél nekem?

-- Igen... De... Ó, Uram! Talán te vagy a Názáreti?

-- Én vagyok.

Az asszony térdre esik, kiáltozva:

-- Melkiás, Sára, Sámuel! Jöjjetek imádni a Messiást! Milyen nap! Milyen nap! És itt van, az én házamban! És így beszéltem vele! És vizet hoztam neki, hogy megmossák sebét.... Ó!... -- s hangja elfullad a megindulástól. De utána odafut a mosdótálhoz, és látja, hogy az üres.

-- Miért öntöttétek ki azt a vizet? Szent volt! Ó, Melkiás! A Messiás van velünk!

-- Igen. De légy jó, asszony, és ne mondd el senkinek sem! Menj inkább, hozd ide nekem a süketnémát... -- mondja Jézus mosolyogva.

Melkiás hamarosan visszatér a fiatal süketnémával, annak szüleivel és a falu legalábbis felével... A szerencsétlen édesanyja imádja Jézust, és könyörög neki.

-- Igen, úgy lesz, amint te akarod -- és kézen fogja a süketnémát, kissé félrevonja ôt a tömegtôl, amely már ott tolong, s amelyet az apostolok igyekeznek visszatartani, Jézus sebes kezére való tekintettel. Jézus a süketnéma fülébe teszi mutatóujjait, és nyelvével megérinti annak lezárt ajkát. Utána a már sötétedô égre emeli szemeit, rálehel a süketnéma arcára, és erôs hangon felkiált:

-- Nyíljatok meg! -- és elengedi ôt.

Az ifjú egy pillanatig nézi ôt, miközben a tömeg suttogva beszél. Meglepi az embereket az elôzôleg szenvtelen és szomorú arc megváltozása, amint a süketnéma elôször meglepôdést mutat, majd elmosolyodik. Füléhez emeli kezét, megnyomja, leveszi róla... Meggyôzôdik róla, hogy hall, azért kinyitja száját, és felkiált:

-- Mama! Hallok! Ó, Uram, imádlak téged!

A tömeget elfogja a szokásos lelkesedés, annál is inkább, mert felteszik a kérdést:

-- Hogyan tud beszélni, amikor sose hallotta mások beszédét, mióta csak megszületett?! Csoda a csodán belül! Megnyitotta az ajkát és fülét, és ugyanakkor megtanította beszélni. Éljen a Názáreti Jézus! Hozsanna a Szentnek, a Messiásnak!

Hozzá tolulnak, és Ô felemeli megsebzett kezét, hogy megáldja ôket, miközben egyesek, kioktatva a háziasszonytól, arcukat és tagjaikat megnedvesítik a mosdótálban maradt cseppekkel.

Jézus látja ezt, és felkiált:

-- Hitetek miatt ti is gyógyuljatok meg, mind! Menjetek haza! Legyetek jók, becsületesek! Higgyetek a Jó Hír szavaiban! És tartsátok meg magatoknak azt, amirôl tudtok, egészen addig, míg eljön annak az órája, hogy hirdessétek a tereken és a föld útjain! Békém veletek!

És belép a nagy konyhába, ahol lángolva ég a tûz és remegnek a lámpások fényei.

(5-209)

23. évközi vasárnap -- C	Lk 14,25-33

Krisztus követése

Példabeszédek 4: 152-154

24. évközi vasárnap -- A	Mt 18,21-35

Hányszor kell megbocsátani?

Példabeszédek 4: 148-150

24. évközi vasárnap -- B	Mk 8,27-35

Kinek tartanak engem az emberek?

Lásd elôzôleg: 5: 199-202. old. és 6: 241-249. old.

24. évközi vasárnap -- C	Lk 15,1-32

A tékozló fiú

Példabeszédek 2: 57-61

25. évközi vasárnap -- A	Mt 20,1-16

Munkások a szôlôben

Példabeszédek 5: 177-183


Ki a legfontosabb?

25. évközi vasárnap -- B	Mk 9,30-37

Az apostolok Kafarnaum felé menve azon vitatkoznak, ki szerzett több érdemet az apostolok közül. Jézus elôttük megy, szokása szerint gondolataiba mélyedve, mintha semmit sem hallana az apostolok vitatkozásából. Amikor beérkeznek Kafarnaumba, egy kisfiú odafut Jézushoz, s kéri, hogy elkísérhesse. Jézus ekkor mondja el neki a hûséges bárányról szóló szép példabeszédet. (Példabeszédek 5: 196-199)

Miután megvacsoráznak, a tó partjára mennek. Elôször Jézus kedvesen elbeszélget velük, utána azt mondja az apostoloknak, és a velük levô tanítványoknak:

-- Jöjjetek, és hallgassatok meg! Hamarosan elválunk, és még oktatni akarlak titeket, hogy jobban ki legyetek képezve. Ma hallottam, amint vitatkoztatok, nem mindig szeretetteljesen. Azoknak, akik nagyobbak közületek, már adtam egy leckét. De nektek is akarok adni, és a nagyobbaknak sem lesz kárára, ha még egyszer hallják. Most a kis Benjámin (akinek a fenti példabeszédet mondta) nincs itt térdeimnél. Ártatlanul álmodik ágyában. De talán tiszta lelke itt van közöttünk. Ô, vagy bármelyik más gyermek példaképetek lehet. Nektek mindnyájatoknak szívében él a kíváncsi és veszélyes kérdés: tudni szeretnétek, ki az elsô az Isten Országában. Szeretnétek azt hallani tôlem: ,,Te vagy az elsô az ég Országában!'' Ez veszélyes számotokra!

Nemde így van? Ezek a kérdések vannak ajkatokon, ezek élnek szívetekben. Mesteretek, a ti javatokra, válaszol kíváncsi kérdésetekre, pedig én iszonyodom a tiszteletlen kíváncsi kérdésektôl. Ti azt kérdeztétek egymástól: ,,Ki nagyobb közületek az ég Országában?''

Én megszüntetem a kérdésnek rátok való korlátozását, és kiterjesztem azt az egész jelenlegi és jövôbeli világra, és azt válaszolom: Az a legnagyobb az ég Országában, aki a legkisebb az emberek között. Azaz az, akit legkisebbnek tekintenek az emberek. Az egyszerû, az alázatos, a bizalommal teljes, a tudatlan. A kisgyermek, vagy aki gyermekded lelkületû tud ismét lenni. Nem a tudomány, nem a hatalom, nem a gazdagság, nem a tevékenység, még ha jó is, tesz titeket ,,a legnagyobbakká'' a boldog Országban. Hanem az, ha olyanok vagytok, mint a gyermekek, szeretetreméltóságotok, alázatosságotok, egyszerûségetek, hitetek által.

Figyeljétek meg, mennyire szeretnek engem a kisgyermekek, és kövessétek ôket! Mennyire hisznek bennem; kövessétek ôket! Mennyire emlékeznek arra, amit mondok; kövessétek! Mennyire megteszik azt, amit tanítok; kövessétek! Mennyire nem büszkélkednek azzal, amit tesznek; kövessétek! Mennyire nem irigykednek, féltékenykednek rám és társaikra; kövessétek! Igazán mondom nektek, hogy ha nem változtatjátok meg gondolkodásmódotokat, cselekvésmódotokat, szeretetek módját, és nem követitek a gyermekek példáját, nem mentek be az ég Országába! Ôk tudják azt, amit ti tudtok, tanításom lényegét. De mily másképpen gyakorolják, amit tanítok! Ti azt mondjátok minden jócselekedetre, amit véghezvittetek: ,,Én tettem!'' A gyermek azt mondja nekem: ,,Jézus, gondoltam rád ma, és érted engedelmeskedtem, szerettem, lemondtam verekedési vágyamról... és elégedett vagyok, mert te, tudom, tudod, amikor jó vagyok, és ez örömödre szolgál.'' És figyeljétek még meg a gyermekeket, amikor hibát követnek el. Milyen alázatosan vallják meg nekem: ,,Ma rossz voltam. És sajnálom, mert fájdalmat okoztam neked.'' Nem mentegetik magukat. Tudják, hogy én tudom. Hisznek. Fáj nekik, hogy nekem fájdalmat okoztak.

Ó, mily kedvesek szívemnek a gyermekek, akikben nincs kevélység, kétszínûség, bujaság! Mondom nektek: váljatok hasonlókká a gyermekekhez, ha be akartok lépni Országomba. Szeressétek a gyermekeket, angyali példájukat, amelyben még részetek lehet. Olyanoknak kell lennetek, mint az angyaloknak! Mentegetôdzve azt mondhatjátok: ,,Mi nem látjuk az angyalokat!'' De Isten nektek adja a gyermekeket példaképetekül, és ôk köztetek vannak. És ha láttok egy gyermeket, aki el van hagyva anyagilag vagy erkölcsileg, és elveszhet, fogadjátok be ôt az én nevemben, mert ôket nagyon szereti az Isten! És aki befogad egy gyermeket az én nevemben, engem fogad be, mert én vagyok a gyermekek lelkében, akik ártatlanok. És aki engem befogad, Azt fogadja be, aki engem küldött, a Magasságbeli Urat.

És ôrizkedjetek attól, hogy megbotránkoztassatok (bûnbe vigyetek) egyet is ezek közül a kicsinyek közül, akiknek szeme látja Istent. Soha, senkit sem szabad bûnbe vinnetek. De jaj, háromszor is jaj annak, aki érinti a gyermekek bûnt nem ismerô fehérségét! Hagyjátok meg ôket angyaloknak, amennyire csak tudjátok! Nagyon visszataszító a világ, és a test az égbôl jövô léleknek! És a kisgyermek, ártatlansága által, még egészen lélek. Tiszteljétek a gyermek lelkét és testét, mint ahogy tisztelitek a szent helyet. Szent a kisgyermek is, mert Isten van benne. Minden test a Lélek temploma. De a kisgyermek temploma a legszentebb és legmélyebb, a kettôs függöny mögött. Ne mozdítsátok meg még a függönyt sem, a vágyakat egyáltalán nem ismerô függönyt, a ti szenvedélyetek szelével. Szeretnék egy gyermeket minden családba, minden gyülekezetbe, mert megfékezné az emberek szenvedélyeit.

A kisgyermek megszentel, felüdít és pihentet pusztán bûn nélküli szemének sugárzásával. De jaj azoknak, akik megfosztják a gyermeket szentségétôl bûnös cselekvésmódjukkal! Jaj azoknak, akik szabados viselkedésükkel megrontják a gyermekeket! Jobb lenne, ha malomkövet kötnének nyakukra, és a tengerbe vetnék ôket, hogy belefulladjanak botrányos életükkel együtt. Jaj a világnak az ártatlanok bûnbe vitele miatt! Mert ha elkerülhetetlen is, hogy botrányok történjenek, jaj annak, aki azokat okozza!

(5-304)

25. évközi vasárnap -- C	Lk 16,1-13

Hûtlen intézô -- a két úr

Példabeszédek 6: 232-236.

26. évközi vasárnap -- A	Mt 21,28-32

A két fiú

Példabeszédek 6: 250-252.


Ha kezed megbotránkoztat...

26. évközi vasárnap -- B	Mk 9,38-48

Senkinek sincs joga ahhoz, hogy ártson testének és életének. Mert az élet és a test Istentôl jön, és csak neki van joga elvenni azt részben, vagy teljesen. Mégis mondom nektek, hogyha kezetek bûnbe visz titeket, jobb, ha megcsonkítjátok; ha lábatok bûnbe visz, jobb, ha megcsonkítjátok. Jobb nektek csonkán vagy sántán belépni az Életbe, mint az örök tûzbe vettetni két kézzel és két lábbal. És ha nem elég megcsonkítanotok fél kezeteket vagy fél lábatokat, csonkítsátok meg a másikat is, hogy többé ne vigyen titeket bûnbe, és idôtök legyen megbánni bûnötöket, mielôtt oda vetnének titeket, ahol a tûz sose alszik ki, hanem örökké emészt, mint egy féreg. És ha szemetek visz bûnbe titeket, vájjátok ki. Jobb nektek félszemmel élnetek, mint két szemmel a pokolban lennetek. Ha csak félszemmel, vagy szem nélkül is elérkeztek az égbe, meglátjátok majd a Világosságot, míg ha két szemmel kerültök a pokolba, annak sötétségét és borzalmát fogjátok látni. És csak azt.

Jegyezzétek meg mindezt! Ne vessétek meg a kicsinyeket, ne vigyétek bûnbe ôket, ne nevessétek ki! Ôk többek nálatok, mert angyalaik mindig látják Istent, aki általuk kinyilatkoztatja az igazságot a gyermekeknek és azoknak, akiknek szíve gyermekded.

És ti szeressétek egymást úgy, amint a gyermekek teszik! Vitatkozás, kevélység nélkül. Legyen békesség köztetek! Éljetek békében mindenkivel! Az Úr nevében testvérek legyetek és ne ellenségek! Jézus tanítványainak nincsenek ellenségei, nem szabad, hogy ellenségeik legyenek! Az egyetlen ellenség a Sátán. Annak legyetek ádáz ellenségei, harcoljatok ellene és a bûnök ellen, amelyek a Sátánt a szívbe viszik. Fáradhatatlanul küzdjetek a Gonosz ellen, akármilyen alakot vesz is fel.

És legyetek türelmesek! Az apostol nem szabhat korlátot mûködésének, mert a Gonosz is szüntelenül mûködik. Az ördög sose mondja: ,,Elég! Fáradt vagyok, kipihenem magamat.'' Ô fáradhatatlan. Gyorsan megy, mint a gondolat, és még gyorsabban, egyiktôl a másik emberig, és kísért, megragad, csábít, gyötör és nem hagy békét. Orvul támad és lecsap, ha többé nem ôrködnek. Néha hódítóként költözik be a megtámadottba, annak gyengesége miatt. Máskor barátként lép be, mert keresett áldozata oly módon él, hogy már szövetségben áll ellenségével. Ismét máskor, amikor kivetik valakibôl, körbejár és rárohan a jobbakra, hogy megbosszulja az Istentôl vagy Istennek egy szolgájától elszenvedett vereséget. De nektek azt kell mondanotok, amit ô mond: ,,Nem pihenek!'' Ô nem pihen, hogy benépesítse a poklot. Nektek nem szabad pihennetek, hogy benépesítsétek a mennyországot! Ne irgalmazzatok neki! Elôre megmondom nektek, hogy minél inkább hadakoztok ellene, annál több szenvedést okoz majd nektek. De ezzel ne törôdjetek! Ô befuthatja a földet. De az égbe nem hatol be. Azért ott többé nem kellemetlenkedik majd nektek. És ott lesznek mindazok, akik legyôzték ôt...

Jézus hirtelenül félbeszakítja beszédét, és megkérdezi:

-- De miért zavarjátok mindig Jánost? Mit akarnak tôled?

János elpirul, Bertalan, Tamás és a kerióti pedig lehajtják fejüket, amikor látják, hogy észrevették ôket.

-- Nos? -- kérdi parancsolólag Jézus.

-- Mester, társaim azt akarják, hogy megmondjak neked valamit.

-- Mondd hát meg!

-- Ma, miközben te annál a betegnél voltál, és mi körbejártunk a vidéken, amint mondtad nekünk, láttunk egy embert, aki nem tanítványod, és akit sose láttunk azok között, akik a te tanításodat hallgatták. Ô a te nevedben ördögöket ûzött a Jeruzsálembe menô zarándokok egy csoportjánál. Sikerült neki. Meggyógyított egyet, aki annyira remegett, hogy emiatt nem tudott dolgozni. És visszaadta beszélôképességét egy leánynak, akit az erdôben, kutya alakjában megtámadott az ördög, és akinek megkötötte nyelvét. Azt mondta: ,,Távozz innen, átkozott ördög, az Úr Jézusnak, a Krisztusnak nevében, aki király Dávid törzsébôl, Izrael királya. Ô az Üdvözítô és a Gyôztes. Menekülj az Ô neve elôl!'' -- és az ördög valóban elmenekült.

Mi nehezteltünk rája, és megtiltottuk neki. Azt mondta nekünk ,,Mi rosszat teszek? Tisztelem a Krisztust, megtisztítom az utat az ördögöktôl, akik nem méltók arra, hogy Ôt lássák.'' Azt válaszoltuk neki: ,,Nem vagy ördögûzô Izrael szerint, és nem vagy Krisztus tanítványa. Nem szabad ezt tenned!'' Azt mondta: ,,Jót tenni mindig szabad'' -- és fellázadt tilalmunk ellen, kijelentve: ,,És folytatni fogom, amit teszek!'' Íme, azt akarták, hogy megmondjam ezt neked, fôleg most, hogy azt mondtad, az égben lesznek mindnyájan, akik küzdöttek a Sátán ellen.

-- Rendben van. Ez az ember közöttük lesz. Ô az. Neki volt igaza, és ti tévedtetek. Végtelenül sok útja van az Úrnak, és nincs megírva, hogy csak azok jutnak az égbe, akik az egyenesen oda vezetô úton járnak. Minden helyen és minden idôben, és ezernyi különféle módon lesznek emberek, akik hozzám jönnek, még akkor is, ha kezdetben rossz úton járnak. Isten látja ugyanis helyes szándékukat, és a jó útra tereli ôket. Hasonlóképpen, lesznek néhányan, akik megrészegülnek a hármas bûnös vágytól, és lelépnek a jó útról, és olyan útra térnek, amely eltávolítja ôket, vagy egyenesen tönkreteszi ôket. Azért sohasem szabad elítélnetek a hozzátok hasonlókat. Csak Isten látja lelküket. Törekedjetek arra, hogy ti ne térjetek le a jó útról, amelyre Isten akarata állított titeket, inkább, mint saját akaratotok. És amikor láttok valakit, aki hisz nevemben, és általa mûködik, ne nevezzétek idegennek, ellenségnek, szentségtörônek. Ô mindig az én alattvalóm, barátom és hívem, mert hisz nevemben, önként és jobban, mint sokan közületek. Ezért az én nevem csodákat mûvel az ô ajkán, akárcsak a tietekén, sôt talán még inkább. Isten szereti ôt, mert ô szeret engem, és végül az égbe viszi ôt. Senki, aki csodákat tesz nevemben, nem lehet ellenségem és mondhat rosszat rólam. Mûködésével megdicsôíti a Krisztust, és tanúságot tesz hitérôl.

Igazán mondom nektek, hogy már elég lelkének üdvözítésére az, hogy hisz nevemben. Mert az én nevem az Üdvösség. Azért mondom nektek, ha ismét találkoztok vele, többé ne tiltsátok el tôle. Sôt, nevezzétek ,,testvérnek'', mert az, akkor is, ha még aklom kerítésén kívül áll. Aki nincs ellenem, velem van. Aki nincs ellenetek, veletek van.

-- Bûnt követtünk el, Uram? -- kérdi bûnbánóan János.

-- Nem. Tudatlanságból cselekedtetek, de rosszindulat nélkül. Azért nem követtetek el bûnt. De a jövôben már bûn lenne, mert most már tudjátok. Most pedig menjünk haza! Béke veletek!

(5-306)

26. évközi vasárnap -- C	Lk 16,19-31

A dúsgazdag és a szegény Lázár

Példabeszédek 2: 52-56.

27. évközi vasárnap -- A	Mt 21,33-43

A gyilkos szôlômûvesek

Példabeszédek 12: 467-468.


A válás

27. évközi vasárnap -- B	Mk 10,2-16

Jézus a Jordánon túl fekvô Gadarában járt, amikor felkeresték ôt a farizeusok, hogy belekössenek.

-- Mester, szeretnénk, ha kioktatnál minket a Törvény egy homályos pontját illetôleg.

-- Nincsenek homályos pontok Isten Törvényében.

-- Abban nem. De, de... de, amint te mondod, a Törvényekhez ,,hozzáadtak'' bizonyos dolgokat...  és ezek homályt okoztak.

-- Legfeljebb félhomályt. Elég Istenhez fordítani az értelmet, hogy azok is megszûnjenek.

-- Nem mindenki képes erre. Mi például a félhomályban maradunk. Te vagy a Rabbi, segíts hát rajtunk!

-- Mit akartok tudni?

-- Tudni akarjuk, hogy bármiféle indítóokból visszautasíthatja-e valaki saját feleségét. Ez gyakran megtörténik, és minden alkalommal sok hûhót csapnak miatta ott, ahol történik. Hozzánk fordulnak, hogy megtudják, megengedett-e ez. És mi az esetek szerint válaszolunk nekik.

-- Jóváhagyva a történteket az esetek kilencven százalékában. És az a tíz százalék, amelyben nem helyeslitek, a szegények, vagy ellenségeitek közül kerül ki.

-- Honnan tudod?

-- Mert így történik ez minden emberi dologban. És hozzáteszem a harmadik csoportot: azokét, akiknek, ha megengedett lenne a válás, inkább joguk lenne hozzá, mert igazán fájdalmas esetek, mint a gyógyíthatatlan lepra, vagy életfogytiglani ítélet, vagy utálatos betegségek...

-- Akkor szerinted sose megengedett?

-- Sem szerintem, sem a Magasságbeli szerint, se bárki más szerint, akinek helyes a lelkülete. Nem olvastátok, hogy a Teremtô az idôk kezdetén megteremtette az emberpárt? És férfinek és nônek teremtette ôket. Nem volt szüksége arra, hogy így teremtse ôket, mert ha akarta volna, megtehette volna, hogy a teremtmények királyát, akit saját képére és hasonlatosságára alkotott úgy teremtse meg, hogy más módon szaporodjanak. Egyaránt jó lett volna az, jóllehet különbözött volna minden más természettôl. És azt mondta: ,,Ezért a férfi elhagyja apját és anyját, és feleségéhez ragaszkodik, s a kettô egy test lesz.'' (Ter 2,24) Tehát Isten egyetlen egységbe fûzte ôket össze. Többé tehát már nem ,,ketten'' vannak, hanem csak ,,egy'' test. Azt, amit Isten összekötött, mert ,,jónak'' látta, az ember ne válassza szét, mert így többé nem lenne jó.

-- De akkor miért mondta Mózes: ,,Ha valaki feleséget vesz magának, de az nem tetszik neki valami ocsmány dolog miatt, válólevelet ír számára, kezébe adja, és elküldi házától''? (Vö. MTörv 24,1-4)

-- Ezt szívetek keménysége miatt mondta, hogy e rendelkezéssel nagyon súlyos rendetlenségeket kerüljön el. Ezért megengedte nektek a feleség elküldését. De a kezdetben nem így volt. Mert a nô több mint az állat, amelyet uruk szeszélye szerint vagy a természet szabad körülményei szerint alá lehet rendelni ennek, vagy annak a hímnek, lélek nélküli testnek, hogy párosodjék vele és szaporodjék. Feleségeteknek van lelke, akárcsak nektek, és igazságtalanság, hogy rátapostok, semmi részvétet sem érezve. Ha az ítéletben Isten azt mondta: ,,Alárendellek férjed hatalmának és ô uralkodni fog rajtad'' (Ter 3,16), ennek azonban igazságosan kell történnie, nem pedig zsarnokoskodva, ami sérti a szabad lélek jogait, amit pedig tisztelni kell.

Amikor elbocsátjátok feleségeteket -- ami tilos -- megsértitek társatok lelkét. Megsértitek a veletek egyesült iker testet. Megsértetek mindent, ami a nô, akit eljegyeztetek, megkövetelve becsületességét. Ugyanakkor ti, hamisan esküvôk, becstelen módon mentek hozzá, értéktelenebbek vagytok, néha romlottak vagytok, és továbbra is azok maradtok. Minden alkalmat felhasználtok, hogy megüthessétek ôt, és hogy nagyobb teret engedhessetek kielégíthetetlen bujáságotoknak, ami bennetek van. Megbecstelenítitek saját feleségeteket! Semmiféle okból sem válhattok el a nôtôl, aki a Törvény és az Áldás által hozzátok van kötve. Elbocsáthatjátok a nôt abban az esetben, ha Isten áldása nélkül éltek együtt és meg akarjátok szüntetni a botrányt, amit ezzel okoztok. Megérintett ugyanis titeket a kegyelem, és felfogjátok, hogy a nô nem birtokolt tárgy, hanem lélek, és a tietekkel egyenlô joga van ahhoz, hogy a férfi részének ismerjék el, nem pedig élvezeti tárgynak tekintsék. Szívetek azonban oly kemény, hogy nem tudjátok hitvesként fogadni ôt, miután kéjnôként kiélveztétek. Ebben az esetben együttélésetek paráználkodás, nem pedig egység. Gyakran nélkülözi a gyermekek dicsôségét is. Természetellenes ez a szabadosság. Vagy a szégyenkezés távolít el egymástól.

Semmiféle más esetben. Semmiféle másban. Mert ha törvénytelen gyermekeitek vannak ágyastársatoktól, kötelességetek véget vetni a botránynak azáltal, hogy feleségül veszitek, ha szabadok vagytok a házasságkötésre. Nem foglalkozom a házasságtörés esetével, az arról nem tudó feleségnek okozott károkkal. Erre vonatkozón szentek a megkövezés kövei és a pokol lángjai. (Vö. MTörv 22,22-27; Lev 20,10. Szám 16) De ha valaki elbocsátja törvényes feleségét, mert elege van belôle, és mást vesz el, erre csak egyetlen ítélet van: ez házasságtörés. Házasságtörô az is, aki elbocsátott nôt vesz feleségül. Az ilyen ember magának sajátítja ki a jogot, hogy szétválassza, amit Isten egybekötött. Isten szemében állandó a házastársi egység. Átkozott az, aki anélkül, hogy özvegy lenne, másik feleséget vesz magának. Átkozott az is, aki visszaveszi elsô feleségét, miután elbocsátotta válólevéllel, és magára hagyta, az pedig az élettôl való félelmében, és hogy kenyerét biztosítsa, újra férjhez ment, de második férje után özveggyé vált. Átkozott, aki visszaveszi, mert jóllehet özvegy, a ti hibátokból vált házasságtörôvé és ti súlyosbítottátok házasságtörését.

Megértettétek ezt, ti farizeusok, akik kísértetek engem?

Ezek elmennek, válasz nélkül, megszégyenülve.

-- Ez az ember szigorú. Ha Rómában lenne, látná azonban, hogy a szenny még bûzösebben bugyog -- mondja egy római.

Néhány gadarai is így dörmög:

-- Nehéz férfinek lenni, ha ennyire tisztának kell lennie!...

Néhányan még erôteljesebben fejezik ki magukat:

-- Ha ez a férfi helyzete a nôt illetôleg, akkor jobb meg sem házasodni!

Így érvelnek az apostolok is, miközben ismét útra kelnek, elhagyva Gadarát. Júdás megvetéssel mondja ezt. Zebedeus Jakab tisztelettel és fontolgatva. Jézus megválaszol mindkettôjüknek:

-- Nem mindenki fogja fel ezt, és nem is értik jól. Egyesek valóban jobbnak tartják a nôtlenséget, hogy szabadon vétkezhessenek. Mások azért, hogy elkerülhessék a bûnt, amit elkövetnének, ha nem bizonyulnának jó férjnek. De vannak néhányan, akik elnyerték azt, hogy felfogják az érzékiségtôl való mentesség szépségét, és a nôkre való tisztességes vágyakozástól való mentesség szépségét. És ôk a legszentebbek, legszabadabbak, legangyalibbak a földön. Azokról beszélek, akik Isten Országáért mondanak le a házasságról. Vannak olyanok, akik úgy születnek, hogy képtelenek a házasságra. Másokat képtelenekké tettek erre. Az elôbbiek torzszülöttek, akik iránt részvéttel kell lennünk. Az utóbbi visszaélés, amit meg kell szüntetni. De van végül egy harmadik eset is: akik önként mondanak le a házasságról, kényszer nélkül. Ezeknek kettôs az érdemük: teljesíteni tudják, amit Isten kíván tôlük, és angyalokként élnek. A föld oltárát elhagyták, de részük van még a virágokban és a tömjénben az Úr által. Ezek megtagadják alsóbbrendû részük kielégítését azért, hogy növekedjék a felsôbbrendû rész. A mennyben a Király trónusához legközelebb levô virágágyban virágoznak. Igazán mondom nektek, hogy ezek nem csonkák, hanem olyan adományokkal ékeskednek, amelyek az emberek nagy részénél hiányoznak. Nem az ostoba megvetés tárgyai, hanem nagy tiszteletnek örvendenek. Értse meg az, akinek meg kell értenie, ha képes rá, tisztelje!

Azok az apostolok, akik megnôsültek, sugdolóznak egymás között.

-- Mi a nehézségetek? -- kérdi Jézus.

-- És mi? Mi nem tudtuk ezt, és megnôsültünk, de szeretnénk olyanok lenni, amint te mondod... -- mondja mindnyájuk nevében Bertalan.

-- Számotokra sem tilos ezután ezt tenni. Éljetek megtartóztatva, nôvéreteket lássátok társatokban, és nagy lesz érdemetek Isten szemében.

(5-350)

27. évközi vasárnap -- C	Lk 17,5-10

A hegyeket mozgató hit -- a szolga és az úr

Példabeszédek 12: 469;  7: 265.

28. évközi vasárnap -- A	Mt 22,1-14

A királyi menyegzô

Példabeszédek 2: 68-73.


A gazdag ifjú

28. évközi vasárnap -- B	Mk 10,17-30

Jézus a Jerikó közelében levô Doco faluba igyekszik tanítványaival, a nôtanítványokkal és Anyjával, amikor találkozik egy tevekaravánnal. A karaván megáll, és egy fiatalember leszáll tevéjérôl, és mélyen meghajolva Jézus elôtt, üdvözli Ôt:

-- Fülöp vagyok, Canata fia, aki igaz izraelitáktól származik és ô is az maradt. Gamáliel tanítványa voltam atyám haláláig, s most én vettem át az ô kereskedôi vállalkozását. Többször hallottam rólad. Ismerem tetteidet. Vágyakozom egy jobb élet után, hogy részesüljek abban az örök életben, amelyet te biztosítasz azok számára, akik megteremtik magukban a te Országodat. Mondd meg azért nekem, jó Mester, mit kell tennem, hogy elnyerjem az örök életet?

-- Miért mondasz engem jónak? Egyedül csak Isten jó.

-- Te Isten Fia vagy, oly jó, mint Atyád, Ó, mondd meg nekem, mit kell tennem?!

-- Ahhoz, hogy belépj az örök életre, tartsd meg a parancsolatokat.

-- Melyeket, Uram? A régieket, vagy amelyeket te tanítasz?

-- A régiekben már benn vannak az enyéim. Az enyéim nem változtatják meg a régieket. Mindig ezek: igazi szeretettel imádd az Egyetlen, igaz Istent, és tartsd tiszteletben az istentisztelet törvényeit, ne ölj, ne lopj, ne légy házasságtörô, ne tanúskodjál hamisan, tiszteld atyádat és anyádat, ne károsítsd meg felebarátodat, hanem ellenkezôleg, úgy szeresd ôt, mint tenmagadat. Ha ezt teszed, részed lesz az örök életben.

-- Mester, mindezeket a dolgokat gyermekkorom óta megtartottam.

Jézus szeretettel néz rá, és kedvesen megkérdezi:

-- És számodra ez nem tûnik elégségesnek?

-- Nem, Mester. Nagy valami az Isten Országa bennünk és a másik életben. Isten végtelen ajándékként adja magát nekünk. Úgy érzem, hogy minden kötelességünk csekélység a Mindennel, a Végtelenül Tökéletessel összehasonlítva, aki önmagát adja, és azt gondolom, hogy nagyobb dolgokkal kell elérni, mint azzal, ami meg van parancsolva ahhoz, hogy ne okozzunk kárt magunknak, és kedvesek legyünk elôtte.

-- Jól mondod. Ahhoz, hogy tökéletes légy, még egy dolog hiányzik neked. Ha tökéletes akarsz lenni, amint mennyei Atyánk azt akarja, menj, add el, amid van, és add a szegényeknek, és kincsed lesz az égben, amely kedvessé tesz téged az Atya elôtt, aki a föld szegényei számára adta neked kincsét. Utána jöjj, és kövess engem!

A fiatalember elszomorodik, és gondolataiba merül. Utána feláll, és azt mondja:

-- Emlékezetembe vésem tanácsodat...  és szomorúan eltávozik.

Júdás gúnyosan mosolyog, és azt mormolja: ,,Nem egyedül én szeretem a pénzt!''

Jézus megfordul és ránéz... utána a többi tizenegy arcára néz, akik körülötte állnak, és felsóhajt:

-- Milyen nehezen lép be egy gazdag az Ég Országába, amelynek kapuja szûk, és az út meredek, és amelyen nem tudnak végigmenni és belépni azok, akik gazdagságuk nehéz súlyát cipelik! Oda csak azok tudnak belépni, akik gazdagok az erényekben, a szellemi kincsekben, és akik el tudnak szakadni mindattól, ami a világ dolgaihoz és hiúságához köti ôket. -- Jézus nagyon szomorú...

Az apostolok egymásra néznek...

Jézus megismétli, miközben nézi a gazdag fiatalember egyre távolodó karavánját:

-- Bizony, mondom nektek, hogy könnyebb egy tevének átmennie a tû fokán, mint a gazdagnak belépni Isten Országába.

-- De akkor egyáltalán ki üdvözülhet? A nyomorúság gyakran bûnbe visz az irigység, más lebecsülése és a Gondviselés iránti bizalmatlanság által... A gazdagság pedig akadálya a tökéletességnek... Akkor ki üdvözülhet?

Jézus rájuk néz, és azt mondja nekik:

-- Az, ami lehetetlen az embereknek, lehetséges Istennek, mert Istennek minden lehetséges. Elég, ha az ember megnyílik Isten felé jóakarata által. És jóakarat jele az, hogy valaki elfogadja a kapott tanácsot, és kényszeríti magát arra, hogy szabaddá tegye magát a gazdagságtól. Teljesen szabaddá, hogy kövesse Istent. Mert az igazi emberi szabadság ez: követni a hangokat, amelyeket Isten suttog nekik szívükben, és követni parancsait. Ne legyen rabszolgája se önmagának, se a világnak, se az emberi tekintetnek, se a Sátánnak. Használja az akarat pompás szabadságát, amelyet Isten adott az embernek, hogy szabadon és egyedül a Jót akarja, és így elérje a legragyogóbb, szabad és boldog örök életet. Még saját életének se legyen rabszolgájává, ha csak úgy engedelmeskedhet annak, hogy ellenáll Istennek. Mondtam nektek: ,,Aki elveszti életét azért, mert szeret engem, és Istent szolgálja, az megôrzi azt az örökkévalóságra.''

-- Íme, mi elhagytunk mindent, hogy téged kövessünk, még a legmegengedettebb dolgokat is. Mi lesz hát velünk? Belépünk akkor Országodba? -- kérdi Péter.

-- Bizony, bizony, mondom nektek, akik így követtek engem, és akik követnek -- mert mindig van idô arra, hogy helyrehozza valaki a restséget és a hibákat, amíg még a földön él -- azok velem lesznek Országomban. Igazán mondom nektek, hogy ti, akik követtetek engem az újjászületésben, trónokon fogtok ülni, és ítéletet mondotok majd a föld törzsei fölött az Emberfiával együtt, aki dicsôségének trónusán fog ülni. Igazán mondom nektek, hogy nem lesz senki sem, aki nevem szeretete miatt elhagyta házát, mezôit, atyját, anyját, testvéreit, jegyesét, gyermekeit és nôvéreit, hogy terjessze a Jó Hírt és folytassa az én mûködésemet, ne kapna százannyit most, és az örök életet a jövôben.

-- De ha elvesztünk mindent, hogyan tudjuk megszázszorozni birtokunkat? -- kérdi a kerióti Júdás.

-- Ismétlem: az, ami lehetetlen az embereknek, lehetséges Istennek. És Isten százannyi lelki örömöt ad majd azoknak, akik a világ embereibôl Isten gyermekeivé váltak, azaz lelki emberekké. Ôk az igazi örömöt fogják élvezni, itt és odaát, az Országban. És még azt is mondom nektek, hogy nem mindazok, akik elsôknek látszanak, s akiknek elsônek kellene lenniük, mert mindenkinél többet kaptak, lesznek ilyenek. És nem mindnyájan, akik utolsóknak látszanak, sôt még annál is kevesebbnek, mert látszólag nem tanítványaim, és a választott néphez sem tartoznak, lesznek utolsók. Valójában az elsôkbôl sokan utolsókká lesznek, és sokan az utolsók, a legalsók közül elsôkké lesznek...

(8-358)


Nemde tizen gyógyultak meg?...

28. évközi vasárnap -- C	Lk 17,11-19

Jézus Szamariában, Efraim közelében jár apostolaival, amikor egy kiáltást hallanak:

-- Jézus! Jézus Rabbi! Dávid Fia és Urunk, irgalmazz nekünk!

-- Leprások! Menjünk, Mester, különben idefutnak a közeli falu lakói, és itt tartanak minket -- mondják az apostolok.

De a leprások elônyben vannak, mert megelôzték ôket. Ötszáz méterre lehetnek a falutól, és sántikálva futnak Jézus felé, megismételve kiáltásukat.

-- Menjünk be a faluba, Mester! Ôk nem mehetnek be -- mondják egyes apostolok, de a többiek ellenzik ezt: ,,Már feltûntek az asszonyok, és figyelnek minket. Ha belépünk, elmenekülhetünk a leprásoktól, de nem kerülhetjük el, hogy fel ne ismerjenek, és ott ne tartsanak.

És míg bizonytalankodnak, hogy mit tegyenek, a leprások mind közelebb érnek, és Jézus, aki nem törôdik apostolai véleményével, tovább megy az úton. És az apostolok beletörôdve követik ôt, miközben az asszonyok a gyermekekkel és néhány öreg férfival feléjük jönnek, de biztonságos távolságban maradva a leprásoktól, akik néhány méterrel Jézus elôtt állnak csak meg, és még mindig könyörögnek:

-- Jézus, irgalmazz nekünk!

Jézus egy pillanatig nézi ôket, utána anélkül, hogy közelebb menne, megkérdezi:

-- Errôl a vidékrôl valók vagytok?

-- Nem Mester. Különbözô helyekrôl. De ennek a hegynek, amelyen tartózkodunk, a másik oldala a Jerikóba vezetô útra néz, és ezért jó hely számunkra....

-- Menjetek akkor a ti hegyetekkel szomszédos városba, és mutassátok meg magatokat a papoknak!

Jézus megáldja ôket, és tovább megy.

A falusiak csalódottan visszatérnek házukba... A leprások visszatérnek a hegyre, hogy barlangjukba vagy a Jerikó felé vezetô útra menjenek.

-- Jól tetted, hogy nem gyógyítottad meg ôket. A falubeliek nem engedtek volna tovább menni minket...

-- Igen, és az est beállta elôtt el kell érnünk Efraimot.

Jézus szó nélkül megy tovább. A falut már eltakarják a dombok, amelyek között tekereg az út. Megint hallják valakinek a hangját:

-- Dicséret a Magasságos Istennek és az Ô igazi Messiásának! Benne van minden hatalom, bölcsesség és kegyesség! Dicséret a Magasságbeli Istennek, aki Ôbenne megadta nekünk a békét! Dicsérjétek Ôt, Júdea, Szamaria, Galilea, és a Jordánon túli vidék városainak emberei! Egészen a magas Hermonig, Idumea kômezôiig, a Nagy Tengertôl mosott partokig, harsogjon a Magasságbelinek és Krisztusának dicsôítése! Ô beteljesítette Bálám jövendölését! Jákob Csillaga ragyog az égen az igazi Pásztor által egyesített haza felett. Beteljesedtek a pátriárkáknak adott ígéretek! Íme Illés szavai, aki szeretett minket! Halljátok, Palesztina népei, és értsétek meg! Tovább már nem kell kétfelé sántikálni, hanem választani kell a lélek fényénél, és ha a lélek egyenes szándékú, jól fog választani. Ez az Úr, kövessétek! Ah, eddig büntetés ért minket, mert nem kényszerítettük magunkat arra, hogy megértsük! Isten embere megátkozta a hamis oltárt, a Magasságbeli Izraelben volt. Ne akarjatok lemaradni Bálaám szamara mellett, aki a világosság lelkének engedelmeskedve megmentette életét, míg a próféta nem látta a világosság angyalát. Íme, a Világosság jár köztünk! Nyissátok ki szemeteket, ti lelkileg vakok, és lássátok! -- Az egyik leprás mind közelebbrôl követi Jézust, aki már a fôútvonalon jár, és felhívja rá a vándorok figyelmét.

Az apostolok bosszúsan kétszer, háromszor hátrafordulnak, s integetnek a teljesen meggyógyult leprásnak, hogy hallgasson. Végül már szinte fenyegetik. De ô, halkabban, hogy ne hallja meg mindenki, válaszol nekik:

-- Azt akarjátok, hogy ne dicsôítsem a nagy dolgokat, amelyeket Isten tett velem? Azt akarjátok, hogy ne áldjam Ôt?

-- Áldd Ôt szívedben, és hallgass! -- válaszolnak nyugtalanul.

-- Nem, nem hallgathatok. Isten adja a szavakat ajkamra -- és utána ismét hangosan kiáltja: -- Emberek, akik a két egymással határos városból valók vagytok, emberek, akik véletlenül mentek erre, álljatok meg, hogy imádjátok Azt, aki az Úr nevében fog uralkodni! Én kinevettem sok mondást. De most megismétlem azokat, mert látom beteljesedésüket. Íme, mozduljon meg mindenki, és jöjjön örvendezve az Úrhoz a tengeri úton, a pusztákon keresztül, dombokon és hegyeken át. És mi is, a sötétben járó nép, elmegyünk majd a nagy Világossághoz, amely felvirradt, az Élethez, kimegyünk a halál országából. Farkasok, leopárdok és oroszlánok voltunk, de újjászületünk az Úr Lelkében, és szeretjük majd egymást Ôbenne, Jessze sarjának árnyékában, cédrusokká válva, amelyek alatt tábort ütnek az Ôáltala a föld négy sarkáról összegyûjtött népek. Íme, eljön a nap, amelyben megszûnik Efraim féltékenysége, mert nincs többé Izrael és Júda, hanem csak egy Ország: az Úr Krisztusé. Íme, én dicséretet énekelek az Úrnak, aki megmentett és megvigasztalt engem. Íme, én azt mondom: dicsérjétek, és jöjjetek, igyátok az Üdvözítô forrásából az üdvösséget! Hozsanna! Hozsanna a nagy dolgokért, amelyeket Ô mûvel! Hozsanna a Magasságbelinek, aki az emberek közé küldötte Lelkét, testbe öltöztetve, hogy a Megváltóvá legyen!

Kimeríthetetlen. A tömeg növekszik, összecsôdül, eltorlaszolja az utat. Aki hátul volt, elôre fut, aki elôl volt, visszatér. A kis falu lakosai, amelyhez közben elérkeztek, csatlakoznak a járókelôkhöz.

-- De hallgattasd el, Uram! Ô szamaritánus. Ezt mondják az emberek. Nem szabad beszélnie rólad, ha te még nekünk se engedted meg, hogy tovább elôtted menjünk, hirdetve téged -- mondják nyugtalanul az apostolok.

-- Barátaim, megismétlem Mózes szavait Józsuéhoz, Nun fiához, aki panaszkodott, mivel Eldad és Madad prófétált a táborban: ,,Féltékeny vagy rám, helyettem? Ó, bár az egész nép így prófétálna, és az Úr mindenkinek megadná Lelkét!'' De mégis megállok, és elbocsátom ôt, hogy megelégedetté tegyelek titeket.

És megáll, megfordulva, és magához hívja a meggyógyult leprást, aki odafut és leborul Jézus elôtt, megcsókolván a földet.

-- Kelj fel! És a többiek hol vannak? Nemde tizen voltatok? A másik kilenc nem érezte szükségét annak, hogy hálálkodjék az Úrnak? És miért? A tíz leprás között, akikbôl csak egy volt szamaritánus, nem akadt más, csak ez az idegen, aki kötelességének érezte, hogy visszaforduljon, és dicsôítse Istent, mielôtt visszatérne az életbe és családjához? És ôt ,,szamaritánusnak'' mondják. Akkor már nem részegek többé a szamaritánusok, feltéve, hogy nincs már bekötve a szemük, és látnak, és dülöngélés nélkül futnak az üdvösség útján? Idegen nyelven beszél akkor az Ige, akit megértenek az idegenek, de saját népe nem ért meg?

Ragyogó szemmel néz a tömegre, amelyben Palesztina minden részébôl származó emberek vannak. És szemének villámlását nem bírják ki... Sokan lehajtják fejüket, és megsarkantyúzzák lovukat, vagy pedig gyalog tovább mennek.

Jézus a lába elôtt térdelô szamaritánusra néz, és tekintete nagyon kedvessé válik. Felemeli kezét, amelyet oldala mellett tartott, és megáldja ôt:

-- Kelj fel, és menj! Hited még testednél is jobban meggyógyult. Menj Isten Világosságában! Menj!

Az ember ismét megcsókolja a földet, és mielôtt felállna, kéri:

-- Egy nevet, Uram! Egy új nevet, mert minden új bennem, és mindörökre.

-- Milyen földön vagyunk?

-- Efraim földjén.

-- És téged ezentúl Efrémnek hívnak, mert az Élet kétszer adott neked életet. Menj!

Az ember feláll, és elmegy.

(7-1373)


Add meg a császárnak...

29. évközi vasárnap -- A	Mt 22,15-21

Nagyhét keddjén Jézus a Templomban tartózkodik. Mielôtt még a tömeg körülvehetné, megközelítik Ôt Izrael írástudói és a heródiánusok, és miután hazug tisztelettel üdvözölték, azt mondják neki:

-- Mester, tudjuk, hogy bölcs vagy és igazmondó, és semmire vagy senkire való tekintet nélkül tanítod az Istenhez vezetô utat, csak az igazságot és az igazságosságot tartod szem elôtt, és nemigen törôdsz mások rólad alkotott véleményével, csak azzal, hogy a jóra vezesd az embereket. Mondd meg akkor: szabad-e adót fizetni a császárnak, vagy nem szabad. Te miként vélekedsz?

Jézus ránéz egyikükre, lélekbelátó tekintetével, és válaszol:

-- Miért kísértetek engem, ti képmutatók? Hiszen néhányan közületek tudjátok, hogy engem nem vezethettek félre képmutató tisztelettel! De mutassatok nekem egy pénzdarabot, amit az adófizetéshez használtok.

Megmutatnak neki egyet.

Megvizsgálja elölrôl, és hátlapját, és bal tenyerén tartva, jobb kezének mutatóujjával ráütve megkérdezi:

-- Kinek a képmása ez, és kinek a felirata?

-- A Császár képe, és az írás az ô neve. Caius Tiberius császáré, aki most Róma uralkodója.

-- Akkor adjátok meg a császárnak, ami a császáré, és Istennek, ami az Istené -- Jézus visszaadja a pénzdarabot annak, akitôl kapta, és hátat fordít nekik.

(9-111)


A Zebedeus mama kérése

29. évközi vasárnap -- B	Mk 10,35-45

Jézus Anyjával, a nôtanítványokkal és az apostolokkal Jeruzsálem felé megy. Zebedeus fiai, Jakab és János anyjukkal együtt mennek. Amikor az apostolok megállnak kis pihenôre, és hogy egyenek, Jakab és János anyja Jézushoz megy, és leborul elôtte. Jézus megkérdezi tôle:

-- Mi kívánsz, asszony? Beszélj!

-- Adj nekem egy kegyelmet, mielôtt elmész, mint mondottad.

-- És mit?

-- Parancsold meg, hogy ez a két fiam, akik mindent elhagytak, hogy téged kövessenek, a te jobbodon és balodon üljenek, dicsôséges országodban.

Jézus az asszonyra néz, majd utána a két apostolra, és azt mondja:

-- Ti sugalltátok ezt a gondolatot anyátoknak, nagyon helytelenül értelmezve tegnap tett ígéreteimet. A százannyit, amit azért kaptok, amit elhagytatok, nem egy földi országban fogjátok megkapni. Még ti is kapzsikká és ostobákká váltatok? De nem ti. Ez már a dögletes sötétség szürkülete, amely közeledik, és Jeruzsálem szennyes levegôje, amely megront és megvakít titeket... Mondom nektek, nem tudjátok, mit kértek! Ki tudjátok talán inni a kelyhet, amelyek én kiiszok?

-- Ki tudjuk, Uram.

-- Hogyan mondhatjátok ezt, mikor még fel sem fogtátok, milyen keserû lesz az én kelyhem? Nemcsak attól lesz keserû, amit tegnap leírtam, hanem az én kelyhem a minden fájdalmak emberének a kelyhe. Oly gyötrelmek lesznek, amelyeket akkor sem tudnátok felfogni, ha leírnám nektek... Mégis, jóllehet még két gyermek vagytok, akik nem ismeritek annak értékét, amit kértek, mégis két igaz és engem szeretô lélek vagytok, és biztosan inni fogtok néhány cseppet az én kelyhembôl. De nem rajtam áll, hogy jobb vagy baloldalamra ültesselek titeket. Ez azoké lesz, akik számára Atyám készítette.

A többi apostol, miközben Jézus még beszél, máris élesen bírálja a Zebedeus fiak és anyjuk kérését. Péter azt mondja Jánosnak:

-- És te! Többé nem ismerlek annak, aki voltál!

-- Valóban az elsôk az utolsók! Ez a meglepetés és felismerés ideje... -- mondja a kerióti ördögi mosollyal, és mérgesen nevet.

-- Talán a megtiszteltetésért követtük a Mestert? -- rója meg ôket Fülöp.

Tamás azonban a kettô anyjához fordulva mondja:

-- Miért gyötröd fiaidat? Ha ôk nem gondoltak erre, neked kellett volna megakadályoznod ezt!

-- Igaz. A mi anyánk nem tett volna így -- teszi hozzá Tádé.

Bertalan nem beszél, de tekintete elárulja a helytelenítést.

A zelóta Simon csillapítani igyekszik a méltatlankodást:

-- Mindnyájan tévedhetünk...

Máté, András és Jakab, Alfeus fia nem szólnak semmit, pedig láthatólag szenvednek az esemény miatt, amely csorbát ejt János tökéletességének szépségén.

Jézus egy mozdulattal csendet teremt, és azt mondja:

-- Mi ez? Egy hibából sok lesz? Ti, akik méltatlankodva megrójátok ôket, nem veszitek észre, hogy ti is bûnt követtek el? Hagyjátok békén ezeket a testvéreiteket! Az én feddésem elégséges. Megaláztatásuk nyilvánvaló, és bûnbánatuk alázatos és ôszinte. Szeretnetek kell egymást, és kölcsönösen támogatni. Mert valójában egyiktek sem tökéletes még. Nektek nem szabad a világot utánoznotok, és annak embereit! Tudjátok, hogy a világban a népek vezetôi uraskodnak, és nagyjaik a vezetôk nevében hatalmaskodnak rajtuk. Köztetek azonban ennek nem szabad megtörténnie. Ne vegyen erôt rajtatok a rögeszme, hogy uralkodjatok az embereken, vagy egymás felett. Sôt, az, aki nagyobb akar lenni köztetek, legyen szolgátok, és aki elsô akar lenni, legyen mindenkinek a szolgája. Úgy, amint Mesteretek tette. Talán azért jöttem, hogy elnyomjak és uralkodjak? Hogy kiszolgáljanak? Nem, igazán nem! Azért jöttem, hogy szolgáljak. És amint az Emberfia nem azért jött, hogy kiszolgálják, hanem hogy szolgáljon, és a megváltással életet adjon sokaknak, úgy kell nektek is tennetek, ha olyanok akartok lenni, amilyen én vagyok, és oda akartok jutni, ahol én vagyok. Most menjetek! És legyen béke köztetek, amint én veletek vagyok!

(8-369)

29. évközi vasárnap -- C	Lk 18,1-8

Az igazságtalan bíró

Példabeszédek 9:359-364.


A fôparancs

30. évközi vasárnap -- A	Mt 22,34-40

Jézus, szenvedésének hetében, szerdán elmegy a zsúfolt Templomba. Sokan követik. A farizeusoknak egy nagy csoportja, a tömegtôl elkülönülve megközelíti Jézust, aki épp egy beteg fölé hajol. Megvárják, míg meggyógyítja, és utána hozzá küldik az egyik írástudót, hogy kérdezzen valamit Jézustól.

Elôzôleg rövid vita támadt közöttük, mert egy Joel nevû farizeus vállalkozott arra, hogy kérdést tesz fel Jézusnak.

-- Nem, tudjuk, hogy te pártját fogod a Rabbinak, jóllehet titokban teszed. Menjen Uriás...

-- Ne Uriás -- mondja egy fiatal írástudó. -- Uriás túl éles kifejezéseket használ beszédében. Ez felizgatná a tömeget. Majd én megyek oda.

És meg sem várva a többiek tiltakozását, a Mester közelébe megy, éppen abban a pillanatban, amikor elbocsátja a beteget:

-- Higgyél! Meggyógyultál. A láz és a fájdalom nem tér többé vissza.

-- Mester, melyik a legnagyobb parancsolat a Törvényben?

Jézus, aki háttal áll az írástudónak, megfordul, és ránéz. Enyhe mosoly világítja meg arcát. Az elôtte tisztelettel meghajló írástudóról felemeli tekintetét, körülnéz a tömegen, a farizeusok csoportjára szegezi tekintetét. Joel sápadt arccal igyekszik elrejtôzni egy kövér farizeus mögött. Jézus mosolya fokozódik. Mintegy simogatja a becsületes farizeust. Utána ismét a kérdezôre néz, és válaszol neki:

-- Az összes parancsolatok között a legelsô:  ,,Halljad, Izrael! A mi Urunk, Istenünk az egyetlen Úr. Szeresd Uradat, Istenedet teljes szívedbôl, teljes lelkedbôl, minden erôdbôl.'' Ez az elsô és legfôbb parancsolat. A második hasonló ehhez: ,,Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat!'' Nincs ezeknél nagyobb parancsolat. Ezek magukban foglalják az egész Törvényt és a prófétákat. (Vö. MTörv 6,4-5; Lev 19,18)

-- Mester, bölcsen válaszoltál, és az igazat mondtad. Így van. Isten az Egyetlen, és nincs más kívüle. Ôt szeretni teljes szívünkkel, teljes értelmünkkel, teljes lelkünkkel és minden erônkkel, és úgy szeretni felebarátunkat, mint önmagunkat, többet ér minden elégô és egyéb áldozatnál. Sokat gondolok erre, amikor elmélkedem a Dávidi szavakon: ,,Nem tetszenek neked az égô áldozatok; a töredelmes szív az Istennek tetszô áldozat.'' (Vö. Zs 51,18-19)

-- Nem vagy messze Isten Országától, mert felfogtad, mi az Istennek tetszô áldozat.

-- De mi a legtökéletesebb áldozat? -- kérdi az írástudó halkan, mintha titokban akarná tartani kérdését.

Jézus sugárzik a szeretettôl, s elárasztja vele ezt a szívet, amely megnyílik tanítása elôtt, az Isten Országának tanítása elôtt, és lehajolva hozzá, válaszolja:

-- A tökéletes áldozat az, hogy úgy szeretjük azokat, akik üldöznek minket, mint saját magunkat, és nem haragszunk rájuk. Aki ezt teszi, az békének fog örvendeni. Hallottátok: a szelídek birtokolják majd a Földet, és örvendenek bôséges békéjének. Igazán mondom neked, hogy az, aki képes szeretni ellenségeit, eljut a tökéletességre és birtokolja Istent.

Az írástudó tisztelettel elköszön Jézustól, és visszatér csoportjához. Ott halk hangon megróják azért, mert megdicsérte a Mestert, és haragosan mondják neki:

-- Mit kérdeztél titokban? Talán téged is félrevezetett?

-- Isten Lelkét hallottam beszélni ajkáról.

-- Ostoba vagy. Talán azt hiszed, hogy ô a Krisztus?

-- Azt hiszem.

-- Hamarosan kiürülnek majd írástudóink iskolái, és ezt az Embert fogják követni! De miben látod, hogy ô a Krisztus?

-- Nem tudom, miben. Tudom, így érzem, hogy Ô az.

-- Bolond! -- Haragosan hátat fordítanak neki.

Jézus megfigyelte a párbeszédet, és amikor a farizeusok zárt csoportban elhaladnak elôtte, odaszól nekik:

-- Hallgassatok ide! Kérdezni akarok valamit tôletek. Szerintetek ki a Krisztus? Kinek a fia?

-- Dávid fia lesz -- válaszolják neki, hangsúlyozva a ,,lesz'' szót, hogy megértessék vele, ôt nem tartják a Krisztusnak.

-- De akkor Dávid, Istentôl sugalmazva hogyan hívhatta Ôt Urának, mondván: ,,Azt mondta az Úr az én Uramnak:  'Ülj jobbomra, és minden ellenségedet lábad alá teszem zsámolyul!'' (Zs 110,1) Ha tehát Dávid Urának nevezi Krisztust, hogyan lehet Krisztus az ô fia?

Erre nem tudnak válaszolni, és dühösen továbbállnak.

(9-121)


A két jerikói vak

30. évközi vasárnap -- B	Mk 10,46-52

Jézus elhagyja Jerikót és Jeruzsálem felé megy. Nagy tömeg követi, vele együtt énekelve. Egy asszony hozzáviszi kisgyermekét, aki béna és gyengeelméjû, és kéri Jézust, hogy gyógyítsa meg. Jézus meggyógyítja, és a gyermek beszélni kezd. Jézus tovább akar menni, de a tömeg mögül ketten is kiáltoznak:

-- Jézus! Úr! Dávid Fia, könyörülj rajtam!

Az emberek el akarják hallgattatni ôket:

-- Hallgassatok! Engedjétek tovább menni a Mestert! Hosszú az út, és a nap mind erôsebben süt. Hadd érhesse el a dombokat a hôség beállta elôtt!

Azok azonban ismét kiáltoznak:

-- Jézus, Úr, Dávid Fia, könyörülj rajtam!

Jézus ismét megáll, s azt mondja:

-- Menjetek oda, és hozzátok ide azokat, akik kiáltoznak!

Néhány önkéntes odamegy. Amikor elérik a két vakot, azt mondják nekik:

-- Jöjjetek! Megkönyörült rajtatok. Álljatok fel, mert meg akar hallgatni titeket. Ideküldött minket, hogy az Ô nevében hívjunk titeket. -- És igyekeznek átvezetni a két vakot a tömegen.

Az egyik engedi vezettetni magát, de a másik, a fiatalabb, s talán erôsebb hitû, elôre siet, maga elôtt tartva botját, a vakok jellegzetes mosolyával és testtartásával, fejét a magasba emelve, a fényt keresve... úgy tûnik, mintha angyala vezetné ôt, oly gyorsan és biztonságosan megy. Ha nem lennének szemei fehérek, nem is látszana vaknak. Ô ér elôször Jézushoz, aki megállítja ôt, és megkérdezi tôle:

-- Mit akarsz, hogy tegyek neked?

-- Azt, hogy lássak, Mester. Tedd, ó Uram, hogy szemeim és társaméi megnyíljanak!

Közben odaér a másik is, és társa mellé térdeltetik.

Jézus felemelt arcukra teszi kezét, és azt mondja:

-- Legyen úgy, amint kéritek! Menjetek! Hitetek meggyógyított titeket!

Elveszi róluk kezét, és a két vak felkiált:

-- Látok, Uriel!

-- Látok, Bartimeus!

És utána együtt:

-- Áldott, aki az Úr nevében jô! Áldott Az, aki elküldte Ôt! Dicsôség Istennek! Hozsanna Dávid Fiának!

És a kettô a földre borulva megcsókolja Jézus lábát. Utána felállnak, és Uriel azt mondja:

-- Elmegyek, megmutatom magamat szüleimnek, és utána visszatérek, hogy kövesselek téged, Uram.

Bartimeus azonban kijelenti:

-- Én nem hagylak el téged. Másokat küldök értesítésükre. Akkor is örülni fognak. De nem válok el tôled, nem! Te látást adtál nekem. Én neked szentelem életemet. Légy részvéttel alázatos szolgádhoz, aki ezt kívánja.

-- Jöjj, és kövess engem! A jóakarat egyenlôvé tesz bármily társadalmi helyzetûeket, és csak az nagy, aki jobban tudja szolgálni az Urat.

És Jézus folytatja útját a tömeg és Bartimeus hozsannázása közben. Bartimeus kijelenti:

-- Azért jöttem, hogy kenyeret kapjak, és megtaláltam az Urat. Szegény voltam, most a szent Király szolgája vagyok. Dicsôség az Úrnak és az Ô Messiásának!

(8-392)

30. évközi vasárnap -- C	Lk 18,9-14

A farizeus és a vámos

Példabeszédek 10: 395-399.


A farizeusok képmutatása

31. évközi vasárnap -- A	Mt 23,1-12

Jézus a nagyhét szerdáján a kereskedôk udvarában beszél apostolaihoz és a jelenlevô zsidókhoz és pogányokhoz.

-- Elmondtam nektek, miként keletkeztek az írástudók és farizeusok csoportjai, és hogyan és miért ültek Mózes székébe, és hogyan és miért beszélnek. Nem hiábavalóságokat mondanak. Tegyétek meg azért, amit mondanak. De ne kövessétek cselekedeteiket. Mert megmondják, miként kell tenni. Tény, hogy tanítják Mózes öt könyvének törvényeit az emberiességrôl, de utána hatalmas, elviselhetetlen terheket raknak másokra, míg ôk maguk még egy ujjukat sem mozdítják, nem hordozzák ezeket a terheket, sôt meg sem érintik.

Az ô életelvük, hogy lássák és megjegyezzék ôket, és tapsoljanak nekik cselekedeteikért, amelyeket úgy tesznek, hogy észrevegyék és dicsérjék ôket. Ellentétben állnak a szeretet törvényével, mert szeretik magukat elkülönülteknek nevezni, és megvetik azokat, akik nem az ô csoportjukhoz tartoznak. Megkövetelik maguknak a ,,mester'' címet és olyan tiszteletadást várnak el tanítványaiktól, amilyent ôk nem adnak meg Istennek. Isteneknek képzelik magukat bölcsességük és hatalmuk miatt, azt hiszik, hogy ôk felette állnak az atyáknak és anyáknak, tanítványaik szívébe akarnak férkôzni, és azt képzelik, hogy az ô tanításuk felülmúlja Istenét, és megkövetelik, hogy azt szó szerint megtartsák, akkor is, ha elferdítik az igazi Törvényt, és annyira alatta állnak annak, mint ez a hegy a Nagy Hermonnak, amely egész Palesztina felett uralkodik. És eretnekek, mert akárcsak a pogányok, ôk is hisznek a lélekvándorlásban és a végzetszerûségben, az egyik tagadja azt, amit a másik megenged és azt, amit maga Isten adott a hit által. Istent egyetlennek mondják, akit tisztelni kell, és azt mondják, hogy az atya és anya mindjárt Isten után következik, és nekik inkább kell engedelmeskedni, mint egy tanítónak, aki nem isteni eredetû. Ha én most az mondom nektek: ,,Aki jobban szereti apját és anyját, mint engem, az nem alkalmas Isten Országára'', ezt azért mondom, hogy szüleitek iránti szeretetetek helyes legyen, azaz türelmes és kedvességében erôteljes. Ez a szeretet nem gyûlöli azt a szülôt, aki vétkezik, és fájdalmat okoz neki, aki nem követi ôt az Életre vezetô úton, az én utamon. Ez a szeretet különbséget tud tenni az én törvényem között és a családi önzés, családi visszaélések között. Én nem akarlak szeretetlenségre buzdítani titeket szüleitek iránt, akiket tisztelnetek és segítenetek kell. Nem szabad megtagadnotok tôlük a segítséget azzal, hogy ,,Ez a pénz a Templomé''. Nem tagadhatjátok meg tôlük a vendégszeretetet, mondva: ,,Állásom tiltja ezt.'' Nem ölhetitek meg ôket, kijelentve: ,,Megöllek, mert te szereted a Mestert''. (Ezzel Jézus egy megtörtént esetre céloz.) Szeressétek szüleiteket, engedelmeskedjetek nekik mindenben, ami szent. De legyetek készen a halálra, nem a gyilkosságra, hanem a halálra, ha ôk rá akarnak bírni titeket hivatásotok elárulására, amit Istentôl kaptatok, hogy Isten Országának polgártársai legyetek, amely megalapítására jöttem.

Ne kövessétek a farizeusokat és írástudókat, akik bensôleg megoszlanak egymás között, jóllehet tettetik egységüket. Ti, Krisztus tanítványai, legyetek igazán egyek, egymás között, a vezetôk legyenek kedvesek alattvalóikhoz, az alattvalók kedvesek vezetôikhez, a szeretet egységében és egységetek céljában: hogy elnyerjétek Országomat és jobbomon legyetek az örök Ítélet idején. Ne felejtsétek el, hogy egy megoszlott ország többé nem ország, és nem képes fennmaradni. Egyesüljetek azért a szeretetben irántam és tanításom iránt. Keresztényeknek hívják majd alattvalóimat. A keresztények egyenruhája legyen a szeretet és az egység, az egyenlôség köztetek a ruházatban, a javak közösségében, a szívbeli testvériességben. Mindnyájan egyért, egy mindenkiért.

Akinek van, adja alázatosan. Akinek nincs, fogadja el alázatosan, és alázatosan tárja fel szükségleteit testvéreinek, akikrôl tudja, hogy azok. És a testvérek szeretettel hallgassák meg testvéreik szükségleteit, és érezzék igazán testvéreiknek ôket. Gondoljatok arra, hogy Mesteretek gyakran éhezett, fázott. Sok mindenben szükséget szenvedett és nélkülözött, és Ô, az Isten Igéje, alázatosan feltárta azt az emberek elôtt. Gondoljatok arra, hogy az is elnyeri majd jutalmát, aki csak egy korty vizet ad. Tartsátok eszetekben, hogy jobb adni, mint kapni. Ezekre gondolva a szegény bátran tud kérni anélkül, hogy megalázva érezné magát. Arra gondol, hogy én elôbb megtettem ezt, mint ô. Meg tudja majd bocsátani, ha visszautasítják, arra gondolva, hogy az Emberfiától is sokszor megtagadták a szállást és az élelmet, amit megadtak a kutyáknak és a nyáj ôrzôinek. És a gazdagok nagylelkûek lesznek, arra gondolva, hogy örök és mennyei gyöngyökké változtatja a szeretet az így adott pénzt, ami egyébként a Sátán által sugallt gyûlöletes és hitvány eszköz, amely a világ kilenctized részének romlását okozza.

Öltözzetek be erényeitekbe. Azok legyenek bôségesek, de egyedül csak Isten ismerje ôket. Ne tegyetek úgy, mint a farizeusok, akik a legnagyobb imaszíjakat hordják és a leghosszabb bojtokat, és szeretik az elsô székeket a zsinagógákban és szeretik, ha a tereken köszöntik ôket. Azt akarják, hogy a nép ,,rabbi''-nak szólítsa ôket. Nektek csak egy Mesteretek van: Krisztus. Ti, akik a jövô új doktorai lesztek, rólatok beszélek, apostolaim és tanítványaim, emlékezzetek arra, hogy csak én vagyok a ti Mesteretek. És az leszek akkor is, ha többé már nem leszek veletek. Mert csak a Bölcsesség az, aki titeket tanít. Ne szólíttassátok azért magatokat mestereknek, mert ti magatok tanítványok vagytok.

És ne kívánjátok, hogy titeket atyának hívjanak, s ti se hívjatok így senkit sem a földön, mert csak egy mindnyájatok Atyja: a ti mennyei Atyátok. Ez az igazság tegyen titeket bölcsekké, és igazán érezzetek mindenkit testvérnek köztetek, akár azokat, akik vezetnek, akár a vezetetteket, és jó testvérekként szeressétek egymást. Azokat, akik irányítanak titeket, ne hívjátok vezetôknek, mert csak egy a ti közös vezetôtök: Krisztus. Aki legnagyobb köztetek, az legyen a ti szolgátok. Nem megszégyenítô Isten szolgáinak szolgáivá lenni, hanem ezzel engem követtek, aki szelíd és alázatos voltam, mindig kész arra, hogy szeressem azokat, akik Ádám testében testvéreim, és segítsem ôket azzal a hatalommal, amellyel, mint Isten, rendelkezem. Nem aláztam meg az istenit azzal, hogy szolgáltam az embereket. Mert az az igazi király, aki nemcsak az embereken tud uralkodni, hanem az emberi szenvedélyeken is: elsôsorban az ostoba kevélységen. Jegyezzétek meg: aki megalázza magát, azt felmagasztalják, és aki felmagasztalja magát, azt megalázzák.

Az Asszony, akirôl a Teremtés könyve beszél (3,15), a Szûz, akirôl Izajás mint az Emmánuel Szûz Anyjáról szól, megjövendölte az új idôknek ezt az igazságát, amikor így énekelt: ,,Az Úr levetette a hatalmasokat trónjukról, és felmagasztalta az alázatosakat''. Isten Bölcsessége beszélt annak ajkáról, aki a Kegyelem Anyja és a Bölcsesség Széke volt. És én megismétlem a sugalmazott szavakat, amelyek engem dicsértek az Atyával és a Szentlélekkel együtt, a mi csodálatos mûveinkben, amikor a Szûz sérelme nélkül, én, az Ember kialakultam az ô méhében anélkül, hogy megszûntem volna Isten lenni. Legyenek ezek irányelvek azok számára, akik meg akarják szülni Krisztust szívükben, és el akarnak jutni Krisztus Országába. Jézus nem lesz számukra Üdvözítô; Krisztus nem lesz számukra az Úr; és nem lesz mennyország azok számára, akik kevélyek, paráznák, bálványimádók, önmagukat és saját akaratukat imádják.

(9-130)

31. évközi vasárnap -- B	Mk 12,28-34

A fôparancs

Lásd elôbb, a 281-283. oldalon.


Zakeus megtérése

31. évközi vasárnap -- C	Lk 19,1-10

A jerikói vásárteret fák szegélyezik, s nyújtanak árnyas fasorokat a kereskedôknek. Ott, ahol a fôútvonal torkollik be a térbe, van a vámhivatal. Az alacsony termetû Zakeus ott szedi a vámot. Sokan ismerik, és igyekeznek elbeszélgetni vele, ô azonban ma el van mélyedve gondolataiba, és csak kurtán válaszol nekik. Csak akkor válik beszédesebbé, amikor a Jeruzsálembôl jöttek beszámolnak neki Jézus csodáiról és tanításáról. Sok kérdést tesz fel:

-- Valóban olyan jó, mint amilyennek mondják? És szavai megfelelnek a tetteinek? Az irgalmat, amelyet hirdet, valóban gyakorolja utána? Mindenki iránt? Még a vámosokkal is? És igaz, hogy senkit sem utasít el? -- Meghallgatja a beszámolókat, gondolkodik rajtuk, és felsóhajt.

Valaki rámutat egy szakállas férfira, aki arra megy házi felszerelést vivô szamarával:

-- Látod, Zakeus? Ez a leprás Zakariás. Tíz évig egy sírban élt. Most, miután meggyógyult, berendezi a Törvény által kiüresített házát, amit el kellett hagynia, amikor ôt és hozzátartozóit leprásnak jelentették ki.

-- Hívd ide!

Zakariás odamegy.

-- Te leprás voltál?

-- Az voltam, és velem együtt feleségem, és két gyermekem. Az asszony betegedett meg elôször, és nem vettük azonnal észre. A gyermekek anyjukkal aludtak, és én mellette. Mindnyájan leprásakká lettünk! Amikor észrevették, elküldtek minket a városból... Házunkban hagyhattak volna! Az utolsó ház volt... az út végén. Senkit sem zavartunk volna... Már magas sövényt növesztettünk, hogy ne is lássanak minket. Már egy sír volt... de a mi házunk... Elküldtek minket. El! El! Senki se akart minket a városban. Ez az igazság! Még a mieink sem akartak. Jeruzsálem közelébe mentünk egy üres sírboltba. Sok szerencsétlen van ott. De a gyermekek meghaltak a hideg lyukban. A betegség, hideg és az éhség megölte ôket... Két fiúgyermek volt... szépek voltak, mielôtt megbetegedtek. Erôsek és szépek. Két sebekkel borított csontvázzá váltak... Nem volt többé hajuk, szemüket lezárta az ótvar. Kezük és lábuk fehér pikkelyekként hullott le. Gyermekeim szemeim elôtt ôrlôdtek fel... Nem volt többé már emberi alakjuk azon a reggelen, amikor meghaltak, néhány órás különbséggel... Anyjuknak sírása közben temettem el ôket, mint két állati tetemet, a kevés földbe, sok kô alá... Néhány hónappal késôbb meghalt anyjuk is... és én egyedül maradtam.

Vártam, hogy meghalok, s már majdnem teljesen megvakultam, amikor egy napon arra ment a Nazarénus...  Síromból feléje kiáltottam: ,,Jézus! Dávid Fia, könyörülj rajtam!'' Egy koldus, aki nem félt attól, hogy elhozza nekem kenyerét, elmondta, hogy a Názáreti meggyógyította ôt vakságából, amikor így kiáltott feléje. És azt mondta: ,,Nemcsak szemem látását adta vissza, hanem lelkemét is. Láttam, hogy Ô az Isten Fia, és általa mindent látok. Ezért nem menekülök tôled testvér, hanem kenyeret és hitet hozok neked. Menj Krisztushoz! Hogy eggyel több legyen az, akit Ô megáld.''

Nem tudtam járni. Lábaim egészen a csontig sebesek voltak... és... megköveztek volna, ha megláttak volna. Figyeltem, hogy mikor jön arra. Gyakran ment ezen az úton Jeruzsálembe. Egy napon láttam, már amennyire látni tudtam, hogy porzik az út, és a tömeg kiáltozik. Elvonszoltam magamat a domb széléig, ahol a sírok vannak, és amikor megláttam egy szôke fejet, kiáltottam. Erôsen. Amennyire csak tudtam. Háromszor kiáltottam. Végül eljutott hozzá kiáltásom.

Megfordult. Megállt. Utána felém jött: egyedül. Megállt az alatt a hely alatt, ahol voltam, és rám nézett. Szép, jóságos két szemével, mosolyogva kérdezte:

-- Mit akarsz, hogy tegyek neked?

-- Meg akarok tisztulni!

-- Hiszed, hogy megtehetem? Miért? -- kérdezte.

-- Mert te Isten Fia vagy!

-- Hiszed ezt?

-- Hiszem -- válaszoltam. -- Látom a Magasságbeli dicsôségét ragyogni fejeden. Isten Fia, könyörülj rajtam!

És akkor felemelte kezét, lángoló tekintettel, és azt mondta:

-- Akarom! Légy tiszta! -- és megáldott engem mosolyával! Ah, milyen mosollyal! Éreztem, hogy erô tölt el. Mint egy tüzes kard, amely keresi szívemet, végigfut ereimen. Szívem, amely annyira beteg volt, olyanná vált, mint húszéves koromban, ereimben megfagyott vérem meleggé és gyorssá vált. Többé nem éreztem fájdalmat, gyengeséget, csak örömöt, örömöt!... Ô nézett engem, mosolyogva, amely boldoggá tett. Utána azt mondta:

-- Menj, mutasd meg magadat a papoknak! Hited megmentett téged. -- Akkor felfogtam, hogy meggyógyultam, és néztem kezeimet, lábaimat. A sebek többé nem voltak ott. Ahol azelôtt kilátszott a csont, most rózsaszínû, friss hús volt. Egy patakhoz futottam, és megnéztem magamat. Arcom is tiszta volt. Tiszta voltam! Tiszta tíz éves undokság után! Ó, miért nem jött erre elôbb? Azokban az években, amikor élt feleségem és éltek gyermekeim? Ô meggyógyított volna minket. Most, látod? Bevásárolok házam számára... De egyedül vagyok!

-- Nem láttad Ôt többé?

-- Nem. De tudom, hogy ezen a vidéken van, és azért jöttem ide. Szeretném még egyszer megáldani Ôt, és áldásában részesülni, hogy legyen erôm egyedüllétemben.

Zakeus lehajtja fejét, és hallgat. A csoport szétoszlik.

Telik az idô. Meleg van. A piac elnéptelenedik. A vámos egyik kezére támasztva fejét gondolkodik, padján ülve.

-- Íme a Názáreti! -- kiáltják a gyermekek, a fôútra mutatva.

Asszonyok, férfiak, betegek, koldusok sietnek, hogy eléje fussanak. A piactér kiürül. Csak a pálmákhoz kötött szamarak és tevék maradnak helyükön, és Zakeus a padján.

De utána feláll, és fellép padjára. Még mindig nem lát semmit, mert sokan gallyakat tördeltek a fákról, és lengetik örvendezve. Jézus pedig lehajol betegeikhez. Akkor Zakeus leveti ruháját és csak rövid tunikájában felmászik az egyik fára. Nehezen sikerül ez neki a vastag és csúszós törzsön, amelyet rövid lábával és karjával csak nehezen tud tartani. De végre felül két ágra, mint egy karzatra. Onnan figyel, mint egy ablakból.

A tömeg megérkezik a térre. Jézus felemeli szemeit, és rámosolyog az ágak között lévô magános nézôre.

-- Zakeus, szállj le azonnal! Ma a te házadban állok meg -- rendelkezik.

Zakeus, egy pillanatnyi csodálkozás után, az érzelmektôl lilává vált arccal lecsúszik, mint egy zsák a földre. Annyira fel van izgulva, hogy csak nehezen tudja magára ölteni ruháját. Bezárja könyveit és kasszáját, de oly gyorsan akarja tenni, hogy nem sikerül neki, s tovább tart, mint máskor. Jézus azonban türelmes. Simogatja a gyermekeket, miközben vár.

Végre Zakeus elkészül. A Mester oldalán haladva egy szép házhoz irányítja ôt, amelynek belül tágas kertje van. Háza a város közepén fekszik, és Jerikó nagyon szép, alig marad alul Jeruzsálemen épületeivel és kiterjedésével.

Jézus belép, és míg várakozik, hogy elkészítsék az ételeket, a betegekkel foglalkozik és az egészségesekkel. Oly türelmesen... amilyenre csak Ô képes.

Zakeus jön és megy, sürög-forog. Nem tudja magába fojtani örömét. Szeretne beszélni Jézussal. De Jézust mindig sokan veszik körül.

Végül Jézus mindenkit elbocsát, e szavakkal:

-- Térjetek vissza napnyugtakor! Most menjetek házatokba! Béke veletek!

A kert kiürül. Az ételeket egy szép, hûvös teremben szolgálják fel, amely a kertre nyílik. Zakeus gazdagon teríttetett. Nincsenek vele családtagok, talán nôtlen, csak a sok szolga van jelen.

Az étkezés után a tanítványok szétszóródnak a kertben, hogy lepihenjenek a bokrok árnyékában. Zakeus Jézussal marad a hûvös teremben. Sôt kis ideig Jézus egyedül marad, mert Zakeus visszavonul, mintha pihenni engedné Ôt. De utána visszatér, és egy függöny nyílásából figyeli. Látja, hogy Jézus nem alszik, hanem gondolkodik. Akkor közelébe megy. Egy súlyos láda van kezében. Leteszi az asztalra Jézus mellé, és azt mondja:

-- Mester... beszéltek nekem rólad. Nem régen, egy napon te, ott a hegyen annyi igazságot mondtál, hogy tudósaink nem tudnak többet mondani. Szívemben maradtak... és attól fogva gondolok rád... Aztán azt mondták nekem, hogy jó vagy, és nem utasítod el a bûnösöket. Én bûnös vagyok, Mester! Azt mondták nekem, hogy te meggyógyítod a betegeket. Nekem beteg a szívem, mert csaltam, uzsoráztam, bûnös, rabló és durva vagyok a szegényekkel szemben. De íme, most meggyógyultam, mert te beszéltél velem. Te hozzám közelítettél, és az érzékiség és gazdagság ördöge elmenekült. És mától kezdve a tiéd vagyok, ha te nem utasítasz vissza. És hogy megmutassam, hogy benned újjászülettem, íme, megfosztom magamat a gonoszul szerzett vagyontól, és neked adom vagyonom felét a szegények számára. A másik felét arra fogom használni, hogy visszafizessen, négyszeresen, azt, amit csalárdul vettem el. Tudom, kiket csaltam meg. És utána, mikor mindenki megkapta sajátját, követni foglak téged, Mester, ha megengeded...

-- Ezt akarom. Jöjj! Azért jöttem, hogy üdvözítsek, és a Világosságra hívjam az embereket. Ma Világosság és Üdvösség jött szíved házába. Azok, akik ott, a kerítésen túl mormognak, mert megváltottalak téged azáltal, hogy leültem lakomádhoz, elfelejtik, hogy te Ábrahám fia vagy, mint ôk, és én azért jöttem, hogy megmentsem, ami elveszett, és Életet adjak a lelkileg holtaknak. Jöjj, Zakeus! Jobban megértetted szavaimat, mint sokan, akik csak azért követnek, hogy vádolhassanak. Mert ettôl fogva velem leszel.

(6-820)

Jézus magyarázata:

-- Többféle élesztô van. Van élesztô a Jóra és van a Rosszra. A Rossz élesztôje, sátáni méreg, könnyebben éleszt, mint a Jóé, mert alkalmasabb anyagot talál az élesztésre az ember szívében, gondolatában, testében, amelyeket az önzô akarat egyaránt elcsábít. Ez az akarat ellenkezik Isten általános akaratával.

Isten akarata általános, mert nem korlátozódik sose egy személyes gondolatra, hanem az egész világegyetem javát tartja szem elôtt. Isten tökéletességét semmi sem tudja növelni, mert azt minden dologban tökéletesen birtokolja. Azért Ôbenne nem lehet önzô indítóok cselekedeteiben. Amikor azt mondjuk: ,,Ez Isten nagyobb dicsôségére vált, Isten javára vált'', nem állítjuk, hogy az isteni dicsôség önmagában növekedhet, hanem csak azt mondjuk, hogy mivel a teremtésben minden magán viseli a jónak a nyomát, és minden személy, aki jót tesz, és ezzel kiérdemli annak birtoklását, feldíszíti magát az isteni dicsôség jelével, így megdicsôítve magát a Dicsôséget, aki minden dolgot dicsôségesen teremtett. Vagyis ez az a tanúságtétel, amit a személyek és a dolgok tesznek Istenrôl, tanúskodva cselekedeteikkel a tökéletes Eredetrôl, amelybôl származnak.

Azért amikor Isten parancsol, tanácsol vagy sugall nektek egy cselekedetet, nem önzô érdekbôl teszi, hanem önzetlenül, szeretetbôl, a ti javatokért. Isten akarata sose önzô, hanem teljesen önzetlen, egyetemes. Ez a világegyetem egyetlen és igazi Ereje, amely az egyetemes jóra gondol.

A jó élesztôje, a lelki csíra, amely Istentôl származik, nagyon nehezen és fáradságosan, sok erôfeszítést kívánva növekszik, mert ellene szegül az ember teste, szíve, gondolata, amelyet átjár az önzés, amely a Jó ellentéte. A Jó, eredeténél fogva nem lehet más, csak Szeretet. Az emberek nagy részében hiányzik a Jóra való akarat, és azért a Jó terméketlen marad és elhal, vagy oly nehezen marad fenn, hogy nem erjed: ott marad. Nincs ott súlyos bûn. De nincs ott erôlködés sem, hogy a legnagyobb jót tegye. Azért a lélek tétlenül fekszik. Nem halt meg, de terméketlen.

Jegyezzétek meg, hogy a pokol elkerüléséhez elég csak az, hogy valaki nem tesz rosszat! Ahhoz azonban, hogy valaki azonnal a mennyországnak örvendjen, szükség van a jócselekedetekre. Feltétlenül! Amennyire csak tehetjük. Küzdeni kell önmagunkkal és másokkal. Azért mondottam, hogy háborút jöttem hozni, és nem békét, még az atya és gyermekei, a testvérek és nôvérek között is, amikor ez a háborúság abból ered, hogy megvédjék Isten akaratát és az Ô Törvényét az emberi akarat ellen és az Isten akaratával ellentétes parancsok ellen.

Zakeusban a kis maroknyi élesztô a jóra átjárta a nagy tömeget. Szívébe csak egy kis morzsa esett belôle: beszéltek neki a hegyen mondott beszédemrôl. Biztos az is, hogy rosszul, sok részét megcsonkítva, mint ahogy történik a beszédekrôl való beszámolónál.

Zakeus vámos volt és bûnös. De nem rosszindulatú. Olyan volt, mint aki rosszul látja a dolgokat, mert hályogos a szeme. De ha szeme megszabadul ettôl a hályogtól, visszatér éleslátása. És ez a beteg kívánja, hogy eltávolítsák szemérôl a hályogot. Így volt Zakeus is. Nem volt meggyôzôdve, se boldog nem volt. Nem gyôzték meg a farizeusi szokások, amelyek elfoglalták a Törvény helyét. És életmódja nem tette boldoggá.

Ösztönszerûleg kereste a Világosságot. Az igazi Világosságot. Meglátott belôle egy fénysugarat abban a beszédtöredékben, és kincsként szívébe zárta. Mivel szerette, a fénysugár mind elevenebbé, erôsebbé, parancsolóbbá vált, és elvitte ôt oda, hogy világosan látta a Jót és a Rosszat, és helyesen tudott választani, nagylelkûen levágva a rossz minden polipkarját, amely gonosz rabszolgaságba vetette ôt elôzôleg.

,,Mivel szerette''. Íme a siker titka. Aki szeret, annak sikerül. De nem sikerül annak, aki nem szeret. Így van ez minden dologban. Még inkább Isten dolgaiban, ahol, merem mondani, tökéletes szeretetre van szükség, mert Isten láthatatlan a test érzékszervei számára. Amennyire csak a teremtmény érintheti a tökéletességet, hogy sikerüljön vállalkozása, ami ebben az esetben az életszentség.

Zakeus megcsömörlött a világtól és a testtôl, amint megcsömörlött a farizeusi szokások szegényességétôl is, amelyek oly szôrszálhasogatók, könyörtelenek voltak mások iránt, és túlságosan engedékenyek önmaguk iránt. Szerette beszédemnek azt a kis kincsét, amely -- emberileg szólva -- véletlenül eljutott szívébe. Szerette, mint a legszebb dolgot, aminek negyvenéves élete alatt birtokába jutott. Attól a pillanattól kezdve erre a pontra irányult minden gondolata. Nem csak a rosszban, hanem a jóban is ott van az ember kincse, ahol szíve van. A jókra is áll ez! A szenteknek talán nem ott volt a szívük, ahol kincsük, az Isten volt? De igen. És ezért, pusztán Istenre tekintve értettek ahhoz, hogy a földön. járjanak anélkül, hogy a föld sara megrontotta volna lelküket.

Ezen a reggelen Zakeus akkor is megtért volna, ha én nem tûntem volna fel. Mert a leprás beszélgetése már végleg átváltoztatta ôt. A vámos asztalánál többé nem a csaló és bûnös vámos ült. Hanem egy bûnbánó, aki elhatározta, hogy megváltoztatja életét. Ha nem jelentem volna meg Jerikóban, ô akkor is bezárta volna bankját, vette volna pénzét, és elindult volna keresésemre, mert többé nem tudott az Igazság vize nélkül létezni, sem a Szeretet kenyere nélkül, sem a Bocsánat csókja nélkül.

Ezt nem látták azok, akik engem szokásosan elítéltek és megfigyeltek, azért, hogy mindig megfeddjenek. Még kevésbé tudták megérteni. Azért csodálkoztak azon, hogy én egy bûnössel étkezem. Ó, bárcsak sose ítélnétek! Hagyjátok Istenre ezt a feladatot, ti szegény vakok, akik még magatokat sem vagytok képesek megítélni!

Sose mentem a bûnösökhöz azért, hogy jóváhagyjam bûneiket. Azért mentem, hogy elvonjam ôket a bûntôl. Gyakran azért, mert már csak külsôleg voltak bûnösök: bûnbánó lelkük már új, élô lélekké vált, s engesztelni akart. És akkor egy bûnössel voltam én együtt? Nem! Egy megváltottal, akinek csupán vezetôre volt szüksége, hogy felkeljen gyengeségébôl, feltámadjon a halálból.

Mily sokra taníthat titeket Zakeus története! A helyes szándék erejére, amely felkelti a vágyat. A helyes vágy arra ösztönöz, hogy mindinkább törekedjetek megismerni a Jót, és állandóan keressétek Istent, addig, míg eljuttok hozzá, és a helyes bûnbánat bátorságot ad nektek a lemondásra. Zakeusban megvolt a helyes szándék, hogy hallja az igazi Tanítás szavát. Miután hallott belôle valamit, helyes vágya még inkább ösztönözte ôt, és azért folytonosan kereste ezt a tanítást. Az igazi tanításban rejtôzô Isten keresése elszakította ôt a pénz, az érzékiség szegényes isteneitôl és hôsiessé tette lemondásában.

,,Ha tökéletes akarsz lenni, menj, add el, amid van, és jöjj, kövess engem'' mondtam a gazdag ifjúnak, de ô nem tudta megtenni ezt. De Zakeus, noha jobban megkeményedett a fösvénységben és az érzékiségben, értett hozzá, hogy megtegye. Mert a kevés szóban, amelyet elmondtak neki, meglátta Istent, akárcsak a vak koldus és az általam meggyógyított leprás.

Egy lélek, aki meglátta Istent, vonzódhat-e még a föld kicsinyes dolgaihoz? Sohasem!

(6-826)

32. évközi vasárnap -- A	Mt 25,1-13

A tíz szûz

Példabeszédek 2: 62-67.


A szegény asszony két fillérje

32. évközi vasárnap -- B	Mk 12,38-44

Jézus továbbmegy a kincstár felé, ahol oroszlánok és hasonló állatok tágra nyílt torkába dobhatták be az emberek a Templomnak szánt adományukat. A Templomnak ez a fele még árnyékos, és a rabbik itt tanítják a népet. Tanításuk abban áll, hogy igyekszenek lerombolni Krisztus tanítását, amit az emberek az elôzô napon, vagy aznap reggel hallottak tôle.

Jézus egy oszlopnak támaszkodik, és figyel. Nem beszél. Az apostolok kétszer is kérdeznek tôle valamit, de csak int nekik, hogy nem, egy szót sem szólva. Annál inkább figyel. És arckifejezésérôl meg lehet állapítani, hogy miként ítéli meg azokat, akiket megfigyel. Néha olyan szigorúan néz, hogy a legszemtelenebb is megremeg tôle. Máskor nagyon kedves az arckifejezése, vagy szomorkás mosoly jelentkezik arcán, amellyel mintegy megsimogatja azt, akit néz.

Úgy tûnik, mintha semmit sem hallana. Pedig hallania kell mindent, mert egyszer csak lassan megfordul, és oly tekintettel néz egy hittudósra, amelyet senki sem kívánna magának. A hittudós ugyanis tôle néhány méterre áll csak, és hangos orrhangon kijelenti: ,,Minden más parancsolatnál fontosabb ez: ami a Templomot illeti, az a Templomnak menjen. A Templom az atya és az anya fölött van, és ha valaki meg akarja dicsôíteni az Urat azzal, hogy neki adja mindenét, megteheti, és áldott lesz, mert nincs semmiféle vérségi vagy érzelmi kötelék, amely magasabb rendû lenne a Templomnál.''

Amikor egy remegô, öregember belebotlik ruhájába, amint Jézus mellett fel akar menni az öt lépcsôfokon, Jézus kinyújtja kezét, és megfogja ôt, mielôtt elesne. Nem is engedi el addig, míg biztonságosan fel nem ment a lépcsôkön. Az öreg felemeli ráncos arcát, és megmentôjére nézve, áldást mormol hálája jeléül. Jézus rámosolyog, és megsimogatja félig kopasz fejét. Utána Jézus visszatér az oszlophoz, s csak akkor megy el megint onnan, amikor egy kisgyermek, aki kicsúszott anyja kezébôl, hirtelenül elesik lába elôtt, és elsírja magát. Felemeli, megsimogatja, megvigasztalja. Az anya zavarodottan, de hálásan nézi. Jézus ôrá is rámosolyog, és visszaadja neki a kicsinyt.

De nem mosolyog akkor, amikor egy gôgös farizeus megy arra, és akkor sem, amikor az írástudóknak egy csoportja halad el mellette. Ez a csoport üdvözli Ôt nagy mozdulatokkal és hajlongással. Jézus annyira rájuk szögezi tekintetét, hogy szinte átfúrja ôket. Viszonozza a köszöntést, de minden túlzás nélkül. Komoly. Akkor is, amikor egy nagytekintélyû pap megy arra, akinek a tömeg azonnal utat nyit, s üdvözli. Úgy megy, gôgösen, mint egy páva. Jézus hosszasan ránéz. Oly tekintettel, amelytôl mindaz, aki még nem telt el egészen a kevélységgel, lehajtaná fejét. Ez a pap nem üdvözli Jézust, és tekintete elôl sem tér ki.

Jézus felhagy az ô nézésével, hogy megfigyeljen egy szegény asszonykát, aki sötétbarna ruhában szégyenlôsen megy fel a lépcsôkön az egyik fal felé, ahol az állattorkok vannak. Sokan mennek arra vele együtt, de Jézus a többire nem ügyel. Követi azonban tekintetével az asszonykát. Kegyesen néz rá, és nagyon kedvesen, amikor látja, hogy beledob valamit az egyik oroszlántorokba. És amikor az asszonyka visszafelé elhalad mellette, Ô üdvözli elôször:

-- Béke veled, asszony!

Az csodálkozva felemeli fejét, és zavarodottan megáll.

-- Béke veled! -- ismétli Jézus. -- Menj, a Magasságbeli megáld téged.

A szegény asszony elragadtatva áll, és utána üdvözletet mormolva továbbmegy.

-- Ô boldog boldogtalanságában -- mondja Jézus, kilépve a hallgatásból. -- Most boldog, mert Isten áldása kíséri. Hallgassátok barátaim, és ti, kik körülöttem vagytok. Látjátok ezt az asszonyt? Nem adott csak két fillért, ami még arra sem lett volna elég, hogy egy verebet vásároljon azoktól, akik kalickában tartják azokat. Mégis többet adott mindenkinél, akiknek van mibôl adakozniuk, attól kezdve, amikor hajnalban kinyitották a Templomot, egészen addig, amíg filléreit a Templom kincstárába befizette.

Ide hallgassatok! Láttam nagyon sok gazdagot, akik oly nagy összeget dobtak be ezekbe a torkokba, amellyel egy évig táplálni és ruházni tudták volna ôt szegénységében, amely csak azért tisztességes, mert tiszta. Láttam gazdagokat, akik látható megelégedéssel vetettek be oda oly összegeket, amellyel a Szent Város szegényeit egy vagy több napon keresztül táplálni tudták volna, és azok áldották volna érte az Urat. De igazán mondom nektek, hogy senki sem adott többet ennél. Az ô alamizsnája a felebaráti szeretet. A másiké nem az. Az övé nagylelkûség. A másiké nem az. Az övé áldozat. A másiké nem az. Ma ez az asszony nem fog enni, mert többé semmije sincs. Elôbb dolgoznia kellene bérért, hogy éhségét kenyérrel csökkenthesse. Ô mögötte nincs gazdagság, nincsenek rokonai, akik hasznot tudnának húzni belôle. Egyedül van. Isten elvette rokonait, férjét és gyermekeit, elvette tôle azt a kevés vagyont, amit azok reá hagytak. És mi több, Isten elvette tôle ezeket az embereket, akik -- látjátok? -- nagy gesztikulálással dobálják be tovább feleslegüket, amelynek nagy részét uzsorakamattal csikarták ki a szegényektôl, a gyengéktôl, az éhezôktôl. Ôk azt mondják, hogy a vérségi és érzelmi kötelék nem áll a Templom felett, és így tanítják a felebarát nem-szeretését. Mondom nektek, hogy a Templom felett áll a szeretet. Isten törvénye szeretet, és nem szeret az, aki nem irgalmas felebarátja iránt. A felesleges pénz, az uzsorával beszennyezett, a gyûlölettôl, durvaságtól, kétszínûségtôl szennyes pénz nem énekli Isten dicséretét, és nem vonja le az adakozóra a mennyei áldást. Isten visszautasítja azt. Gazdagítja ezt a kasszát. De nem tömjénre való arany: szenny, amelyben elmerültök, ti szolgák, akik nem Istent szolgáljátok, hanem saját érdeketeket! Hurok az, amely megfojt titeket, doktorok, akik saját tanításotokat tanítjátok! Méreg az, amely szétrágja azt, ami megmarad a lélekbôl, farizeusok, akiknek még van lelketek. Isten nem a maradékot akarja. Ne legyetek Káinok! Isten nem akarja a durvaság gyümölcsét. Isten nem akarja, hogy hangos sírással mondja valaki: ,,Táplálnom kellett volna egy éhezôt. De nem engedték meg nekem; hogy ôk pompázhassanak. Segítenem kellett volna öreg apámat, idôs anyámat, de nem engedték meg nekem, mert ezt nem vette volna észre a világ, és nekem trombitálnom kell, hogy a világ lássa, amint adakoznom.'' Tévedsz, rabbi, aki azt tanítod, hogy a maradékot Istennek kell adni, és hogy meg szabad azt tagadni az apától és az anyától azért, hogy Istennek adjuk. Az elsô parancs ez: ,,Szeresd Istenedet teljes szívedbôl, lelkedbôl, elmédbôl, erôdbôl.'' Azért nem a felesleget kell odaadnunk neki, hanem azt, ami vérünkbe kerül, szeretnünk kell, hogy érte szenvedünk. Hogy szenvedünk. Nem, hogy másoknak okozunk szenvedést! És ha sokba kerül az adakozás, mert nincs ínyünkre, hogy megfosszuk magunkat vagyonunktól -- és az ember kincse a természeténél fogva bûnös szíve -- akkor éppen azért, mert ez sokba kerül, oda kell adnunk. Ez igazságos: hiszen mindaz, amink van, Isten jóságából ered. Ezt kívánja a szeretet: mert az bizonyítja szeretetünket, hogy szeretjük az áldozatot és örömmel adunk annak, akit szeretünk. Szenvedjünk adakozásunk miatt! Szenvedjünk! De ne okozzunk másnak szenvedést, ismétlem! Mert a második parancs azt mondja: ,,Szeresd felebarátodat, mint tenmagadat!'' És a törvény megjelöli, hogy Isten után a szülôk azok a felebarátaink, akiket kötelesek vagyunk tisztelni és segíteni. Azért igazán mondom nektek, hogy ez a szegény asszony jobban felfogta a Törvényt, mint a bölcsek, és jobban megigazult, mint bárki más. Áldott, mert szegénységében mindenét Istennek adta, míg ti abból adtok, ami felesleges nektek, és azért adjátok, hogy jobban megbecsüljenek titeket az emberek.

Tudom, hogy gyûlöltök engem azért, mert ezeket mondom. De amíg ez a száj beszélni képes, így fog beszélni. Irántam érzett gyûlöletetek egyesül a megvetéssel az iránt a szegény asszony iránt, akit én dicsérek. De ne gondoljátok, hogy ez a két kô kevélységetek alapzatává lesz. Malomkövekké válnak, amelyek összezúznak titeket.

Menjünk! Hagyjuk a viperákat, hogy egymást mardossák, növelve mérgüket. Aki tiszta, jó, alázatos, bûnbánó, és meg akarja ismerni Isten igazi arcát, az kövessen engem!

(9-123)


Az égben nem házasodnak

32. évközi vasárnap -- C	Lk 20,27-38

A szenvedés hetének keddjén, délután Jézus ismét a Templomba megy apostolaival. Fáradhatatlan. Kegyelem és bölcsesség árad a betegekre tett kezébôl és ajkából a tanácsokban, melyeket, az Ôt megközelítô sokaságnak ad. Úgy tûnik, hogy mindenkit meg akar vigasztalni, gyógyítani addig, míg módja van erre.

Már közeledik a napnyugta, és az apostolok fáradtan leülnek a földre a csarnok alatt, elkábulva a húsvéti ünnepek elôtt a Templomba áradó tömeg állandó mozgásától. Máté, aki csak félszemmel alszik, feláll, és felrázza a többieket:

-- Szadduceusok mennek a Mesterhez! Ne hagyjuk egyedül, nehogy megbántsák, vagy ártani próbáljanak neki, és megint kigúnyolják.

Mindnyájan felállnak, s amint a Mesterhez érnek, körülveszik Ôt.

A szadduceusok túlzott hajlongással üdvözlik Jézust, és azt mondják neki:

-- Mester, oly bölcsen válaszoltál a heródiánusoknak, hogy mi is vágyakozunk a te világosságod egy sugarára. Ide hallgass: Mózes azt mondta: ,,Ha valaki gyermekek nélkül hal meg, testvére vegye feleségül az özvegyet, és adjon utódot testvérének.'' (Lásd MTörv 25,5-10)'' Nos, volt köztünk hét testvér. Az elsô feleségül vett egy szüzet, s meghalt anélkül, hogy gyermeket hagyott volna hátra, és azért testvérére hagyta az asszonyt. Az is meghalt gyermek nélkül, és így a harmadik, aki feleségül vette a két elôzô özvegyét, és így tovább egészen a hetedikig. Végül, miután mind a hét testvér felesége volt, meghalt az asszony is. Mondd meg nekünk: a testnek feltámadásakor, ha igaz, hagy az emberek feltámadnak, és hogy a lélek túlél minket és ismét egyesül a testtel az utolsó napon, újjáalakítva az élôket, a hét testvér közül melyiké lesz az asszony, miután a földön mind a hété volt?

-- Tévedtek! Nem tudjátok megérteni sem az Írást, sem Isten hatalmát. Nagyon különbözni fog a másik élet ettôl, és az örök Országban nem lesznek szükségletei a testnek, mint ebben. Mert valóban, az utolsó ítélet után a test feltámad, és egyesül a halhatatlan lélekkel, létrehozva egy egészen élôt, amely jobban fog élni, mint az én és a ti személyetek most, de nem lesz többé alávetve a törvényeknek, és fôleg az ösztönzéseknek és visszaéléseknek, amelyek most uralkodnak. A feltámadáskor a férfiak és nôk nem nôsülnek és nem mennek férjhez, hanem hasonlók lesznek Isten angyalaihoz az égben, akik nem nôsülnek se férjhez nem mennek, hanem a tökéletes szeretetben élnek, amely isteni és szellemi. Ami pedig a halottak feltámadását illeti, nem olvastátok, miként beszélt Isten a csipkebokorból Mózeshez? Mit mondott akkor a Magasságbeli? ,,Én vagyok Ábrahám Istene, Izsák Istene, Jákob Istene.'' Nem mondta: ,,Én voltam'', megértetve velük, hogy Ábrahám, Izsák és Jákob voltak, de többé nem léteznek. Azt mondta: ,,Én vagyok.'' Mert Ábrahám, Izsák és Jákob vannak. Halhatatlanok. Mint minden ember a halhatatlan részében egészen addig, míg az idô tart, és utána, a feltámadt testtel az örökkévalóságon keresztül. Léteznek, mint létezik Mózes, a próféták, az igazak, s mint, szerencsétlenségére, Káin és a vízözönbeliek és a Szodoma-beliek, és mindazok, akik halálos bûnben haltak meg. Isten nem a holtak Istene, hanem az élôké.

-- Te is meg fogsz halni, és utána élni fogsz? -- kísértik. Már belefáradtak abba, hogy szelídek legyenek. Oly nagy a gyûlöletük, hogy nem tudják visszatartani.

-- Én az Élô vagyok, és az én testem nem fogja megismerni a bomlást. A szövetségszekrényt elvitték, és a jelenlegit el fogják vinni úgy is, mint jelképet. A Tabernákulumtól megfosztottak bennünket, és szét fogják rombolni. De isten igazi Templomát nem lehet elvinni és lerombolni. Amikor ellenfelei azt hiszik, hogy megtették ezt, akkor jön el az óra, amely állandósul az igazi Jeruzsálemben, az Ô teljes dicsôségére. Isten veletek!

És gyorsan az Izraeliták udvara felé megy, mert az ezüstkürtök az esti áldozatra hívnak.

(9-112)

33. évközi vasárnap -- A	Mt 25,14-30

Talentumok

Példabeszédek 4: 154-156.


A világ végének jelei

33. évközi vasárnap -- B	Mk 13,24-32

Jézus nagyszerdán, második eljövetelérôl beszélve így folytatja:

És rögtön az utolsó napok megpróbáltatásai után, amirôl hallottatok -- az idônek és a világnak a végérôl és a csontok feltámadásáról beszélek, amelyrôl a próféták szóltak -- elsötétedik a nap, és a hold többé nem lesz fényes, és az ég csillagai lehullanak, mint a szôlôszemek a túlérett szôlôfürtrôl, amelyet egy szélvihar megráz, és az ég erôi megrendülnek. És akkor az elsötétült égen megjelenik majd az Emberfiának tündöklô jele, és sírni fog a föld minden nemzete, és az emberek meglátják az Emberfiát, amint eljön az ég felhôin, nagy hatalommal és dicsôséggel. És Ô megparancsolja angyalainak, hogy arassanak és szüreteljenek, és válasszák el a konkolyt a búzától, és dobják a szôlôt a taposókádba, mert eljött Ábrahám magja összegyûjtésének nagy ideje, és többé nem lesz szükség a szôlôfürt vagy vetômag megôrzésére, mert többé nem folytatódik az emberi nem a kihalt földön. És megparancsolja angyalainak, hogy nagy trombitaszóval gyûjtsék össze a választottakat a négy égtájról, az ég egyik szélétôl a másikig, hogy az Isteni Bíró mellett legyenek, és megítéljék vele az utolsó élôket és a feltámadottakat.

Vegyetek hasonlatot a fügefától: amikor látjátok, hogy ága zsengévé válik, és levelet hajt, tudjátok, hogy közel a nyár. Így amikor mindezeket a dolgokat látjátok, tudjátok, hagy a Krisztus hamarosan eljön. Igazán mondom nektek: nem múlik el ez a nemzedék, amely nem akar engem, mielôtt mindez megtörténik. Az én szavam nem múlik el. Az emberek szíve és gondolatai megváltozhatnak, de az én szavam nem változik. Ég és föld elmúlnak, de az én szavaim el nem múlnak.

Ami a napot és a pontos órát illeti, azt senki sem ismeri, még az Úr angyalai sem, hanem csak az Atya.

(9-158)


Jeruzsálem pusztulásának jelei

33. évközi vasárnap -- C	Lk 21,5-19

Jézus szenvedése hetének szerdáján Jeruzsálem pusztulásáról és a világ végérôl beszél. (Lásd Példabeszédek 12: 472-477.) Péter és János beszélgetnek egymással, és utána suttognak valamit Jakabnak, Alfeus fiának és Andrásnak, akik közel vannak hozzájuk, s ôk bólintanak rá. Akkor Péter a Mesterhez fordul, és azt mondja neki:

-- Jöjj félre, és magyarázd meg nekünk, mikor teljesedik jövendölésed a Templom lerombolásáról. Dániel beszél róla, de ha úgy lesz, amint ô mondja, és amint te mondod, kevés ideig fog még fennállni a Templom. De mi nem látunk hadseregeket, se háborús készülôdést. Mikor fog hát történni? Mi lesz annak a jele? Te eljöttél. Te azt mondod, hamarosan elmész. Mégis tudjuk, hogy az akkor lesz, amikor te az emberek között leszel. Visszatérsz akkor? Mikor térsz vissza? Magyarázd meg nekünk, hogy megérthessük...

-- Nem kell félrevonulnunk. Látod? Megmaradtak a leghûségesebb tanítványok, azok, akik nagy segítségetekre lesznek nektek, a tizenkettônek. Ôk hallhatják, amit nektek mondok. Jöjjetek mindnyájan közelembe! -- kiáltja utolsó szavaival, hogy mindenkit összegyûjtsön.

A tanítványok, akik. szétszóródtak a hegyoldalon, közelednek, és odasereglenek Jézus és az apostolok köré, és hallgatják.

-- Vigyázzatok, hogy a jövôben senki félre ne vezessen titeket! Én vagyok a Krisztus, és nem lesznek más Krisztusok. Azért, amikor sokan jönnek, és azt mondják nektek: ,,Én vagyok a Krisztus'', és sokakat félrevezetnek, ti ne higgyetek az ilyen beszédnek még akkor sem, ha csodás jelek kísérik. A Sátán, a hazugság atyja és a hazugok védôje segíti szolgáit és követôit hamis csodákkal, amelyeket azonban fel lehet ismerni, hogy nem jók, mert mindig félelemmel, zavarral és hazugsággal járnak. Isten csodáit felismeritek arról, hogy szent békét, örömöt, üdvöt, hitet adnak, szent vágyakra és cselekedetekre vezetnek. A többiek nem. Azért figyeljetek a csodák alakjára és következményeire, amelyeket a jövôben a hamis Krisztusok fognak mûvelni, valamint mindazok, akik a nép megmentôinek köntösébe öltöznek, azonban vadállatok lesznek, akik tönkreteszik ôket.

Hallotok majd háborúkról és háborús hírekrôl beszélni, és látjátok is azokat, és azt mondják majd nektek: ,,Ezek a vég jelei''. Ne zavarodjatok meg! Nem jön a vég. Szükség van arra, hogy mindez eljöjjön a vég elôtt, de még nem lesz a vég. Népi felkelések lesznek majd népek ellen, ország ország ellen, nemzet nemzet ellen, világrész világrész ellen, és követni fogják ezt a dögvészek, éhínségek, földrengések sok helyen. De ez csak a szenvedések kezdete lesz. Akkor megpróbáltatás vár rátok és megölnek titeket, azzal vádolva, hogy ti vagytok okai szenvedésüknek, és remélik, hogy az én szolgáim üldözése és megsemmisítése által azok megszûnnek. Az emberek mindig az ártatlanokat fogják vádolni azzal, hogy okai annak a rossznak, amelyet ôk, a bûnösök hoznak létre. Magát Istent is vádolni fogják, aki a Tökéletes Ártatlanság és a Legfôbb Jóság, hogy Ô szenvedésük oka, és így tesznek veletek is, és gyûlölni fognak titeket nevemért. A Sátán ingerli erre ôket. És sokan megbotránkoznak, és árulókká válnak, és kölcsönösen gyûlölködnek majd. És a Sátán tovább izgatja ôket. És hamis próféták támadnak, akik sokakat tévedésbe visznek. A Sátán lesz az oka ennek a sok rossznak. És a gonoszság elszaporodása miatt kihûl sokakban a szeretet. De aki mindvégig kitart, üdvözül. És elôbb szükséges, hogy Isten Országának ez a Jó Híre elterjedjen az egész világon, tanúságul minden nemzetnek. Akkor jön el a vég. Krisztus visszatér Izraelbe, amely elismeri ôt, és hirdetik tanításomat az egész világon.

És még egy másik jel. Egy jele lesz a Templom és a világ végének. Amikor látjátok a Dániel által megjövendölt pusztulás utálatosságát -- aki hallgat engem, jól értse meg, és aki olvassa a Prófétát, tudjon olvasni a szavak között -- akkor, aki Júdeában van, fusson a hegyekbe, aki a teraszon van, ne szálljon le, hogy magához vegye, ami a házban van, és aki a mezôn van, ne térjen haza köpenyéért, hanem meneküljön anélkül, hogy hátranézne. Nehogy ne tudja többé megtenni. És menekülés közben ne nézzen hátra, nehogy eszét veszítse a rettenetes látványtól. Jaj az áldott állapotban levôknek és a szoptatóknak ezekben a napokban! És jaj, ha szombatra esne menekülésetek! Nem lenne elég a menekülés ahhoz, hogy bûn nélkül megmentsétek magatokat. Imádkozzatok azért, hogy ne télen és ne szombaton jöjjön, mert a megpróbáltatás akkor oly nagy lesz, amilyen még nem volt a világ kezdetétôl fogva mindmáig, és többé se lesz hasonló, mert jön a vég. Ha nem lennének megrövidítve ezek a napok a választottak kedvéért, senki sem menekülne meg, mert az emberördögök szövetkeznek a pokollal, hogy gyötörjék az embereket.

És akkor is, hogy megrontsák, a jó útról letérítsék azokat, akik hûségesek maradnak az Úrhoz, támadnak majd olyanok, akik azt mondják: ,,Itt a Krisztus, ott a Krisztus. Ezen a helyen van. Íme, ô.'' Ne higgyétek! Senki se higgye, mert támadnak hamis Krisztusok és hamis próféták, akik csodákat és hatalmas dolgokat mûvelnek, hogy tévedésbe vigyék, ha lehetséges lenne, még a választottakat is. Látszólag oly vigasztaló és jó dolgokat tanítanak, hogy még a legjobbakat is félrevezetnék, ha Isten Lelke nem világosítaná fel ôket az igazságról és az ilyen csodák és tanítások sátáni eredetérôl. Mondom nektek. Elôre megjövendölöm nektek, hogy ahhoz szabhassátok magatokat. Ne féljetek a haláltól! Ha az Úrban maradtok, és nem engedtek a kísértésnek, akkor nem pusztultok el. Emlékezzetek vissza arra, amit mondtam nektek: ,,Hatalmat adok nektek arra, hogy kígyókat és skorpiókat tapossatok, és az Ellenség minden hatalma sem fog semmit sem ártani nektek, mert minden alá lesz vetve tinektek.'' De arra is emlékeztetlek titeket, hogy mindennek eléréséhez Istennek kell lennie bennetek. Örvendeznetek kell, de nem azért, mert uralkodtok a Gonosz felett, és a mérgezô dolgokon, hanem azért, mert nevetek be van írva a mennyben.

Maradjatok meg az Úrban és az Ô igazságában! Én vagyok az Igazság, és az igazságot tanítom. Azért még egyszer megismétlem nektek: bármit mondanak nektek rólam, ne higgyétek! Csak én mondom az igazságot. Azért, ha azt mondják: ,,A pusztában van'', ne menjetek! Ha azt mondják: ,,Abban a házban van'', ne adjatok igazat nekik! Mert második eljövetelekor az Emberfia hasonló lesz a villámhoz, amely egy szempillantásnál rövidebb idô alatt végigcikázik kelettôl nyugatig. És végigfut (az emberiség) nagy Testén, amely azonnal Hullává válik, követve ragyogó angyalaitól, és ítéletet mond majd felette. Ahol a test van, oda gyûlnek a sasok.

(9-155)

34. vagy utolsó évközi vasárnap -- A	Mt 25,31-46

Krisztus Király

Példabeszédek 12: 479-480 (utolsó ítélet).


Krisztus királysága

34. vagy utolsó évközi vasárnap -- B	Jn 18,33-37

Pilátus megkérdezi a Jézust vádoló zsidókat:

-- Mondjátok meg, miben vétett törvényeitek ellen?

-- Mi úgy találtuk, hogy ez fölforgatja nemzetünket, és megakadályozza, hogy adót fizessünk a császárnak, azt mondva, hogy ô a Krisztus, a zsidók királya.

Pilátus visszatér Jézushoz, aki a fedetlen központi helyiség közepén áll, otthagyva a katonáktól, megkötözve, de kíséret nélkül, szelíden. Megkérdezi tôle:

-- Te a zsidók királya vagy?

-- Magadtól kérdezed ezt, vagy mások sugallták neked?

-- Azt képzeled, hogy engem érdekel a te királyságod? Talán zsidó vagyok? A te nemzeted és annak vezetôi adtak át nekem, hogy ítéletet mondjak feletted. Mit tettél? Becsületesnek ismerlek. Beszélj! Igaz, hogy királyságra vágyakozol?

-- Az én Királyságom nem ebbôl a világból való. Ha evilági királyság lenne, szolgáim és katonáim harcoltak volna, hogy a zsidók ne foghassanak el. De az én Királyságom nem földi. És te tudod, hogy nem törekszem hatalomra.

-- Ez igaz. Tudom. Mondták nekem. De nem tagadod, hogy király vagy?

-- Te mondod. Király vagyok. Azért jöttem a világra, hogy tanúságot tegyek az Igazságról. Aki az igazság barátja, az hallgat az én szómra.

-- És mi az igazság? Bölcselô vagy? Nem segít a halál elôtt. Szokrátesz is meghalt ennek ellenére.

-- De jó szolgálatot tett neki arra, hogy jó életet éljen. És arra is, hogy jó halált haljon. És hogy átmenjen a másik életbe anélkül, hogy árulója lett volna a polgári erényeknek.

-- Jupiterre! -- Pilátus néhány pillanatig csodálkozva néz rá. Utána ismét felveszi gúnyos, kétkedô modorát. Unalmának kifejezésére vállat von, és a zsidókhoz fordul:

-- Én semmi vétséget sem találok benne!

Jézus, késôbb a következô magyarázatot fûzte az elôzôkhöz:

A képmutató zsidók nem akartak kivégezni engem. Igaz, hogy Róma joga volt az igazságszolgáltatás, de amikor például Istvánról volt szó, ôt megkövezték. Róma uralkodott akkor Jeruzsálem felett, és ôk ennek ellenére elhatározták és végrehajtották a halálos ítéletet, mit sem törôdve Rómával. Engem nem szerettek, hanem gyûlöltek és féltek, és nem akarták elhinni, hogy a Messiás vagyok, de mivel kételkedtek benne, hogy valóban az vagyok-e, nem akartak ôk kivégezni, hanem másféleképpen jártak el. Arról vádoltak, hogy bujtogatok Róma hatalma ellen, ahogy ti mondanátok: ,,lázadó'' vagyok. Így akarták elérni, hogy Róma ítéljen el. Az ô becstelen csarnokukban, és többször is szolgálatom három éve alatt, arról vádoltak, hogy istenkáromló és hamis próféta vagyok, és mint ilyent meg kellett volna kövezniük, vagy közönségesen meg kellett volna ölniük. De most nem akarták elkövetni ezt a bûntényt, mert ösztönszerûleg megérezték, hogy ezért megbüntették volna ôket. Rómával akarták azt végrehajtatni, azzal vádolva engem, hogy gonosztevô és lázadó vagyok. Mi sem könnyebb, amikor a tömeget megrontották és a vezetôket megszállta a Sátán, mint egy ártatlant vádolni, hogy utat engedjenek vad és bitorló vágyaiknak, és eltávolítsák körükbôl azt, aki akadályt képez számukra és elítéli ôket.

Ma ugyanolyan idôk járnak. A világ idônként, az aljas eszmék lappangási ideje után ilyen elfajult megnyilatkozásokban robban ki. Mint egy hatalmas terhes lény, a tömeg, miután szörnyetegének vad tanait táplálta méhében, világra szüli azt, hogy az elnyelje. Elôször a jobbakat nyeli el, utána önmagát.

Pilátus visszatér ítélôszékéhez, és magához hív engem. Kikérdez. Már hallott másokat rólam beszélni. Századosai között voltak néhányan, akik hálás szeretettel emlegették nevemet, könnyel szemükben, és mosolygó szívvel, és mint egy jótevôrôl beszéltek rólam. Amikor beszámoltak neki, és ô érdeklôdött errôl a prófétáról, aki magához vonzotta a tömegeket, és új tanítást hirdetett, amelyben egy furcsa országról beszélt, amely felfoghatatlan volt a pogány elmék számára, ôk mindig azt válaszolták, hogy én szelíd, jó ember vagyok, aki nem keres evilági dicsôséget, és aki tiszteletet és engedelmességet tanít és gyakorol a hatalmon levôk iránt. Ezek ôszintébbek voltak a zsidóknál, látták az igazságot, és tanúságot tettek róla. Az elmúlt vasárnap felfigyeltek a tömeg zajára, és látták, hogy egy szamáron megy egy fegyvertelen férfi, áldást osztogatva, gyermekektôl és asszonyoktól körülvéve. Pilátus felfogta, hogy ez az ember nem lehet veszélyes Róma számára. Tudni akarta azért, hogy én király vagyok-e. Pogány, gúnyos kételkedésével nevetni akart egy kissé ezen a királyon, aki szamáron lovagol, akinek kíséretét mezítlábas gyermekek, mosolygó asszonyok, a néphez tartozó férfiak képezik. Mosolyogni akart ezen a királyon, aki három éves prédikálásával nem tudta magához vonzani a gazdagokat és a hatalmasokat, és aki nem beszél más hódításról, csak a szellem és a lélek felettirôl. Mi a lélek egy pogány számára? Hiszen még isteneinek sincs lelkük! Hogyan lenne az embernek? És most is, ez a korona, palota, udvartartás, katonák nélküli király azt ismétli neki, hogy királysága nem e világból való. Annyi igaz, hogy egy szolgája, egy serege se kelt fel, hogy megvédje királyát, és kiszakítsa ôt ellenségei kezébôl.

Pilátus, székén ülve kutató tekintettel néz rám, mert talány vagyok számára. Ha lelke megszabadulna az emberi gondoktól, a kevélységtôl, a pogány tévedésektôl, azonnal felfogná, ki vagyok. De hogyan tud a fény behatolni oda, ahol nagyon sok dolog elzárja a nyílást, nehogy a fény belépjen?

Mindig így van, gyermekeim. Ma is. Hogyan tudna Isten belépni oda, és fénye behatolni oda, ahol többé nincs hely számára, és ahol az ajtók és ablakok el vannak torlaszolva, ahol a kevélység védi azokat; az emberi gyengeségek, bûnök, bitorlások, mind megannyi ôr a Sátán szolgálatában, Isten ellen?

Pilátus nem volt képes felfogni, milyen az én országom. És ami a legfájdalmasabb: nem kéri, hogy magyarázzam meg neki. Meghívásomra, hogy ismerje meg az Igazságot, a féktelen pogány azt válaszolja: ,,Mi az igazság!?'' És egy vállrándítással elintézi a kérdést.

Ó, gyermekeim, gyermekeim! Ó, mai Pilátusaim! Ti is, akárcsak Pilátus, egy vállrándítással elintézitek a legéletbevágóbb kérdéseket! Számotokra azok haszontalanoknak, idejüket múltaknak látszanak. Mi az Igazság? A pénz? Nem! A nô? Nem! A hatalom? Nem. A testi egészség? Nem! Az emberi dicsôség? Nem! Akkor nem törôdtök vele. Nem érdemes egy délibáb után futni! Pénz, nôk, hatalom, jó egészség, kényelem, dicsôség, ezek konkrét dolgok, hasznosak, szeretetre érdemesek és célul szolgálnak. Így érveltek. Rosszabbak vagytok Ézsaunál, és elcserélitek örök javaitokat egy dús ételért, amely árt testi egészségeteknek és árt örök üdvösségeteknek.

Miért nem kérdezitek kitartóan: ,,Mi az Igazság?'' Ô, az Igazság nem kér mást, csak azt, hogy megismertethesse magát, kiokíthasson titeket maga felôl. Ott áll elôttetek, mint Pilátus elôtt, és szeretetet sugárzó szemmel, kérve néz rátok: ,,Kérdezzetek meg engem! Kioktatlak titeket!''

Látod, miként nézek Pilátusra? Ugyanígy nézek mindnyájatokra! És ha nyugodt szeretettel nézek arra, aki szeret engem, és aki kéri, hogy szóljak hozzá, szomorú szeretettel nézem azt, aki nem szeret engem, aki nem keres, nem hallgat meg. De szeretettel, mindig szeretettel, mert az én természetem a Szeretet.

Pilátus ott hagy engem, ahol vagyok, anélkül, hogy többet kérdezne, és megy a gonoszokhoz, akik durván beszélnek, és akik erôszakosan ostromolják ôt. Ôket meghallgatja ez a szerencsétlen, aki nem hallgatott meg engem, és aki egy vállrándítással elutasította meghívásomat, hogy ismerje meg az Igazságot. Hallgat a Hazugságra. A bálványimádás, bármilyen alakban jelentkezik is, mindig a Hazugsághoz visz, hogy azt tisztelje és elfogadja, bármi legyen is. És a Hazugság, amelyet egy gyenge elfogadott, bûnténybe viszi ôt. Pilátus, noha már a bûntény küszöbén áll, még egyszer-kétszer meg akar menteni engem. Ezért küld Heródeshez. Jól tudja, hogy a ravasz király, aki megtalálja helyét Róma között és saját népe között, úgy cselekszik majd, hogy se Rómát, se saját népét ne bántsa meg. De mint minden gyenge ember, néhány órával elhalasztja a döntést, amelyet nem akar meghozni, remélve, hogy a felindult nép megnyugszik.

(9-273.287)

34. vagy utolsó évközi vasárnap -- C	Lk 23,35-43

,,A zsidók királya''

Tizenöt titok 37-46.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)