Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Írta: Ervin Gábor dr. a Salvator Leányintézet hittanára Nihil obstat. P. Franciscus Zsiros S. J. censor dioecesanus. Nr. 5886/1939. Imprimatur. Strigonii, die 25. Augusti 1939. Dr. Joannes Drahos vicarius generalis. Tartalomjegyzék


Ervin Gábor dr. a Salvator Leányintézet hittanára

Veni Sancte Te Deum

Rövid szentbeszédek

Budapest, 1940

Nihil obstat. P. Franciscus Zsiros S. J. censor dioecesanus. Nr. 5886/1939. Imprimatur.

Strigonii, die 25. Augusti 1939. Dr. Joannes Drahos vicarius generalis.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

I. rész

Veni Sancte

Jézus iskolájában

A növekedés törvénye

Az ôrzôangyal

Magyarok Nagyasszonya

Krisztus Király zászlaja

Súgás

A ,,drukk''

Elkéstél

Mi van abban?

Ki az elsô?

Harmatozzatok

Mária, égô csipkebokor

Sötét, nagy éjszakán

,,Egymás terhét viseljétek...''

II. rész

Hóvirág és ibolya

Jó és rossz madarak

Almafa és cseresznyefa

A szôlôhegyen

A kert ellenségei

Csend

Életmentés

Rendes vagy-e?

Hamu

III. rész

Isteni tragédia

Az arckép

Választás

Csak azért is

Poklosok tisztulnak

Szép akarsz lenni?

,,Anyányi...''

Az angyal mosolya

Széles látókör

IV. rész

Isten barátai

Krisztus tagjai

A Szentlélek ajándékai

Jutalmunk

Szemlélôdés

Úrnapján

Te Deum napján


A könyv elektronikus változata

Ez a program a Korda Kiadó gondozásában 1940-ben megjelent könyv elektronikus változata. Az elektronikus változat a Jézus Társasága magyarországi tartományfônökének az engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Jézus Társasága Magyarországi Tartományáé.

A könyvben szereplô iskolai jegyek jelentése: egyes: sikeres, secunda: sikertelen.


Veni sancte

Szeretettel várunk -- Szeretetbôl hoztak az iskolába -- Szeretettel járjatok ide!

Jöjj el, Szentlélek Úristen -- ezt így is mondhatnánk:

-- Gyere el, égi Szeretet.

Ha valami nehézbe fogunk, segítséget kérünk. Ugye, nemsokára, eljön az idô, hogy egyik azt mondja:

-- Gyere, édes Mancikám, segíts megcsinálni a számtant; -- jöjj, anyukám, kezdd meg nekem a kézimunkámat. -- Segítséget kér, mert nehézbe kezdett.

Az iskolai év is nehéz lesz. Mert ti lelkiismeretesek vagytok, lelkiismeretesen dolgozni pedig nehéz. Azért mondtuk most együtt: Jöjj, Szentlélek Úristen, jöjj égi Szeretet.

Az egész iskolai év egy nagy feladat. Nagy feladat a szeretetbôl. Szeretet adta fel, szeretet fogja megoldani.

1. A szeretet adta fel. Az hozott ide titeket. Elsôsorban drága szüleitek szeretete. A tizenkétéves lányt munkába küldhetik szülei. Libapásztorkának, vagy a ház körül, otthon tarthatják burgonyát hámozni, babot tisztítani, szalajthatják boltba, elküldhetik gyomlálni, szolgálni. És ha keres valamit, az a szülôké. Legalább megszolgálja valamivel a szülôi gondoskodást. Én már nem egy olyan gyereket ismertem, aki tizenkétéves korára kistestvérkéi gondját viselte.

És tiveletek hogy áll a dolog? Édesapát a munkahelyén talán nevetik:

-- Kisasszonyt akar nevelni a lányából? No, azt a kis fizetést máshova is tehetné! -- mondják róla.

Édesanya takarít, fôz, mosogat, talán még különmunkát is vállal -- csak az ô drága kislányuknak ne legyen gondja, csak nyugodtan járhasson iskolába. Pedig bizony elkelne a segítség, mert a jó édesanya szíve aranyból van, de a szervezete nincsen vasból.

De a szülôk szeretnek titeket és iskolába küldenek. Ugye, hogy a szeretet küld iskolába? Különösen az internátusi bennlakóknak kell ezt érezniök. Nem akarok itt anyagiakról beszélni: de maga a hosszú távollét mennyire fáj az édes szülônek. Neked is fáj, kislányom, elhiszem. De valld be ôszintén: kevesebbet gondolsz szüleidre, mint ôk terád. Önzetlen, áldozatra kész szeretet küldött téged ide, s az a jó szülô talán épp most ott van a templomban, lopva elôveszi a kicsi fényképedet, imádkozik érted, hogy boldog legyen, hogy eredményes legyen az iskolaéved.

2. Itt is szeretet vár. A te tanáraid érted élnek. Más örömük, más sikerük, más dicsôségük nincs, csak a te fejlôdésed, a te vidámságod, a te tudásod, a te gyarapodásod. Biztos láttátok a nyáron, hogy örül a gazda, mikor szép a termés. Hogy örül a méhész, mikor telik a kaptár. A gazdasszony, mikor gyarapodnak a csirkéi. Ti is csak úgy nevettetek örömötökben, mikor a szilvafa tele volt gyümölccsel. Épp így örülnek a tanáraitok, ha okosodtok, ügyesedtek. Csak egy a különbség. A gazda learatja a termést, a méhész kiszedi, kipergeti a mézet, a gazdasszony levágja a csibéit, a kislány lerázza a szilvát: a ti szorgalmatok gyümölcse, édes méze, termése pedig örökre a tietek marad. A gazda szánt-vet, a méhész, a kertész fárad, hogy neki legyen haszna, tanáraitok azért fáradnak, hogy nektek legyen hasznotok.

-- Mit fáradnak olyan nagyon? Ne kérdezzenek annyit, ne adjanak szekundát, ne mosdassanak annyit szappan nélkül -- morogja talán magában egyik-másik meg nem értett leány.

Ide figyelj, mesélek valamit! Egy nagy fatuskó szendergett valahol a pince mélyén. Egyszer csak mire ébred? Irgalmatlanul nyakoncsípik, megragadják, hurcolják. Azután egy izmos, erôs ember nekitámad. Durva, hatalmas acélvésô csillog a kezében, üt vele a szegény fatuskóra, de kegyetlenül. Csak úgy repdesnek a szilánkok mindenfelé. Azután kisebb szerszámmal, reszelôvel támad neki, csak nem hagy nyugtot.

-- Jaj, te rossz ember, miért bántasz, mit vétettem ellened -- így csikorgott a fatuskó, de hiába.

Egyszercsak az a keménykezû ember megelégelte a bántalmazást, abbahagyta a verést, szép talapzatra tette a tuskót -- dehogy tuskót, mert gyönyörû szobor lett belôle. Látjátok, veletek is így tesz a szigorú tanár. Higgyétek el, az szeret legjobban. Neki is könnyebb lenne kényelmesen venni a dolgot. De nem akarja, hogy tuskók maradjatok.

3. Jöjj el Szentlélek Isten, szeretet Szentlelke! Ahol te jelen vagy, minden jól van, mert te mindent eligazítasz. Szárnyakat adsz a léleknek, hogy ne érezze a földi utak göröngyeit. Amit a te szellemedben, amit szeretetbôl teszünk, azt könnyen és jól tesszük.

A kisöcsétek sárosan, porosan jön haza, a lába össze-vissza van rugdalva, elszörnyûködtök, mikor látjátok -- ô meg csak nevet. ,,Fociztam'' -- mondja. Nem fáj neki, nem bánja, mert szeret focizni. Egyik-másik lány órákig ül feszesen, peckesen a fodrásznál, azaz dehogy is ül, hanem a hajánál felakasztva lóg -- mert szeret divatos lenni. Csak az iskolában kellene két óra hosszat mozdulatlanul ülni, a hajadnál odakötve! Csak az iskolában rugdalnának úgy össze, mint az öcsédet a meccsen! Csak az iskolában huzigálnák ki egyenkint a szemöldököd szálait!

A Szentlélek Úristen ahhoz segít, hogy szeretettel gyere az iskolába, amint szeretettel küldenek és szeretettel várunk. Szeressétek a tudást, mûvelôdést, szeressétek a rendet, fegyelmet, szeressétek a békét és egyetértést, és akkor könnyû lesz szorgalmasnak, rendesnek, barátságosnak, elôzékenynek lennetek. Minden azon múlik, kedvvel látunk-e a munkához, vagy morcosan, mogorván.

Egy amerikai fiút (Mark Twain elbeszélése szerint) anyja megbüntetett. Nem mehetett játszani a többiekkel, hanem otthon kellett maradnia és kerítést festenie. Nagy szomorúan látott hozzá, lógott az orra. Amint ímmel-ámmal dolgozik, arra halad egy pajtása.

-- Ni, mi az? Mázoló lettél? Gyere játszani, jobb lesz.

A fiú szégyellte a büntetést. Gondolt egyet, elbolondítja a barátját.

-- Jobb ez, mint a játék. ,,Csuda klassz'' dolog, nézd, milyen szép fehér lesz a kerítésem!

És addig dicsérte a munkáját, amíg a másik nem kérte:

-- Hagyj engem is egy kicsit!

-- Mit adsz érte, ha hagylak?

Hamar meglett az alku, egymásután jött a többi gyerek is, azok is fizettek, hogy dolgozhassanak. Befestették a kerítést, a mi kis haszontalanunk még nagy vagyont, megszámlálhatatlan sok golyót, de meg krajcárt és csokoládét is keresett a büntetésen -- mert szívesen csinálta, legalább is úgy tett, mintha szívesen tenné, mintha szeretne festeni.

Ennyit nektek is szabad színlelni. Kezdjétek meg az iskolaévet szívesen, szeretettel -- nemsokára úgy belejöttök, úgy megérzitek a komoly, Istenért végzett munka szépségét és értékét, hogy nem cserélnétek senkivel. És valóban csak az érdemli meg a szép ,,tanuló'' elnevezést, aki szívesen, szeretettel tanul.

Befejezésül egy képet. Velencében látható Tiziano festménye: a Szent Szüzet szülei a jeruzsálemi templomba viszik. A Szûzanya legendás életrajzából való ez a jelenet: hétéves forma, ragyogó tekintetû, szépséges Máriácska megy fel a templom lépcsôjén, édes szülei lentrôl figyelik lépéseit, szemükkel követik, a magasban pedig már várják a fôpapok a templom bejáratánál, elôrehajolnak feléje, ô pedig megy, szeretettel megy, mint a Szentlélek jegyeséhez illik.

A Szentlélek, az isteni személyes szeretet kísérjen, amint ô hozott ide.


Jézus iskolájában

Tantárgyak -- figyelem -- lecke

1. ,,Tanuljatok tôlem!'' -- szólít meg az isteni Mester. ,,Mindennap tanított a templomban'' isteni Üdvözítônk. (Lk 19,47) És most is tanít. Nem használ nekünk elemi, polgári, gimnázium, képzô, ha nem járunk Jézus iskolájába.

Ez az iskola hívja már a kis óvodást is, de el nem engedi a kilencvenéves aggastyánt sem. Itt mindenki iskolaköteles, és a végén a halál: ,,az örök élet érettségije''. És ebbe az iskolába nem szeptembertôl augusztusig, hétfôtôl szombatig, nyolctól egyig járunk, hanem minden áldott napon ébredéstôl elalvásig. Az osztálykönyv az örök élet nagy könyve, a nyilvános vizsga az utolsó ítélet. Aki jól tanult, drága jutalmat kap, aki elbukik, nincs számára ismétlés. De a szekundát ki lehet javítani, kitörli a  bûnbánat radírja.

Ebben az iskolában a fôtantárgy a szeretet. Legfontosabb jegy a magaviselet. De említsünk néhány melléktantárgyat is.

Kezdjük a nyelvtannal. Mi lehet az elsô fôszabály? ,,Minden felesleges szóért számot fognak adni az utolsó ítéleten.'' (Mt 12,36) Jaj, hányszor vétünk ez ellen a szabály ellen! Jaj, de nehéz egy nyelvtan ez! Hát a másik szabály? ,,Aki nyelvét ôrzi, nagy veszedelemtôl oltalmazza lelkét.'' (Péld 21,23) És a harmadik: ,,Ha emberek, vagy akár angyalok nyelvén szólok, de szeretetem nincs, semmi vagyok.'' (1Kor 13,1) Ennyi talán elég ma a nyelvtanból.

Hát a számtanból és mértanból mit tanuljunk? Azt, amit Zrínyi Miklós imádkozik:

...az én érdemem nálad annyit teszen,

Mennyi vizet kis fecske szájába veszen

az megmérhetetlen tengermélység ellen,

annyi én érdemem te kegyelmed ellen.

(Sz. V. II. 69. str.)

Még egy vigasztaló számtani ismeret: ,,Még hajatok szálai is meg vannak számlálva'', egy sem görbül meg Atyátok tudta nélkül. (Lk 12,7)

S a növénytan? ,,Nézzétek a mezôk liliomait: fényesebben vannak öltözve, mint Salamon király minden dicsôségében. És a ti Atyátok ruházza azokat.'' (Lk 12,27)

Egy kis földrajzot: ,,Egekbe hogyha hágok, ott jelen vagy -- Naptámadatnak szárnyára ha kapnék -- Tenger legszélsô nyugatán ha laknék, Oda se visz más, csak a te kezed, És jobbod rólam el ott sem veszed.'' (138. zsoltár)

Tanulunk Jézus iskolájában kémiát is, sôt annál is többet, alkímiát. A régi alkimisták az állították magukról, hogy ólmot, vasat, egyéb közönséges anyagokat arannyá tudnak változtatni. Krisztus Urunk valóban megtanít rá, hogy a mindennapi kötelességek szürke ólmát a jó szándék csodaszerével örök életre szóló arannyá, érdemmé változtassuk.

Rajzolásra is jut alkalom. Határozd el, hogy az idén megrajzolod Krisztus Urunk képét. Nem papirosra, még csak nem is selyemre, hanem mindennél drágább alapra: saját lelkedbe.

2. Jézus iskolájában is figyelni kell. Az isteni Mester nem kiáltoz, nem kényszerít erôvel a figyelésre: csak nagyon csendesen szól a lelkedben. Halkan suttogja: Gyermekem, most adhatnál a tízóraidból, szólhatnál egy vigasztaló szót társadhoz, most figyelmesen ajánlkozhatnál, hogy a postára futsz apád helyett.

Aki a földi iskolában nem figyel, akinek máson jár az esze, az bizony hamar elégtelent kap. Aki pedig lelkében nem figyel állandóan Jézusra, az hamar bûnbe esik.

-- Hogy mondhattam azt a csúnya szót? Hogy feleselhettem anyámmal? Hogy nem végeztem el a kötelességemet? -- kérdezi a bûnbeesett gyermek önmagától.

-- Mert nem figyeltél Jézusra! -- feleli ôrzôangyalod.

A rossz tanuló a padon mászó legyet nézi, azért nem figyel tanárára, a bûnös lélek az apró-cseprô földi dolgokat nézi, az ô kicsi kedvteléseire figyel, nem pedig az isteni Üdvözítôre, így azután elbukik. Ugye, ti mindig figyelni fogtok Jézus iskolájában?

3. És ha figyeltek rá, Ô minden napot széppé és érdekessé tesz. -- Láttatok-e már színezôkönyvet? Kis rajzok vannak benne és minden kis rajzot külön-külön ki lehet színezni. -- Így fogjátok ti is az élet könyvének egy-egy lapját naponta kiszínezni. Napi jócselekedet! Napi önmegtagadás! Napi kötelességteljesítés! Reggeli, esti imádság! Szentséglátogatás! Esti lelkiismeretvizsgálás! Ezek a képeskönyv ábrái, ezeket kell lelketek gazdagságával, buzgóságával kiszíneznetek, ez a leckétek.

Itt nincs olyan nehéz lecke, amit ne tudnál megcsinálni. A jó Isten lehetetlent sohasem kíván. Sôt, az Úr Jézus maga segít, hogy a leckét elkészíthessük.

De ezt a leckét más nem végezheti el helyetted. A számtant megfejtheti más, a kézimunkát elvégezheti más. De jó nem lehet helyetted más, ahogy az ebédet sem eheti meg helyetted más.

Kislányok gyakran ahhoz a kifogáshoz nyúlnak:

-- Ennek a tanáromnak a tárgyát nem tanulom meg, ôneki nem tanulok!

Nem szép beszéd, nincs igazuk. Mert hiszen magatoknak tanultok elsôsorban, nem másnak. De ugye, senki sem merné azt mondani, hogy: ,,én az Úr Jézusnak nem végzem el a leckémet!'' Aki annyira szeretett minket, annyit szenvedett értünk, annyit elviselt miattunk, annak a leckéjét elkészítjük, azért mindent megteszünk.

Jézusért pontosan felkelek -- ezt Ô adta leckére. Érte rendben tartom a holmimat. Érte hallgatok, mikor fecsegni volna kedvem, érte tanulok, mikor inkább a hajasbabával volna játszhatnékom! Jézus adta fel ezt a leckét -- meg kell csinálni!

Ki volt a legjobb tanuló Jézus Szíve iskolájában? A Szûzanya. Ezt a legjobb tanulót akarom követni, Ôt akarom utánozni. Ôt, aki a Szentírás szavai szerint az Úr Jézus minden dolgát ,,lelkében ôrizte''. (Lk 2,51)

Hát a jeles tanulók, a vastagbetûsök kik? A szentek. Köztük van az én védôszentem is. Hozzájuk fordulok, reájuk tekintek: akkor én is boldogulok Jézus iskolájában.


A növekedés törvénye

Öröm -- fájdalom -- feltétel: az alázatosság

1. Az Úr Jézus milyen örömmel beszél a mustármagról, amely minden magnál kisebb, de ha megnô, az égi madarak bújnak meg ágai alatt. (Mk 4,31) De nemcsak gyönyörködött a növekvésben, hanem maga is növekedni akart: emberi természete szerint, testben, bölcsességben és kedvességben Istennél és az embereknél.

Miért akart Jézus növekedni? Hogy mi is növekedjünk.

Ha nagyszülôd vagy más rokonod rég nem látott, s egyszercsak elébe toppansz, akkor felkiált örömében:

-- Hogy megnôtt ez a gyerek, Isten áldja meg! Mikor elôveszed a tavalyi ruhát és kiderül, hogy már kicsi, édesanyád csóválja a fejét, de azért titokban örül, bár ennyivel is több a gondja, mert ez a természet rendje. Amelyik gyerek egészséges, annak nônie kell.

Isten elôtt a felnôtt is gyerek. A növekvés törvénye minden emberre áll. A test ugyan bizonyos ponton megáll, de a léleknek növekednie kell mindhalálig. És ha nem növekszik, akkor baj van, akkor betegség pusztít, a lelki élet betegsége, a bûn. Aki jobbá nem lesz, rosszabbá válik.

Mit szólnál hozzá, ha elemi iskolás korodbeli cipôben, köténykében kellene járnod?

-- Kinôttem már abból.

Látod, így van az erénnyel is. A nagylánynak már nem elegendô a kislány erénye. A kis csecsemôre mikor mondjuk, hogy jó baba? Ha szépen alszik, szépen táplálkozik. De elég jóság ez a polgáristának, a képzôsnek?

A naplóírásnak sok hátránya mellett van azért elônye is. Egy-két év múlva elôveheted naplódat, és elgondolkozhatol:

-- Most is ilyen sértôdôs, most is ilyen hiú, most is ilyen szeretetlen vagyok-e még?

Ha javultál, rendben van. De ha nem javultál, sôt talán azt kell mondanod:

-- Hová lett a tavalyi hó? Hová lett az eszményi lelkület, hová lett az alázatosság, a tisztelet a szülôk, tanárok irányában?

Jaj de szomorú, ha csak külsôségekben növekedtünk, lélekben pedig visszaestünk!

A ,,fényes kapuban'', a török szultán udvarában különös torz kis törpéknek volt szabad ki-bejárásuk. Nehezen vánszorogtak, pici testük alig bírta súlyos, nagy fejüket, de a szultán és a basák jól mulattak rajtuk. Ezek a törpék rabszolgák voltak, szívtelen emberek szándékosan nyomorították el ôket. Szegény kis rabszolgagyerekeket nagy cserepekbe dugták, szorították, a cserép szorította ôket, nem engedte testüket kifejlôdni. Tízbôl kilenc elpusztult, de a megmaradó tizedikért nagy árat fizettek az urak, megvették udvari törpének. Így mondják el a történetírók.

Kegyetlen bánásmód! De hányan bánnak ilyen kegyetlenül önmagukkal, szorítják lelküket mindenféle szûk abroncsokba! Lelki törpékké válnak. Megelégednek a kisgyerek erényeivel és nem tanulják meg a nagylány, a felnôtt erényeit. A kisgyermeknek elég, hacsak engedelmes, a nagynak már önállónak, találékonynak is kell lennie a jóban, intés, figyelmeztetés, még jópélda nélkül is ki kell tartania a megismert igazság mellett. A kisgyermektôl elég, ha kerüli a rossz társaságot: a nagynak meg kell szentelnie környezetét. A kisgyermek máról-holnapra él és gondolkozik: a nagynak hivatása felôl kell gondolkodnia és arra elôre is készülnie.

Figyeljetek, mit mond Szent Pál apostol: ,,Míg gyermek voltam, úgy beszéltem, mint gyermek, úgy éreztem, mint gyermek, úgy gondolkoztam, mint gyermek: de mikor felnôttem, felhagytam a gyermekes dolgokkal.'' (1Kor 13,11)

Ne értsetek rosszul! Nem a gyermeki ártatlanság, tisztalelkûség, szelídség ellen szólok! Hanem arról, hogy a gyermek aránylag könnyû erényei mellé meg kell lassanként szerezni a felnôttek sokszor bizony nehéz erényeit is.

A görög monda beszél egy igen erôs férfirôl, aki a mai sportoló világnak is becsületére válhatnék. Legénykorában egy kis bocikát kapott szüleitôl. Meg akart erôsödni, hát elhatározott valami nagyot. Ezt a kis borjút a vállára veszi és felviszi a közeli magas hegyre. Meg is tette. De nemcsak egy nap, hanem mindennap. Sôt, így tett éveken át. A kis boci megnôtt, bikává: a legény pedig bikaerôs, bikánál is erôsebb emberré. Látjátok, az élet is így állít mindennap nagyobb feladatok elé. A kisgyermeknek könnyû alázatosnak, türelmesnek lennie: de erényeiben napról-napra növekednie kell, mert feladata is napról-napra növekszik.

2. A növekedésnek nemcsak öröme, hanem fájdalma is van. A kisgyermek azt sóhajtja: Jaj, csak felnôtt lehetnék. Az idôsebb ember meg búsan így szól: Csak újra gyermek lehetnék! Amíg a kis facsemetét védve veszik körül a százados tölgyek, addig csak igyekszik felfelé nôni, ki a szabad ég alá -- de ha maga is megnôtt, ha már kimered az erdô fái közül, akkor érzi a viharok dühét, akkor retteg a magasba csapó villámtól.

Ti is érezni fogjátok a növekedés fájdalmait. Vannak növekvési fájdalmak a testi életben -- a doktor bácsi csak mosolyog rajtuk, s azt mondja nyugodtan: ennek így kell lennie, ezen keresztül kell esni. És vannak növési fájdalmak a lelki életben is.

A szentek életében sokat olvasunk ilyen növési fájdalmakról. Mikor csalódnak -- nem az eszményekben, hanem az emberekben, és különösen önmagukban. Mikor ráébrednek, hogy amit buzgóságnak véltek magukban, az érvényesülési vágy volt, -- amit isteni sugallatnak, az önfejûség volt igazában -- ha ráébrednek, hogy a gonoszlélek hányszor ölti fel a világosság angyalának mezét. (2Kor 11,14) Hányszor jár báránybôrben farkas! (Mt 7,15) Hányszor szedi rá még a választottakat is! (Mk 13,22)

Vannak leányok, akik szinte kedélybeteggé lesznek, hogy fel kell már nôniök. Sajnálják a gyermeki gondtalanságot. Azt hiszik, nem fér össze a lelki ártatlanság a felnôtt világos látásával. Meneküljön az ilyen a Boldogságos Szûzanyához: felelôsségben, tudásban, anyaságban felnôttebb a felnôttnél, hiszen Isten Anyja: ártatlanságában hófehérebb a hónál.

A bûnrôl tudni nemcsak hogy nem bûn, hanem még kötelesség is lehet. A jó hadvezér is tudja, hol van az ellenség, az orvos is tud a betegségrôl, a hajókapitány is tud a zátonyokról.

A növekedés fájdalmai és szenvedései nélkül nem érjük el célunkat, nem jutunk el a krisztusi teljes életre. Aki nem szenvedi végig ezeket a fájdalmakat a földön, majd kiállja a tisztítóhelyen. Beteg lélek, bûnös lélek az, amely a felnôtt gondjai és felelôssége elôl örökké csak ki akar térni.

3. Azt szokták mondani: Nem nônek a fák az égig! Hát a fák nem -- de a lelkek igen. Mikor nôhet magasra a fa? Ha mélyen lebocsátja gyökérzetét a tápláló anyaföldbe. Mikor nôhet égig a lélek? Ha mélyen megalázkodik. Csak az alázatos lélek növekedhetik.

Mindenkitôl akarok tanulni. Nemcsak feletteseimtôl. Társaimtól is. Még a kisebbektôl is. Mindenkitôl elfogadom a figyelmeztetést, a rendreutasítást. A hatalmas tölgy rá van utalva vékony kicsi hajszálgyökerére. Ha a hajszálgyökeret elvágják, a tölgy elsorvad. Hátha az én alkalmatlankodó kicsi húgom, szinte gorombán szókimondó társam az a hajszálgyökér, amelybôl lelkem a növekvés tápláló anyagait meríti.

A nagy genfi püspöknek, Szalézi Szent Ferencnek egy dologgal lehetett a kedvében járni; ha állítólagos hibáit mondták a szemébe. Aki dicsér, csak árt a lelki fejlôdésemnek, de aki hibáimra mutat rá, az segít a növekedésre, annak hálával tartozom -- így gondolkodott az alázatos Szent.

Legyetek nagyon alázatosak, hogy növekedhessetek. Hogy elmondhassátok Szûzanyánkkal: Magasztalja lelkem az Urat... mert szolgálójának alázatosságát tekintetbe vette... a gôgösöket megalázta és felmagasztalta az alázatosakat!


Az ôrzôangyal

Hála -- utánzás

1. Hiszünk-e a lélek hatalmában? Tudjuk-e, hogy a lélek több, mint a test? S a tiszta szellem több, mint a földhözragadt, anyaghoz kötött emberi lélek?

Hisszük és megdöbbenünk, ha megértjük. Megdöbbenünk arra a gondolatra, hogy egy nálunk sokkal magasabbrendû, nemesebb, erôteljesebb szellem, angyal vigyázza minden lépésünket, óvja életünket.

Keressük a legnagyobb zsenialitást, a legtündöklôbb szellemi fényt az emberiség történetében. Megtaláljuk Aquinói Szent Tamás személyében. Hatszáz év óta az ô asztalának morzsáiból él a keresztény hittudomány. És milyen dicsérô jelzôvel illetjük ezt a legnagyobb egyháztanítót? ,,Doctor Angelicus'' -- angyali tanító.

Keressük a legforróbb szeretetet, amely csak e hideg földön lángolt. Megtaláljuk Assisiben, a csodálatos Szent Ferencnél. És milyen névvel illetjük? Angyali, Szeráfi Szent Ferenc!

Így beszélnek már a szentírási szereplôk is. Mikor Dávid királynak nagyon szépet akar mondani a Thékua városába való asszony, így szól hozzá: ,,Királyom, te olyan bölcs vagy, mint Isten angyala.'' (2Kir 14,20) Egyes bölcselôk, túlzottan, még tovább mentek. A mennyei boldogságot is az angyalok látásába helyezték. Ennek a különös véleménynek nyoma megvan a dél-francia szerelmi költészetben, mikor a kedves olyan, mint egy angyal. -- És ki felejtené el Beethoven csodálatos operájában, a Fidelióban Florestan felkiáltását, aki csodálatos, önfeláldozó, jóságos feleségének, Leonórának nem tud szebbet mondani, mint ezt:

-- Leonóra, te angyal, ó angyal Leonóra!

Az emberi zsenialitás legmagasabb foka, a szívjóság legforróbb áradása sejteti meg velünk, mi is az az angyal. Prohászka így ír róluk: ,,Gyönyörû, kedves, hatalmas élet ez! Felszabadult élet, mely csupa intelligencia, csupa fény, csupa erô!... Mikor a Szentírás szemünk elé akarja állítani, hogy mi az igazi szép és ragyogó, az angyalokat mutatja meg nekünk.'' (Ö. M. 17,271)

S ez a csodálatos lény minket szolgál! Reánk vigyáz! Nem jutalomért: hiszen már az örök boldogságban van, onnan többé ki nem eshetik. Nem tettvágyból és unalomból: hiszen Istenben és Istennek él, mennyei fényességben! Csak leereszkedô, önzetlen, kegyes szeretetbôl. Láthatatlanul, legtöbbször köszönet és hála nélkül. Elszorulhat a szívünk, szégyenkezhetünk: az ôrzôangyal mindig ránk gondol és mi milyen keveset gondolunk ôrá! Egyedül Isten tudja, hányszor voltunk már életveszedelemben és az angyal mentett meg.

2. Követhetjük-e az ôrzôangyalok példáját? Lehetünk-e testvéreink angyalai?

a) Betegek angyalai. Az ég angyalai leszállnak a siralomvölgyébe, hogy minket, nyomorult bûnösöket szolgáljanak. Mi le tudunk-e szállni vidám egészségünk, gondtalan életünk egébôl, hogy beteg, öreg, tehetetlen rokonoknak, idôs, szegény nénikéknek, nagyszülôknek segítségére legyünk? Fel tudunk-e áldozni egy-egy negyedórát szabadidônkbôl, felolvasni egy keveset a fájósszemû, elhomályosodó szembogarú öregeknek? Tudunk-e takarítani, rendezkedni a betegszobában, hogy méltóan hívhassuk oda az Úr szolgáját a Legszentebbel?

Egy-egy faluban egyszerû, szegény parasztleánykák valóságos ôrangyalai a betegeknek. Minden házat ismernek, mindenhová eltalálnak, tudják, hová kell anyagi, hová kell lelki segítség, és bár maguknak semmijük sincs, mégis megtalálják, megszerzik mások számára.

b) Angyalai vagyunk-e a kisebbeknek? Szívesen vagyunk-e közöttük? Készülünk-e így is az édesanya, a tanítónô, az irgalmas nôvér szent hivatására? Megvédjük-e ôket a rossz példától, a mételytôl, a lelki fertôzéstôl? Adunk-e a kezükbe szentképet, jó olvasmányt? Beszélünk-e velük a jó Istenrôl? Hintjük-e a jó magot jártunkban-keltünkben? A szív bôségébôl szól a száj. Ha szívünkben az Isten, könnyû lesz sokszor és természetesen, kedvesen beszélni róla.

c) Angyalai vagyunk-e a szegényebbeknek? Tudunk-e gyöngéd szívvel, megalázás nélkül segíteni? Tudunk-e legalább tanácsot adni, ha már kalácsot nem is adhatunk? Iparkodunk-e munkát, elhelyezkedést szerezni családapáknak, özvegyasszonyoknak?

d) Angyalai vagyunk-e szomorúaknak, gyászolóknak, üldözötteknek? A részvétlátogatás csak társadalmi, gépies aktus-e számunkra, vagy értelmet adunk-e neki cselekvô szeretetünkkel, gyengéd tapintatunkkal?

e) Angyalai vagyunk-e tudatlanoknak? Felvilágosítással, magyarázattal, útbaigazítással szolgálunk-e nekik? És fôképp, angyalai vagyunk-e a bûnösöknek, tévelygôknek? Ôrzôangyalunk nem hagy el, ha bûnbe estünk. Segít felkelni, igyekszik bánatra indítani. Tehetetlen haraggal, keserûséggel nézzük-e a bûnt, vagy a szeretet diadalmas erejével próbálunk ellene tenni? Megfogadjuk-e az Apostol tanácsát: ,,Ne engedd, hogy legyôzzön a rossz, hanem gyôzd le a rosszaságot jósággal!'' (Róm 12,21)

Jóságos ôrzôangyalom, nem tudom neked visszafizetni védelmedet, kegyességedet. De akin én segíteni tudok, szentül fogadom, azon akarok is segíteni. Én is, mint Szent Jób, úgy akarok a földön járni, hogy halálom óráján mondhassam magamról: ,,Velem volt az Isten... A haldokló áldása szállott rám, megvigasztaltam az özvegy szívét. Szeme lettem a vaknak, lába a sántának, atyja voltam a szegénynek, s ügyére gondot viseltem.'' (Jób 29,13)


Magyarok Nagyasszonya

Magyarok Nagyasszonyát szeretném piros-fehér-zöld színû csokorral látni. Piros rózsát adnék neki fehér liliommal, örökzöld borostyánnal egybefûzve.

1. A piros rózsa áldozatos szeretetet jelent. Katolikusnak lenni annyi, mint Krisztus szeretetében élni, Krisztus szeretete pedig elvisz a Kálvária alá, mint elvitte a hétfájdalmú Szûzanyát. Az elsô magyar költemény Szûz Mária siralma: ,,Világnak világa, virágnak virága, keserûen kínzatol, vasszegekkel veretel''... és a Fájdalmas Anya végigkíséri a magyar történelmet.

Aki nem képes a vértanúi lelkületre, aki nem tud szeretetbôl áldozatot hozni, az nem is igazi leánya a Magyarok Nagyasszonyának. A piros rózsák Szent Erzsébete az igazi magyar nagyasszony. Ura a pogány ellen vonul és hadban leli halálát: hány magyar asszony vesztette el urát a sokféle pogány elleni harcokban, nevelte fel kezemunkájából maga gyermekeit, mint Szent Erzsébet, mikor mosni járt kiüzetése után. És ki tartotta bennük a lelket, ki erôsítette ôket? A Vértanúk Királynôje, a Fájdalmas Anya.

Ki segített az Árpádház utolsó aranyágacskájának, III. Endre leányának, az ifjabb Erzsébetnek, elviselni a számkivetés keserûségét? Fényes házasságot, jogaiba visszahelyezést ígértek neki. De ô inkább a kolostori életet választotta, nem akarta újabb viszálykodásba keverni a sokat vérzett hazát.

A szeretet és áldozat piros rózsáját ma is szedhetitek, ha tövisét el bírjátok viselni. Szedi is minden magyar asszony, aki nehéz anyagi viszonyok közt is becsületesen neveli gyermekeit. Szedi az a magyar leány, aki háromszor annyit tanul, mint szerencsésebb külföldi kollégája; mert nekünk háromszor annyit kell tudnunk, nyelveket, történelmet, gyakorlati ügyességeket, hogy megélhessünk, minket nem szolgál ki a félvilág, mi ,,egyedül vagyunk'', amint Széchenyi mondja.

2. A fehér liliom is ott díszlik Nagyasszonyunk elôtt. Elsô szentünk a liliomos Imre. Az ártatlan Boldog Margit emlékét nem törlik el a Szigetrôl a vacsorázó- és mulatóhelyek.

1717 januárjában Lady Wortley, az angol követ felesége azt írja haza, hogy a magyar nôk igen illedelmesen öltözködnek. (Erdélyi, Magy. Tört. II. 286.) Ma is írhatná? Sajnos, azóta sok rossz példát vettünk, sok helyen árnyék vetôdik a hófehérre.

Ha a mezôn jártok, a déli verôfényben nem nagyon tûnik szemetekbe a fehér virág. A sok tarka szín elnyomja. De menjetek ki ismét alkonyat felé. A tarka színek fáradtak, fakóvá lettek. A fehér virágok pedig csodálatosan ragyognak. Kis fénypontok az alkonyatban. Gondoljatok erre. Az alkony hamarabb jön, mint várjátok. A kiáltó, rikoltó színeknek akkor nem lesz haszna. A tiszta fehér marad csak szép, jól áll ifjúnak és öregnek.

A bizánci császári udvarban két hatalmas párt küzdött egymással: a zöldek és a kékek. Feslett életû, kegyetlen, bûnös emberek voltak a vezetôk. Mikor az ifjú Belizár, a késôbbi nagy hadvezér Bizáncba ért, megkérdezték, melyik párthoz tartozik, a kékekhez vagy a zöldekhez.

-- Egyikhez sem, -- felelte -- hanem a fehérekhez.

És eljött az idô, mikor ô törte meg ezeknek a bûnös pártoknak a hatalmát. Ti is a fehérekhez tartozzatok, ha látszólag az egész világ másképp is gondolkozik és érez. Nektek nem szabad szépséges mozikirálynôk után mennetek. Nagyobb királynôtök van!

3. Az örökzöld borostyán az Istenbe vetett törhetetlen bizalmat, a reményt ábrázolja. Ha valakinek, hát nekünk van erre szükségünk. Hány keserves telet ért ez a haza! Hány pogány áradat tiport rajta! Török lába nyomán fû többé nem terem! És mégis élünk.

Bruce Róbert skót királyt ellenségei nyolcszor ûzték ki országából. Utolsó menekülésekor sziklabarlangba rejtôzködött. Ott várta az éjszakát, mikor bátorságosabban kutathatott hívei után. A barlang egy sarkában pókhálót látott. Kardjával odasuhintott, leseperte a hálót. Kisvártatva ismét ott függ. Újra lesodorja. Másodszor, harmadszor... nyolcadszor is. És mikor a pók újra megépíti, Róbert király így szól: ,,Én sem hagyom alább, mint ez a kis féreg. Nyolcszor kárbaveszett az erôlködésem: megpróbálom kilencedszer is.'' Úgy is tett. Felszabadította, megvédte, megerôsítette országát és hosszú ideig háborítatlanul uralkodott még.

Te is rakd szent türelmed és bizalmad örökzöld borostyánját a Szûzanya lábához. Lelki életedben: Ha megcsúsztál, elkedvetlenedtél, kihûltél: kezdd újra új buzgósággal. Terveid nem sikerültek, jóakaratodat félreértették, buzgóságodat kinevették? Míg e földön élsz, mindig küzdened kell. Itt a földön sohasem láthatod meg munkád végsô eredményét. Mit ért meg a Szûzanya? Fia kínhalálát a vértanúk százainak szenvedését. Mégis bízott, még a kereszt alatt is. Fordulj hozzá, kemény és küzdelmes magyar sorsodat köszönd meg neki. Aki vele küzd és szenved, az dicsôül meg.


Krisztus Király zászlaja

Hûség -- elôre -- hódítás

Loyolai Szent Ignác, a vérbeli lovag két zászlóra mutat, amelyek között választanunk kell. Babilon nagy mezején a Sátán kincset, élvezetet, méltóságot ígér: Jeruzsálem táján pedig Krisztus Urunk állította fel zászlaját. ,,Utánam jöjjetek, mondja, nálam biztos a diadal, senki többet nem fárad, senki többet nem szenved, mint én, a vezér.'' Mi Krisztus zászlaját választjuk, Krisztus Király zászlajának esküdtünk hûséget. Méltó követôi vagyunk-e?

1. Krisztus zászlaja alatt elsô kötelességünk a hûség! Hányan fogadták meg -- mennyien tagadták meg! Az árulásoknak, Krisztus elhagyásának milyen szomorú példáival szolgál az evangélium és egyháztörténet. Júdás árulásától Péter tagadásáig az arianizmustól a mai társadalmi és közhatalmi eretnekségekig, az elsôktôl, akik beíratták nevüket az isteneknek áldozók közé a mai köpenyegforgatókig, az árulásnak minden faját megtaláljuk. Hányszor sóhajtotta Krisztus Urunk Dávid királlyal: ,,Aki kenyeremet ette, az tört ellenem.'' (Zsolt 40) ,,Akinek a mártott kenyeret adom, az árul el engem.'' Krisztus minket mártott kenyerével, Oltáriszentségével táplált -- és mégis ott a veszedelem, ott a kísértés, hogy árulói lehetünk.

A hûtlenség kicsiben kezdôdik. Egy-egy szóval, könnyelmû kijelentéssel. ,,Nem kell mindent olyan szigorúan venni.'' ,,Kicsire nem nézünk.'' ,,Ez csak egyházi parancs.''

A könnyelmû kijelentés lassan gyökeret ver a szívünkben, meggyôzôdéssé válik: észre sem vesszük, és már távol vagyunk Krisztustól, mint a csónakos, akit a víz árama messze vitt a révtôl, míg álmodozott.

Jaj annak, aki a bocsánatos bûnnel nem törôdik. Ismertem valakit, aki sok jót tett, mindenki derék embernek ismerte, míg egyszer csak Isten és ember elôtt szörnyû bûn derült ki róla. Igen -- mondotta ekkor egy kollégája: évekkel ezelôtt, emlékszem azt mondta valamire: ,,Ó, ez semmi, ez csak bocsánatos bûn.'' Az árulás kicsiben kezdôdik. Júdás is elôször csak garasokat kölcsönzött ki az apostolok közös erszényébôl. Eleinte talán még vissza is akarta adni. És hová jutott... Csak a kisujját nyújtsa az ördögnek az ember, az ördög majd igyekszik, hogy elkapja egészen.

A Thetis tengeralattjárón egy kis csavar meglazult: és száz ember halálát követelte. Elég lelkünkben egy tudatos hûtlenség s a lelki halál martaléka leszünk. És szentek csak azok lesznek, akik soha semmit meg nem tagadnak az Úr Jézustól, mint a liziôi ,,kis virág''. Akik megfogadják, hogy mindig a jobbat fogják választani, mint Avellino András. A foltos, a hiányos, a változékony hûség nem hûség.

2. Éppen ezért, Krisztus zászlaja alatt nincs megállás. Itt mindig ,,Elôre!'' a jelszó.

Minden óra közelebb visz a sírhoz? Nem, nem a sírhoz, hanem Krisztushoz. Minden lépés közelebb visz az ítélethez? Nemcsak az ítélethez, hanem az Istenhez is. Találkoznod kell vele. S minél közelebb ez a találkozás, annál inkább fogod érezni, hogy ide üres kézzel nem mehetsz. Nem jó üres kézzel a király elé lépni -- mondja a keleti közmondás. Elôre hát, Isten felé, elôre, nemcsak korban és idôben, elôre erényben és szeretetben!

Hallottál a szabadesés törvényérôl? A szabadon esô tárgy sebessége mindig növekszik, minél nagyobb utat tett meg, hatványozottan nagyobb a sebesség. A lélek szabadesésben van Isten felé. Minél közelebb ér céljához, annál inkább növekszik lendülete. A te lelked is szabadesésben van-e? Vagy a surlódások, apró kedvetlenségek, ellenkezések kislelkûség és kényelemszeretet lefékeznek, megtörik lendületedet?

Elôre! ,,Aki kezét az eke szarvára tette és hátranéz, nem alkalmas az Isten országára.'' (Lk 9,62) Mindenben a világon lehet túlozni, csak egyben nem: Isten szeretetében. Ennek csak egy mértéke van: hogy ti. mérték nélkül szeressünk. (Szent Ágoston)

3. És aki elôretör, az hódít. Krisztus királyságának hódításokra van szüksége. Tûz-e az, ami nem éget maga körül? Napsugár-e, ami nem melegít? Víz-e, ami nem tisztít? Erô-e az, ami nem mozgat? Nem. És nem is krisztusi lélek, amely nem éget, nem tüzel, nem tisztít, nem mozgat, nem ment lelkeket. Az egri asszonyok hadbaszálltak a pogányok ellen -- minden Krisztushoz hû léleknek harcba kell szállnia a pogányság ellen.

Gyalázatos vitéz volna, aki önmagának hódítana és nem királyának. A királytól kapott fegyverzetet, az mentette meg életét, s ô ezt nem a királyért használná fel! Épp ilyen gyalázatos volna az a leány is, aki önzô módon magának akarna szíveket hódítani, csodálatot, vonzalmat ébreszteni s nem akarná Krisztus országát terjeszteni. ,,Keressétek elôször Isten országát és az ô igazságát -- a többi mind hozzáadatik nektek.'' (Mt 6,33) Legyetek hódítók és diadalmasak: de ne a saját zászlótokat, hanem Krisztusét szúrjátok le, ahol uralomra jutottatok. Ha nem bírtok szíveket megnyerni Krisztusnak, hogy fogjátok uratokat, gyermekeiteket üdvözíteni? Pedig ez a keresztény asszony legfôbb kötelessége, ez életének koronája. Mint a csodálatos Szent Monika oly finoman megérezte, mikor utoljára beszélgetett fiával, Ágostonnal az ostiai tengerparton: ,,Mi dolgom van már itt? Uram Krisztus békéjében távozott, téged, Ágoston fiam, már keresztény katolikusnak, s hogy még boldogabb legyek, Isten szolgájának látlak, mi kell még nekem?''

Hány szerencsétlen leány hódít, de az ördögnek. Ôrületbe, bûnbe kergeti csodálóját, mint a szirének bûbájos énekükkel zátonyra csalták a szerencsétlen hajóst. Régi ballada beszél a Belle Dame sans Merci-rôl, a kegyetlen szépségû hölgyrôl, aki halálba küldte kérôit.

Milyen más a mi eszményünk, mennyire másképp tanít minket a Szûzanya! ,,Ó, lelkek édes vadásza, -- fordul hozzá Szent Bonaventura -- mily sok lelket elragadtál már a pokoli oroszlán elôl! Hogy aggódol a haldoklók lelkéért! Hogy keresed az emberi szíveket, pedig a menny már tele van dicsôségeddel! Csak az hallgasson a te nagy dicsôségedrôl, aki szükségében hozzád kiáltott és megvetetted kérelmét!''

Hûségesen elôre, hódítani, lelkeket menteni Krisztusnak: ez legyen célunk, ez legyen jelszavunk, így járunk Krisztus Király és Szent Anyja kedvében.


Súgás

Iskolában -- erkölcsi életben

Szabad-e súgni? Nem felelek rá, mert ez kényes kérdés. Olyan, mint a farizeusoké volt: ,,Szabad-e adót fizetni a császárnak?'' Üdvözítônk azt felelte: ,,Adjátok meg a császárnak, ami a császáré és Istennek, ami Istené!'' A súgás is ilyen. Adjátok meg az igazi segítô szeretetet egymásnak s az engedelmességet vezetôiteknek.

1. A segítô szeretetnek sok útja-módja van. Lehet a fuldoklónak kötelet hajítani vagy akár utána ugrani a vízbe -- de többet ér, ha korlátot emelünk a víz partjára. Lehet a himlôbeteg mellett órákon át virrasztani, fájó sebeit gyógyító kenôccsel orvosolni -- de jobb, ha elôre beoltjuk himlô ellen. A súgás közönséges, szokásos formájában legfeljebb csak esô után köpönyeg, elkésett orvosság. Olyan súgásra szeretnélek megtanítani, amelyik megelôzi a bajt. Ne a feleléskor súgjatok, hanem elôtte. És mit? Azt súgjátok szomszédotoknak, kollégátoknak:

-- Margitkám, te olyan tehetséges vagy -- nem tudnál te többet elérni a tanulásban?

Vagy ezt:

-- Ugye, már ma megírod a számtant, hiszen holnap kirándulunk.

Látod, mennyire szabad, mennyire kívánatos a súgás. És ha te igazán társad iránt érzett szeretetbôl súgsz, akkor így fogsz súgni, mert az ilyen támogatás válik neki igazán hasznára. Mit akar a te szereteted? Bajtól menteni. S azt hiszed, kimented a bajból, ha tudatlanságát palástolod? Nem. De ha szelíden, kedvesen, szerényen ráveszed ôt a jó munkára, akkor talán egész életére megsegíted.

A találékony szeretet sok módot lel meg. Nem fölényeskedve adja a jótanácsot, nem lefelé beszél társához. Hallottam egy lányról, aki nagylelkû, eszes, de felületes és hanyag társát szent csellel bírta munkára.

-- Olyan nehéz nekem ez a számtan -- mondotta. -- Nem magyaráznád el egy kicsit?

-- Add csak ide, egy-kettô megmutatom -- felelt Szeleske kisasszony.

De bizony nem igazodott ki -- hogy is igazodott volna, mikor se nem figyelt, se nem tanult.

-- No bocsáss meg, szakította félbe a döcögô magyarázatot, most nem érek rá tovább, de majd holnap folytatom. Ugye, még nem lesz késô?

-- Ó, nem, kedves Szeleském, köszönöm, hogy ilyen jó vagy.

És Szeleske otthon kiásta a csatabárdot, megvívott a hétfejû sárkánnyal, másnapra értett mindent, elmagyarázott mindent Ügyeskének, aki ámulva, örömmel hallgatta. Látjátok, ez többet ér a súgásnál.

2. De lehet ám olyasmiben is súgni, ami nem iskolai ügy. Lehet súgni észrevétlenül, ügyesen lendíteni és mozgatni minden erény tekintetében. Lehet súgni megbocsátást: Mancika meghívja Ilonkát uzsonnára, és Ilonka, mintha mit sem sejtene Manci és Klári ,,örök haragjáról'', vígan csicsergi:

-- Jaj de jó, ugye Klári is ott lesz, úgy szeretek vele lenni!

És ha elég ügyesen teszi, kibékülést, megbocsátást súgott. Vagy ha odahaza az ebédnél csendesen azt mondja:

-- Édesapa, azt hallottam, hogy az Alfa-gyár tisztviselôi lelkigyakorlaton vettek részt. Nálatok nem lesz ilyesmi?

Hitvalló buzgóságot súgott!

Hát mikor édesanyád szomorkodik -- nem tud nektek minden szükségeset megadni, gondokkal gyötri magát: s az ô kedves kicsi lánya vidám képet fest neki a szebb jövôrôl.

-- Ne búsuljon, édesanyám, amíg engem lát, mert én soha el nem hagyom, én pedig tudom, hogy megsegít a jó Isten. -- Súgott, igen súgott az édesanyának keresztény reményt, bizalmat, megnyugvást Isten szent akaratában!

Persze, a súgó jót súgjon. Kisebb baj a hallgatás, mint a félrevezetô beszéd. Rosszat úgyis súg eleget a gonosz szellem, a test, a világ: nem kell még megtetézni. Okosat is súgjunk. Másképp nem fog senki ránk hallgatni. A súgás halk legyen: ne akaratosan, erôszakosan álljunk elô a nézetünkkel, ne személyes diadalt keressünk. És ahogyan a súgó nem jelentkezik felelés után az egyesért, úgy mi se pályázzunk elismerésre, ha tervünk sikerül, ha valakivel jót tudtunk tenni.

Most pedig gondoljunk a kedves régi mesére, mindnyájan ismerjük. Szél úrfi vagy az öreg Nap veszi-e le a vándorról a kabátot? Szél úrfi zúg, dohog, támad, gorombáskodik -- a vándor csak annál szorosabban burkolózik köpenyébe. A Nap nem tesz egyebet, csöndesen és szelíden árasztja jóságos meleg sugarait -- és egy-kettôre leveszi a vándor köpenyét.

Azt mondod, hogy rád úgysem hallgat senki, hogyan vinnél hát mást a jóra? Vajon nem vagy-e talán heves, erôszakos Szél kisasszony? Nem azért gombolódznak be elôled az emberek? Tanulj meg mosolyogni, vigasztalni, erôt, életet szórni magad körül -- s mint a világ a nap körül, úgy fognak ismerôseid te körülötted forogni.


A ,,drukk''

Egy társaságban azzal szórakoztak, hogy sorra virágokhoz, növényekhez hasonlították egymást. Az egyiket elnevezték csalánnak csípôs mondásaiért, a másikat mimózának érzékenységéért, a harmadikat örökzöldnek hûségéért. És ti köztetek mibôl van a legtöbb? Talán éppen a rezgô nyárfából.

Rossz nézni azokat a sápadt arcú, verejtékezô homlokú, idegesen motollázó kezû gyerekeket a számtan óra vagy német óra elôtti tízpercben. Nem vághatnátok savanyúbb képet, ha akár vesztôhelyre is vinnének.

Két orvosságot adok nektek a drukk ellen. Egy keserû pirulát és egy édeset. A keserû: a kemény, komoly munka. Az édes: hit a mennyei Atyában.

1. Aki hasztalanul lopja a napot, aki nem dolgozik, nem végzi a kötelességét -- az csak féljen, csak reszkessen. Az csak járjon lázasan fel-le a tízpercben és rázza ütemesen az iskolakönyvet, tartsa az orra elé és menjen neki mindenkinek. Az csak változtassa a színét, mint a kaméleon, hófehérrôl égôvörösre és viszont. Az csak szorongassa a padot és karmolja véresre a tenyerét. Az csak akarjon elrejtôzni tanára tekintete elôl társának keskeny válla mögé. És csak rebegje elhaló hangon, ,,súgj'' -- mikor kihívják és csak beszéljen lázasan másról, mikor kérdezik, mint Bodóné, mikor a bor árát kérték.

De aki figyelt, tanult, gondolkozott -- minek annak drukkolni? Ha képtelen elkészülni, akkor pályát tévesztett. Aki szédül, ne menjen cserepesnek. Aki színvak, ne menjen festônek. Aki dadog, ne menjen színésznek. És aki drukkol, mert képtelen megtanulni a leckéjét -- az ne menjen tanulást kívánó pályára.

Nagyon komoly dologról van szó. Itt könnyû a halálos bûn! Halálos bûnt követ el az a szülô, aki nem tanulásra termett tehetségû vagy egészségû lányát arra kényszeríti, hogy éjszakai munkával, teljes kimerülés árán, állandó idegfeszültségben, megrongált egészséggel szerezzen diplomát. Halálos bûnt követ el az a lány, aki érzi, hogy nem bírja a nehéz tanulmányokat, és hiúságból, haszonvágyból vagy más hasonló okból folytatja. Ha minden lehetôt megtettél és mégis drukkolnod kell, akkor nem vagy iskolába való.

-- De én csak ennél vagy annál a tanárnál drukkolok, mert az engem ki nem állhat, ,,pikkel rám''.

Kis húgom, itt már valami nagy baj van. Nem ismerek olyan tanárt, aki súlyos, komoly ok nélkül neheztelne tanítványára. Lehet, hogy nem vagy éppen a kedvence, de ha megteszed a kötelességedet, nem bánthat soha még az esetleges ellenszenv sem. És mondd csak, miért éppen téged nem kedvel, nem szível a tanárod? Nem magadban kellene az okát keresned?

-- Mert szegény vagyok.

-- Talán inkább gondozatlan, rendetlen, kócos.

-- Mert gazdag vagyok.

-- Talán inkább feltûnô, hiú, gôgös.

-- Mert jókedvû vagyok.

-- Talán tiszteletlen, könnyelmû.

-- Mert nem tudok mindig kedves arcot vágni.

-- Hát tudj!

Az izgulással semmit sem segítsz magadon. Javítsd meg jellemedet, tüntesd el hibáidat.

-- Másnak is vannak hibái, azt mégsem bántja senki.

-- Elég baj az neki. Aki hibáiért nem szenved, nem tisztul meg a földön, annak a másvilágon kell értük szenvednie, talán örökké! Légy hálás azoknak, akik segítenek hibáidtól megszabadulni.

Ez volt, kedves drukkolók és izgulók, a keserû pirula. Nyeljetek egy nagyot -- no jó, most megkapjátok az édeset.

2. Az. izgulás, nyugtalankodás édes ellenszere: hinni az Atyában! Hajatok egy szála nem hull ki az Ô tudta nélkül. Neki gondja van ránk! Mit féltek, kicsinyhitûek? Én veletek vagyok mindennap a világ végeztéig.

Kedveseim, aki még ilyen apróságokban, iskolai semmiségekben sem tud az isteni Gondviselésre hagyatkozni, mi lesz vele a komoly nehézségek és küzdelmek között?

Ha jó a lelkiismeretünk, nincs mit félnünk. Hacsak nem titkoltuk magunk elôtt is vétkeinket. És ha érdemtelenül mellôznek, lebecsülnek, krisztusi alázattal vállaljuk a kereszt nekünk jutó részét.

Ha lelkiismeretünk vádol, akkor meg egyenesen örülhetünk a kudarcnak és megszégyenítésnek. Akkor így imádkozunk Bertrand Szent Lajossal: ,,Itt, ezen a földön vágj és égess, Uram, hogy a másvilágon megkímélhess.'' Ha bûnösök vagyunk, bûnhôdnünk kell. Génuai Szent Katalin látta, mint keresik, kívánják önként a tisztítótûzben szenvedô lelkek a büntetést. Nem kényszeredetten vállalják: érzik, hogy szükségük van rá, érzik, hogy tisztulnak általa. Hátha veled is így van? Kudarcra, szégyenvallásra van szükséged, ez lesz lelked javára, ez alakítja ki benned az igazán nemes, igazán szép, krisztusi jellemet.

Egy biztos. Ami Istentôl jô, az mind jó. Atyai keze jóságos, atyai keze erôs.

Szalézi Szent Ferenc ír egy leányról, akin rendkívül súlyos és fájdalmas mûtétet kellett végrehajtani. Akkor még nem ismerték az érzéstelenítést, altatást. A leány mégis teljes lelki nyugalommal viselt el mindent. Utána megkérdezték, hogyan bírta?

-- Atyám kezében volt a kés; tudtam, hogy ô csak jót tehet velem.

A mennyei Atya is csak jót tehet veled.


Elkéstél

Jössz az iskolába... már csak néhány lépésre vagy... csöngetést hallsz... elsô talán... nem, minden zsivaj elcsendesedett... kétségtelen: elkéstél.

Sietsz az állomásra... füttyszó... meggyorsítod a járásodat, zakatolást hallasz: a vonatnak már csak a füstjét látod, elkéstél. Ugye kellemetlen, megszégyenítô, bosszantó érzés.

De ezek nem nagy bajok. Az iskolában kissé megdorgálnak... vonat majd megy másik. De mi lenne, ha ez volna egész életed? Ha a fejfádra csak annyit lehetne írni: itt nyugszik valaki, aki elkésett.

1. Mert vannak nagy késések, amelyek az egész életet tönkre tehetik. Van nagy késés az iskolában. Az ilyenformán támad: az elsô szekunda nem a világ. A második véletlenül lett. Majd félévre kijavítom, csakhogy nem hívtak fel. Mert engem üldöznek. Igaz, hogy egypárszor otthon maradtam, azokon a sötét téli napokon kinek van kedve hatkor kelni? Nem baj, majd a második félévben kijavítom... és azután a második félév valahogy már nem olyan rendes félév, és éppen a kirándulás után való nap kérdeztek megint, ami nyilván nem igazságos... és beütött a nagy késés, a bukás.

Olyan lett a lélek kertje, amilyet a szentírási bölcs látott: ,,A lusta ember földje mellett jártam, és az ostoba szôlôje mellett. Tele volt csalánnal, beburjánozta a tövis, kôfala ledûlt... Egy kicsit aludtál, mondtam, egy keveset szunnyadtál, egy kicsit keresztbe raktad a kezedet és pihentél: és nyakadon terem a nyomorúság.'' (Péld 24,30)

2. És nagy késés, ha elkésem a vasárnapi szentmisérôl. Ebédre vagy hivatalos: és már az asztalnál ülnek, már elôre vannak, akkor jelensz meg, mikor éppen a névnapi köszöntôt mondják: ugye nagy neveletlenség, szégyenkezel, pirulsz, mented magad. A jó Isten asztalát is becsüld meg annyira, mint az emberekét. Ne vond el a hívek figyelmét az imádságtól késônjövéseddel. Persze, még rosszabb, ha azt mondod:

-- Most már úgyis késô van, majd megyek más napon. Hétköznap úgyis jobban lehet imádkozni a templomban.

Vasárnap az Úr napja, akkor kell kedveskedni elôtte, akkor kell az áhítat virágával üdvözölni. Hétközben is meglátogathatjuk, de azzal a névnapi köszöntést nem pótoltuk.

3. A bíróság döntött a következô perben a minap. A felperes (nevezzük Nagy Jánosnak) sorsjegyet rendelt egy árusítónál. Az árusító el is küldte azzal, hogy míg ki nem fizetik, a sorsjegy az árusítóé marad. Nagy János halogatta a fizetést. Egyszer csak olvassa az újságban, hogy az ô sorsjegye megütötte a fônyereményt. De nagy szerencse! Épp ma reggel adta postára a sorsjegy árát. -- Hiába! Már elkésett. Nem fizette ki idején: a nyeremény nem lett az övé.

-- Ettôl a késéstôl nem félek, -- gondolod -- nekem nincs sorsjegyem.

Pedig te is így jársz. Mikor? Mikor elvégezhetnél valamely jócselekedetet, felvilágosíthatnál valami tudatlant, enni adhatnál az éhesnek, de te késlekedel, más megelôz. A másik kapja meg -- nem a földi nyereményt, hanem az örök jutalmat. ,,Mert aki csak egy pohár vizet ad valakinek az én nevemben, megkapja jutalmát.'' (Mk 9,40)

4. Rettenetes a késés a betegágynál. Mikor a pap jô a szentségekkel -- és vissza kell vinnie a legméltóságosabb Oltáriszentséget, mert már késô.

-- Nem mertünk neki szólni. Féltünk, hogy megijed.

Aki keresztényül él, az nem fél az Oltáriszentségtôl, nem fél a szentkenettôl. Szent Ambrus mondta halálos ágyán:

-- Szeretek ugyan köztetek lenni, de jó a mi Urunk: negyven évi szolgálat után nem félek a szeme elé kerülni.

5. Szégyenletes a hálátlan késedelmeskedés. Ha a haldokló szülô hiába várja gyermekét: ha a lázadás ellen védekezô király hiába vár segítséget. Ilyen hálátlan késlekedést követtek el az Üdvözítô tanítványai a kínszenvedés idején. A Kálvária alatt nagyon kevesen álltak. Hová lett a kenyérszaporítás sokezres tömege? Akik királyukká akarták tenni, mikor enni kaptak. Hálátlan a mi késésünk, valahányszor Isten dolgaiban tunyák, lusták, tehetetlenek, halogatók vagyunk. Hálátlan a késésünk, ha a missziók ügyét elhanyagoljuk. Hálátlan a késésünk, ha nem sietünk a nyomorgók segítségére.

6. Jóvátehetetlen a késés, ha a bûnt nem hagyjuk el. Hannibál meghódíthatta volna Rómát. De capuai táborában katonái szabados életet éltek. Habzsolták az élvezeteket, a testi gyönyörben, mámorban úsztak: nem tudtak idején felkerekedni, elmulasztották a kedvezô alkalmat, nemsokára tönkre verték ôket, megsemmisültek. Hány léleknek van titkos Capuája, ahol lecövekeli sátrát, ahonnan nem akar és nem tud felkerekedni, hogy meghódítsa, nem a világot, hanem az üdvösséget. Ott a gyónási alkalom: de elkerüli, vagy szentségtörô módon él vele. Édesapja, édesanyja tekintete elôl menekül, négyszemközt nem akar velük maradni. A kedves nôvér kérdi, ,,Mi van veled? '' -- ô unott, közömbös, kitérô választ ad.

Milyen szívettépô jelenet: mikor az eszméletlen betegtôl jön ki az orvos, és a kezét tördelô asszonynak csak annyit tud mondani:

-- Már késô.

És ha nemcsak a testnek, hanem a léleknek is ez a sorsa?

Mi a késés orvossága? Csak a szeretet. ,,Caritas Christi urget nos: Krisztus szeretete ûz, hajszol, nyugtalanít bennünket.'' Aki egyszer megérezte Krisztus sürgetô, vágyó, epedô szeretetét, az nem tudja tunyaságban és semmittevésben tölteni napjait. Az nem tudja nézni a fuldoklót és kisujját sem mozdítani érte. (2Kor 5,14)

Fölkelvén Mária ama napokban, sietve méne a hegyes tartományba, Júda városába.'' (Lk 1,39) Látjátok, a Szûzanya siet, siet segíteni. Isten gyönyörûsége ez a sietô Boldogasszony.'' (Prohászka) Legyetek ti is Isten gyönyörûsége.


Mi van abban?

A diák pajzsa a korholás ellen ez a félvállról odavetett kérdés: ,,Mi van abban?'' ,,Mi van abban, ha cigarettázom? Mi van abban, ha sokat járok moziba? Mi van abban, ha szeretnek a társaságban? Ha gondosan ápolom az arcomat és megjelenésemet?''

Ez a megsértett ártatlanság stílusú kérdés nem ügyetlen formája a felelôsség elhárításának. Pedig aki szabad akar lenni, annak a felelôsséget is vállalnia kell. A felelôsségét érzô ember pedig nem azt kérdi: ,,Mi van abban?'', hanem ezt: ,,Mi nincs abban?'' Mennyiben marad viselkedésem az eszményin alul? Mennyire maradtam el az igazi és szép élettôl? Mi hiányzik az én magatartásomból?

1. Például mi hiányzik belôled, mi nincs abban, ha társaságbeli életet élsz? Ó, természetesen csak finom, kedves, úri társaságban. A zsúron csak mûvelt, elôkelô tónusú beszélgetés hallatszik, a táncok a legszerényebbek, semmi ital, egyáltalában semmi helytelen.

Csak... csak... hiányzik a... mondjuk... tanítói hivatás lángoló szeretete, és hiányzik, -- talán -- a munka buzgósága. És üres marad a tudás kis kaptára és -- szabad ezt is megemlíteni? -- tisztítatlan marad a kis ruha, és édesanya beszélgetés közben eltûnik a konyhában és úgy igyekszik mosogatni, hogy ki ne hallassék. Mert az ô jó kislánya szívesen segítene, csak nem jut az eszébe, de hadd érezze jól magát.

Csak... talán egyedül fekszik az öreg, beteg nagyanyó a kis szobában, és a kis öcskösnek senki sem magyarázza el a számtant. Csak... olyan furcsa, hogy édesapa ideges és rosszkedvû és ásít, mikor elmennek a vendégek... és másnap oly nehéz felkelni, csak az az angyali jó anya ad írást, hogy fájt a fejem, még ez a szerencse.

2. ,,Mi van abban, ha szépítem magamat? Láttam már tanárnôket is, de még miniszternét, kegyelmes asszonyt is -- én még a tizedrészét sem rakom magamra az ô szépítôszerének.''

Jaj, csak ne másokról beszéljünk. Mondd, láttál már, sôt talán kaptál már festett, összedrótozott rózsát? Mi nincs abban? Természetes szépség és kedvesség. Ugye jobban szereted a rózsaszálat természetes üdeségében? Mi nincs abban a te furcsa kozmetikádban, kicsavart hajviseletedben? Önbizalom. Nem mersz önmagad lenni. Azt hiszed, csak minta után lehetsz szép. Nincs benne ôszinteség, nincs benne szerénység. A páva fényesebb, mint a szarka, de azért a szarka sem csúnya fekete-fehér, testhezálló ruhájában. De a pávatollakkal ékesített szarka nevetséges. Éppoly nevetséges, mint a magassarkú cipôben iskolába szaladó, és közben mindig újra megbicsakló diáklány, vagy a tiroli nadrágba öltözô pesti tôzsdeügynök.

3. ,,Mi van abban, ha nem mesélek el mindent az anyámnak?'' Mi nincs benne, kérdezem újra. Nincs benne gyermeki hûség, kegyelet és szeretet. Ha szállodában laknál, nem kellene a szállodásnak mindent elmondanod, de a család nem szálloda. Bizalom, ôszinteség, nyíltság nélkül nincs családi élet. S azután, mondd, a jó és szép dolgokat titkolod el anyád elôtt? Azt titkolod, amire ô büszke lenne, amitôl boldog lenne? Ha igen, szívtelen vagy, miért nem akarod büszkévé és boldoggá tenni? Vagy nem ilyesmikrôl van szó? Szóval szégyelled magadat elôtte? Amit szégyellünk elmondani, miért nem szégyelljük megtenni?

4. ,,Mi van abban, ha kissé szabadabb képeslapokat, regényeket, elôadásokat nézek?'' ,,Nekem nem árt, én már elég felnôtt vagyok, én különben is fegyelmezett, higgadt egyéniség vagyok.'' Szóval kivételes egyéniség vagy, ugye? Mert ha nem volnál az, akkor baj lenne. Hát ha te kivételes egyéniség vagy, akkor se felejtsd el, hogy nem egyedül élsz a világon. Mások is látják a kezedben azt a regényt, látnak bemenni a színházba, s azt mondják: ,,Ha ez a finom úrilány megteszi, miért ne tehessem én is?'' Ôk azután nem tudják, hogy te kivételes egyéniség vagy, és neked nem árt. És a te kivételes egyéniséged miatt beteggé lesz a fantáziájuk, bûnös a gondolatuk, s erkölcsi felfogásuk védôzománca lepattog róluk, s megindulnak a lejtôn.

,,De én nem mondom senkinek, hogy olvassa, nézze a kényes dolgokat.'' Nem mondod. De ha a fodrásznál azt a bizonyos lapot nézegeted, akkor ô tovább is azt fogja járatni és kínálni a várakozóknak, ,,mert a hölgyek ezt szokták szeretni, kérem alássan''. És ha elmész abba a könnyed, bohózatos színházba, akkor megint az érzékies darabnak lesz sikere, és az igazgató megint olyat fog játszatni.

,,Dehát én csak egy leány vagyok, rajtam nem fordul semmi.'' Nézz körül a színházban. Mindenki csak egy leány vagy fiú, ha mindenki úgy gondolkozik, mint te, akkor tegyük az ölünkbe a kezünket és malmozzunk. Akkor soha senki nem tehet semmit. Látod, a te kifogásaid mögött sötét ázsiai nihilizmus rejtôzik, élettagadás és tespedés.

Kedves húgom, ne becsüld le magadat. Ne a legalacsonyabb mértékkel mérj magadnak. Ruhából nem elégszel meg azzal, amit éppen, no még fel lehet venni. Ételbôl nem ízlik, amit épp hogy meg lehet enni, épp hogy éhen nem halsz tôle. Hát akkor lelki életbôl se legyen elég a legkevesebb. Hidd el, a legkevesebb a végén sohasem elég. ,,Mi van abban, ha valaki nem olyan nagyon buzgó?'' Az van benne, hogy a végén elkárhozik. Mert nem teljes szívébôl szerette Urát, Istenét.


Ki az elsô?

Az embereknél -- Istennél

1. A nagy német éposz a Nibelungok pusztulását mondja el. Meghalt a sokszáz vitéz, meghalt ezer meg ezer hun, meghalt a dicsô Siegfried és a gyászoló Krimhild -- mind erôszakos halállal, álnokul, szószegô küzdelemben, elárulva. És miért kellett így történnie? Mert két asszony, Krimhild és Brunhild nem tudott megegyezni, ki legyen az elsô. Hogy még furcsább legyen a dolog, éppen a templom kapujában vesztek össze. Imádkozni mentek? Vagy csak szép ruhájukat, fényes kíséretüket akarták bemutatni, daliás férjükkel akartak büszkélkedni? A Nibelungok világában a keresztény elem csak dísz, nem eleven valóság, a templombajárás csak külsôség. Ezért veszekednek az asszonyok a templom kapujában az elsôségért.

De a Krimhildák és Brunhildák fajtája nem veszett ki. Annyi háború és ellenségeskedés, annyi gyûlölködés és ármánykodás nem volt elegendô, hogy kipusztítsa. Ma is vannak, akik ilyen elsôségi kérdésekért gyûlölködnek, nem bírják tûrni, hogy más föléjük kerüljön.

Elsô akart lenni már Éva anyánk is. ,,Olyanok lesztek, mint az istenek'' -- hangzott fülébe a csábító szó. Elsô akart lenni Kain, azért ölte meg Ábelt. Elsôk akartak lenni, rekordot akartak csinálni a Bábel-tornya építôi: de ott is csak veszekedés lett az elsôségbôl. Az elsôség vágya nem hagyott nyugtot Saulnak, annyira, hogy Dávid élete ellen tört. ,,Mert Saul megölt ezret, de Dávid tízezret'' (1Kir 18,7) -- szólt a jeruzsálemi lányok éneke. Elsôk akartak lenni a Nérók és más imperátorok, elsôbbek az Istennél is, halálfia, aki nem imádja ôket!

És elsôk akarnak lenni az ifjú hölgyek is. Van, aki öltözködésben. S azért nem jó neki az egyenruha, ô szebb akar lenni a többinél, csak nem hord fekete harisnyát, szôrme nélküli kabátot? Elsô akar lenni a divatos hajával, s hogy az lehessen, tanulni, dolgozni nem ér rá. Elsô akar lenni társasági sikerekben, s inkább lemond az iskolai sikerekrôl. Elsô akar lenni a dicsekvésben, neki voltak a legszebb nyári élményei -- s ha nem voltak, költ hozzájuk.

-- Én akkor már rendesebb vagyok -- gondolja egyik-másik, mert én csak a kötelességteljesítésben, a tanulásban akarok elsô lenni.

Hiszen jobb, mint az eddigiek, de ô sem tökéletes. A tökéletes ember megteszi a maga dolgát, s nem kacsint a máséra. Nem hasonlítja magát, nem mosolyog elégülten: ,,Én jobb vagyok, mint a másik.'' Gondoljatok csak a farizeusra és a vámosra. ,,Hálát adok neked, Istenem, hogy nem vagyok csaló, parázna, igaztalan, mint a többiek -- és ez itt.'' (Lk 18,10)

Élt egy nagy francia tudós, akiben bizonyos fokú világi dicsôségvágy is bizsergett, Pascal Blaise. Látomásában Üdvözítônk jelent meg neki s azt mondotta: ,,Ne hasonlítsd magad össze senkivel. De ha már valakivel mindenképp akarod, hát hasonlítsd magadat össze énvelem.'' Különös volna egy óriás szemében, ha törpék a magasságuk felôl vetekednének.

,,De én már csak a legjobbat választottam'' -- gondolja magában valamelyik szentesebb leány. ,,Mert én csak az imádságban akarok elsô lenni. Mindennap két szentmisét hallgatok, mind a három szentolvasót elimádkozom, és még hozzá huszonhárom röpimát is! A lelki csokorba, akár a tisztelendô fônöknô nevenapjára, akár a pogány missziókért, mindig én írom fel a legtöbb Üdvözlégyet.'' -- Sajnállak, mert jóságos, buzgó leány vagy. De azért te sem kerülöd el a szentenciát, nem én mondom, hanem az Úr Jézus: ,,Mikor imádkoztok, ne szaporítsátok a szavakat, mint a pogányok, mert azok azt hiszik, hogy a sok szóbeszéd miatt nyernek meghallgatást.'' A lelket nem mérik kilóval, az imádságot sem órával. Az erény, a buzgóság földi mértéket, számot és mennyiséget nem ismer. Egyedül Isten tudja, hogy a fáradt mosónô sóhaja: ,,Jézus segélj'', nem ér-e többet a mi egész iskolánk karban mondott szentolvasójánál.

2. De az elsôség vágya oly mélyen a szívünkbe van írva. Valami úton csak érvényesülhet. Ó igen, valami módja van. Üdvözítônk erre is megtanít. Azt mondja: ,,Aki felmagasztalja magát, megaláztatik, és aki magalázza magát, felmagasztaltatik.'' (Lk 14,11) ,,Az elsôkbôl lesznek az utolsók, és az utolsókból az elsôk.'' (Mt 19,30) És mikor apostolai egymással vetekednek, hogy ki lesz a legfôbb, a nagyvezér, a miniszterelnök, az elsô, az Üdvözítô rájuk szól: ,,Ha meg nem alázkodtok, mint ez a kisgyerek, be sem mentek a mennyek országába'' -- nemhogy elsôk lennétek.

A nagyratörô Zebedeusnénak ez sem volt elég. Az Üdvözítô elé lépett és megkérte, legyen az ô két fia elsô. ,,Meg tudjátok-e inni a poharat, amelybôl én fogok inni?'' -- kérdi az Úr. Íme, ebben lehet elsôséget keresni: szenvedésben és türelemben... de a mennyországi elsô helyet az Atya adja, akinek akarja...

Elsô lehetsz, igen, a több szeretet és több szenvedés útján -- s ha erre az útra ráléptél, többet nem piszkál a hiúság, nem nézed a rangot és nem törôdöl az osztályozással: mert a szeretet nem önmagára néz, nem keres jutalmat. Ahol Jézus van, ott van az elsô hely, egy a fontos: hogy mindig vele legyünk.

Az Úr Jézus megmondta, hol találjuk meg. ,,A népek fejedelmei hatalmaskodnak egymás felett... Köztetek nem így lesz: hanem aki nagyobb akar lenni, a többinek lesz szolgája. Mert az Emberfia nem azért jött, hogy ôt szolgálják, hanem hogy szolgáljon (Mt 20,28)


Harmatozzatok...

Lelkem szomjas föld -- a kegyelem a harmat

,,Harmatozzatok, égi magasok,

Téged vár epedve

A halandók lelke,

Jöjj el, édes Üdvözítônk!''

1. Gondoljatok vissza a forró augusztusi napokra. A szárazságban megrepedezett a föld, csak úgy tátogatott, nyiladozott, mint a madárfióka csôre: úgy epedt az esô után. Lomhán száll a por, minden szürke, unott és színtelen. Ami kevés fûszál, virág még áll a mezôn, az is mind lekókad, ami levél ott függ az ágon, az is fonnyad. A madárdal elnémul, csak a tücsök egyhangú ciripelése tölt be mindent, panaszos, unott, siralmas zenéjével.

Ez a tikkasztó szárazság az ószövetség, a krisztustalan emberiség lelkének képe, de képe akárhányszor a mi lelkünknek is. A mi lelkünk is olyan néha, mint a repedezett föld: valamit vár, szeretné, ha másképp lenne. De nem tud magán segíteni. És elcsúfítják a repedések: a szeszélyesség, az érzékenykedés, a békétlen zúgolódás. Bennünk is belep mindent az a szürke, nehéz por: eszményeink nem ragyognak, nem mozgatnak, jövônk sötétnek tûnik, árnyékot, foltot vélünk látni feljebbvalók, elöljárók jellemén. Imádságunk, lelkünk szép madárdala elnémul, és csak valami méla borongás marad, a templomban csak úgy nézünk magunk elé, ha az iskolában megszólítanak, megrezzenünk: szegény lelki szárazságban szenvedô lélek, mi lesz veled?

Ennek a lelki szárazságnak lehet természetes oka valami betegség, testi elváltozás. Lehet ez figyelmeztetô: vigyázz magadra, vizsgáltasd meg magadat! Lehet a túlfeszített munka, mikor valaki puszta hiúságból, csak a jó jegyért, kínos pontossággal tanul. Lányoknak gyakori, meg nem gyónt vétkük, hogy többet tanulnak, mint szabad volna. Irigyek, nem bírják nézni, hogy a másik szerencsésebb, gyorsabb észjárású, többet tud, mint ôk, s inkább éjszakáznak, nem mozognak, kivonják magukat a házimunkából s egyoldalú tanulással tönkre teszik magukat, azután játsszák a vértanú szerepét, pedig csak hiúk és irigyek voltak.

Néha azonban a jó Isten lelkünk javára küldi a szárazságot. A szôlônek érés idején szárazságra van szüksége, hogy megédesedjék: némely lélek is a lelki szárazság idején válik megértôbbé, szelídebbé, türelmesebbé.

Ilyenkor ráébredünk arra, hogy magunktól semmire sem vagyunk képesek. Hogy Isten kegyelmébôl élünk. Megértjük már a próféta szavát: ,,Ne dicsekedjék a bölcs az ô bölcsességével, sem az erôs az ô erejével, sem a gazdag az ô gazdagságával, hanem avval dicsekedjék, aki dicsekedni akar, hogy ismer engem, az Urat, aki irgalmat, igazságot, ítéletet intézek!'' (Jer 9,23)

A szárazság idején értjük csak meg, mennyire koldusai vagyunk Istennek. A hortobágyi mondás szerint: ,,Hogyha betyár nem volna, a jó gazda sohasem imádkozna!'' Ez talán igaz, talán nem, de annyi biztos, hogy a lelki kiüresedés órái sok elbizakodott leányt tanítottak már alázatos imádságra. Rájön, hogy ô is úgy volt, mint a megváltatlan ember: ,,Elfordult az élô vizek forrásától s rossz tartályokat ásott magának, amelyekbôl kifolyik a víz.'' (Jer 2,13) Kereste a lelki örömet gépies áhítatgyakorlatokban, kereste hiúságban, sikerekben, dicséretben, barátságban: és megfeledkezett az élô Istenrôl, nem vágyódott utána eléggé, nem kereste az ô szent arculatát.

Most azután felsóhajtott: ,,Mint a szarvas a források vizére, úgy vágyódik utánad, Istenem, a lelkem.'' (Zsolt 41,1) És így ismétlôdik meg Ádvent a mi lelkünkben. Így sír fel az emberiség vágya és sóhaja a mi szívünkbôl is.

2. És Isten meghallgat. Megnyílik az ég, és leszáll az Üdvözítô, szívünkbe száll. Észrevétlen, mint a harmat a lelkünkbe hull a kegyelem.

Isten néha, ritkán nagy csodákat tesz. Vaknak látást ad, kenyeret szaporít. De igazában mindennapi csodái sem kisebbek.

Ilyen mindennapi csoda nyáron a hajnali harmat. Gyémánt szikrázik minden fûszálon, a kis virág felegyenesedik, a por eltûnik, színes, friss, vidám lesz a világ.

Így tesz a kegyelem lelki harmata is. Csodálatos csillogást ad a legegyszerûbb, legigénytelenebb munkának is. A stoppolástól a favágásig érdekessé, vonzóvá teszi a foglalatosságokat. Lemossa lelkünkrôl az unottság porát. Szivárványos szépségeket csillogtat, égi fényt varázsol a hétköznapi gondolatok libalegelôjére.

A föld szakadozott ráncai elsimulnak, elsimulnak gondjaink is, egyszerre már nem látunk fekete színben múltat, jelent és jövôt. Elmúlt az éjszaka, beköszöntött a hajnal! -- hirdetik a ragyogó harmatcseppek.

,,Én leszek a harmat, ti pedig virulni fogtok, mint a liliom'' -- ígéri az Úr híveinek. (Oz 14,6) Istenem, magamba szívom kegyelmed harmatát! Kitárom feléd lelkem kelyhét, belôled akarok táplálkozni. -- Mint a liliom kelyhe felfelé nyílok, lefelé zárt leszek: kegyelemre hajlok, bûn elôl zárkózom! És ahogy te leszállasz énhozzám, én meg emelkedem feléd, növök, lendülök a magasba! ,,Nyíljék meg a föld és teremje az Üdvözítôt!'' Ez a föld a mi lelkünk. A mi lelkünknek kell megnyílnia, és isteni életet, istengyermeki kedvességet teremnie!

A mese tud olyan királylányról, aki harmattal mosdott, s attól szebb lett, mint akárki hetedhétországon. Mosdjatok ti is az isteni kegyelem harmatában! Korán kell ébredni, templomba futni, mert csak hajnalban hull a harmat! Mossátok meg vele a szemeteket: hogy meg tudja látni a jót! Mossátok vele az arcotokat: hogy ártatlan és hamvas maradjon! Mossátok vele a kezeteket, hogy gyengéden tudjon hozzányúlni betegek sebéhez, szenvedôk lelkéhez! Mossátok ki arcotokból a restséget, távolítsátok el az álmosságot a kegyelem harmatával, tisztán ragyogjatok! Imádkozzunk, hogy soha ki ne fogyjatok a kegyelem lelki harmatából!


Mária, égô csipkebokor

Fogyhatatlan -- tövises -- Isten él benne

,,Ne közelíts! Vedd le saruidat! Mert szent ez a hely, ahol állasz!'' -- hangzott Mózes felé az égô csipkebokorból az Úr szava.

Szent hely volt a Sinai hegy, mert onnét szólt az Úr! Szent volt a frigyláda, és halállal lakolt, aki jogtalanul érintette. Szent volt az égô csipkebokor, mert az Úr szava hangzott belôle. De mennyire szent akkor az eleven frigyszekrény? Mennyire szent az Úr hajléka, a testet öltött Ige szállása, Istennek Szûz Szülôje? Hogyan merjünk Ôhozzá közeledni?

Le a földies gondolatokkal! El a szórakoztató, hiú és világias érzelmekkel! Az isteni szeretet égô csipkebokráról, Isten kiválasztott drága Édesanyjáról lesz szó.

A Szûzanya elôképét látom az égô csipkebokorban. Mert ég, de el nem ég. Mert tövis védi. Mert Istent rejti.

1. Ég és el nem ég. Csodálatos a szeretet! Minél többet adott, annál többet akar még hozzáadni. Van szalmaláng: hamar gyullad, hamar kialszik, nagyot lobog, nem melegít. Ilyen a felületes, külsôséges barátkozás. Van pusztító tûzvész: ég, de mindent elemészt, romot és üszköt hagy csak maga után: ilyen a testi szenvedély. Van házi tûzhely: kedves és meleg, de csak kevesek részére: ilyen a nemes emberi érzés.

Hát az isteni szeretet? Hamar lángralobban, igen, mint a szalmaláng, de soha ki nem alszik. Lángra akar lobbantani mindent: de nem üszköt, hanem életet teremt. Kedves, meleg, de mindenkinek juttat tüzébôl, senkit meg nem rövidít, senkitôl nem sajnálja. Ilyen az isteni szeretet: ilyen a szeretet a Boldogságos Szûz szívében. Ég, ontja jóságát, ontja mindenkire, árasztja az egész világra, soha ki nem hûl, soha meg nem fogyatkozik. Mindent meg akar hódítani, mintha vihar ûzné, mindenkit meg akar vigasztalni, mindenkinek akar világítani.

Mi táplálja szereteted tüzét, édes Szûzanyánk? Hát elfér ennyi jóság a véges, a határolt emberi szívben? Honnan ez az erô, honnan a szakadatlan áradás? Hogy hatnak el szereteted lángnyelvei Lourdes-ba és Máriapócsra, Betlehembe és Mátraverebélyre, hogy tud egy kicsiny emberi szív milliókért dobogni?

Hogyan? Mert Isten tüzeli, Isten mozgatja. Aki a Niagara zuhatagjait táplálja, aki a csillagfényt röpíti a végtelenségeken keresztül, aki a viharoknak parancsol és a tengert ringatja lehelletével: az dobogtatja ezt a szívet is!

Miért nem hûl ki a hideg világban? Miért nem merül ki, hogy nem oltják ki ezt a tüzet a külvilág közömbösségének, az ellenséges támadásoknak, bántalmaknak jeges, ólmos esôi?

Nem tehetik, mert az örök Nap tüzel itt belül.

Kedves ifjúság, akarsz-e égni és el nem égni? Tüzelni és ki nem hûlni hithideg környezetben? Nyisd ki a lelkedet, engedd be Istent! Akkor sohasem fogod holnapra halasztani a jót, sohasem fogsz tudni megállni, sohasem fogod azt nézni, mennyit tettél eddig, hanem azt: mennyit kell még tennem ezután!

Nemcsak a Szûzanya privilégiuma ez: égni és el nem égni. Nézd Páli Szent Vincét: a szegény parasztgyereket, utolsó állatukat adták el szülei a vásáron, hogy fiúkat taníttathassák -- és Szent Vince fejedelmi vagyonokat oszt szét a szegények között, palotákat építtet, melyek ma is állanak Párizsban, többet és szebbet, mint akármelyik fényes király! Honnan vette? A végtelen Istentôl! Lehet égni és el nem égni szorgalomban, buzgóságban, imádságban: ,,Mindenre képes vagyok Az által, Aki nekem erôt ad.'' (Fil 4,13) Lehet égni és el nem égni ellentmondások és kísértések tüzében: Keresztes Szent Jánossal két lépés hosszú, három lépés széles ablaktalan tömlöcfülkében elragadtatással szemlélni az isteni Szentháromságot és élvezni a földön a mennyországot! És ilyenkor

2... égnek a tövisek is!

A szeretet benned lakó Istene megszenteli szenvedéseidet és fájdalmadat is. A Szeplôtelen Szûzanya egyben Fájdalmas Anya is. De mondjátok, levonnak fájdalmai csak egy hajszálat is szeretetébôl? Mi bûnös emberek, Fiának gyilkosai vagyunk! És megbocsát nekünk. Nemcsak megbocsát, hanem imádkozik értünk, védelmezônk, közbenjárónk, szószólónk. Bûneinkkel átdöftük szívét, a mi bûneink a hét tôr Mária szívében -- és mégis ô a bûnösök menedéke! Látjátok, hogyan égnek még a tövisek is ebben a szent csipkebokorban?

A szeretet, az engesztelés lángja áldásra váltja az átkot, dicsôségre a gyalázatot, gazdagsággá a nyomort. Magad is szûkölködöl? Szereteted adománya értékében is meggyarapodik, mintha milliókat áldoztál volna. Idegeid gyöngék, beteg vagy és mégis türelmet gyakorolsz erôsebbekkel, egészségesekkel szemben? Isten úgy jutalmaz érte, mint a vértanúkat. ,,Nem dicsekszem mással -- mondhatod Szent Pállal (2Kor 12,5) mint gyöngeségeimmel.'' A csipkerózsa tövisébôl éppúgy magasra csapott a láng, mint virágából: Szereteted éppúgy dicsôíti Istent szenvedéseidben, türelmedben, áldozataidban, keresztedben, mint imádságodban, tudományodban, szépségedben, örömeidben. Ha szeretet lakik benned, akkor éppúgy dicsôíti Istent sikerült feleleted, mint hibádon kívül sikertelen igyekvésed. Akkor mindegy, elôl jársz-e a szentségvivô körmenetben, vagy pedig hitedért, Istenért börtön rácsa mögött tespedsz-e. Az isteni szeretet tüze egyformán lángolhat virágzó édesanyán és magáramaradt özvegyen, jó hívek rajongó szeretetében élô Ambruson és vadállatok elé vetett Antiochiai Ignácon.

Sôt, még szebben ragyog az isteni tûz a töviseken!

3. Az isteni élet lüktetett a Boldogságos Szûzben: van-e ennél szebb, ennél boldogítóbb? A csipkebokorban Isten hangja szól, a Szûzben Isten testet ölt. És a Szûzanya követôi, az ô tisztelôi mind Krisztust hordozzák. ,,Krisztus a hit által szívetekben él'' -- mondja Szent Pál. (Ef 3,17) ,,Maradjatok énbennem és én tibennetek'', hangzik Üdvözítônk végrendelete. (Jn 15,4)

Mikor teljesül ez a szó? Elsôsorban a szentáldozás idején. Egyszerû csipkerózsa voltál, tépett, szürke, szomjas útszéli bokor. De Isten kiválasztott -- nem a te érdemedbôl. Felgyújtotta benned isteni élete tüzét. És a dicsôséges Szentháromság lakásául választott.

Egy csipkebokorból, lángbaborult egyszerû kis cserjébôl szólt az Isten, és megmentett egy égész népet. Énbennem is Isten akar lakni! Szentáldozáshoz járultam, Jézus tüzet hozott a világra, tüzet hozott a lelkembe és azt akarja, hogy égjen! (Jn 15,6) Járj át engem isteni tûz! Szereteted eszköze akarok lenni, érted akarok élni és érted akarok égni, dicsôségben és gyalázatban, örömben és bánatban, erôben és erôtlenségben!

Bûn nélkül fogant Asszonyunk, Mária! A Te tüzed soha ki nem aludt -- én bûnös vagyok, bennem sokszor elaludt az isteni szeretet lángja. De Fiad megkönyörült rajtam, újra és újra fellobbantotta bennem szent tüzét: ne engedd többé kialudni, ôrködjél fölöttem, vonj magadhoz, hogy a szent szeretet kicsi lángcsóvája maradhassak -- mindörökké!


Sötét, nagy éjszakán

,,Sötét, nagy éjszakán'' találja meg a lélek az Istent: erre tanít a szeretet nagy egyháztanítója, Keresztes Szent János. -- Ô megtapasztalta: mert sötét, ablaktalan tömlöcében kapta még a legbensôbb isteni egyesülés kegyelmét.

Karácsony éjszakája a legsötétebb, leghosszabb éjszakája az évnek. Ekkor jön el Jézus. Eljön elnyomott nép közé: hiszen a gyilkos Heródes uralkodik fölötte. Eljön szegénységbe: istállóba. Hozzád is eljön Jézus: ha beléptél a nagy sötétségbe, ha lelki szegény vagy.

1. Félünk az éjszakáktól. Nem igen nézzük a csillagokat, inkább lámpát gyújtunk, színes, hangulatos ernyôkkel, azok alatt jobban tetszik nekünk. Pedig a csillagos ég alatt érezzük meg leginkább, ki is az Isten.

Kilépünk hát emberi gondolkodásunk kis istállólámpája nélkül a hit sötét nagy éjszakájába. Minél sötétebb a föld, minél reménytelenebb e világ, annál jobban vonz és leköt az ég látása.

Sokan csak a szenvedés éjjelén találják meg Istent. A jólét elvakít, a szenvedés kijózanít. Mint a mámorost a hirtelen támadt életveszedelem, mint az álmos késlekedôt a hideg víz, úgy józanítja ki a szenvedés az elbizakodottat. Napóleonnak el kellett jutnia Szent Ilona szigetére, hogy visszanyerje gyermekkori hitét (Tower: Amit N. életrajzai elhallgatnak). Kapisztrán Szent Jánost még polgármester korában ellenségei a város tornyába zárták, ott kezdett elmélkedni és elmélyedni. VIII. Henrik elfogatja bûnös életû kancellárját, Wolsey bíborost. A bíboros, fejedelmi vagyonától megfosztva, börtönben hal meg. De még nem késô számára a belátás: ,,Ha Istenemet úgy szolgáltam volna, mint királyomat, nem ilyen véget kellene érnem.''

Azért nevezzük mi a csapást Isten látogatásának. Ha nagy baj ér, gondolj erre a szóra. Gondolj arra, hogyha végigszenvedtük nyomorunkat, csak akkor vagyunk érettek a Megváltó jövetelére.

Krisztus csak a sötét éjszakában jön el, csak akkor válik láthatóvá. A hosszú éjszaka nemcsak külsô csapás és szenvedés alakjában jelentkezhetik. Áthaladhatsz ,,az önismeret üdvözítô póklán'' is. ,,Csalárd a szív... némely ember sohasem ébred, felöltözteti szívének fattyú érzelmeit az erény látszatos mezébe, s elképzelt erkölcsi elôkelôségének lutturáját fölépíti, mint hajdan az asszírok városaikat -- sárból.'' (Prohászka, Ö. M. 6,39)

Schillernek van egy megdöbbentô balladája: A saisi fátyol. Egy merész ifjú az igazság istenarcát leplezetlenül akarta látni: holtan találták meg a szentélyben. Schiller szerint az igazságot meglátni halálos. A keresztény gondolkodás nem ilyen kétségbeesett: de az biztos, hogy az igazságot meglátni önmagunkról, lelkünk igazi arculatával ôszintén és leplezetlenül szembenézni óriási lelki erôt követel, nagyon is lehangoló látvány, és sok embernek ehhez egész életében egyszer sincs bátorsága. De ha itt nem nézünk szembe önmagunkkal, nem jövünk tisztába egész hitványságunkkal és gyarlóságunkkal, akkor a másvilágon kell ezt megtennünk, mert e nélkül nincs üdvösség. Az önismeret e kínos belátását, önmagunkról alkotott rózsás illúzióink megszûnését nevezik a lelki írók a lélek sötét éjszakájának: ó, bárcsak valamennyien bátor lélekkel kilépnénk ebbe az éjszakába, s nem menekülnénk jóakaróink, barátaink, társaságunk bókjai és illedelmes dicséretei mögé! Bárcsak megértenôk, hogy igazi barátunk és jótevônk mindig az, aki korhol, és sohasem az, aki dicsér!

2. Félünk a szegénységtôl. S az igaz is, hogy a szegénység, a nyomor nagy kerítô, és sok embert bûnbe dönt, aki másképp talán becsületesen élne. De ne felejtsük el az Úr Jézus szigorú beszédét a gazdagokról: ,,Könnyebb a tevének bemenni a tû fokán, mint a gazdagnak bemenni a mennyek országába!'' Sok erôltetett magyarázatot olvastam ezekrôl a szavakról, de egyik sem elégített ki. Én azt hiszem, hogy ezeket komolyan kell vennünk, csak éppen a gazdagságot nem teljesen anyagi értelemben kell érteni. Gazdagnak nevezi itt az Üdvözítô azt, aki fényûzô kedvtelésekben él. A fényûzô élet az Evangélium ellenségévé tesz. Krisztus nem születhetett volna Heródes palotájában.

A lelki szegénység nélkül nem tudjuk Jézust befogadni. A lelki szegénység nem okvetlenül mûveletlenség és tudatlanság. A pásztorok tudatlanok voltak, de a három király bölcs és mûvelt volt. A lelki szegénység annyi, mint önmagunkkal nem sokat törôdni, sem erényeinkben, sem eszünkben, sem érdemeinkben, sem ügyességünkben nem túlságosan bízni. Isten elôtt csak leborulni lehet, hódolni neki és imádni ôt.

A szegénység azt jelenti, hogy nem követelôdzünk Istennel szemben. Az áhítat és igazi vallásosság rontó veszedelme, mikor az oltár elôtt hangulatokra szomjazunk, mikor Istentôl édes érzéseket és meghatott indulatokat akarunk kierôszakolni. A betlehemi barlang nem volt hangulatos. Az keserû és kemény valóság volt, a boldogság nagyon mélyen ott rejtôzött a szent szívekben, de ez a boldogság mélyebben feküdt, mint a tömjénfüst és színes gyertya felszínes hangulata. Ôrizkedjünk a vallási romantikától. A romantikusok a vallásban édes és megható érzelmeket kerestek: szóval önmagukat keresték, nem a felséges Istent.

Bátor szívvel álljunk hát kemény fagyban, sötét éjszakában, mert ahol legnagyobb a szükség, ott van legközelebb az isteni segítség, a sötét éjben közeledik a Krisztus!


,,Egymás terhét viseljétek...''

Gondját -- hibáját -- bûnét

Az idei katonai sícsapatversenyen történt. A versenyen ötös ôrsök indultak. Együtt kellett maradniok, egyszerre kellett a célba érniök. Verseny közben az egyik ôrs valamelyik katonája elcsúszott, elesett. Erôsen megrándította a lábát, alig bírt tovább menni. Az ôrsöt vezetô fôhadnagy levette róla felszerelését, szétosztotta a puskát, hátizsákot, oldalfegyvert a bajtársak között, maga pedig felemelte a katonát és úgy vitte be a célig. És megnyerték a bajnokságot. Az összetartás, testvéri magatartás gyôzelme volt ez. A tiszt megfogadta az Apostol szavát: ,,Egymás terhét viseljétek, így töltitek be Krisztus parancsát.'' (Gal 6,2)

1. Viselitek-e társatok baját, gondját, bánatát? Vagy csak azt mondjátok (legjobb esetben): ,,Fogadd részvétemet''. Tudjátok, mint jelent ez: részvét? Részt elvenni, egy részt hordani, viselni, mint a sícsapat tagjai tették bajtársukkal. Amint látod, a részvét nem éppen csak halálesetek számára van fenntartva. Mindennap van rá alkalom és mód.

Nélkülöz-e, hiányt szenved-e társad, testvéred? Nélkülözz, szenvedj hiányt te is, ez a részvét. Milyen szomorú dolog azt látni, hogy sokan az ilyen részvét legelemibb fokára sem képesek. Anyaszentegyházunk azt parancsolja: pénteken ne egyél húst. Érezd egy kicsit magad is, milyen a szegénység konyhája, hogyan él, aki hónapokig csak krumplin, tökfôzeléken, száraz kenyéren él. S te hogy lesed a kifogást, hogy még ez elôl a péntek elôl is menekülhess. Anyaszentegyházunk tiltja a zajos mulatságot böjti, ádventi idôben. Hogy egy kicsit érezd annak a szegény lánynak a sorsát, akinek sem pénze, sem ideje, sem ruhája nincsen, hogy bálba, zsúrra járjon. A részvét az volna, ha ezekben az idôkben te is lemondanál a mulatságokról. De te meddig csûröd-csavarod a dolgot, meddig bizonygatod, hogy a te mulatságod nem is zajos! Nincs benned részvét, még ennyire sem vagy hajlandó részt vállalni a szegény ember életében.

Nem az a részvét, ha fölöslegedbôl adsz alamizsnát. Ez szigorúan kötelességed. A részvét az, ami Vörösmarty édesanyjában élt: ,,Megfelezi kis kamráját, S maga gyakran szükséget lát.'' Mert ô nem a nyelvtan szerint élt, ahol az én az elsô személy, hanem az Evangélium szerint.

Nem az a részvét, ha szórakozásod egy részérôl mondasz le, hogy betegedet meglátogasd. A részvét akkor kezdôdik, mikor magadnak is jobban kell azután sietned dolgaidban az így töltött idô miatt.

2. Elviselitek-e társatok hibáját? Bizonyára ismered ezt a jelenetet Liziôi Szent Teréz életébôl:

Még újonc korában az volt a feladata, hogy egy beteg idôsebb nôvért az ebédlôbe levezessen. ,,A padot egy bizonyos módon kellett megfogni és vinni, és nem volt szabad sietni... Ha pedig lassabban próbáltam ôt vezetni, akkor az volt a baj... Lent ügyesen kellett leültetni, hogy fájdalmat ne okozzanak neki. Azután fel kellett gyûrni ruhájának ujjait, éspedig azt is mindig egy bizonyos módon. Láttam, hogy nehezen vágja fel a kenyerét, azért kérés nélkül ezt is megtettem neki. Megnyertem a bizalmát, mert -- amint késôbb mondta -- minden apró szívességem után olyan szépen mosolyogtam rá.''

Egy másik esetben még szebben látszik, hogy viselte el Szent Teréz a más hibáját:

,,Hosszú idôn át, az elmélkedés alatt a közelemben volt egy nôvér, aki folyton rázogatta hol az olvasóját, hol pedig mit tudom én mi mást. Lehet, hogy csak én vettem ezt észre, mert nagyon éles a hallásom. Hogy azonban ez nekem mennyi szenvedést okozott, az leírhatatlan. Kedvem lett volna odafordítani a fejemet, s ránézni az illetôre, hogy hagyja abba... De Isten iránt való szeretetbôl nem moccantam. Olykor kivert a verejték, s egész imám csak a szenvedésben állt.'' (Önéletrajz: X. fej.)

Ilyen küzdelmébe kerül még egy szentnek is társa bûntelen hibáját elviselni, bizony ez sem könnyû. Hát még milyen nehéz társaink vétkét, bûnét, a gonoszság következményét eltûrni. Pedig ez is szükséges.

3. Legnehezebb a más bûne miatt szenvedni. Érezte ezt Sziénai Szent Katalin, azért írta: ,,Ó türelem, milyen kedves vagy! Mindig királyné, mert nem hatalmasodik el fölötted a harag! Legyôzöd az érzékiséget, kiirtod a gôg és gyûlölet gyökereit... Ruhád csillagokkal ékes: az önismeret és szenvedés éjszakájában minden erény csillagfényét kigyújtod, szelíd Türelem, szeretet leánya.''

Szent Katalin érezte testében az egész Egyház szenvedését. Mondhatta magáról Szent Pállal: ,,Mindennapi aggodalmam az Egyház gondja. Ha valaki gyönge, én szégyenkezem, ha botránkoznak, én pirulok.'' (2Kor 11,29)

Érezte a kísértést, hogy felháborodott haraggal ostorozza az Egyház bûnös nagyjait, mint késôbb Savonarola tette. De legyôzte benne ezt az indulatot az elôtte megjelenô isteni Mester. Egy szentmisén így szólt az Úr Szent Katalinhoz: ,,Édes lányom, nézd az Egyház arcát, hogy beszennyezte a tisztátalanság és az önzés, hogy eléktelenítette fiai gôgje és kapzsisága! Vedd hát könnyeidet és verejtékedet, meríts isteni szeretetem forrásából és mosd meg Egyházam arcát. Mert hidd el nekem, sem a kard, sem az erôszak, sem a háború nem adhatja vissza ennek az arcnak a szépségét, hanem csakis a béke, az alázatos és folytonos imádság és híveimnek könnyhullatásai, munkájuk verejtéke. Sokat fogtok szenvedni, de Gondviselésem nem hagy magatokra.''

A bûneink terhét, keresztjét cipelô Krisztus tanította így Katalint, s Vele mindenki, aki a bûnön nem tehetetlenül kesereg, nem kétségbeesetten átkozódik, hanem engesztelô szeretettel követi Ôt, aki ,,bágyadtságunkat viselte és gonoszságunkat hordozta.'' (Iz 53,4)


Hóvirág és ibolya

A bölcs Salamon királyról beszélték, hogy ért az állatok, madarak és virágok nyelvén is. De kedvesen beszélhettek vele Isten csodálatos teremtményei! Beszéljen velünk is a közeledô tavasz elsô két virága: a hóvirág és az ibolya.

1. A hóvirág így beszél: ,,Egyre megtaníthatlak: soha ne csüggedj! Fagyos lehet a világ, jég és hó boríthatja: én legalább egy kis ponton magam körül felolvasztom a zúzmarát.'' Te is így tehetsz. Gondterhes, rideg világban élsz: melegíts magad. Nincs környezetedben öröm és mosoly: akkor teremts. Zordon északi szelek jégkéreggel borították be a szíveket: hát te akkor is árassz derût, és légy jövendô jobb idôk hírnöke.

A hóvirág szegény. Nem telik neki színes fátylakra, illatokat sem szórhat. Egy kis fehér ruhája van, de az tiszta és gyûretlen. Talán ebben is rokonok vagytok a hóvirággal. Légy rá büszke, mert ez tesz igazán kedvessé. Mert egyszerû viszonyok között nôsz fel, mert nem kényeztettek, azért fogod az élet minden viharát megállni.

Ilyen hóvirág-lélek sok van a szentek között. Egyet hadd említek most: Szent Genovévát. Nem kímélték ôt a viharok, verte, fagyasztotta a jég, de csak tisztábbá, fehérebbé mosta. Kislány korában édesanyja nem volt jó hozzá. Ok nélkül ütötte-verte. S mikor anyja beteg lett, megvakult, mégis a kis Genovéva imádsága szerezte vissza számára szemevilágát. És akkor az asszony lelki szeme is feltárult, többet nem üldözte a leányt. Késôbb Párizsba megy, ahol Istennek szentelt életet él. A nagyváros már akkor, a hatodik században is sok bûnt rejtett. A fagyosszívû emberek között a kis hóvirág imádsága engesztelésképp száll az Úr felé. De a bûnösök ezt nem hálálják meg, a gonoszlélek arra viszi ôket, hogy rágalmakat szórjanak a tisztalelkû leányra. Rágalmak, üldözések, gyenge egészség -- mennyi csapás, átlagos lelkû embernek ebbôl egy is elég, hogy zúgolódjék, elkedvetlenedjék. De Genovéva a jó úton halad. És mikor Attila pogány hunjai ölnek, gyújtogatnak, mindenki menekülni akar Párizsból, csak Genovéva bátor, ô bíztatja a párizsiakat, ô szervezi meg védelmüket, szembeszáll a gyávákkal, a bírálgatókkal, és megmenti a várost. Gyáva férfiak között egy bátor leány, hideg télben egy Isten felé ragyogó virág!

Viharosak az idôk? Anyagi gondok, háborúk veszedelme, hitetlenség, gyûlölködés? Kemény télben, gondokban, még nyomorban is Isten hóvirágocskái legyetek, ti adjatok erôt a fáradt édesapának, a kimerült édesanyának, mint a hóvirág a hó alatt megtalálja éltetô nedveit, úgy találjátok meg ti is az elevenítô kegyelem forrását!

2. És az ibolya mit mond?

-- Ó tudjuk már, megint a szerénységrôl lesz szó. Hogy tiszteljük az öregeket. Meg hallgassunk mindig.

-- Milyen jól tudjátok! Hát akkor miért nem csináljátok? Várjatok csak, hátha többet is tud mondani az a szerény ibolya.

-- Engem csak az erdô mélyén, a nagy fák árnyékában találtok. Mert magamban nem tudnék megélni, elpusztulnék. És hálás vagyok a védelmükért. Hozzájuk simulok, termôvé teszem a talajt alattuk. Szeretem ôket, nélkülök nem élhetnék.

Mennyit tud panaszkodni egy-egy kislány a szülôi szigorúság miatt. Hogy nem engedik abba az ártatlan, finom moziba, nem szabad társaságba járnia, hogy féltik, hogy mindig ôrzik. Köszönd meg, kislányom. Jaj, ha kidôlne az ibolya feje fölött a tölgyfa! Jaj, ha elmaradna a jó szülô védelme, féltô gondoskodása. Sétálhatnál egész nap -- de este nem volna a fejedet hol lehajtanod. Nem kellene senkinek beszámolni a munkádról, idôtöltésedrôl -- de nem is kérdezné senki:

-- Mire van szükséged, mit kívánsz, kislányom?

Nem kellene azt a ruhát felvenned, amelyiket parancsolják -- de elkoptathatnád a körmödet, amíg megszereznéd a ruháravalót és elkészítenéd. Nem kellene megenned a spenótot -- de nem tudom, volna-e miben válogatnod. Nem kellene senkinek szótfogadnod, de volna-e csak valakinek is jó szava hozzád? Nem kellene senkivel törôdni, de nem is törôdne veled senki.

Nézd a drága Szûzanyát! Mondd, okosabb vagy nála? Jobb vagy nála? Hát lásd, az Úr Jézus még a drága Szûzanyának is védelmezôt rendelt, Szent János apostol személyében. Hát akkor neked mennyire nagy szükséged van védelmezôre! Nézd, Szent Józsefnek küldi az Atya a parancsot: ,,Vedd a gyermeket és anyját, menekülj Egyiptomba!'' És a Szûzanya nem mondta: ,,én vagyok a jobb, én vagyok a szentebb, miért nem velem beszél az angyal'', -- hanem úgy tett, ahogy Szent József mondta.

Legtöbben jobban szeretjük az ibolyát a nagy, magas fáknál, de mégis úgy van rendjén, hogy a nagy fák fogják fel a külsô világ veszedelmeit, és az ibolya a mélyben, védett helyen illatozzék, kedveskedjék. Kislányom, nem parancsolni küldött az Úr, hanem engedelmeskedni, tedd meg, boldogabb leszel.

Az ibolya elzárt életet él. De tedd csak ki a napfényre, elveszíti illatát, megfakulnak színei. Te is kislányom, zárt világban töltöd napjaidat. És talán kikívánkozol. Szeretnél ünnepelt mozicsillaggal cserélni, szeretnél virágot kapni, újságokban szerepelni, arcképedet szívesen kitétetnéd talán a kirakatokba. Lelked pedig úgy járna, mint az ibolya kelyhe: kiszáradna, megfakulna.

Az emberek elôtt rejtve maradsz. Az újságokban nem fogsz szerepelni, nem írnak rólad könyveket, nem kürtölik ki magánügyeidet -- de boldogabb leszel. Mit gondolsz, miért menekült Éve Lavallière, a híres párizsi színésznô kolostorba? Mert elég volt neki a nyilvánosságból. A nôi lélek nem piac, nem arra való, hogy kalmárok tapossanak rajta.

És ha már annyira irtózol a rejtôzéstôl, egyre gondolj. Isten elôtt nincs elrejtôzés. A tenger mélyén, a bányák sötétjében, s az egyszerû kis faluban, Isten mindenütt lát. Nincs csúnyább kifejezés, mint ez: ,,Isten háta mögötti falu.'' Sehol sem vagyunk Isten háta mögött. Legfeljebb a pokolbeli ördögök, azok vannak elrejtve Isten irgalma elôl. De az ibolyalélek -- ó, az nem. Az Úr szeret a titokzatos csalitban járni, mint egykor az esti szellôben az Édenkert fái közt, és megtalálja az ô kis ibolyáit!


Jó és rossz madarak

A madárkák meg a leánykák sokban hasonlítanak. Sokat csicseregnek, szép, színes a ruhájuk, hamar megijednek.

Ha már madárhoz hasonlítotok, válogassatok jól. Ne legyetek se papagáj, se kakukk, hanem inkább mint a pacsirta, mint a csalogány.

1. Ne legyetek olyanok, mint a papagáj. A papagáj beszél, beszél és nem tudja mit. Kedves vendég érkezik a házhoz: a papagáj azt kiáltja: ,,Tolvaj''. Azután dicsekszik: ,,Lóri szép, Lóri szép''. Némelyik lány is ilyen. Mit nem tud ô beszélni politikáról, irodalomról, ismerôsökrôl, ismeretlenekrôl. Pedig fogalma sincs róla. Mint a papagájnak, mikor rikácsol; azt rikácsolja, amit valahol hallott, de nem érti.

Mikor a villamoson ülök, és hallok kislányokat beszélgetni, megítélni eleveneket és holtakat, kedvem volna úgy tenni, mint a papagáj gazdája. Mikor Lóri már tûrhetetlen lármás, fekete terítôvel borítja le a kalickát. Én is szeretnék egy ilyen fekete terítôt, de jó volna néha ráborítani kis papagájkisasszonyokra.

Azután a papagáj elviselhetetlenül hangos. Mindenkinek reá kell figyelni, mindenkinek az ô bölcsességét kell hallgatni. És mert fel akar tûnni, azért tarka, különös a ruhája is. Végül pedig, nagy és hegyes a nyelve. Hát ezért kérlek, ne hasonlítsatok a papagájhoz.

2. De olyanok se legyetek, mint a kakukk. Az ugyanis csak önmagáról tud beszélni. Szüntelenül a saját nevét kiáltozza. Amellett dolgozni nem szeret, rendes fészket sem készít, csak a másét használja. Hogyan is érne rá dolgozni, mikor egész napját öndicsérettel tölti.

Persze vannak szelídebb kakukkok is. Akik szégyellik a nyers dicsekvést. Csak az ô szüleik, az ô nyaralásuk, az ô rokonságuk a legkitûnôbb, a legcsodálatosabb a világon. Ôk úrilányok, nem olyanok, mint ez meg az... persze azért megértik, hogy a másik nem kapta azt a nevelést... Ugye, van ilyen burkoltabb öndicséret is? Nem érdemes. Úgy sem hiszik el.

3. Szebb példát akarok elétek állítani. Nézzétek a szürke kis pacsirtát. A ruhája egyszerû és szerény, de a szárnyalása felséges, énekével Istent és embert gyönyörködtet. Ugye, a pacsirta arról nevezetes, hogy röptében is tud énekelni. A ti lelketek is lehet pacsirtalélek, amely röptében énekel. Munka közben Istenre gondolni, fáradságunkat, igyekvésünket a jó Istennek felajánlani: ez az, hogy ,,röptében is tud énekelni''. Kis Szent Teréz nagymosás közben drága lelki ajándéknak tudja venni az arcába fröcskölô szennyes lét, röptében énekel; Taigi Anna Mária, mikor a szolgálatból hajnalban hazaérkezô, rosszkedvû, morcos urát kiszolgálja, felvidítja, munkájával is dicséri az Urat: röptében énekel.

És ugyanezt teszi az a tanuló, aki imádsággal kezdi a munkát, aki sem iskolában, sem szórakozásban, sem sportban, sem házimunkában nem feledkezik meg az égiekrôl. ,,Alszom, de szívem ébren van'', mondja a Szentírás az Istenhez hû lélekrôl. Még álmában, felébredéskor is mintegy az Úr jelenlétét érzi a pacsirtalélek.

Az ilyen munkás, dalos pacsirtáról szól a Szentírás dicsérete: ,,Minden kedvességnél kedvesebb a szent és illendôséges asszony... Mint a felkelô nap a magas égen a világ számára, olyan ékesség a bájos asszony házának. Világító lámpás a szent gyertyatartón, oly kedves ô haladott korában is. Mint ingathatatlan alapzat a kemény kôsziklában, oly mélyen vésôdött szívébe Istennek törvénye.'' (Préd 26,19-24)

4. Talán még a pacsirtánál is kedvesebb lehet nekünk a csalogány. Aki az éjszakát tölti be csodálatos énekével, rejtekben énekel, ôt magát nem is látni. Milyen boldog lélek, aki az élet éjszakáiban, szenvedéseiben és kísértéseiben is Istent tudja dicsérni. Aki Szent Lôrinc vértanúval mondhatja: ,,Az én éjszakám nem ismer sötétséget.'' Milyen kedves, aki rejtekben tud maradni, megteszi a jót, s nem hivalkodik vele, nem üti dobra, hogy ô volt. Más a rosszat teszi, ha nem látják: ô akkor teszi legboldogabban a jót.

,,Nézzétek az ég madarait'' -- mondja Üdvözítônk -- ,,nem fonnak, nem szônek, csûrökbe nem gyûjtenek, és a ti mennyei Atyátok táplálja azokat.'' Ezzel elítéli a kínos, bizalmatlan gyûjtögetést, kapzsiságot, halmozást. De nem ítéli el, sôt éppen ajánlja a szorgalmas munkát. Hiszen a gyûjtögetésnek épp az a be nem vallott célja, hogy a munkától késôbb mentesítsen, a további fáradozástól pedig megkíméljen. A kis madarak nem gyûjtenek, de annál többet fáradoznak. Mennyit röpdös, kering, billen, ugrál, míg egy kis falatot megkereshet! Ebben a fürgeségben, ebben a mozgékonyságban, minden kicsi jótett, pici alkalom megbecsülésében is tanuljunk madárka nôvéreinktôl, ahogyan Assisi Szent Ferenc nevezte ôket. Nekünk is szól az ô híres prédikációja, amelyet Cannaio és Bevagno között mondott húgocskáinak, a kis madaraknak: ,,Húgocskáim, madarak! Tömérdek sokkal tartoztok a teremtô Istennek, kötelesek vagytok azért ôt mindenkor és mindenütt dicsérni. Íme, kényetekre bízta, hogy akárhová szabadon röpülhessetek. Kettôs, sôt hármas köntössel födte be testeteket. Neki köszönhetitek a levegôeget, melynek urai vagytok. Tôle kapjátok a hegyek és a völgyek menedékét. Teremtôtök mérhetetlen szeretettel viseltetik irántatok. ôrizkedjetek hát a hálátlanság bûnétôl és iparkodjatok Istent szûntelenül dicsérni.'' (Fior. XVI.)


Almafa és cseresznyefa

Menjetek ki a májusi határba, nézzétek a virágbaborult gyümölcsfákat, nem olyanok-e, mint a menyasszonyok?

Minden lány szeretne virágba borulni, szeretne fehér fátyolba burkolózni, szeretne menyasszony lenni. A legtöbb földi férfinak a menyasszonya, néhány pedig az égi Jegyesé. És mint a gyümölcsfa szétszórja illatát, lebegteti szirmait, úgy üli meg a leányarcot a kedveskedô mosolygás, ajkáról úgy szól a szíves beszéd, egész lényérôl úgy árad valami vonzóerô.

Kettôt akarok most a gyümölcsfák közül kiválasztani, hogy egy-egy leánytípusra mutassak rá képükben. Vegyük szemügyre a cseresznyefát és az almafát.

1. A viráguk még hasonlít. Legfeljebb az a különbség, hogy a cseresznyefa jóval elôbb hívja magára a figyelmet, jóval elôbb kezdi kibontani a rügyek barna takaróját. Az almafa nem siet annyira. De a kis cseresznyefa mintha érezné sorsát: alighogy kivirult, már le is hull a szirma, egy-két hét alatt ott a termés, s azután a hosszú nyárban, termékeny ôszben már csak megtépve, dísztelenül áll és nézi a többi, óvatosabb és jobb beosztású testvért.

S a gyümölcsével mi lesz? Pajkos verebek csipdesik, mindig tele van velük a koronája. Kis suhancok megrázzák, megmásszák, piros ajkukhoz szorítják a kis piros cseresznyét, kiszívják édességét és -- nagyot köpnek. Hát az almafa gyümölcse? Ó, az lassan érik. S aki idô elôtt akarna hozzányúlni, savanyúnak és keménynek találná. Késô ôsszel beviszik a kamrába, vagy még inkább a kis szobába a díszhelyre, a szekrény tetejére. Ott trónol, onnan mosolyog a magasból, ott telel ki, míg el nem jô számára is az idô.

Kislányom, melyik életforma tetszik neked?

Vannak cseresznyeforma lánykák. Ó, micsoda verébsereg csiripel köröttük. A polgári, a felsôkereskedelmi, a tanonc-, a tanítóképzô, sôt a gimnáziumi iskolák színe-java verebei csiripelik az ô dicsôségét. És hogy rebbennek szét ezek a verebek, ha jön a csôsz... a tanár úr vagy az édesapa!

-- Nézzétek, mondja a cseresznyefa, milyen vonzó, milyen érdekes vagyok én, hogy körülrajonganak engem -- azon a régimódi, ósdi almafán egy veréb sincs, persze, mert az nem festi magát, nem bodorítja hetenként a haját, nem tud az utolsó filmrôl annyit beszélni, mindig a mamájával van együtt, még a köszönést is alig fogadja az utcán, nemhogy megállna egy pár barátságos szóra... szóval az az almafa-kisasszony egész lehetetlenné teszi magát.

Jöjjön cseresznyefa-kisasszony, vegyünk egy kis koraérett gyümölcsöt. Megvettük. Hát bizony, csak csukott szemmel lehetett megenni: mind férges volt. Jegyezzétek meg, kedves lányok: a nagyon koránérô gyümölcs legtöbbször -- majdnem mindig -- bizony férges. Nem az életerô hajtotta, nem az érlelte, hanem a belül nyugtalankodó, fészkelôdô élôsdi. A bûn élôsdije.

Isten vele, cseresznyefa. Mi már csak inkább az almafát keressük fel.

2. Alma kisasszony egyszerû kis zöld háziruhájában húzódik meg, családi otthon mélyén. Cseresznye hírével tele volt a világ, igaz, azóta már le is hullott, le is taposták, elvitték a verebek meg a kisdiákok, de alma még mindig nem kapta meg szép, színes ünnepi ruháját. Nem törôdik a külvilággal, kelengyéjét gyûjti. Gyûjti a sok-sok zamatot, illatot, cukrot, színt, amit majd egyszerre oly pazar bôkezûséggel fog osztogatni. Csendben él, feltûnés nélkül.

És egész hosszú télen meleggé, kedvessé fogja tenni a szobát, amelyben díszhelyen áll.

Komolyan beszéljünk. Kedves leányom, elkezdted-e már a gyûjtést? Elkezdted-e már az értékeknek azt a szent tárolását, amely téged majd egy család szívévé, életévé, áldásává tehet? Gyûjtöttél-e magadba napsugarat, hogy télen melegíteni tudj? Életet, hogy erôsíteni tudj, férfit, öregeket, gyermeket? Alakul-e benned az anyai lelkület? Tudsz-e önzetlenül, tudsz-e áldozatosan szeretni?

Tudsz-e több lenni, mint játszótárs? Tudsz-e gondot viselni? Védelmezni? Vigasztalni? Próbáltad-e? Tudsz-e fájdalmat szüntetni, bátorságot adni? Tudsz-e parancsolni, de okosan és önzetlenül? Szívtál-e magadba elég sugarat az isteni Napból, hogy hideg, borongós télben is kárpótlás lehess és melegség? Erényeid illata be tud-e tölteni egy kis házat, lakást? Gyöngéd figyelmességed kedvessé tudja-e tenni tieid életét?

Lassú gonddal, napról-napra kell kincseidet gyûjtened és raktároznod. Miért olyan csodálatos szép minden a természetben? Mert nagy türelemmel, kicsike részekbôl, állandó munkával épül. Század- és ezredmilligrammonként gyûlik az illat az almába, a balzsam a fakéregbe, a szín a rózsába, a méz a virágba. Mert a virág, a gyümölcs alakjukat nem egy hirtelen és türelmetlen mozdulattól, hanem a Teremtô türelmes, nyugodt ujjának láthatatlanul lassú mozdulataitól veszik. Ha mikroszkóp alá teszel egy fûszálat, látod, hogy finomabb a szerkezete a brüsszeli csipkénél. Megérdemli-e a lelked, a jövôd, az életed ezt a lassú és gyöngéd gondoskodást? Ó, ha egy lepkeszárny, ha egy rózsaszirom megérdemli -- akkor a halhatatlan lélek inkább.

Növekedni, bontakozni -- végtelen türelemmel, bizalommal, az isteni Mûvész kedve szerint. Az isteni Mûvész a néphit szerint minden búzaszembe odarajzolta Édesanyja képét -- a ti lelketekbe is be akarja rajzolni: engedjétek.


A szôlôhegyen

Tavasz -- nyár -- ôsz -- tél

Az Úr Jézus nagyon szerette a szôlôket. Hiszen a Szentföld a szôlômûvelés egyik ôshazája (L. Tóth Kálmán, Willam mûveit). Szívesen vezet minket is a szôlôbe, hogy ott testünket-lelkünket felüdítse. Menjünk vele a szôlôbe négy alkalommal: tavasszal, nyáron, ôsszel, télen.

1. Tavasszal van a metszés ideje. Az értetlen ember csak csodálkozik, szörnyûlködik; a gazda szinte a földdel teszi egyenlôvé, a föld színéig visszavágja a tôkéket. De a gazda csak neveti, mert ez annak a rendje. A tavasz a nyesés ideje, és ha tavasszal elmulasztják, késôbb nem lehet pótolni.

Ti is tavaszban állotok. És az iskola rátok támad, s megijeszt titeket. Zöld hajtásaitokat letépi, azt mondja, fattyúhajtások, nem kellenek. Ez sem jó, az sem jó.

-- De mi fog megmaradni? -- kérditek. Letörik az egyéniségünket, megfosztják a szabadságunkat...

Fáj, ugye, eleven szôlôtôkék, fáj, ha belétek nyesnek. De tûrjetek. Bízzatok a tapasztalt szôlômunkásokban. Javatokat akarják.

És mellétek szúrják a fegyelem karóját. Hozzákötöznek. Ti pedig szabadságot akartok. És csak egyben van szabadságtok: Felfelé! Ne lázadjatok! Higgyetek a szeretetnek! Tavasszal nem látszik az ilyesminek a célja; aki még csak tavaszt látott, nem látja a nyesés, kötözés értelmét. De emlékezzetek csak vissza, ha tudtok! Minden kezdet nehéz! Nehéz volt elôször szépen felöltözni, rendesen enni! De sokat mesélhetne anyátok, mennyit sírtatok, míg elsô fogaitok nôttek! Bízzatok és növekedjetek, tavaszi kedvvel, tavaszi lendülettel. Csak azt érdemes, ami nehéz. Csak az erôsít, ami fáradságos. Csak az értékes, ami sokba kerül. Olcsó húsnak híg a leve. Áldozat nélkül sehol, semmiben nincs eredmény.

2. S a nyári szôlôhegy? Kemény, kérges kezek kapálják a száraz rögöt. Tavasszal a lemondás lepett meg. Most a munka erejét érezzük. Munka, látható, rögtöni, biztos eredmény nélkül. Mint a mi iskolai munkánk. Ki tudja, érdemes-e? Nem jön-e jégverés? Szôlômoly? Aszály? Lesz-e ára a bornak? És nálunk: Eljutok-e a diplomáig? Kapok-e állást? Nem fontosabb-e a protekció? Hátha nem is lesz szükségem arra, amit az iskolában tanulok?

A szôlôsgazdát nem kell biztatnom. Ô dolgozik és -- bízik, hogy nem lesz hiába. De a ti kemény munkátok egész biztosan nincs hiába. Munkátokkal ti is kemény talajt ástok fel és tesztek termékennyé: a lelketeket. Akármilyen hivatásba állít az élet, mindennél többet ér, ha megtanultatok dolgozni. Aki tud dolgozni, sohasem veszett el. Olvastátok a Szentírásban az erôs asszony dicséretét? ,,Messze földön nem találsz nála értékesebbet. Bízik benne ura szíve, mert gyapjút és lent szerzett, és ügyesen feldolgozta keze munkájával. Mint a kereskedô hajója, messzirôl hozza a kenyeret. Éjszaka is felkel, enni ad háza népének. Erôteljes tetôtôl-talpig... kezét kinyitja a szûkölködôknek, tenyerét nyújtja a szegénynek. Nem félnek nála a hideg téltôl, kettôs ruházatot adott övéinek... Ismeri a járást házatáján, nem a semmitevôk kenyerén él.'' (Péld 31,10)

S még több lelkes, dicsôítô szót mond az ilyen asszonyról a Szentírás. Hát nem nagy szó ez, munkánkkal Isten szavából eredô dicséretet érdemelni? Szeressétek a munkát, Isten szôlôjének munkára van szüksége. Nézzétek magatok körül a nyomort, nézzétek az utcán a rongyosokat, nézzétek a külváros nyomortanyáit, nézzétek az alföldi gyerek étlapját, olvassátok el a ,,Tardi helyzetben'': lebbencsleves, kenyér, kenyér, tea. Ezen más nem segíthet, csak a munka. Tanuljatok meg dolgozni, mert elvész családotok, elvész hazánk, gyalázatót szenved Egyházunk, ha hevertek, tétlenkedtek. Csak a dolgozó asszonynak van becsülete, a henye, cicomáskodó, tehetetlen, elôbb-utóbb szemétdombra kerül, mint a megunt bábu. Tanuljatok meg dolgozni, most még ne várjatok gyümölcsöt -- a gyümölcs majd megjô a maga idejében.

3. És most itt az ôsz, itt a szüret. Melyik szôlôvesszô hozott sok gyümölcsöt? Melyiken csüngenek a telt fürtök? Melyik roskadozik édes teher alatt? Csakis az, amely a szôlôtôtôl el nem szakadt. ,,Én vagyok a szôlôtô, ti vagytok a szôlôvesszôk. Aki énbennem marad, és én ôbenne, az sok gyümölcsöt terem. Nélkülem semmit sem cselekedhettek. Aki bennem nem marad, elszárad, összegyûjtik és elégetik.'' Emberé a munka, Istené az áldás. A munka szükséges, de nem elég. A fegyelem a kezdet. A munka a folytatás. Az isteni kegyelem a teljesülés.

Soha, soha ne válasszátok el az imádságot a munkától. A kéz halott a szív nélkül, a szív béna a kéz nélkül. A munka halott imádság nélkül, az imádság béna munka nélkül. Szent Ignác szokta mondani: ,,Úgy imádkozzál, mint aki tudja, hogy minden Istentôl függ. De mégis úgy dolgozzál, mintha minden tôled függne.''

Ne siessetek nagyon a szürettel, mert savanyú lesz a borotok. Ne követelôdzetek Istennél munkátok gyümölcséért. Ne sürgessétek Istent, mint a türelmetlen és bizalmatlan hitelezô. Ne mondjátok, annyit dolgoztam, annyit imádkoztam, és mire vittem? Boldog, akinek Isten az adósa.

A szüretben van valami szomorú vonás. Kifosztva, szedetten áll a szôlô. Vörösmarty írja a jó édesanyáról: ,,Gyermekei szétfutottak -- Napkeletnek, napnyugatnak -- S a szegény nô elhagyatva -- Úgy maradt, mint a szedett fa.''

Mi maradt a leszüretelt tôkének, a szegény asszonynak? Imádságos könyve. Nála már a munka helyét lassan átvette az imádság. Az idô kezd átmenni az örökkévalóságba, az ôsz télre kezd fordulni.

4. És most kimegyünk a téli szôlôhegyre. Csönd van. Eltûntek a munkások, eltûntek a szüretelôk. A szôlôtô föld alá ásva, fölöttük kicsi domb emelkedik. Hasonlít a temetôhöz. De a föld alatt nem halt ki az élet, a tôben ott pezsegnek még az élet nedvei.

Tavaszban álló ifjúság, reád is fog még hótakaró borulni, neked is le kell szállnod a föld mélyébe. De a föld mélyén, a föld alatt, vagy inkább a földön túl ott pezseg és lüktet az élet. Nem kábult és szendergô, mint a szôlôtôben, hanem az igazi és mély élet -- mégis, a szôlôtôhöz hasonlóan, olyan élet, amely rejtve marad az emberek elôtt. Mert szem nem látta, fül nem hallotta, mit készített az Úr az ô választottainak. (1Kor 2,9) Adja az Úr, hogy mindnyájan megláthassuk.


A kert ellenségei

Mit kellett volna még tennem kertemért, és nem tettem meg? Szôlôt vártam tôle, de csak vackort termett.'' (Iz 5,4) Így panaszkodik az Úr a próféta szavával. Jaj, nem ránk panaszkodik-e? Mert ha igen, szörnyû a fenyegetése. ,,Letöröm a falát, hadd tapossanak fölötte, nem nyesetem és nem kapáltatom többet, borítsa a bogáncs és a tövis, megtiltom még a felhôknek is, hogy megöntözzék. ''

A te lelked a kiskert. Öntözi a kegyelem esôje: havi, heti áldozó vagy. Magas fal veszi körül: iskolai fegyelem, családi rend. Elég munkás ássa-kapálja, talán többen is nevelnek rajtad, mint szeretnéd. Terem-e a kiskerted, vagy félned kell-e az Úr haragjától? Gyere, megmutatom neked kerted ellenségeit, irtsuk ki, gyomláljuk ki onnan.

Három sûrû gazt látok és egy alattomos ellenséget. Bogáncs, csalán, gyermekláncfû a három nagy gaz. A hernyó a nagy ellenség.

1. A bogáncs a gôg. Nézd, milyen fennen hordja fejét! Azt a könnyû, kicsi, üres fejet! Én elhiszem neked, ha parancsolod, hogy te vagy a legokosabb, legjobb, legszebb az emberek között. De még akkor sincs okod rá, hogy büszke légy. Elég egy kicsike vérrög, amely agyadban reked, és ha életben maradsz, tehetetlen roncs lettél. És ha a világ minden tudományát megtanulod, akkor sem fogsz többet tudni, mint a bölcs Salamon: ,,Hiúságok hiúsága, és minden csak hiúság!'' (Préd 1,2) De mit akarunk itt bölcs Salamonnal? Hiszen még abból a szerény iskolai tananyagból is már hány szekundád lenne, ha mindig fülönfogtak volna, mikor nem készültél. Magunk között vagyunk, bevallhatod.

És a jóság? Te is az eredeti bûnben születtél. Te is Isten irgalmára szorulsz. Szent János, a szeretett tanítvány csak elég jó volt. És mégis ezt írja: ,,Ha azt mondjuk, hogy nincs vétkünk, megcsaljuk magunkat.'' (1Jn 1,8) ,,Ki mondhatja magáról: ,,Tiszta az én szívem, ártatlan vagyok minden bûntôl?'' -- kérdi a Szentírás. (Péld 20,9) A Boldogságos Szûzanyán kívül senki. És bárcsak halványan megsejtenénk valamit az ô alázatosságából!

Ó, te szúrós bogáncs, te, aki mindenen fennakadsz! Aki talán még azért is haragszol, mert tegezni merlek! Mire vagy gôgös? A szépségedre? Várj csak egy pár évet. S majd rólad is elénekelheti Villon francia költô, A régi idôk szépségeirôl szóló balladájában: ,,Hol van már a tavalyi hó?''

2. A bogáncsnál sokkal csúnyább, alattomosabb a csalán. A csalán a csúfolkodás, a gúny szelleme. Hogy fáj, nemcsak akkor, mikor éppen érinti az ember, hanem még sokáig utána. Ilyen bizony sok leány beszéde. Olyan könnyen tud bántani, sérteni.

Mit gondolsz, kislányom, rajtad nem lehet semmi csúfolnivalót találni és felfedezni? Ha ismernék a te titkaidat? Ha nagyon megfigyelnének? Ha kikutatnád a családod történetét? Ha számontartanák kudarcaidat, baklövéseidet? Neked jólesnék, ha minden épületes dolgodat feltálalnák, jó csípôs, ecetes mártásban? Én láttam már kislányt, aki csúfolódni kezdett, és azután sírva szaladt ki a társaságból, amikor visszafordították rá a fegyvert.

,,De én csak olyant mondok rá, ami igaz''. Az is igaz volt, hogy Elizeus próféta kopasz volt. És Isten mégis halállal büntette a gyermekeket, akik ezzel csúfolták. Most már elhiszed, hogy a csúfolódás halálos bûn is lehet?

Az Úr Jézusnak bekötötték a szemét, arcul verdesték, leköpték, csúfságból térdet hajtottak elôtte, nádat adtak a kezébe királyi pálca helyett, így csúfolták. Közéjük álltál volna, csúfoltad volna te is? Pedig ,,amit a legkisebbnek cselekedtek, nekem cselekedtétek.'' (Mt 25,40)

3. A gyermekláncfû igazán ártatlan, kedves virágnak látszik. De kérdezzétek csak meg a kertészt, mit szól hozzá! Ez a tolakodó gyom mindent belep, elveszi a levegôt, az életet az értékes, finom virágok elôl. Nem lehet kiirtani.

Ez a gyermekláncfû a könnyelmû, haszontalan, fölösleges barátkozások jelképe. Mint ebbôl a fûbôl könnyû láncot formálni, de az a lánc hamar el is szakad és a sok fáradság hiábavaló vele, olyan a haszontalan barátkozás. Sokszor látok én ilyen gyermekláncokat udvaron, folyosón egymásba kapaszkodó, elválaszthatatlan pajtásokat. Néha igazi a barátságuk, de legtöbbször értéktelen.

Mennyi idôlopás az ilyen barátságokban! Mennyi üres pletyka! Mennyi társas önzés! Hogy súgnak-búgnak híreket. Egészen biztosan tudom, mondja egyik a másiknak, nagybácsimnál a házmesterné mondta a mamának. Micsoda idôlopások! Kísérgetések! Irigységek! Féltékenység!

Mennyi jót tehetnél az ilyen barátkozás helyett! Mennyit segíthetnél anyádnak, mehetnél boltba, csomagért, kenyérért, amíg ô odahaza nyugtalanul vár és te a sarkon álldogálsz. Magyarázhatnád a leckét visszamaradt, beteges, gyenge társadnak. Tanulhatnál, sportolhatnál. A gyermekláncfû nem is maga olyan nagyon rossz, a baj, hogy elveszi a helyet, a tápláló erôt más, értékesebb, jobb növények elôl. Terméketlenné teszi kiskertedet.

4. A hernyó, a mindent lerágó nagy ellenség, a hazugság. Az elsô hernyó: semmiség. De milyen gyorsan szaporodnak! Nincs megállás. Ha egyszer bevette magát a kiskertbe, keserû, fájdalmas ellenszerek, permetezések is alig ûzik el.

Tudod, mit csinálnak a rossz gyerekek, ha befôttet akarnak? Kis lyukat szúrnak a befôttes üveg fedôpergamenjére vagy a celofánba: néhány nap múlva már romlani kezd a befôtt. Akkor megmutatják az édesanyának:

-- Együk meg gyorsan, mert már romlik. Az a kicsi lyuk elég volt, hogy romlásnak induljon a befôtt. Az elsô hazugság is ilyen pici lyuk. Semmiség. Csak nincs ennek nagyobb jelentôsége? Pedig ezzel indul meg a romlás. Jaj, ne engedd be az elsô hernyót! Ne mondd ki az elsô hazugságot!

A predesztináció, az üdvösség reményének biztos jele, ha valaki sohasem hazudik. Nem tudom elképzelni, hogy az ilyen lány bûnben éljen. De azt sem tudom elképzelni, hogy hazug lány a többi bûnt elkerülje.

Isteni kertész, öntözd a kiskertet kegyelmeddel! Add neki az öröm napsugarát. De ha a szenvedés kapájával kell verned, sújtanod, akkor se kíméld! Irtsd ki belôle a gôg bogáncsát, a szeretetlenség csalánját, az érzéki barátság gazát, hogy sok gyümölcsöt teremjen, a te dicsôségedre!


Csend

Nehéz feladat, de nagy veszélyektôl óv meg -- Isten barátságára segít

1. Két amerikai hölgy utazott Olaszországban. Nápolyban leszálltak a kapucinusok sírboltjába, ahol valódi halálfejekbôl meg lábszárcsontokból állították össze a barátok a barokk díszítést. ,,Milyen érdekes'' susogták. Rómában elvezették ôket a Kolosszeum arénájába, ahol minden csepp földet a vértanúk vére áztatott. ,,Hatalmas épület'' -- mondták elismerôen. Firenzében megtekintették Fra Angelico égi szárnyalású freskóit. ,,Helyesek'' -- állapították meg. És még sok szépet és nagyot láttak, de nemigen hatódtak meg, mert úgy látszik, kissé felületesen gondolkoztak, ha ugyan gondolkoztak egyáltalán. Végre Milano közelében eljutottak a karthauzi kolostorba. Meglehetôs közömbösen hallgatták a vezetô magyarázatát a képekrôl, mûremekekrôl, szobrokról, amelyek a templomot díszítik. Mikor azután a kolostor udvarán a vezetô a karthauziak életmódjáról kezdett beszélni, a böjtökrôl, virrasztásokról, önsanyargatásról, akkor kissé elkomolyodtak. De mikor a vezetô elmondta, hogy ezek a szent szerzetesek csak hetenként egyszer, szombaton délután két órányi ideig társaloghatnak egymással, s egyébként, az imádságtól eltekintve, életüket teljes némaságban töltik, akkor a megdöbbenés és csodálat erôt vett azokon a hölgyeken: végre valami, amin megilletôdtek, ami imponált nekik, ilyet nem láttak Amerikában.

Próbáljatok csak egy napra -- nem, egy órára ilyen karthauzinak lenni. Nem lesz könnyû. Könnyebb szöges ostorral verni magadat, könnyebb kenyéren és vízen élni napokig, könnyebb vagyonokat szétosztani alamizsnául, mint csendet tartani. De megéri. Mert nincs jobb lelki hízókúra, mint azok a beszédek, amelyeket nem mondtunk ki, hanem lenyeltünk.

2. A hallgatás nagy veszedelmektôl óv meg. Megóv:

a) Isten szigorú ítéletétôl. ,,Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek'' -- mondja az Úr. (Lk 6,37) ,,Minden fölösleges szóért számot kell adnotok az ítélet napján.'' (Mt 12,36) Áldott hallgatás, amely megvéd, hogy az ítélet napján ne a vádat kelljen pirulva hallgatnom!

A következôt nem én mondom, hanem az újkor egyik legcsodálatosabb vértanúja, Morus Szent Tamás, angol lordkancellár, aki boldog családi életet, magas rangot, gazdagságot cserélt fel a Tower börtönével és a vérpaddal, hitéért.

,,Mi világiak -- úgymond -- nagyon merészen ítélkezünk a papok felett. Ha barátságosak, világiasnak nevezzük viselkedésüket, ha szeretik a magányt, akkor különcök, ha komolyak, akkor nagyképûeknek csúfoljuk, ha vidámak, akkor könnyelmûeknek. Ha ájtatosak, akkor biztos képmutatók, mondjuk, ha kevés személyzetet tartanak, akkor zsugoriak, ha sokat, akkor fényûzôk. Ha egy rossz példát látunk, sokat beszélünk róla, de a jót elfelejtjük. Olyanok vagyunk, mint a holló, amely friss húsra nem száll, de ha döglött kutyát talál egy árokban, ott azután vígan lakmározik a társaival...''

Németországban az irodalmi bírálatról hoztak egy rendeletet. Csak annak szabad bírálni, aki ugyanazt jobban meg tudná csinálni. Hát ezt a rendeletet az erkölcsi bírálatra is alkalmazhatjuk. Sôt tovább is mehetünk. Ne is bíráljunk, hanem javítsuk ki a dolgot. Például: ne morogjunk, hogy a tányérunk nincs szépen kitörölve. Fogjuk magunkat és törüljük meg. Ne nyafogjunk, hogy az iskolánk nem elég meleg és kedélyes. Vigyünk be melegséget és kedélyt.

b) Megóv a hallgatás a gyûlölettôl és haragtól. Ha a kis kanári kiszökik a kalickából, visszacsalogathatod: de ha a szó kirepült a szádból, vissza többé nem megy.

Mennyi bánatot okozott már a nyelveskedés. Még a legkisebb baj az, amelyet a Szentírás így jellemez: ,,Mint a kövecses út az öreg ember lábának, olyan a nyelves asszony a csöndes embernek.'' (Sir 25,27)

A felfuvalkodott, a megdagadt nyelv halálos. Valakinek kígyó marta meg a nyelvét. Néhány óra múlva a szerencsétlen nyelve úgy megdagadt, hogy széjjelrepesztette szájpadlását, megfojtotta szegényt. Ilyen megdagadt, halálos nyelve van a gôgös, gyûlölködô beszédû embernek. Rosszabb, mint a kígyómarta, megfeketedett, üszkös nyelv: mert ez csak testi halálba, amaz kárhozatba dönt.

3. A csend megszerzi nekünk Isten barátságát. Isten csak akkor szól hozzánk, ha lelkünkben csend van.

Egy úrihölgyet egyszer bemutattak Dickensnek, a nagy írónak. Az úrihölgynek sebesen pergett a nyelve, szóbahozott mindent az égvilágon, összebeszélt tücsköt-bogarat, Dickens meg csak hallgatott. Késôbb azután a hölgy panaszkodott:

-- Hát ez az a híres író, ez az a szellemes társalgó? Én bizony nagyon is ügyefogyottnak találtam.

Az úrihölgy bizalmas barátnéja persze elmondta ezt a nyilatkozatot az írónak. Dickens szerényen azt felelte:

-- Az asszonyságnak igaza van. Szolgáljon mentségemül, hogy nem is engedett szóhoz jutni.

Ha fecsegünk, ha folyton pereg a nyelvünk, Isten sem tud szóhoz jutni a lelkünkben. Meg sem sejtjük, mi az igazi lelki élet. Nem véletlen, hogy Isten igazi barátai, a nagy szentek mindig a csendet és a magányt keresték, amennyire a felebaráti szeretet ôket ebben meg nem akadályozta. ,,Ó boldog egyedüllét, egyedüli boldogság'' -- kiáltott Szent Ágoston. Az ô csendjében Isten beszélt.

Ha nyitott szájjal alszol, reggelre kiszárad a torkod. Ha mindig fecsegsz, kiszárad a -- lelked. Kövesd Boldog Seuse Henrik példáját. Mielôtt szóra nyitotta volna száját, mindig elôbb a Szûzanyától kért engedelmet. ,,Édesanyám, szabad ezt mondanom?'' Te is a Szûzanyától kérj tanácsot, mielôtt beszélsz. Nem bánod meg, ha ôrá hallgatsz.


Életmentés

Kisfiúk játszottak a budai Duna-parton. Belemelegednek a játékba, nem látnak, nem hallanak. Nagy loccsanás, -- jaj! -- egyikük a vízbe esett, ott küszködik a nagy Duna sodrában. Arra jár egy bátor gimnazista lány, nem gondolkozik, egy-kettô utána ugrik, kimenti! Néhány hétig az egész város ennek a kislánynak a csodálatára jár, magától a Kormányzó úrtól kap kitüntetést hôsies életmentéséért.

Hát még milyen kitüntetést érdemel az, aki lelkeket ment meg. Megmenti ôket a bûntôl, a lelki haláltól, a kárhozattól. Megmenti ôket jó szóval, jó példával, imádsággal.

1. Egy-egy jó szó olyan hatást tehet a bûnnel küzdô emberre, hogy egyszerre sokkal-sokkal erôsebbnek érzi magát. Mintha a vízben küszködônek mentôövet dobtak volna. ,,Menj és többé ne vétkezzél.'' ,,Kövess engem'' -- ilyen egyszerû szavakkal tudott a mi Mesterünk lelkeket menteni. Ilyen egyszerû szavakban erô lakik, ha Isten kegyelme kíséri ôket. Mikor az édesanya mondja iskolába induló gyermekének: ,,Azután jó légy'', ezek a szeretettel mondott szavak védôangyalként kísérik a gyermeket egész napon át.

A szentek megérzik, mit kell mondaniok, hogy megmentsenek egy-egy lelket. Vianney Szent János plébániája elôtt halad el egy elegáns vadász.

-- De szép kutyája van az úrnak! -- szól hozzá a Szent. -- Csak a lelke is olyan szép lenne!

A vadász odaveti a kutya pórázát egy gyereknek és besiet a gyóntatószékbe.

Assisi Szent Ferenc is bírt a megváltó szavak ajándékával. Mikor Rietiben az elôkelô Tancredi lovaggal találkozik, ki fényes fegyverzetében, magas lóháton magára vonta az utca figyelmét, odakiált: ,,Lovag úr, le a lóról! Én Krisztus lovagjává teszlek.'' (Prohászka, XII. 161.) Így lett lovag Tancredibôl Angelo testvér.

Lelkeket menthetsz meg, mikor társaságodban kezdôdik a megszólás, s te ügyesen másra tereled a beszédet. Mikor az iskolából hazamenet egyik-másik zúgolódni, elégedetlenkedni kezd, s te megbékíted. Hányszor kezdenek az emberek bûnös beszédeket merô unalomból. Ilyenkor legyen ügyesen pergô nyelved, amely az unalmat elûzi, és becsületes, kedves tréfával, jókedvvel ismét lelkeket ment. Olvasd el Walter János piarista atya Gaudeamus c. könyvét, tarts mindig készen egy-két jó ötletet, adomát, ezzel is sok bûnt akadályozhatsz meg.

2. Lelkeket menthetsz csendes, néma jópéldával. Szalézi Szent Ferenc érdekes történetet mond errôl párizsi diákkorából. Két könnyelmû, mulatós fiatalember jóval éjfél után kapatosan igyekszik hazafelé a sötét, szûk kis utcákban. Nagyon mélyen néztek a pohár fenekére, most azután kissé eltévedtek. Le is ülnek közben egy-egy templom lépcsôzetére, meg-megpihennek, megint továbbmennek: végre valahol énekszót hallanak.

-- Menjünk közelebb, de furcsa muzsika van arra, mi lehet?

A hûvös éjszakai levegô már kissé kijózanította ôket: ráismertek a ciszterciek templomára, bementek, a szerzetesek az éjszakai zsolozsmát imádkozták hófehér palástjukban, mély áhítattal és kegyességgel. A két fiatalember elszégyellte magát. ,,Amíg mi dorbézolásokkal és bûnös szórakozásokkal pazaroljuk el ifjúságunkat, ezek a szent szerzetesek még az éjszakát is nappallá teszik, hogy értünk, bûnösökért imádkozzanak. S rövid idô múlva mindketten a szerzetbe léptek.

De ne menjünk a messze múltba. Itt van a csodálatos ,,bécsi tejesasszony'', a mélyérzésû Alja Rachmanova kedves esete:

-- Senki sem tudja úgy elkeseríteni az életemet, mint a kis Anna -- írja. -- Úgy jön be boltomba, mint a rombolás gonosz szelleme. Fel sem sorolhatom azt a sok kellemetlenséget, amit nekem szerzett.

-- Anni, -- kérdeztem tôle -- miért nem szereted az embereket, miért akarsz mindenkit bántani?

-- Miért szeressem ôket? Mindenki csirkefogó, csak maga nem, de maga is csak azért nem, mert nincs hozzávaló esze.

Mikor azután Anni megint valami egész különleges rosszaságot követ el, és a tejesasszony mégsem panaszolja be az anyjánál, hanem szeretetérôl biztosítja, ,,Anni egy ugrással fönn termett a pulton, nyakamba esett és megcsókolt'' -- és attól fogva ,,viselkedése egészen megváltozott. Órákig elül a kisasztalnál s engem néz. Nem szól egy szót sem, de szemébôl csillog a boldogság.'' (I. m. 163-174.)

3. Lelkeket menthetsz imádsággal. Mi mindenért imádkozunk! Esôért, szép idôért, pénzért, sikerért, apró-cseprô földi örömökért. Egy lélek sorsa, egy lélek üdvössége mindennél hasonlíthatatlanul többet jelent. Egy lélek üdvössége Isten szemében, tehát a valóságban többet ér, mint az Angol Bank egész vagyona, mint a világ minden aranya, mint bármilyen földi siker, öröm, eredmény. Imádkozzunk testvéreink üdvösségéért! Milyen felséges hivatás a karmelita hivatása: aki csak a megmentendô lelkeknek él, áldozatait, sanyargatásait, szenvedéseit felajánlja olyan lelkekért, akiket sohasem látott, sohasem ismert, de tudja, hogy ezzel Istennek a legkedvesebb szolgálatot teszi. A bûnösökért imádkozik, hogy megtérjenek. A lanyhákért, hogy buzgókká legyenek. A halálos veszedelemben lévôkért, hogy megkapják a végsô állhatatosság nagy kegyelmét! Ha kedvetek volna valakit szidni vagy bírálgatni, nagyon kérlek, -- imádkozzatok inkább érte. Az embereknek úgyis hiába panaszkodtok arról, hogy milyen az a ti testvéretek, vagy tanárotok vagy felettesetek: panaszkodjatok a jó Istennek, és esdjétek ki számára a megértés kegyelmét, ha az illetô igazán rossz úton jár.

Tudjuk, hogy a jó Isten nagyobb a jutalmazásban, mint a büntetésben. Aki egy lelket kárhozatba dönt, azt Isten úgy megbünteti, hogy ,,jobb lett volna neki, ha malomkövet kötnek a nyakára és a tengerbe vetnék''. (Lk 17,2) Ha Isten így bünteti azt, aki lelkeket ront, hogy fogja megjutalmazni azt, aki lelkeket ment?

Állj be Isten mentôi közé!


Rendes vagy-e?

Újabban már osztályzatot is kaptok a rendszeretetbôl. De már régen tudjuk, hogy ,,rend a lelke mindennek''.

A rendes házban minden a maga helyén van, és mindent arra használnak, amire való.

1. Mindent a maga helyére! És épp azért: Istent az elsô helyre! Istené reggel az elsô gondolatom! Istennek szól elsô látogatásom: mihelyt az utcára jutok, szentséglátogatást végzek, úgy intézem napomat, hogy legyen rá módom és idôm.

Sok embernek hamis képe van Istenrôl. Azt hiszi, Isten a mi szolgánk. Isten dolga, hogy nekünk mindent megadjon, amit kívánunk. Isten várhat. Majd akkor foglalkozunk vele, mikor nekünk jólesik. Elôbb kielégítjük apró-cseprô, kicsi vágyainkat, akkor, ha marad felesleges idônk és erônk, ráérünk Istennel is foglalkozni.

Szegény bûnös, istentelen ember, mennyire rendetlen vagy! Te vagy a szolga! Neked kell elôször Isten akaratát megtenned, mindenben ôt lesned, mint a Zsoltáros tanít: ,,Mint a szolgálók gazdájuk intésére, úgy figyelek akaratodra, Istenem.'' (122,2)

A felületes ember, a rendetlen lelkû ember önmagát teszi elsô helyre. Nekem jól esnék bizonyos társaság, bizonyos szórakozás, könyv, tánc, ruha. Azután, ha mégis féli kissé az Istent, megkérdi: Nem bûn-e ez?'' S evvel megelégszik. A keresztény gondolkodás egészen más. Elôször azt kérdi: Mi az Isten akarata, mi az ô szent tetszése?'' Nem a saját kedvéért teszi a dolgokat, hanem Isten kedvéért. És akkor természetes, hogy nem ütközik folyton bûnökbe. ,,Keressétek elôször az Isten országát és az ô igazságát, a többi mind hozzáadatik nektek.'' (Mt 6,33) Elôször! Ez a rend! Elôször az Isten országát és az ô igazságát! Nem másodszor, vagy utószor. Nem elôször önmagunkra, és azután mellékesen, az Istenre is tekintettel lenni.

Mit szólnál, ha a te házadban úgy rendezkednék be a cseléded, hogy elôször a saját kényelmét és kedvét keresné, azután esetleg épp egy kicsit, a te igényeidet, kívánságaidat is tekintetbe venné? Azt mondanád: ,,Ebben a házban én vagyok az úr! Itt annak kell történnie, amit én akarok!'' A világ nagy házában pedig Isten az úr, és az ô akaratát kell elôször keresni. Ez a rend.

A rendetlen, kócoshajú lány csúnya. De a rendetlen, kócos akaratú sokkal csúnyább. A szeszély, az összevisszaság, a terv nélküli élet lelki kócosság.

Az életnek célja van! Nemcsak úgy véletlenül lézengünk itt. Nem lustán libbenünk virágról-virágra, mint a lepke. A keresztény embernek mindig tudnia kell, mit akar.

,,Azért vagyunk a világon, hogy Istent megismerjük, ôt szeressük, neki szolgáljunk.'' Minden más: ellopott idô! Valahányszor ezt nem tesszük, naplopók vagyunk. Legyen életterved! Legyen életcélod! Ne éldegélj csak úgy véletlenül! Ha a víznek nincs sodrása, elposhad, szennyes lesz. Ha az életünknek nincsenek céljai, nemes lendületei, akkor minden bûnbe belesodródunk. Mihelyt az ember elengedi élete kormányrúdját, mihelyt nem Isten felé igyekszik, mihelyt megfeledkezik örök céljáról, máris sodródik a zátony, a bûn felé.

George Eliot ír egy derék angol asszonyról, aki minden sápítozó, panaszkodó, önzô asszonytársának ezt szokta mondani: ,,Nem azért vagyunk a világon, hogy jó dolgunk legyen, hanem hogy megmentsük a lelkünket!'' Ez rend, ez rendes gondolkodás. És nem az, amit a kültelki nyelvhasználat nevez rendesnek: a bûnt elnézô felsôség, a lustaságot tûrô tanító, a képzeletet felizgató mozi és rúgásokkal és pofonokkal gazdagon tarkított verekedés.

2. A rendes házban mindent arra használnak, amire való. És ott minden való valamire. Ott nincs haszontalanság. Ami haszontalan, az mind rossz. Hiszen a magyar nyelvben ez a két fogalom egybe is esik.

Isten rendes gazda, és nem küld a nyakunkra haszontalan dolgokat. Különösen nem haszontalanok az ô büntetései és csapásai. Semmi sem történik véletlenül. Istennek mindenegyes eseménnyel valami szándéka van. Bármi történik velem, ki kell lesnem Isten akaratát, üzenetét. Nélküle egy veréb sem esik le a fáról, és egy diák sem vall kudarcot. Ó, az igazán rendes lelkület mindent fel tud használni. A kudarcokat, szégyenvallásokat egész különösen. Mint a háziasszony a házra zúduló esôvizet szépen felfogja és abban mossa a szennyesét, úgy moshatjuk mi is ki lelkünk szennyesét, gôgjét, nagyzolását a nyakunkra zúduló szidásban.

Rendes házban nem a seprûvel kalapálnak és nem az asztalon táncolnak. Tudják, hogy seprû és asztal másra valók. Éppen így van a rendes ember is. Nem bûnre használja a testét, feleselésre a nyelvét, csalásra az eszét, mert tudja, hogy nem arra való. A rendes lelkületnek az iskola nem szórakozó-, hanem tanulóhely. A ruha nem irigység és kíváncsiság ébresztésére, hanem öltözködésre való. A szülô nem becsapásra, hanem engedelmességre való.

Rendes ember nem üldögél a létrán, hanem tapos rajta, hogy feljebb jusson. A világ, a földi javak, a vagyon, az állás: ez mind együtt, nagy létra. Ha rendes vagy, nem ráülsz, hanem emelkedel, magad alatt hagyod, s fellépsz rajta Istenhez.


Hamu

,,Isa pur es chomu vogmuc.'' Életünk ficánkoló láng, a láng ellobban, s más nem marad, csak egy kevés hideg hamu. Életadó tûz voltunk-e, vagy pusztító? Átkozott vagy áldott tûz?

Most már mindegy, hogy soká égtünk-e vagy rövid ideig, hosszan vagy kurtán idôztünk-e, lobogtunk-e. Az is mindegy már, nemes bükkfa vagy silány akác táplálta-e lángjainkat. Oda a láng színe és kedve, az élet sok érdekessége és romantikája, a hamu hideg és szürke realitása ráébreszt a nagy kérdésre: miért is lángoltál, lobogtál, kicsi láng? Minek is égtél?

1. ,,Kormos fáklya voltam. A füstöm több volt, mint a fényem. Én világítottam Júdásnak és poroszlóinak, mikor elfogták Jézust. Ó, mennyi pillét, mennyi kis molyt kápráztattam el és csaltam be lángomba! Leperzseltem kicsi szárnyaikat, nevettem vergôdésüket, azután megsajnáltam és megöltem ôket.'' Így beszélhetne életérôl egy-egy bûnös asszony, a jeruzsálemi nagyváros szomorú teremtménye. Akinek élete az érzékiség szurkos lángolásából állott. Szomorú és sivár sors, gyászos fáklya, mint az, amelyet síremlékeken látunk, lefelé fordítva, a reménytelenség pogány jelvénye gyanánt.

2. ,,Pusztító tûzvész voltam. Vihar járt elôttem, halál a nyomomban. Üszkös koponyákból rakattam piramist, Moszkva fölött vörösre festettem az eget, lángszóróim a Boszporuszt is felgyújtották, haragomtól reszkettek Bécs falai.'' A hódító, a cézár beszél így. ,,Nincs még egy akkora hamurakás, amilyent én hagytam. Száz évig takaríthattak utánam!''

És a szurkos fáklyával együtt a pusztító tûzvész is kialudt. De csak a földön. Mert a kárhozatban: ,,férgük meg nem hal és tüzük ki nem alszik''. (Mk 9,43)

3. ,,Én egy nagy gyár gépházában lobogtam'' -- hallom egy másik hamurakásból. ,,Nélkülem ezrek jártak volna meztelenül; ha én nem vagyok, nem készül meleg kabát, finom posztó.'' Áldott munkásélet, ellobbantál, elégtél a fáradozásban, családért, hazáért, gyermekért, áldott legyen a kezed nyoma, áldott a kihûlt porod is! -- ,,Én a lokomotív kazánjában égtem. Én hoztam az élelmet a messze városba, én vittem az orvost a beteghez. Én vittem a ványadt városi gyereket nyaralni, én kapcsoltam össze testvéri szeretetben távol vidékeket.'' A vasutas élet hamva beszélt így. Isten jutalmazza lángolását!

4. A ti kicsi lángotok hol fog melegíteni, lobogni? Legtöbb a konyha tûzhelyén. Ott fôz majd levest a munkából hazatérô fáradt férfinak, és kamillateát a fájós torkú gyereknek. Ott mossa majd az egész ház szennyesét (áldott, türelmes édesanya!), ad már korán reggel meleg vizet az apjuknak borotválkozáshoz, ott lobog késô estig, hogy a szigorlatra készülô doktorjelöltnek feketekávét adhasson. Ez a tûz akármilyen hulladékfával, kukoricacsutkával, giz-gazzal megelégszik, nagyon igénytelen, nagyon hálás, télen melegen tartja az egész családi fészket; a tûzhelye repedezett, kormos, már nem ragyog, mint újkorában, de azért hûségesen kitart. Jóságos kicsi tüzek, még éjszaka sincs igazán nyugtotok, egy kicsit mindig készen kell lennetek minden eshetôségre, mindig szükség lehet a parázsra, hátha meleg tégla kell nagyanyónak, hátha langyos borogatás a kicsinek!

Te áldott házitûz! Már a rómaiak Vesta-szüzeket szenteltek a te szolgálatodra, mert tudták, hogy a szûzies élet tud igazán ápolni és elkészíteni!

5. Vagy világító fény lesztek? Ó, nem hatalmas torony a tengerparton, óceáni hajók, repülôk útbaigazítására: mert ez a nagy tudósok szerepe. Hanem csak kis falusi mécsvilág, vagy gyertyaláng; kedves tanítókisasszony, anyátlanok anyja, ügyetlenek gyámolítója, aki a kis ártatlanok szemébe elôször vetíti az igazság drága fényét! Szentjánosbogárka leszel az éjszakában, kicsike tested-lelked csupa tûz, csupa fény, amíg élsz, izzol.

6. Vagy örökmécs leszel az oltár elôtt? S akkor nem is igen hagysz hamut, mert elégtél mindenestül. Sírod is jeltelen lesz, ott nyugszol a nôvérek közös keresztje alatt, de már régen nem tudják, névszerint kiket temettek valamikor oda... És a mennyországban ismeretlen lelkek köszöntenek: mert segítettél megváltani ôket.

Errôl mindrôl beszél a hamu, az a szürke, hideg, kevés por, amely valamikor élt, lobogott, táncolt tûz képében. Itt a földön kialszik minden tûz, és csak a hideg hamu marad vissza. De vannak örök tüzek és örök fények is, a magas égbolton ragyognak, Isten hívja ôket, s ôk azt mondják: ,,Itt vagyunk.'' (Bar 3,35)

Castorról és Polluxról, a hôs testvérekrôl regélte a római nép, hogy csillagokká lettek a magas égben. Mi nem regéljük, mi hisszük, hogy egy kis lángocska sem lobogott hiába, ha Isten akarata szerint lobogott: egyik sem alszik ki végképpen, hanem Isten örök világosságában vég nélkül fényeskednek.


Isteni tragédia

Külsôségek -- fôszereplô -- katharsis

1. Szerettek-e színházba járni? Elviszlek egy olyan tragédiához, amely mindig klasszikus és mindig modern, amelyet minden évben, minden nap, minden országban, sôt kis faluban is játszanak, és sohasem unják meg, sohasem veszik le a mûsorról.

Milyen a színpada? Elôször a szabad ég alatt játszották vagy helyesebben, az eredeti történeti esemény ott ment végbe -- mert történeti drámáról van szó. Azóta sok szép színpadot építettek, csakis e tragédia kedvéért. Megépítették minden század stílusában, minden anyagból. Eszkimók közt hóból és jégbôl, trópusok alatt pálmaháncsból, megtervezték Michelangelok és falusi pallérok, elkészítették világvárosok és völgyek mélyén rejtôzô kicsi falvakban, tengerjáró hajókon és nagy hegyek ormán.

Milyenek a díszletei? Nem sok kell hozzá. Egy asztal. Két gyertya. Egy abrosz. Kellékül egy csepp bor, egy csepp víz, egy kevés búzalisztbôl készült ostya. De ha úgy tetszik, mellékesen oda lehet még tenni a Sixtusi Madonna-képet, az asztalt le lehet teríteni százados brüsszeli csipkével, az asztal elé márványlépcsôt, a lépcsôre selyemszônyeget is tehetünk, nem nagyon fontos itt a díszlet és a kellék.

Kísérô zene? Légyzümmögés vagy Palestrina kórusai, falusi dalárda, vagy a budapesti kongresszus ötvenezer énekes ifja. Mozart zengô melódiái, vagy egy fáradt öregasszony olvasócsörgetése és sóhajtásai.

Ezt a tragédiát nem kényelmes páholyból nézed, nem süppedô zsöllyébôl. Ha igazán tudod, hogyan illik, akkor letérdelsz, és térdenállva vagy jelen. Belépôjegyed a szeretet. S az ára? Most talán semmi, holnap talán az életed, mint valamikor a katakombák idején.

A tragédia bevezetése csodálatos kórusokból áll. Vágyódás és bûnbánat, öröm és rettegés szól a kórusokból. Majd megszólalnak a hirdetô igék, balról és jobbról (lecke és evangélium) és hirdetik, hogy közeledik a fôszereplô, a hôs.

2. Mert a fôszereplô Jézus Krisztus. A pap, vagy püspök vagy pápa tulajdonképp csak statiszta a szentmise nagy tragédiájában. Ott kell lennie, de nem fontos, hogy jól vagy rosszul játszik-e, nem sokat számít az egészben. Nem igazi katolikus, aki nagyon figyeli, miféle pap mondja a szentmisét. Minden szentmisét a láthatatlan fôpap, az egyetlen fôszereplô, Krisztus mond.

Rossz ízlésrôl tenne bizonyságot az a nézô, aki a tragédiában csak a díszleteket, a kellékeket, a mellékszereplôket figyelné. A rossz ízlésnél sokkal rosszabb érzéketlenségrôl, keményszívûségrôl vádolandó, aki a szentmisében a külsôségekben merül el.

Lear királyt, Shakespeare felséges tragédiáját játszották egy alkalommal a Théatre Français-ben. A darab végén Learnek, akit fájdalma az ôrületbe kergetett, meg kell halnia, meghasad a szíve. Az idôs színész csodálatosan játszott. Megdöbbentette hallgatóit zokogása, könnyei, kétségbeesett tehetetlensége, roskatag alakja megkapta a lelkeket. Lear meghal, legördül a függöny. Egy kis csönd, majd tomboló, lelkes tapsvihar, a közönség a nagy mûvészt kívánta látni, ünnepelni. De a mûvész többé nem léphetett a közönség elé. A színjáték valósággá fordult: Lear igazán halott volt.

És most nézd a szentmisét! A színjáték valósággá lesz. Elôször csak az Egyház ábrázolja Krisztusunk keresztáldozatát: feszületet tesz az oltárra, keresztet illeszt a miseruhára. De megjelenik maga az Úr, papja mögött, papja helyett. S ami csak jelkép volt, az véres és élô valósággá változik, a Kálvária szent áldozata, bár vérontás nélkül, de a test és vér valóságos elevenségében megismétlôdik.

S a nagy színjátéknak mi is szereplôi leszünk, érzéseinkkel és magatartásunkkal belekapcsolódunk. Játszhatjuk a közömbös római katona szerepét, aki ott áll, mert kivezényelték, de legszívesebben egész máshol lenne. Játszhatjuk a kíváncsi jeruzsálemi naplopóét, aki elment érdekeset látni, idegbizsergetô látványban részesülni. Vagy ott lehetünk, mint a hûséges tanítvány, mint a szent asszonyok a Szûzanya társaságában. És Isten mentsen attól, hogy úgy legyünk jelen, mint az Annások és Kaifások, gúnyolódva és hitetlenül. De az is szomorú volna, ha gyáva tanítványok, szétzüllött hitvány nyáj módjára távolmaradnánk...

Íme, emelkedik a kereszt, rajta a meggyötrött, halálsápadt Jézus: ez az Úrfelmutatás. Van okunk megtörten a mellünket verni, de azért inkább nézzünk fel rá! Íme, az Isten Báránya... Uram, nem vagyok méltó... Hogy értem éltél és értem haltál.

3. S ha benne éltünk a tragédia életáramának sodrában, ha belemenekültünk, ha átjárt minket ez a megdöbbentô, kegyetlen és édes tûzfolyam, akkor megtisztulunk. Ez kiégeti lelkünkbôl a szennyet.

Aristoteles szerint minden igazi tragédia eredménye a nézô lelkének megtisztulása, a katharzis. Megtisztul a gôgös, kéjvágyó, földies gondolatoktól, aki az eszmék hôseinek szent tragikumát átéli és felfogja. Megérti, hogy vannak értékek, amelyek nagyobbak és szentebbek az életnél, hogy nem meghalni a legrosszabb, hanem bûnben élni. És melyik tragédia érteti ezt meg inkább, mint az isteni tragédia? Antigonét megcsodálhatjuk, mert számára a szeretet értékesebb volt, mint az élet. Ifigéniát megsirathatjuk, mikor ifjúságát áldozza népéért. De a mi Istenünk, a mi tragôdoszunk mennyire értett ahhoz, hogy a szeretetért, hogy népéért életét áldozza! Odipuszt megkönnyezzük, mert a mások bûnének ártatlan áldozata, részvéttel kísérjük Lear királyt, a rút hálátlanság martalékát: hát a mi Krisztusunkat ne siratnók egyedül, aki a legrútabb hálátlanságot szenvedi el, aki maga a bûnt nem ismerte, s a mi bûneinkért sújtatott?

Siegfriedet megmártották sárkányvérben, s ahol ez érte, sebezhetetlenné vált. Mártsuk meg lelkünket Krisztus szenvedésében: akkor nem követünk el bûnt.


Az arckép

Isten képe és hasonlatossága -- elrontottuk -- újra szép lesz

1. A Teremtô egyik édes titka, hogy a gyermek szülôje arcvonásait viszi magával. Isten pedig minket gyermekeivé teremtett, isteni vonásokat rajzolt lelkünkbe. Képére és hasonlatosságára teremtett ,,istenek vagytok'' -- mondja nekünk. (Zsolt 81,6) Ádám, égre nézô tekintettel, nem talált magához hasonlót a Paradicsomban. Szelleme túlhaladta az egek boltozatát, uralkodott a földön, minden neki szolgált. Isten gyermeke, eleven arcképe volt.

És még sokkal tökéletesebb, mondhatatlan fönségben, öröktôl fogva élô képe is van Istennek: az örök Atya egyszülött Fia, az Ige, a második isteni Személy. Isten örök Képe egységébe vonta az idôlegeset, égi Fia a földi gyermek mezébe öltözött az Ige testté lôn és földre szállott a második Ádám a mi Urunk Jézus Krisztus.

Jézus Krisztus szent embersége Istennek legtökéletesebb földi képe. Ô a keresztségben újjászületett ember mintája, hozzá kell mindegyikünknek hasonlítania.

Micsoda felséges emberiség lenne az új Ádámok nemzedéke, a Krisztus-arcot hordozó nép! De a Sátán konkolyt vetett a tiszta búzába, s a bûnök eltorzítják bennünk a Krisztus-arcot. Úgy járunk lassanként, észrevétlen, mint Leonardo da Vinci modellje, akirôl a mûvész elôbb az utolsó vacsora Krisztusát, majd tíz év múlva, Júdását festette meg. A Krisztus-arc Júdássá torzult!

Júdássá? Ó, mégsem. Hiszen Júdás arcán nem volt nyilvánvaló, milyen utálatos, milyen gyûlöletes a bûn. Voltak, akik bíztak Júdásban, voltak, akik szerették. Ha eltorzult arcot akartok látni, ha a bûn nyomát akarjátok szemlélni, a vérrel verítékezô, a haláltusáját vívó Krisztusra nézzetek.

2. Egy híres regény a következôket beszéli el: Volt egy gazdag fiatalember, frissen cseppent óriási vagyonába. Elsô dolga volt, hogy arcképet festetett magáról. Titokzatos, különös öreg festô alkotta meg a portrét. Sugárzó, tündéries szépre festette az ifjút, jól is tette, mert olyan volt. S munkája végeztével a festô eltûnt, nem várt köszönetet, nem várt fizetséget.

Az ifjú pedig élte világát. Kezdte a nemes élvezetekkel, folytatta nemtelenekkel. Költötte, szórta a pénzt, mikor fogytára jutott, szerzett magának többet, görbe úton. Meg tudta nyerni mindenkinek bizalmát, oly szép, oly ragyogó jelenség maradt. A tivornyák, a bûnös ármánykodások, a kicsapongás, a jellemtelenség, az árulás nem hagyott nyomot felhôtlen, csodás ragyogású, kedves arcán. Aki csak találkozott vele, mind ártatlannak, jóságosnak, nemesnek vélte, az idô és a bûnök nyomtalanul suhantak el Dorian Grey -- mert így hívták -- megigézô alakja fölött.

Dorian Greynek volt egy titkos kamrája, hét lakattal zárt rejtekhelye. Néha elhagyja a mulatozókat, kivonja magát a társaséletbôl, s ott, a magányban szemléli az arcképet. Minden újabb bûne az arckép egy-egy vonását teszi rúttá, minden gyalázata az arcképen tükrözôdik. Míg Dorian arcát nem szántja barázda, szemét nem sötétíti el a bûn, az arckép, amely egykor daliás, nyájas ifjút ábrázolt, most elvetemült, vén bûnöst mutat... Mintha azt mondaná: ,,Íme, ezzé tettek bûneid.'' És Dorian egy nap újra felkeresi az arckép kamráját: s nem jô többet a napvilágra, ott hal meg a kép elôtt. Keresik, benyitnak: nem ismerik meg a halottat, csúf, undok, öreg gonosztevôt találnak az ifjúi szépségben ragyogó arckép elôtt. (Wilde.)

És most nézzünk újra Krisztus arcára, nézzük a fájdalmak férfiát, nézzük Isten elrontott arcképét. Töviskorona, ostorcsapások, ütlegek és köpések, vér és verejték, kín és halál torzították el. A Bûn -- ez van erre az arcra írva. Kinek a bûne? Az ártatlan Bárány nem vétkezett -- csak szenvedett. Enyém a bûn. Nekem kellene a töviskoronát viselni, engem illetne a verés, az ütleg, a szégyen. Én vagyok a sima arcú Dorian Grey -- s íme, az Isten képe, amely bûneim nyomán eltorzult.

3. Mi lesz velem? Nekem is meg kell-e halnom, mint Doriannak, s a halálban magamon hordanom a bûnök szörnyû bélyegét?

Igen, a bûn gyümölcse a halál. Krisztus meghal értem. És én Krisztus halálába öltözöm.

Nézd a gyóntatószéket: mint a koporsó. Sötétségébe temet. Benn vár Krisztus. Benn meghal Krisztussal a régi ember, meghal a bûnös. És feltámad Krisztussal az új ember. Krisztus arcáról eltûnik a gyalázat, földöntúli szépségben ragyog már, örökké, még a sebhelyek is ragyognak. Lelkem arculatáról is eltûnik minden rútság, a bûn minden szennye, és a bánat könnye feltámadást, szebb jövôt ígér!

Elôbb Krisztus arca viselte az én bûnöm undokságát. Most az én arcom tükrözi Krisztus isteni vonásait. Ismét Isten képét, az ô hasonlatosságát hordozom. Remélek, bízom, könyörgök érte: hogy örökké hordozhassam.


Választás

Alkalmak -- kritérium

1848. július 1-én kelt levelében Petôfi Sándor fájdalmasan panaszkodik Arany János elôtt, hogy a ,,követválasztáson'' kisebbségben maradt. ,,Diadalmas vetélytársam'' -- írja -- ,,olyan dicsô virág, mely Augias istállójának legkirívóbb éke lett volna. ''

Nem elsô és nem utolsó eset, hogy az emberiség nem tudja megkülönböztetni az értéket a salaktól. De a legszégyenteljesebb, a legszomorúbb választás szenvedô hôse nem költô és nem politikus, a legkegyetlenebb bukás az emberek fiainak legfelségesebbikét érte, a mi Urunkat Jézus Krisztust.

Ott áll a megkötözött Krisztus, és mellette Barabbás, a rablóvezér. Válasszatok! Krisztust vagy Barabbást! Az élet adóját, vagy a gyilkost? A szeretet vagy a lázadás útjának vezérét?

Ó, ha én ott lettem volna -- kiált a lelketek szava! Én megmozgattam volna a tömeget, én Jézust kiáltottam volna!

Biztos-e? Eddig mindig Krisztust választottad és sohasem Barabbást? A szeretetet és nem a lázadást? A lemondást és nem a követelôdzést?

1. Ott állsz a divatüzletben és választasz. Választasz a modellek között. Az ár egy. Csak az egyik ruha árához még ráadásképp a boltban kell hagynod lelked finomságát, csak meg kell tanulnod még, hogyan kell nem pirulni. Vigyázz! Ne azt a modellt válaszd, amely a Barabbás szalonjából került ki!

Választasz a kölcsönkönyvtárban, választasz az újságárusnál. Az egyik könyvbôl, folyóiratból Krisztus szelleme árad, a másikból -- Barabbásé. ,,Mindenki ezt olvassa.'' ,,Mai embernek illik ezt ismernie.'' Ó, mi mindent illik! Talán illik tisztalelkûnek is lenni? Illik keresztségi fogadalmunkhoz hûségesnek maradni, ellentmondani az ördögnek és minden pompájának is?

Választasz szórakozások közül. Választasz fürdôk, kirándulások közül. Ajándékot választasz magadnak vagy másnak. És mindig megismétlôdik a jeruzsálemi, ponciusi szavazás: és hányszor választod a -- rosszabbat, a rosszat.

Aztán, egyszercsak eljön az a fontos óra, mikor kérôid közül fogsz választani. Az egyiknek szép állása, jó egészsége, kedves megjelenése. Minden megfelel. Csak éppen -- elvált ember. A másiknak kisebb a fizetése, nem olyan befolyásos a családja, igaz, hogy osztatlan, tiszta szívet kínál neked. Megint választhatsz majd. Krisztust vagy Barabbást?

Vagy pedig érzed Isten hívó szavát. Egy régi, tiszteletreméltó szerzetesrend szûkebbre és szûkebbre fogja munkakörét, mert nincs elég munkás az Úr szôlôjében. Egy másik most indulna tele lelkesedéssel, új eszmékkel, meglátásokkal, új idôk nagy igényeinek hívó, kiáltó szavának megfelelni. Mûvelt, ügyes, lelkes tagokra, testvérekre van szükség, akik áldozatosak, önzetlenek, készek virrasztani és imádkozni, éber szüzekre van szükség, akiknek mécsesébôl nem fogy ki a kegyesség olaja. De másfelé hív az édes otthon kényelme, békés nyugalma, biztosított jóléte. Válassz! Krisztust vagy Barabbást?

2. Mi a választás igaz mértéke, mikor nem fogok tévedésbe esni? Ha nem a természet, hanem a kegyelem szerint választok. Nem a földi, hanem a természetfölötti embert hagyom magamban szóhoz jutni. Kempis Tamás írja: ,,A természet saját hasznát keresi, a kegyelem a közösség érdekét. A természet a kényelmet szereti, a kegyelem a munkát. A természet szívesebben kap, mint ad, a kegyelem tudja, hogy boldogítóbb adni, mint kapni. (ApCsel 20,35) A természet érdekességeket és újságokat hajhász, feltûnésre és kiemelkedésre vágyik, a kegyelem tudja, hogy nincs a földön sem új, sem maradandó dolog.'' (Krisztus követése, III. 53.)

A természet Barabbást választja: ô az izomember, az atléta -- ô a nyers ôserô, az érdekes, a népszerû, a híres ember. Ô a felforgató, ô a forradalmár, ô a kemény férfi. Mit akar a szelíd, az egyszerû, a szigorú erkölcsû Krisztus?

De vegyük csak elô, ha választanunk kell, vegyük csak elô Loyolai Szent Ignác mély lelkiismerettel megalkotott szabályait:

1. Isten szeretete mit ajánl? Isten szeretetére gondoljak, valahányszor újságot, könyvet, ruhát veszek? Igen. A szeretet fôparancsa mindig áll. ,,Teljes erôdbôl... egész szívedbôl.''

2. Mit tanácsolnék másnak? Mit szólnék, ha más tenné, amit most én akarok?

3. Ha majd Isten ítélôszéke elé kerülök, melyik választásra fogok nyugodtan visszagondolni?

Mennyire akarunk szabadok lenni! Íme, Isten szabadságot adott nekünk: adjuk vissza az ô kezébe. Mondjuk ugyancsak Szent Ignáccal: ,,Emlékezetem ezután -- Tereád gondoljon csupán. Eszem ne nézzen egyebet -- Csak hogy bírhasson Tégedet. -- Immár semmit sem akarok -- Csak hogyha te is akarod -- Amim van ajándékodul -- Vedd tôlem ajándékomul. -- Tetôled kaptam, íme vedd -- Mit tenni akarsz véle, tedd -- Tudom, hogy mindig jól vezetsz -- Mert azt is tudom, hogy szeretsz...'' (Sík S. fordítása után)


Csak azért is

...én parancsolok -- megkapom, amit akarok -- fiatal maradok

Volt egy asszony, annak a sírjára ezt lehetett volna írni: ,,Csak azért is.'' De nem volt sírja. Mert a kutyák falták fel holttestét. A ,,csak azért is'' vitte ôt idáig.

Ezt az asszonyt Jezábelnek hívták és királyné volt Izraelben. Augusztus császárról mondták: Augusztus uralkodik az egész világon, és felesége, Lívia uralkodik Augusztuson. Acháb is uralkodott Izraelen, és Jezábel uralkodott Achábon.

1. Csak azért is az én hitem és isteneim az igazak -- mondta. Csak azért is az én otthoni szokásaimat hozom magammal új hazámba. Én sidoni királylány vagyok, nekem nem kell a zsidók istene!

Ugye, nem is olyan új a népi vallások követelése? Már Jezábelnek is csak a saját vérébôl való bálványok kellettek.

Szentéletû emberek, próféták szót mertek emelni a királyi házban ûzött bálványimádás ellen. Több sem kellett Jezábelnek. Azért is el kell hallgatniok. Nem hallgattak. Elfogatta és megölette ôket, száz és száz névtelen vértanúját az igaz Istennek.

A büntetés nem késett. Rettenetes szárazság támadt az országban. Illés próféta meghirdette, hogy ez a bálványozás büntetése. S mikor a nép már magábaszállt, a Kármel hegyére gyûjtötte ôket, kezdve a királyon és királynén, s a bálványok négyszázötven papján: ott csodával mutatta meg, ki az igaz Isten. A nép megtört és megtért, az ég csatornái újra megnyíltak, meghozta termését a föld: egyedül a királyné szíve maradt kôkemény. Isten tehet csodát, ô csak azért is megmarad a maga szokása mellett.

Jaj, az a lágy nôi szív hogy meg tud keményedni! A kitartás hogy válik makacssággá, a lelkesedés elvakultsággá, az akarat csökönyösséggé! Jezábel nem bánja meg bûnét, nem javítja életét: most már Illés próféta élete ellen tör, miért nyitotta meg a nép szemét, miért tett csodát? Világos minden gondolkozó ember elôtt, hogy Illésnek van igaza, de Jezábelnek csak azért sem szabad engednie. Hová lenne a tekintély? Hová a királyné méltósága?

Mennyi gyûlölet! Mennyi igazságtalanság! Megátalkodás a rosszban! Tusakodás a megismert igazság ellen! Szentlélek elleni, megbocsátást nem nyerô bûn. Mind csak amiatt, hogy ,,csak azért is!''

2. A királyi palotával volt határos Naboth szôlôje. Jezábel meg akarta szerezni konyhakertnek. Mert akkor még a királyné is akart konyhakertet. Hiszen akarhatott, de ne akarja a másét.

Átüzent az urával: ,,Add nekem a szôlôdet, adok érte jobbat, vagy annyi pénzt, amennyit akarsz.'' De Naboth nem akarta eladni. A király ebben megnyugodott volna, de nem úgy Jezábel.

Majd én megmutatom, ki az úr! Azért is az enyém lesz! -- mondta.

Hamis tanúkkal bevádoltatta Nabothot, megölette, elvette a szôlôt.

Az igazságtalanul, kegyetlenül megkövezett Naboth holtteste még ott feküdt a város kapuja elôtt, mikor már megjelent Illés próféta és mondotta: ,,Király, el fog pusztulni egész családod, Jezábelt pedig a kutyák falják fel.'' (1Kir 21,23)

Szerencsétlen Jezábel! Meglett, amit akartál. Tied a konyhakert, de Isten átka is a tiéd.

Hány ilyen Jezábel élt már a földön! Csak azért is az enyém, az uramé lesz az az állás. És megindul a rágalom, az intrika, a hazugság és alattomos áskálódás a vetélytárs, a másik ellen. És megjön a kinevezés, de nem jön meg Isten áldása. Enyém lesz a telek, hamis tanúkat állítok, erôszakoskodom öreg, beteg rokonommal, perelek, fenyegetôzöm. Enyém lesz a kitüntetés. Mozgósítom a protekciót, befeketítem a kollégáimat, becsapom feletteseimet, csak nekem legyen igazam. Enyém lesz az a drága bunda! Hogy az uram honnan szerzi a pénzt rá, az nekem mindegy. Ha nem szerzi meg, pipogya, mafla, tehetetlen. És adósságba verem magamat, bûnbe kergetem, idegronccsá ôrlöm követelôdzésemmel, csúfolódásommal, könnyeimmel és hízelgésemmel az uramat, s közben befelé nevetek, mert az lesz, amit én akartam!

3. A Próféta igazat jövendölt. Már majdnem minden beteljesült. Achábot harci kocsiján érte a halál. Idôsebb fiára, Ochoziásra rádôlt a mennyezet és halálosan megsebesítette. Másik fia, Joram ellen felkelést szervezett Jehu, a hadsereg parancsnoka. ,,Anyád, Jezábel bûnei miatt nincs békesség'' (2Kir 9,22), mondotta Jehu, megölte a fiatal királyt, és holttestét Naboth szôlôjébe vetette.

Mit tesz most Jezábel, a gyászoló özvegy és anya? Hallja a hírt, talán a halálra készül? Talán bûnbánatot tart? Bocsánatért könyörög? Vagy kétségbe esik?

Egyiket sem. Csak azért is én maradok felül, mormogja. Kifesti magát. Szemét sötétre, nagyra, arcát pirosra. S az ablakba áll, ékszerekkel, díszekkel, mosolyogva fia gyilkosára. A marcona Jehu megutálja ezt az utolsó felülkerekedési kísérletet, nem tetszik neki a kifestett, barátságosan hozzá szóló asszony, amint ott áll az ablakban és kedveskedni próbál a gyôzôvel. Ledobatja az ablakból. A konyhakertbe, Naboth szôlôjébe esik, nyakát szegi, éjszaka temetetlenül hagyják: reggelre felfalták az ebek...

Csak azért is igazam lesz, csak azért is enyém a szôlô, csak azért is szép maradok? Nem. Csak azért is Istennek lett igaza.

Ugye, nem akartok Jezábel sorsára jutni? Óvakodjatok a dacos, kevély lelkülettôl. Egy csak azért is-t ismerjetek: amelyet az ördöggel szegezünk szembe. ,,Hiába csábítsz, hiába incselkedel: én csak azért is Istenhez maradok hûséges.''


Poklosok tisztulnak

Ragadós betegség -- ragadós egészség

Kézszorítással lehet ölni -- csókkal lehet gyilkolni: ha valaki ragályos beteg. Kézfogással gyógyítani, egyszóval feltámasztani: ezt csak az Üdvözítô teheti. És akinek ô megadja rá a képességet.

1. Ha az óvatos ember egy ajtón meglátja a vörös cédulát: ,,Fertôzô beteg'', szinte még a lélekzetét is visszatartja, messze elkerüli. Csak arra nem gondol talán ez a mi óvatos emberünk, hogy van ám lelki fertôzô beteg is! És annak az ajtaján nem lóg vörös cédula!

Védekezzetek a lelki ragály ellen is! Az egészségtanban szó esik arról, hogy ennivalót ne csomagoljunk újságpapírosba, mert bacillust rejthet az az újság. A bûnnek bacillusai is ott lehetnek képes és képtelen újságok lapjain. Ha a mozit nem szellôztetik eléggé, szintén fertôzés érhet bent. Érhet... a bûn fertôzése is. Bizonyos fürdôk vize tisztátalan, szembajt okoz: és van alkalom, amely a szemen át megrontja a lélek egészségét.

Leginkább terjeszti a ragályt a beteg ember. Szerencsére meglátszik legtöbbön, hogy beteg. El- kerülik, még erôszakkal is elkülönítik. A középkori poklosoknak kicsi csengôt kellett rázniok, ha koldulni mentek, hogy egészséges ember idején óvakodhassék tôlük.

De beteg lelkû lehet valaki rózsás arcú, egyenes tartású, vidám nézésû létére is. Új gyerek jön az osztályba. Egy hét múlva mintha megváltoznék az osztály képe. Magyarázat közben unott a tekintetük, feltûnô kevesen jelentkeznek felelésre, aki szépen igyekszik, arra gúnyosan néznek. Az udvaron egy-egy kis csoport félrevonul és mikor egy társuk közeledik, eloldalognak elôle, vagy megvetôen mondják neki: ,,Erigy, te ezt nem érted.'' Jaj, kitört a lelki ragály, a lelki métely!

A kis faluban július elején megjelenik a ,,városi kisasszony''. Az elsô meleg napon ott látni a folyóparton, vígan napkúrázik. Hogy mit szólnak hozzá? Azok az elmaradott falusiak, mit tudják azok.

-- Nem törôdöm velük, én Pesten is így szoktam, soha senki nem szólt.

Kisasszony, mit olvas ott a vízpartján? Színházi lapot? Megmutatja az intelligensebb falusi lányoknak is? Hadd lássák, mi a fôvárosi mûveltség és csiszolt modor! Én inkább mást olvasok fel Önnek. Szent Pál levelébôl: (1Kor 10,23) ,,Mindent megtehetek, de nem minden hasznos. Mindent szabad nekem, de nem minden van jóhatással másokra.''

Mire céloz itt Szent Pál? Ugye, éppen a kisasszony esetére. ,,Én nekem nem árt az a színházi lap, én finomlelkû vagyok. Hát ezért mondja az Apostol: Ó, igen, szabad. Mindent szabad. Csak... nem hasznos. Csak... nem épít vele, hanem rombol.

Keményebben is beszél: ,,És majd elkárhozik a gyenge lelkû, amiért te olyan nagyon okos voltál... Elkárhozik az, akiért Krisztus meghalt! Ha valamilyen étel megbotránkoztatja az én testvéremet, -- és itt közbevetem, ha valamilyen öltözködés, ha valamilyen olvasmány, ha valamilyen magatartás megbotránkoztatja az én testvéremet -- inkább soha de soha nem fogok húst enni, csak felebarátomat meg ne botránkoztassam.'' (Uo. 8,12)

Botrány... ez a szó is elvesztette már az erejét. Ezen legtöbben csak azt értik, mikor ketten nagyon lármáznak, pörölnek. Ez is botrány. De a mi erkölcsünk, a mi Egyházunk szemében botrány minden olyan kevésbé helyes cselekedet, amelybôl embertársunknak lelki kára származik.

Azért így is mondhatom Szent Pál szavát: ,,Inkább soha nem eszem húst életemben, csak felebarátom lelkében ne okozzak kárt. Inkább sohasem megyek strandra életemben... inkább sohasem mesélek tréfát életemben... inkább soha nem olvasok újságot életemben... nehogy az én nagy okosságom, az én sérthetetlen, páncélozott erényem, az én fölényes mûveltségem miatt -- elkárhozzék egy lélek, amelyért Krisztus meghalt.

Vannak súlyos ragályos betegségek, és vannak enyhébbek is. De azok sem éppen gyönyörûek. Milyen bosszantó dolog, ha náthás ember jár társaságba. Prüsszög, krákog. És mikor hazaérünk, úgy érezzük, már nekünk is csiklandoz a torkunk, könnyezik a szemünk.

-- Jaj, úgy látszik, megkaptam -- sóhajtjuk. És gyorsan valami orvossághoz folyamodunk, hátha még segít, hátha megment a bajtól.

Vannak ilyen ragadós lelki náthák. Az elégedetlenség, morgolódás, zúgolódás szelleme ilyen. Ebédnél ültök. Mindenki jóétvággyal falatozik. Ízlik az étel. Egyszerre megszólal valamelyik:

-- Ejnye, már megint de sós ez a fôzelék. És egyszerre mindenki sósnak érzi, és csak ímmel-ámmal kapargál benne. Könnyû az embernek elvenni a gusztusát, lekonyítani az orrát, könnyessé tenni a szemét. Az elégedetlenség náthája egy-kettô hatalmába kerít.

2. De van a lélek világában ragadós egészség is. Ki ne hallott volna a delejes emberekrôl, csodálatos óbudai asszonyról? Akihez hozzá érnek, mintha kiszívná érintésük a betegség csíráját a szenvedô testbôl. A léleknek is vannak ilyen gyógyítói. Vannak áldott lelki vezetôk, csodálatos édesanyák, jóságos mesterek, napsugaras, ragyogó lelkû társak, akik a rossz kedv, az elégedetlenség, a világfájdalom, a neheztelés mérgét egy érintésükkel eltávolítják, a szomorúság felhôit csillogó szemük sugarával eloszlatják.

Köztetek is vannak ilyenek; de boldog lesz a ház, amelyiknek ilyen napsugara, ilyen muzsikáló kis házitücske lesz. Boldog az a család, boldog az a szerzet, amelynek ilyen ragadósan jókedélyû, ragadósan kedves, melegszívû tagjai vannak.

Az apostoli lelkület, a sugárzó jóság nem rendkívüli dolog. A keresztény életben ez kötelesség. ,,Senki közülünk nem élhet csak önmagának'' -- tanít az Apostol. (Róm 14,7) Ne kérdezd Káinnal: ,,Vajon ôrzôje vagyok-e én testvérem lelkének?'' (Ter 4,9) Neked ,,hegyen épült városnak'' kell lenned, amely tornyaival messzirôl eligazítja a pusztaság vándorát (Mt 5,14), ,,úgy világoskodjék a ti világosságtok az emberek elôtt, hogy lássák a ti jócselekedeteiteket és dicsôítsék a mennyei Atyát''. (Mt 5,16)

Milyen izgatott az asszony, akinek az ura magas állást nyer el, fôispán vagy miniszter lett! Jaj, nekem most reprezentálnom kell, mondja. És gyorsan új ruhákat varrat, szórja a pénzt, futkos társaságba, színházba, mulatságra -- és közben mindig aggódik, vajon elég fényes-e, elég ünnepélyes, elég kápráztató-e a megjelenése. Kedves tanítványaim, nektek is reprezentálnotok, azaz képviselnetek kell. De nem földi uraságot, rangot. Hanem Krisztust, a lélek szeplôtelen jegyesét. Hófehér-e a menyegzôs ruhátok? Méltó módon tesztek-e tanúságot róla? Ha életet sugároztok, ha lelkeket mentetek, ha emelitek, nemesítitek környezeteteket, akkor igen.

Mindnyájan hallottatok a világ legfelségesebb költeményérôl, a Divina Commediáról. És tudjátok, ki lelkesítette, inspirálta Dantet: Beatrice. Mikor Dante Beatricet elôször meglátta, saját szavai szerint: Incipit vita nova, új élet kezdôdik. És Beatrice a pokolból a mennyországba vezeti Dantet, valóban Beatrice, azaz boldogító. Ti is boldogítók lesztek? Ti is Isten felé, a magasba akartok vezetni -- Dantekat, vagy Jancsikat és Juliskákat? Megtehetitek. Nem fognak megénekelni itt a földön: de az ég angyalai énekelnek majd rólatok hôskölteményt.


Szép akarsz lenni?

Legtöbb lány nagyon szeretne szép lenni. Nincs nagyobb öröme, mint ha szépnek dicsérik, semmi sem fáj jobban, mint ha valahogy éreztetik vele, hogy ô nem szép, csúfnak tartják, azaz csúfolják.

És erônek erejével szépíti magát. Ha szép, legyen még szebb. Szépíti kézzel és géppel, étellel és böjttel, színnel és porral, ruhával és ruhátlansággal. Minden a világon, a madár tolla, a tengermélység kagylói, a hernyó nyála, a rizs pora, az élô virág és a hideg kô, fû és fa, fém és víz, zsír és acél, szóval égen-földön minden csak arra szolgál, hogy szépek legyetek.

Én azt hiszem, hogy a Boldogságos Szûz szép volt. Pedig az ô szépségét nem ápolták kozmetikusok, nem óvták pakolások, kezelések, kvarcolások. Nem akasztotta fel magát a hajánál fogva a villanygépre és még csak lisztet sem kent az arcára.

Némely mai kislány pedig a sok gondozástól olyan madárijesztôvé lesz, akirôl csak a cédula hiányzik: ,,Vigyázat, mázolva!''

Mondd, a piacon vennél-e pirosra festett paradicsomot? Injekciózott burgonyát? Kicsípett héjú almát? Eszedben sincs, mert tudod, hogy csak a természetes lehet szép.

-- Hát semmit sem csinálhatok, hogy szép legyek? -- kérdezed.

Ó igen, sok mindent tehetsz, sok mindennel gondozhatod a szépségedet.

Legyenek szépek a gondolataid. Legyenek szépek a szavaid. Legyenek szépek a cselekedeteid. Hidd el, akkor nagyon szép leszel magad is.

1. Legyenek szépek a gondolataid. A szem a lélek tükre -- mondják. A nemtelen, alacsony gondolkodásmód kiül az arcra, eldurvítja. A belsô üresség, léhaság unott és sivár kifejezése olyanná teszi az arcot, mint a lakatlan ház, messzire ásító, üvegezetlen ablaktábla, gyomtól felvert bejárat. Összeszedheted napkelet gyöngyeit és napnyugat finom kelméit, míg a lélek nem ragyog szemedbôl, sohasem leszel szép.

A lélek, a teremtô eszme megragad egy marék sarat, és illatos, színes, nemesvonalú rózsát formál belôle. Minden igazi szépség a lélek szépsége. Lélek nélkül hulla, undok, visszataszító, ijesztô a test.

Minden bûnös, minden kevély gondolat egy karcolás szemed kristályos ragyogásán. A szellemi tunyaság kiütközik minden mozdulatodon. A hiúság megrontja hangod zengését.

Egy nagy költô (Nietzsche) mondja: ,,A legszebb test fátyol csupán, mögötte rejtôzik, mi érték.''

2. Legyenek szépek a szavaid. A hangoskodás, elbizakodott, fölényeskedô magatartás nemcsak a lélekre, az arcra is redôket vet. A szavak elrepülnek, de az érzület, amelyet hordoztok, az arcon ragad. Aki szenet hord, szenes lesz, aki sarat dobál, sáros lesz, s aki durván beszél, visszataszító lesz.

Ha valaki sokáig él Észak-Amerikában, megváltozik az arca. Az ottani kiejtés más izmok használatát követeli meg, átrendezi a beszélôszervek anatómiáját, szerkezetét, innen a változás. A szenvedélyes, haragos, gôgös, fölényes beszédnek ugyancsak megvan a maga jellegzetes arcjátéka. Nem tûnik el nyomtalanul, s az ember ösztönszerûen megérzi a jelenség mögött a jellemet.

3. Legyenek szépek cselekedeteid. A jótett belsô békét és harmóniát ad. A fegyelem és mérséklet jólesô nyugalmat, az áldozat mélységes tüzet ad arcodnak. Az irgalom lággyá, a szeretet meleggé teszi vonásaidat. Az igaz türelem megkímél az idegesség rángásaitól és szögletességétôl, a kedves szerénység megôrzi ifjúságodat.

Menj korán reggel a hûvös forráshoz, a kegyelem áradásához, a szentmisére, a szentáldozáshoz. Ne irtózzál a testi munkától, s akkor gyógytorna nélkül is rugalmas és friss maradsz.

A Szentírás felséges egyszerûséggel állítja elénk a munka, a jócselekedet szépségét az Izsáknak kiválasztott Rebeka személyében. Ábrahám egy öreg szolgálóját küldte, hogy Izsáknak feleséget keressen. Az öreg szolga ajándékokkal megrakott tevéivel megérkezik Nachor városába. Lepihen a kút mellett, nézi a sürgô-forgó leányokat, várja azt, akinek arcán a jóság és könyörület szépsége ragyog fel. ,,Istenem, aki majd felém hajtja korsóját, inni kínál s még állataimnak is ad, azt választottad szolgádnak, Izsáknak.'' (Ter 24,14)

Szép akarsz lenni. Kinek akarsz tetszeni? Darazsaknak? Verebeknek? Apelles festô olyan gyümölcsöt festett, hogy a darazsak, madárkák rászálltak képére, csipkedték. Te is lehetsz Apelles, festett szépséged darazsakat és verebeket magadhoz csalhat.

Vagy nemes lelkû embereknek, az Istentôl neked választott valakinek akarsz tetszeni? Ragyogj a jóság színében, és kedves leszel Isten és ember elôtt.


,,Anyányi...''

Van valami, ami jól szokott esni édesanyának is meg a leányának is. A nagyok közül egyikkel-másikkal talán már megtörtént. Mi az?

Mikor bemutatnak nektek egy urat és az azt mondja:

-- Ez a kedves leánya? Én azt hittem, hogy a húga!

Az édesanyának jól esik, hogy fiatalnak látszik, a lánynak jól esik, hogy felnôttnek tartják. Mert már szeretne felnôtt lenni.

Azért, amiért az egyszeri elemista? Aki ezt írta dolgozatába:

-- Szeretnék felnôtt lenni. Mert akkor én rendelném az ebédet. És nem kellene felkelni, csak amikor akarok. És nem parancsolna senki. És mindennap felvehetném a szép ruhámat.

Ti már tudjátok, hogy bizony nem ilyen fenékig tejfel a felnôtt élete. De azért mégis örültök, hogy nagyok vagytok. Mint az a másodikos, aki a múltkor azt mondja nekem:

-- Tisztelendô úr, azok a kis csitri elsôsök még olyan kis buták.

Mikor a kis madárfióka megnô, azt mondják rá: ,,Már anyányi.'' Ti is anyányiak vagytok-e? Alakul-e, fejlôdik-e, nyiladozik-e már bennetek az édesanyai lelkület?

Az édesanya megbocsátó és türelmes, önzetlen és áldozatos.

1. Az édesanya megbocsátó és türelmes. Egy francia ballada beszél a fiúról, akitôl egy gonosz boszorkány édesanyja szívét követeli. A fiú éjfélkor útnak indul a boszorkány házához, tányéron viszi az édesanya szívét. A sötétben megcsúszik, leejti a szívet. S a sárból megszólal a vérzô szív: ,,Nem ütötted meg magadat, kisfiam?'' (Richepin.)

Chantal Franciska férjét vadászaton véletlenül agyonlôtte egy társa. Franciska meg akart bocsátani, de nem tudta fogadni, nem tudta látni a gondatlan vadászt. De mikor jobban elôrehaladt Isten szeretetében, annyira ment, hogy keresztanyjává lett az illetô gyermekének.

Mindennap imádkozol, talán sokszor is: Bocsásd meg a mi vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezôknek. Jaj, ha Isten ebben a percben maga elé hívna és szavadon fogna! Ha minden botlásodat úgy megjegyezné, mint talán te megjegyezted, mikor kinevettek, megszóltak, megaláztak vagy kedvedet szegték!

Ha anyányivá nôttél, akkor az ideges, goromba, sértô magatartású emberre úgy nézel, mint a nyûgös gyerekre. Neki a legrosszabb. Sajnáld, gyógyítsd, amennyire tudod.

A kisgyerek mindjárt vissza akar ütni. ,,Dá-dá, csúnya asztal'' -- mondja, ha megütötte magát benne. A felnôtt okosabban tesz. Kikerüli az asztalt.

Miért tud a felnôtt türelmesebb lenni a gyereknél? Mert erôsebb. A türelem erô, a lelki súlypont megôrzése. A kis dióhéjat minden szellô megtáncoltatja: az óceánjáró magas hullámok között is nyugodt marad. Vagy, magyarán: ,,Kis csupor hamar forr.'' Ha nincs erôd nyugodtnak lenni, kérj. ,,Ti, akik rosszak vagytok, jó ajándékokat adtok gyermekeiteknek. Mennyivel inkább ad a ti Atyátok jó lelket azoknak, akik kérik tôle.'' (Lk 11,12)

Kicsikém! Ha dolgozatírásnál meglöknek, foltos lesz a füzeted, és te nem szólsz, hanem szépen összébb húzódol, -- ha kis húgod elrontja a játékodat, s te úgy teszel, mintha észre sem vennéd, ha délben már nagyon éhes vagy, és mégis csöndben vársz, amíg enni kapsz, ha elmosogatsz, amíg anyád pihen, akkor -- anyányi vagy.

2. Az édesanya önzetlen és áldozatos. Észrevetted-e már, hogy a gyümölcsbôl az ütôdöttet, a húsból a csontosabbat vagy mócsingosat, vasúti ülésben az ablaktól messzebb levôt szereti? Nem hazudik, igazán szereti, mert jobban örül a ti örömötöknek, mint a magáénak.

Ez még a természeti szeretet fokán is így van. De mennyire emelkedik a természetfeletti szeretetben! 1846 novemberében Bosco Szent János megkéri édesanyját, jöjjön vele Turinba, segítsen megmenteni a gyermekek lelkét. A segélyekre, berendezésekre kis vagyonkájukat teljesen elköltik. Margit mama menyasszonyi ruháján kívül nyakláncát, fülbevalóját, még karikagyûrûjét is odaadja.

,,Midôn oda kellett adnom a kereskedôknek, nagyon fájt. De azután örültem. Ó, házasságom szegény emlékei, juthattatok volna szebb, nemesebb sorsra, mint hogy segítségtekkel tápláljunk és öltöztessünk szegény gyermekeket, s így a mi Urunk Szûzanyját ékesítsétek? Ha ezer drágagyöngyfüzérem volna, csepp szomorúság nélkül odaadnék mindent!''

És Margit mama, aki nagy küzdelmek árán nevelte fel saját családját, most elölrôl kezdi, mos, fôz, takarít harminc gyerekre! (Lemoyne-Hoitsy: Margit Mama.)

Kérjetek a Legszentebb Anyától igazi édesanyai lelkületet! Tôle tanulhattok önzetlenséget. Elengedte szent Fiát, egyetlen támaszát, elengedte tanítani minket, elengedte ôt szenvedni értünk, nekünk adta ôt: pedig mindenekfelett szerette!

Legyetek felnôttek, igen, hagyjátok a gyerek nyafogását, sértôdését, érzékenykedését! Ne keressétek a vigasztalást! Ne kívánjátok a hízelgést!

A kisbaba csak önmagára gondol. Ha szépen alszik, szépen eszik, szépen felöltöztetik, akkor jó kisbaba. A felnôtt, ha szépen alszik, szépen eszik, szépen öltözik, még azért nem jó; neki másra is kell gondolnia, másért áldozatot hoznia, másért szenvednie, ahogyan a ti anyátok tette értetek. Ha ezt megértitek és megteszitek, akkor lesztek anyányivá.


Az angyal mosolya

A reimsi székesegyház leghíresebb ékessége a mosolygó angyal. Ez a korai gótikus mûvészet egyik legkedvesebb remeke. Elnézô, megbocsátó, de kicsit ravaszkás derû sugárzik róla. Mintha azt mondaná: ,,Sokat haszontalankodtok, emberkék, de várjatok csak, végén csattan az ostor! Hát csak vigyázzatok!''

Az 1914-18-as világháborúban egy német lövés érte az angyalt. Megroncsolta, de mosolygását nem tudta végképp eltüntetni. Azóta helyrehozták,  és most a régi szelíd fölénnyel nézi a perc-emberkék ugra-bugrálását.

Van-e mosolyod? Nem olcsó, kelletô, vásári mosoly, nem fagyos, merev, unott japán mosoly, nem kényszeredett és keserû, cinikus, gúnyos mosoly, hanem a krisztusi öröm és biztonság mosolya.

1. Tudsz-e mosolyogni a szegénységben? A versailles-i parkban Mária Terézia tragikus sorsú leánya, a francia udvari élettôl idegenkedô Mária Antoinette királynô kicsi parasztházat építtetett magának. Melléje istállót, pajtát, ólat. Ott parasztasszonyt játszott udvarhölgyeivel. Facipôben tipegett, felséges kezével fejte a tehenet, míg el nem fáradt, söpörgetett, még vizet is merített. Mindezt nagy nevetések közepette: az odavezetô fasornak máig is a Kacaj-útja (allée des Ha Ha!) a neve. Szegény királynô! Nem tudta, mi vár rá, nem tudta, hogy egyszer még amúgy igazában is szegénynek kell lennie, a legszükségesebbtôl is megfosztva tengôdnie szûk börtönében, ahonnan csak a guillotine-ra nyílik szabadulás. Szegény királynô, sohasem volt boldogabb, mint mikor a parasztházban, a ,,hameau''-ban szegény asszonyt játszott!

Te is boldog királylány lehetsz. A mennyei Király lánya, akit egy kis próbára, egy kis játékra leküldött a nagy parasztházba, a földre. Itt bizony kemény rögökön, sárban is kell járnod, meg kell fognod a dolog végét, talán még tyúkketrecet is kell tisztítanod: de ne vedd nagyon komolyan, hiszen csak játék, csak próba az egész. Egy idô múlva visszatérhetsz királyi udvarodba. Addig: nevess, kacagj; mint nevetnél egy erdei kiránduláson, ha a társaság megtenne szobalánynak s neked kellene a többiekért is szorgalmaskodnod.

A szegénységedet ne szégyelld, mert nem bûn. Ne bosszankodjál rajta és ne titkold aggályosan. Ha az erdei kiránduláson leszakad a cipôd sarka, az bizony kellemetlen. Ha lehet, segítesz rajta. Ha nem lehet, tovább mész, ahogyan épp lehet. Nem örülsz neki, de ha már így van, nem engeded a jókedvedet elrontani.

2. Tudsz-e mosolyogni, ha körülötted hibát követnek el? Ha a teniszpartnered elveszti mindkettôtök számára a gémet, ha édesanyád miatt elkéstek a színházból (miattad is késett már, mikor kisbaba voltál), ha szomszédod miatt rosszul felelsz, ha bátyád rosszul nézte meg a menetrendet, és most ott kell várni órákig az állomáson? Vagy morogsz, dohogsz, keseregsz, és azt hajtogatod, hogy ,,te vagy az oka''.

Hát még, ha rád tolják a hibát? Mentegetôdzöl-e, sértôdöl-e, vagy derûsen, vidáman elnézel az igazságtalan vád fölött?

3. Tudsz-e mosolyogni saját hibáidon? Vannak olyan hibák, amelyeket mosolyogva bánunk meg legjobban. Tarts csak tükröt a duzzogó gyerek elé. Mindjárt mosolyog és abbahagyja. Ha egyszer magad elé is tükröt tartanál. Úrhatnámságod, nagyzolásod, különcködésed rád vigyorogna a tükörbôl. Te meg nevetnél rajta, és egy-kettôre kigyógyulnál.

Szent Ferenc még az érzéki vágyat is mosolykúrával gyógyította. Kiment a hóba, csinált öt hóembert. ,,Itt a feleséged, itt a családod! No most ônagysága ruhát kér, a gyerekek éhesek, mit csinálsz, te derék családapa?'' S amíg így játszott, a kísértés el is múlott.

A Fôvárosi Múzeumban ôriznek egy régi pesti kocsmacégért. A kocsma címe ez volt: A három majom. A cégéren két majom volt látható. Meg egy tükör. Ha torkosak, ha hiúk, ha kényesek vagyunk, nem odaillünk-e az elé a tükör elé? Azaz, abba. Harmadiknak. A bûnös elsôsorban szomorú figura. De azonkívül nevetséges is. Nem volna nevetséges a kis veréb, ha packázni akarna a sassal? S akkor az ember, az inci-finci emberke nem nevetséges, ha packázni akar az Úristennel? Gondolj erre, mosolyogj és sohasem fogsz vétkezni.

4. Eddig mindig arról volt szó, hogy bajokban is lehet mosolyogni. Most szó lesz egy még nehezebb, igazán angyalhoz illô mosolyról. Tudsz-e örömmel, ôszintén (de nem lenézôen és gúnyosan) mosolyogni, mikor másnak van sikere, nem neked? Mikor más nyeri meg a pályadíjat, de igazán szép munkával? Mikor másnak nagyszerûen sikerül az új ruhája? Mikor mást dicsérnek elôtted, hogy milyen kedves és bájos? Mikor a másikat választják meg a vezetô tisztségre? Mikor a szomszéd kertben nagyon szépek a virágok?

Ha ezt is tudod, akkor ma nincs szükséged hosszabb prédikációra.


Széles látókör

Dante mélyértelmû képe: minél bûnösebb valaki, annál szûkebb körbe van zárva a pokolban. A tölcséralakú pokol fenekébe fagytak a világ legnagyobb bûnösei. Ôk élnek a legszûkebb körben. Viszont a paradicsomban mindig tágabbak és tágabbak a szférák, s a legtágabb a legszentebbé.

1. A legszûkebb börtönbe van zárva, aki csak a testiségnek él. Nem lát tovább az orránál. ,,A romlandó test ránehezül a lélekre'' (Bölcs 9,15) s az ösztönélet lesz uralkodóvá. Szép neveket lehet erre kitalálni. ,,Igazi jó háziasszony'' -- mondják. Mert gondolkodásuk, beszélgetésük csak a konyha körül forog. Ne legyünk nyaktekerôs égbekukkantók, a földi életnek is megvannak a maga szükségletei, és amit teszünk, azt mind tegyük jól. Márta is szent volt. De a jobb részt mégis Mária választotta.

A testiség börtönébe van zárva az is, akinek a jelszava: ,,Fô az egészség.'' Mennyire össze-vissza beszélünk! Jó keresztény leány, asszony is kiszalajt ilyesmit a száján! Pedig, ha meggondoljuk, mennyi dolog fôbb, mint az egészség! A szeretet, a becsület, a tisztaság, az igazmondás! A legeslegkisebb kicsi erény is fôbb, mint a testi egészség. Hát ha igazán az egészség volna a fô, mi vigasztalásuk volna a szegény betegeknek? Akkor csak le kellene bunkózni ôket, mint a pogányok tették és szeretnék tenni.

A testiség börtönének láncos rabjai nagyrészt az úgynevezett pszichoanalitikusok is. Nagymesterük már azt is kisütötte, hogy az Isten imádása is csak bizonyos, elég ocsmány testi vágyak kivetítése. Hát nem a testiség láncos rabja, aki ilyesmit kitalál és aki ilyesmit elhisz? Aki elmegy piszkos álmaival kuruzslóhoz, cigány- vagy nem cigányasszonyhoz, s attól várja a boldogságot?

A testiség sötét tömlöcében sínylôdnek a vér- és fajimádók is. Hiába harsogja feléjük Szent Pál: ,,Valahányan Krisztusban megkeresztelkedtetek, Krisztust öltöttétek magatokra. Nincs zsidó és nincs görög, nincs rabszolga és nincs szabad, nincs férfi és nincs nô: mindnyájan egyek vagytok Krisztusban.'' Tehát nem a testi mivolt, a férfi- vagy nôi nem, a származás, a rang tesz jóvá vagy rosszá, hanem a lélek, amely Krisztussal egyetért, vagy tôle távol van. (Gal 3,28) De Szent Pál ezeknek nem tekintély: nem tetszik nekik az orra. Ôk ugyanis, amint mondtam, nem látnak az orruknál tovább.

2. Vannak azután bôvebb pányvára eresztett rabok is. Ôk már a falu tornyának magasából szemlélik a világot, s annak a körzetéig látnak. Nem kell itt igazi falu tornyára gondolni. Az ilyen mucsaiak Mucsája az ô ismerôsi körük, a barátaik, az ô társaságuk is lehet. Ôk például ,,úrilányoknak'' tartják magukat. Az úrilány nem dolgozik vagy legfeljebb titokban, az úrilány minden filmet megnéz, az úrilány nem viselkedik úgy, ,,mint egy cseléd'' (de szeretnék nagyot a szájára ütni, mikor így beszél), az úrilány mesterien lopja a napot. Legalább is ilyen mucsai, önmaga kegyelmébôl kinevezôdött úrilány. Mert az igazi urak nem így gondolkoznak. Apponyi Albert nem szégyellt targoncát tolni a Várba, Boris bolgár cár nem szégyell mozdonyt vezetni, de az ilyen mucsai úrilány ezért talán ki is nézné ôket a ,,jó társaságból''.

De ne csúfoljuk szegényeket, hiszen ôk messzire látnak az ô kicsi tornyukból. Látják az elôkelô filmvilágot, s megcsodálják ott az úri murizást, ahol csillárokat lônek le a mennyezetrôl és pezsgôvel öntözik a zongorát, csupa finom ízlésbôl és kedvességbôl. Ôk még az amerikai nagyvilági életet is ismerik, sôt a rádió külügyi negyedórája alapján a bolíviai kormány külpolitikájának titkos hátsó rúgóival is tisztában vannak.

3. Ha azonban kissé megvizsgáztatnám ôket a magyar tanya életérôl, tudnak-e róla legalább annyit, mint szegény Etelka fôhercegnô, aki sohasem járhatott ott -- vagy akár csak az édesapjuk kenyérkeresetérôl, hivatásbeli küzdelmeirôl és problémáiról, egy kicsit kérdezném azoknak az embereknek élete soráról, akiknek a munkájából és jóvoltából él -- akkor hebegne, dadogna, egypár szóvirágot mondana és egy-kettôre elakadna. Hollywood benne van a látókörében, de a nagy magyar Alföld nincsen benne.

4. És ha följebb emelem a mértéket, s Isten országának szempontjából érdeklôdöm? Együttérzel-e Krisztussal, aki minden embert üdvözíteni akar? Nemcsak a közalkalmazottat, vagy az ,,intelligenciát'', vagy ahová éppen te tartozol, hanem fehéreket, sárgákat és feketéket, mûvelteket és mûveletleneket, bölcseket és tudatlanokat, gazdagokat és szegényeket egyaránt: akkor látom csak a riasztó részvétlenséget, érdektelenséget, az egyetemes, vagyis katolikus szeretet hiányát.

Izgat-e téged, hogy hány százezer hadiárvát nevelnek a katolikus missziók Kínában? De ugye, az jó volt, mikor a világháború után a hollandusok és belgák felnevelték a magyar gyerekeket? Hiszen látóköröd, érdeklôdési köröd talán még a magyar gyerekekre sem terjed ki igazán! Még az alföldi missziósterület adatait sem ismered, a bodrogközi tizenöt faluból álló plébániákról sem hallottál.

Tudod, honnan látsz messzire? Krisztus keresztjérôl. Onnan látod az összes kárhozatba induló lelkeket, akkor megérzed Jézus szívének gyötrelmét: ,,Én utolsó csepp véremet kiontom a lelkekért, s az én keresztényeim... alusznak... Júdás bezzeg nem aludt. ''

Hadd idézem elôttetek egy nagy lélek látomását:

,,Miért nem folytatjátok munkámat? -- kérdi Krisztus. ,,Hiszen folytatjuk'' -- felelem zavartan. ,,Igen, mint aki kalászokat böngész -- de aratás elôtt. Álmos, lassú és kényelmes a munkátok, mikor minden erôtöket meg kellene feszítenetek. Puszta kézzel meríttek a tengerbe... Lelkek! Lelkek! Millió és millió gyöngyszem porban-sárban...'' (Bangha: Welt und Überwelt, 6.)

Vakok vagyunk. Krisztusunk, nyisd meg szemünket. A te szemeddel szeretnénk látni...


Isten barátai

,,Már nem mondalak szolgáimnak, hanem barátaimnak nevezlek. Mert a szolga nem tudja, mit cselekszik az ô ura.'' ,,Nektek pedig mindent megmutattam, amit Atyámtól tudok.'' (Jn 15,15)

Barátunkhoz hasonlítanunk kell. Barátunkkal együtt élünk.

1. Istenhez mi hasonlítottunk. De elvesztettük az ô képét, bûnbe és nyomorba süllyedtünk. Isten erre felvette a mi nyomorunkat és emberségünkbe öltözött. A gôgös ôsszülôk olyanok akartak lenni, mint az istenek. Isten nem olyan lett, mint az emberek, hanem emberré lett.

Ó Jézusunk csodálatos alázatossága! Ha barát kellett neked, miért nem a tiszta, a szent, az ártatlan angyalok között kerestél barátot? Hozzánk lettél hasonló, kicsi, éhes, didergô, gyönge, szegény!

Mi szívesen barátkozunk szegényebbekkel? Talán, amíg rendesek, tiszták. De ha a szegény lakásában férgek is vannak? No nem, olyanokkal már nem barátkozunk. És ha a szegény lakásában bántanának? Életemre is törnének? Nem, akkor már igazán nem keresném fel ôket. Jézus pedig eljött a mi szegény hazánkba. Eljött a mi börtönünkbe. Eljött a mi leprástelepünkre. P. Damján egészséges, fiatal pap elment Molokaira, a leprások szigetére, 1873. május 10-én. Tizenhat év múlva, mint leprás végezte életét. Micsoda áldozat, micsoda hôsiesség. Kitôl tanulta? Isteni barátjától, attól a jó Istentôl, aki az égbôl szállott alá a föld nagy lepratelepére, hogy a mi lepránk minden következményét, a bûn minden büntetését elszenvedje. Ennyire szeretett!

Jézus hasonlóvá lett mihozzánk. Mi hasonlóvá leszünk-e ôhozzá? El tudjuk-e viselni a szegénységet, mint ô elviselte? Szeretjük-e a munkát? Tudunk-e engedelmeskedni, nemcsak nálunk jobbaknak, hanem tudatlanabbaknak, egyszerûbbeknek, gyengébbeknek is? Ô megmosta a mi lábunkat, lecsókolta a szennyet rólunk. Mi szeretetünkkel, jóságunkkal meg tudjuk-e mosni bûnös testvéreink lábát, meg tudjuk-e szelídíteni, békíteni ôket?

Legalább törekszünk-e, igyekszünk-e? Ó, mi magyarok igen vendégszeretôk vagyunk. Ha angol vendégünk jön, igyekszünk egész házirendünket az ô szokásaihoz idomítani, keressük a kedvét, hogy otthon érezze magát. Hát most, hogy nem a hatalmas Albion fia, hanem az örök Isten Fia jött hozzánk, most nem alkalmazkodunk hozzá? Nem szerinte, akarata, szokásai, kívánsága szerint rendezzük-e be házunk és országunk életét? Nem keressük-e a kedvét? Nem kérdezzük-e, hogyan szereti? Hogyan szereti beszélgetésünket? A szelídség mézével, az istenfélelem szavával? Hogyan szereti fôztünket? Szereti-e isteni Barátunk, ha pénteken húst sütünk? Szereti-e, ha mértéktelenek, fényûzôk vagyunk? Hogyan szereti szórakozásainkat? Eljön-e velünk a moziba, színházba, vagy pedig nem az ô ízlése szerint való, amit meg akarunk nézni?

Sokan kiûzik az isteni Vendéget. Nem kérnek az ô barátságából. Bezárják elôtte kapujukat. Azt mondják, rossz vendég, rossz barát, minden dolgunkba beleszól, dirigálni akar a házunkban. Bizony beleszól, de a javunkat akarja. Neki jobb otthon, a magas égben. Neki nincs szüksége a mi házunkra. Nekünk van rá szükségünk.

2. Visszaadjuk-e a látogatást? Elmegyünk-e hozzá, benézünk-e sokszor a templomba? Köszönünk-e neki szépen?

Bizalmas-e a barátságunk? Ôszintén megvalljuk-e neki minden gondolatunkat, feltárjuk-e elôtte minden érzésünket? Kérjük-e bocsánatát, ha megbántottuk? Úgy megyünk-e a szentgyónáshoz, mint aki igazán lelke isteni Barátjával akar találkozni, vele akar beszélni?

Az igazi jó barátoknak a pénztárcájuk is közös. Jézus megfelel ennek a szabálynak. Mindent tôle kaptál, amid csak van. Vajon ô is rendelkezhetik-e a te javaiddal? Vagy van úgy, hogy kér tôled, egy pillanatra zavarban van, nincs aprója, és te megtagadod tôle? Vagy azt mondod, ,,nekem sincs''. És közben ô belát az erszényedbe, látja, hogy van. Nem szégyelled?

A jóbarátok sokat gondolnak egymásra. Milyen gyakran jut eszedbe az Úr Jézus? Legalább a templom mellett mindig úgy gondolsz rá, mint élô, valóságos, téged szeretô, forrón dobogó szívre? Legalább, ha képét látod, feszületét, keresztjét, feldobban-e a szíved?

Jézus ügyei a te ügyeid-e? Érdekei a te érdekeid? Ha Jézus elveszít egy lelket, izgat-e ez téged annyira, mintha te elveszítesz egy nyakéket?

Barátaidról szívesen beszélsz. Elmondod kiváló tulajdonságaikat, dicséred erényeiket. Beszélsz-e néha Jézusról is? Barátaid gondolkodását jól ismered. Sokszor kérdezed magadban: Mit szólna hozzá, ha látná. Kérdezed-e cselekedeteidrôl: Mit szól hozzá Jézus? Ô látja.

Mit tettél eddig isteni barátodért? Mit teszel érte, még ma?


Krisztus tagjai

Észak-Afrikában, nem messze Tunisztól, ásatás alkalmával egy kôkoporsót találtak. A koporsón ez a felírás: ,,E szent edényben nyugszanak Krisztus tagjai.''

Krisztus tagjai? Hiszen Krisztus Urunk sírja üres, hogy nyugodhatnának tagjai Afrika földjén? -- A további ásatások, a helyen talált felírások megadták e kérdésre a feleletet. Vértanúk sírját fedezték fel, a vértanúk maradványait gyûjtötték össze a hívek s ezekre vonatkozott az elnevezés: Krisztus tagjai.

Mélyértelmû és igaz szó! Krisztus tagja vagyok -- és minden keresztény Krisztusnak tagja. Talán nem ismerjük eléggé ezt a nagy igazságot. Pedig egy kiváló lelki író az egész keresztény tökéletességet két gondolat köré csoportosítja: ,,Krisztus bennünk -- Krisztus testvéreinkben.'' (P. Plus.)

1. Mit jelent az, hogy én Krisztus tagja vagyok? Azt jelenti elôször is, hogy ô az Úr, ô rendelkezik fölöttem. Kisujjamat, kezemet, lábamat úgy mozgatom, amint nekem tetszik. Nem adok be kérvényt a kezemnek: ,,Méltóztassál, ha neked is úgy tetszik, a cipômet befûzni.'' Hanem akarom, és megvan. Nem kunyerálok a lábamnak: ,,Vigyél el az iskolába, légy szíves.'' Nem kérdezem. Az a dolga, arravaló, hogy engem szolgáljon. Így a Krisztus tagjai is arravalók, hogy ôt szolgálják, minden erejükkel, minden képességükkel, nem szép kérésre, könyörgésre, hanem parancsra.

Mindig fáj nekem, mikor egyes templomokban olyan különös szobrokat látok, ahol az Üdvözítô olyan kolduló, könyörgô arckifejezéssel van ábrázolva. Jegyezzétek meg jól magatoknak: Krisztus nem kér, hanem parancsol. Nem kegyes jóindulatunkat várja, lesi, hanem feltétlen engedelmességünket követeli, nem jóindulatunkra van bízva, hogy megtesszük-e akaratát, hanem igenis, a legszorosabban kötelesek vagyunk rá. És ha nem tesszük akaratát, haszontalan, béna, nyomorék, sôt talán levágandó, leamputálandó tagok vagyunk Krisztus testén. És azért, ha mindent megtettünk, mi az érdemünk? Haszontalan szolgák vagyunk, semmi egyéb.

Krisztus tagja vagyok: ennek testi megjelenésemen is tükrözôdnie kell. Ô semmit sem vet meg, semmit sem néz le abból, ami természetes. De utálja a természetelleneset. Ha Krisztus tagja vagyok, nem festhetem magamat pojáca módjára, testemet nem tehetem könnyelmûség játékszerévé. ,,Nem tudjátok, hogy testetek a Krisztus tagjai, tagjaitok a Szentlélek temploma?'' -- kérdi Szent Pál a tisztátalan korintusiaktól. (1Kor 6,15)

Ó nem, Krisztus tagját egy pillanatra sem adhatom, semmi kifogással, a bûn játékszerévé. Krisztus tagját nem öltöztethetem az ô ellenségeinek ruhájába. A hagyomány szerint a Szûzanya varrta Krisztus köntösét: én is csak olyan ruhában akarok járni, amelyet a Szûzanya adhatott volna reám.

Krisztus tagja vagyok: tehát szenvednem is kell. Nem lehetünk kényeskedô tagok tövissel koszorúzott fô alatt -- mondja Szent Bernát. Krisztussal akarsz lenni megfeszítve, vagy Kaifással akarsz vigyorogni a kereszt alatt? Ha tudod, hogy Krisztus tagja vagy, azt is tudod, hol a helyed. Krisztus testének nem volt egy porcikája, amelyet a szenvedés megkímélt volna, a kegyetlen ostorcsapások, a véres verejték, a megrepesztett inak és porcok keserûen beigazolták a Próféta szavát: ,,Tetôtôl-talpig nincs rajta ép hely.'' (Iz 1,6) Félj és rettegj, ha téged nem ért a fájdalom csapása, az üldözés korbácsa: mert akkor nem vagy Krisztus tagja. Most már érted, miért könyörögtek, imádkoztak a nagy szentek szenvedésért? Miért volt egy Nagy Szent Terézia jelmondata: ,,Szenvedni vagy meghalni!''

2. És Krisztus tagjai a mi testvéreink, a mi felebarátaink is. Milyen rettenetes látvány az önmagát marcangoló ôrült: és ilyenné teszi Krisztus titokzatos testét a gyûlölködô, harcot és ellenségeskedést szító ember. ,,Boldogok a békességesek: mert ôk az Isten gyermekei.''

Szent Márton Krisztust fedte be, mikor palástja felét a koldusnak adta, Szent Erzsébet Krisztust fogadta be, mikor a bélpoklost ágyába fektette, mert ,,Amit egynek cselekedtetek a legkisebbek közül, nekem cselekedtétek.'' (Mt 25,40)

Lehetséges-e, hogy egyik tag selyembe, drága kelmébe öltözzék, a másik meg meztelenül szenvedje a fagyot? Egyik lábunk selyemcipôben, a másik szakadt papucsban? Természetesen minden tag a maga természetének megfelelôen öltözik, más kell a lábnak és más kell a fejnek, de mindeniknek kell a magáé. Csak szánkkal valljuk magunkat Krisztus tagjának, amíg magunk körül nyomort tûrünk. Amíg állnak a Zita-telep és Reiter utca bûzös viskói, és emberek abban kényszerülnek lakni. Lehetetlen, hogy egyik tag minden jóban dúskáljon, s a másiknak száraz kenyér se jusson. És hiába nevezi magát kereszténynek az a közösség, amely ezt tûri, nem kerülheti el Isten ostorát és büntetését.

Az emberiség nehezen érti meg az ilyesmit. Ezernyolcszáz évnek kellett eltelnie, amíg egy Wilberforce és Lincoln megmutatta, hogy a néger is ember, azt sem szabad rabszolgaságba hurcolni. XIII. Leó pápának kellett jönnie, aki a gyári munkás jogaira rámutasson, és meglássa -- benne is Krisztus tagját. Milyen más világ volna pedig, ha mégcsak nem is az egymástól távol állók, de legalább férj és feleség, szülô és gyermek, testvér és testvér, jeles és elégtelen tanuló egymásban Krisztus tagját látnák.

Megtépett, beteg, sebhedt, de éppen azért orvosságra, segítségre, ápolásra váró tagot.


A Szentlélek ajándékai

Ünneplô lélekkel, áhító szívvel jöttünk össze a boldogító Szentlelket tisztelni. Elôtte akarjuk a lelkünket kitárni. Vágyakozunk arra a lélekre, amely az apostolokat a mi lelki ôseinkké, eszményeinkké tette.

Az emberek sokfelé keresik a boldogságot. Vannak földies emberek és szellemi emberek. A földies ember, a régi Ádám olyan, mint az anyag: tunya, lusta, mástól várja az indítást, a kezdeményezést, boldogságát abban látja, minél többet kapni, összeszedni, harácsolni. Akkor örül, mikor elszedi a másét -- s ha ezt nem lehet, legalább irigyli.

Ezzel szemben a szellemi ember, a Szentlélektôl újjászületett új Ádám az ajándékozásban, adakozásban találja boldogságát. Megérti azt az új világot megnyitó szózatot, amely az evangéliumban elhangzott: boldogítóbb dolog ajándékozni, mint ajándékot elfogadni.

A végtelenül boldog Isten ajándékozó Isten. A dicsôséges Szentháromságot a Szentlélek, az Ajándék lelke teljesíti be. Még mielôtt a világ lett, az Atya öröktôl fogva ajándékozza magát az Igének, s az Ige egész valóját felajánlja az Atyának. Az Atya nem tud kevesebbet adni, az Ige nem tud kevesebbet viszonozni, mint a teljes isteni természetet -- így származik a Szentlélek Úristen az Atyától és Fiútól, amint a szentmise felséges hitvallásában is felhangzik ez az igazság.

S ez a kölcsönös ajándék, ez az élô szeretetkapocs az Atya és Fiú között, ez az a Szentlélek, amely Istent örökké boldoggá teszi.

Isten benseje felséges titkait a teremtésbe is kisugározta, a látható világba is belérejtette. A természeti élet fokán, apró jelenségekben is meg lehet látni az adakozás boldogságát. Milyen boldog az a madáranya, mikor eteti kis fiókáit -- boldog, mert adhat. És a kisgyerek, mikor elôször teszi meg a húsz-harminc lépésnyi felfedezô útjait -- visszaszalad anyjához, és visz a kezében egy szál virágot, vagy egy színes kavicsot -- ezekben az apró képekben, mintegy miniatûrben tükrözôdik az, ami a fönséges Isten belsô életének titka.

Az Isten boldogsága a mienk is lehet, az Isten boldogító Lelke minket is éltethet. A Szentlélek a mienk lesz, és mi a Szentléleké leszünk. Ennek a kettôs gondolatnak szenteljük perceinket: mit ad nekünk a Szentlélek? És mit adunk mi a Szentléleknek?

I. Mit ad nekünk a Szentlélek?

a) Ad elôször is indítást, készséget a jóra. Hogy mi most templomba jöttünk, hogy mi lelkesedünk a szép és nemes iránt, azért ne tartsuk magunkat többre, mint azokat a szegény testvéreket, akik bûnben lelnek gyönyörûséget. Mert az elsô lépés a jó úton, az elsô kezdés, az elsô nemes indítás máris a Szentlélek kegyelme bennünk. Szent hitünk ünnepélyesen vallott tétele, biztos igazsága, hogy a magunk erejébôl a legkisebb üdvös gondolatra, a lelki életnek legkisebb értékes mozzanatára sem volnánk elégségesek. Ami szép buzdítás, szentbeszéd, lelki könyv, anyai tanács, apai intés, a szabad természetben vett kegyeletes és áhítatos rezdülés valaha csak ébredt szívünkben, mind mögött ott volt a Szentlélek sugallata.

Legyünk hálásak és érzékenyek a Szentlélek sugallataival szemben. Mint a mozivászon, amely engedelmesen vetíti vissza a ráülô fénynyaláb minden rezdülését, árnyalatát. Mint a hárfa, legyünk Szentlélek hárfája. Engedjük, hogy lelkünk húrjain a Szentlélek muzsikáljon és csodálatos melódiákat csaljon elô belôlük. Mit ér a hárfa mûvész nélkül? Néhány kifeszített drót, faragott fa, ragasztás -- és az avatott mûvész kezében mesél havasokról és tengerszemekrôl, szenvedélyekrôl és nyugalomról, zengi az élet mélységeit és titkait. Legyünk engedelmes eszköze a Szentléleknek, kapcsolódjunk be az ô boldogságot árasztó, lelkeket emelô, megvilágosító munkájába. Milyen fönséges tudat: a Szentlélek munkatársának lenni.

b) Az adakozó Szentlélek a természetfölötti élet kezdetétôl velünk van, sugallja az erényt, a jócselekedeteket, s egyedül ôbenne éri el lelki életünk tökéletességét: nevezetesen az ô ajándékai, adományai által.

A Szentlélek ajándékai a természetfölötti rendben olyanok, mint a zsenialitás a természet rendjében. Vannak dolgok, amelyeket sohasem lehet megtanulni. Valaki járhat húsz esztendeig festôiskolába, és attól nem lesz Tizian, és tanulhatja évekig a zenét, nem válik Beethovenné. Vannak oly fokok, amelyeket csak a teremtô Isten különleges ajándéka adhat meg.

Hasonlóan a lelki életben: vannak vasakaratú emberek, akik szinte kínos fegyelmezettséggel, kemény erôfeszítéssel nevelik, csiszolják magukat és mindent szilárd elhatározásaiktól várnak, -- becsüljük ôket, bár lennének minél többen -- de még valamire szükségük van, egy bizonyos érzékre, bizonyos magasabbrendû tapintatra és biztonságra, amelyet emberi eszközökkel megszerezni nem lehet, amelyet csakis a Szentlélek Úristen juttathat, éppen az ô adományai által.

Melyek ezek az adományok?

Kezdem a legkisebbel: az Úr félelmének a lelke, amely nemcsak a bûnt kerüli, hanem kényes érzékkel megsejti a legkisebb stílushibát, ferdeséget, moccanást, szóhasználatot, gondolatot, amely Isten gyermekeinek méltóságával össze nem fér. A Szentlélek emberfeletti tisztává, nemes kristállyá csiszolja a lelket.

Az erôsség, amely kitartani segít, mikor emberi mértékkel mérve minden elveszett -- a tanács, amely felvillan lelkünkben, hirtelen, szinte belsô kényszerû ösztönzéssel, ingathatatlan meggyôzôdés és bizonyosság formájában -- és eligazít a felzaklatott, felkorbácsolt, zavaros élet hullámverésében.

A kegyelet, amely a legkisebb tárgyban és a legcsekélyebb, legszerencsétlenebb emberben is meglátja az Isten teremtôi kezenyomát, és azért mély tisztelettel és kijáró hódolattal tud vele bánni.

A tudomány, amely akár a röntgensugár, átjár látszaton és külsôségeken, és a lélek értékei szerint ítél, gondolkodik és értékel.

Az értelem lelke, amelynek a legszentebb hitigazságok, a Szentháromság, a megszentelô kegyelem felséges valóságai nem egyszerûen csak vallott tételek, elfogadni parancsolt dogmák, hanem legbensôbb valóságukban átélt, tápláló bensô fény és meggyôzôdés.

S hogy legmagasabbra jussunk, a bölcsesség lelke, amely mindent Isten szemével néz, örök szempontok és változatlan lényeg szerint, amelynek irányítója nem emberi vélemény és ötlet, egyoldalúság és nekirugaszkodás, hanem az örök isteni bölcsesség maga-sugárzó fénye.

Milyen pazar bôkezûséggel szórja a Szentlélek adományait! Hol van az a földi király, hol van az a jótevô és kegyosztó, aki versenyre tudna vele kelni?

II. Mivel viszonozzuk adakozó jóságodat, Szentlélek Istenünk? Hogyan háláljuk meg irgalmad áradását? Tudjuk nagyon jól, méltóképp nem viszonozhatjuk. De te kegyes vagy, megelégszel a kevéssel: a mi szívünkkel. Elfogadod életünk felajánlását. Nem nézed, mit adunk, hanem azt a jószándékot nézed, amelyet Te gyújtottál fel szívünk kicsi mécsesében.

Anyaszentegyházunk a Te vezetésed alatt a három evangéliumi tanácsban, legalább is azok szellemének követésében találta meg szolgálatod útját.

Ismeretesek ezek a tanácsok mindegyikünk elôtt -- de talán mégis jó lesz szemügyre venni mélyebb lényegüket.

A szegénység, szüzesség, engedelmesség nem egyszerûen csak önmegtagadás, kivetkôzés, kiüresítés -- sokkal több ennél. A három evangéliumi tanács az adakozás szellemébôl, s így a Szentlélek sugallatából áll fenn és érvényesül.

A szegénység azt jelenti, hogy minden vagyonom, értékem fölött Isten rendelkezik. Én csak sáfár vagyok -- a földi javakat nem használhatom egyénieskedô célokra, hanem a több szeretetért, több jóságért, az Isten nagyobb dicsôségéért. A Szentléleknek felajánlott élet folyamán nem a jövedelmem 3 vagy 10 vagy 50%-át ajánlom fel istenes, jótékony célokra, hanem minden fillérrel, minden rendelkezésemre álló tárggyal csakis és kizárólagosan Isten akaratát munkálom. ,,Szeresd Uradat Istenedet teljes szívedbôl és minden erôdbôl, és minden képességeddel.''

És ez a pozitív adományozás, felajánlás szelleme járja át mind a három evangéliumi tanácsot. Az Egyház nem veti meg a fényt, gazdagságot, pompát, tanú rá az oltár, és minden oltár, ahol szeretik az Oltáriszentségben jelenlévô Krisztust.

Az Egyház nem veti meg a családot: ellenkezôleg, van-e táplálóbb talaja, igazabb megbecsülése és méltósága a családnak, mint az Egyházban?

És ezért van érzéke a szüzesség iránt is.

Az Egyház nem veti meg a szabadságot. Sôt, legigazibb, legbiztosabb bástyája, védelmezôje, az emberiség felszabadítója. És éppen ezért becsüli a feltétlen engedelmességet.

Tehát a szegénység szellemében minden külsô javunkat ajánljuk Istennek. A szüzesség szellemében egy lépéssel tovább megyünk. Testünk minden életerejét, idegeink, izmaink minden moccanását, és a szó legszorosabb értelmében szívünk minden dobbanását az Isten országa nagy ügyéért áldozzuk. Akár mint apáca a szeretet szolgálatában, akár mint munkás az élet poros hétköznapjain, akár házasságban, hogy ott is minden a tiszta szeretet és az élet alázatos építését, minden rezdülés és tett és érzés az Isten országát gazdagítsa.

,,Könnyû lemondani mindenrôl, amink van, de nagyon nehéz önmagunkról lemondani'' -- mondja Nagy Szent Gergely. De a Szentlélek ezt is megkívánja tôlünk. Ezt tesszük az engedelmesség szellemében. Mikor eltûnik az én, a hiúság, az önzés, az érvényesülés, a feltûnés és eredmény vágya, és nem marad más hátra, mint az eszmék önzetlen és tiszta szolgálata.

Ó, mily szép az engedelmes lélek a Szentlélek ösztönzései alatt. Mily érzékenyen fogadja a láthatatlan Vezetô óhajait, mily lendülettel követi fuvallatát! Milyen boldog az engedelmességben teljesen Istennek ajánlott élet! Égni és elégni az Úr oltárán! Mint az ószövetségben a holocaustum, a teljesen elégô áldozat, mint lobogó tûz, szállni fel az Isten felé! Hogy sem hamu, sem pernye vissza nem marad, s tiszta lánggal emelkedik egész életünk, a tûznyelvekként földre szállott Szentlélek gyújtó kegyelmébôl visszalehelt hálaáldozat tüze gyanánt.

Boldogságot keresô testvéreim! Itt találjátok meg a boldogságot, a Szentlélek szolgálatában! Aquinói Szent Tamás mondja, hogy amit az ember szeretetbôl tesz, az jól esik, azt szívesen teszi. Legyen a mi egész életünk szeretetbôl való, a szeretet Istenének, a dicsôséges Szentléleknek szolgálata, és boldog életünk lesz.


Jutalmunk

Türelmesen várunk -- de nagy jutalmat!

Az állatot idomítják, az embert nevelik. Láttatok már cirkuszi kutyát? Micsoda mutatványokat végez, csak bámulja a közönség! Mi a mutatványok titka? Hogy mikor elôször megcsinálta a kiskutya ezt a helyes ugrást, azt az egyensúlyozást, azt a kétlábon sétálást, idomítója mindjárt megjutalmazta valami ízes falattal. Ha a kiskutyát valamire meg akarjuk tanítani, folyton jutalmazni kell.

Vagy láttátok az öreg Sziámot az állatkertben? Milyen udvariasan köszön a legkisebb gyereknek is. Hogyne köszönne! Hiszen a szép köszönésért darab kenyér, csemege jár! Megteszi: a jutalomért.

1. Némely gyerek is ilyen. Jó, de csak akkor, ha jutalmazzák érte. Jutalmat vár az emberektôl, jutalmat vár az Úristentôl, de azonnal, egy-kettô. Nincs hitel, áruszállítás készpénzfizetés ellenében!

a) Jutalmat kér az emberektôl.

-- Nem érdemes tanulni! Mára olyan jól elkészültem, és nem hívtak fel! Szóról-szóra tudtam a könyvet és mást kérdeztek!

-- Nem érdemes jónak lenni! Egész héten jó voltam és mégsem vittek el a színházba!

-- Nem érdemes figyelni! Olyan szépen ültem, és mégsem kaptam szentképet, vörös szalagot, érmet!

Még jó, hogy azt nem mondja:

-- Nem érdemes enni! Szépen megettem a túrós rétest és mégsem kaptam érte új kalapot! Megittam az egész haboskávét és mégsem kaptam érte új ruhát!

Vannak azután, akik nem ilyen sûrûn, -- de annál alaposabban igénylik a maguk jussát. Akik hat hónapig hasonlítgatják a maguk, barátnôjük és harmadik szomszédjuk bizonyítványát, összeszorozzák, köbgyököt vonnak, grafikusan ábrázolják és a végén megállapítják, hogy igazságtalanság történt, mert nekik volt három kétharmadjuk, két négyesük, de csak véletlenül és egy egyesük, igaz, hogy súgtak, az együtt legalább is kettest érdemel, különösen, ha a Tercsinek is kettese van, aki csak kétszer felelt egész félévben! Vagy pedig:

Én egész évben némán tûrtem, de az már mégis csak sok, hogy az ünnepélyen a liliomtáncban csak középrôl negyedik vagyok, mikor nekem kellene elôtáncosnak lennem.

Van, akit állandóan babusgatni kell, mindig újra, mint a kiöregedett ingaórát, meg kell indítani, másképp megáll, felmondja a szolgálatot. Van, akinek a kölcsönadott radírért írásban kell hálairatot átnyújtani, három aranypecséttel. Van, akitôl a kötelességteljesítést a lágyszívû édesapa csak állandó hódoltsági adóval és borravalóval válthatja ki. Olyanok, mint a keleti koldus: állandóan kitárt karjukat, nyílt tenyerüket nyújtogatják, baksisért, könyöradományért rimánkodnak!

Kedves ifjúság! Legyen benned természetes büszkeség! Annak is van ám helye a keresztény erények között. Legyen benned önbecsülés, önérzet, amely nem szorul külsô sarkalásra, amelyet nem kell állandóan ajándékok olajával kenni, mint a balkáni hivatalnokok tenyerét! A jót megteszem, mert jó. A rosszat utálom, mert rossz. Akár látják, akár nem, ha figyelnek, ha mellôznek, ha dicsérnek, ha szidalmaznak érte.

b) Olyan is akad, aki Istentôl és az ô szentjeitôl vár lépten-nyomon jutalmat. ,,Szent Antalka, adok neked húsz fillért, sikerüljön a feleletem!'' Ha a párizsi telefonközpontot felhívod húsz fillérért, az megmondja neked, amit nem tudsz, ott erre külön osztályt állítottak. De Szent Antal nem kereskedik húszfilléresekért szerencsével. És nem tanul helyetted, ahogyan az ebédet sem eszi meg helyetted.

Az Úr Jézus pedig különösen figyelmeztet arra, hogy ne várjunk földi jutalmakat jócselekedeteinkért. Ne tegyük dicséretért, jó hírért. ,,Mikor alamizsnát adtok, ne kürtöltessetek magatok elôtt, mert a képmutatók teszik... Mikor böjtöltök, ne vágjatok savanyú képet... Ha imádkoztok, ne álljatok az utca sarkára...'' (Mt 6,2-18) Mert mindezek elvették jutalmukat, az Úrtól semmit se várjanak!

2. Nem, a keresztény ember nem pincsikutya, hogy cirógatást és kockacukrot várjon mutatványaiért. Nem is színész magánéletében, hogy tapsot, bókot és hajlongást arasson. Sôt még a földi jóléttel sem elégszik meg, nem a szép kertes ház, tágas birtok, jólét a keresztény ember szemében az erényes élet gyümölcse. A régi pogányok, a zsidók gondolkozhattak így: azért vagyok becsületes, hogy Isten gazdagsággal, családi boldogsággal, jó egészséggel jutalmazzon. De mi keresztények tudjuk, hogy nem így van. Isten épp kiválasztottjainak, kedveseinek nem igen szokta a földi boldogságot megadni, legalább is nem azt, amit a világ boldogságnak nevez. Nézzétek a vértanúk szenvedéseit, nézzétek a katakombák Egyházát: földi jutalmat várt ez az Istentôl?

Ó nem, legyünk türelemmel. Elôbb a szolgálat, azután a jutalom. Az Úr Jézus nagyon világosan megmondja: ,,Ha szolgátok hazajön mezei munkájáról, azt mondjátok neki: Eredj, lakjál jól? Ugye nem. Hanem azt: Készíts nekem vacsorát, szolgálj ki szépen, azután ehetel, ihatol magad is.'' ,,És ha már mindent megcselekedtetek, akkor is csak annyit mondhattok: Haszontalan szolgák vagyunk, annyit tettünk, ami parancsolva volt.'' (Lk 17,7) Kemény szavak a jóságos Üdvözítô ajkáról. Kemények, de szükségesek. Mert vannak merész, elbizakodott emberek, akik szinte szembeszállnak az Istennel, felhánytorgatják állítólagos erényeiket, jótetteiket, s morognak, miért nem kaptak nagyobb jutalmat.

Nem, Isten nem fizet azonnal, sem a jóért, sem a rosszért. De nem is fizet olcsón. Nem fizet mulandó, földi javakkal. Ha egy gazda tudná, hogy valahol a papírpénz nemsokára értékét veszti, s azzal fizetné ki cselédeit, jót tenne velük? Ugye, rútul megcsalná ôket. Látjátok, mi is romlandó papírpénzben kérjük a fizetséget: egészségben, pénzben, cifra ruhában -- Isten pedig jól tudja, hogy ez hamar elromlik, s hamar odavan: ô értékálló javakkal akar minket kifizetni.

Volt egy hatalmas király, és az meg akarta jutalmazni egyik szolgáját.

-- Mit kérsz tôlem, hûséges szolgám, mi a szíved vágya?

-- Uram, királyom, nagy kérésem volna, ha lehetséges. Úgy szeretnék, de olyan nagyon szeretnék... egy babszemet!

Jaj de bolond szolga volt ez! A király megharagudott.

-- Hát te csúfot ûzöl belôlem? Boldoggá, gazdaggá akartalak tenni, és te csak egy babszemet kérsz? Menj elôlem, soha többé színedet se lássam!

Isten ez a király, mi vagyunk a szolgák. És a babszem? A babszem a földi javak, a világ minden kincse, aranya, szépsége -- mi ez a végtelen Isten szemében? Babszemnél is kevesebb.

Hát milyen jutalmat várjunk, milyen jutalmat kérjünk?

A nagy egyháztanító, a keresztény iskolák védôszentje, Aquinói Szent Tamás különösen kiváló buzgósággal írt az Oltáriszentségrôl. S amint egyszer az Oltáriszentség színe elôtt imádkozik, megnyílik a tabernákulum ajtaja, kilép a kis Jézus és így szól:

-- Derekasan írtál rólam, Tamás, minô jutalmat kívánsz?

-- Téged magadat kívánlak, Uram Istenem rajtad kívül nem kívánok semmit az égvilágon.

Igazi bölcshöz, egyháztanítóhoz méltó felelet. Mit is kívánhatnánk többet, mint a végtelen, a felséges, a hatalmas nagy Istent?

A mesebeli királylány milyen nagy jutalmat ad hôsének? Önmagát, saját kezét s avval fele birodalmát. A nagy Isten bizonnyal túltesz a mesebeli királylányon. Önmagát adja jutalmul, és egész országát; önmagát és önmagával mindent, amire szív vágyakozhat, lélek áhítozhat. ,,Én leszek -- úgymond -- a te nagy jutalmad.'' (Ter 15,1)


Szemlélôdés

Gyermek -- felnôtt -- üdvözült

,,Nem telik be a szem látással, sem a fül hallással...'' (Préd 1,8)

1. Hogy tud már a kisbaba nézni! Mosolygó édesanyjára, fénylô gombra, órára, kilincsre, napra, holdra. Szépre, rútra, értékesre és hitványságra. Nem tud különbséget tenni, még nem használja az eszét: csak néz, néz...

Nincs nagyobb szomorúsága, mint a sötétség. Ott fél. Utál a sarokba állni. Ott csak a falat látja, ott nem lehet nézegetni. És mikor lassan növekszik, ott találjuk a kirakat elôtt, laposra nyomja a kicsi orrát. Minden érdekes, minden szép. Képeslap, képeskönyv, micsoda örömök! Benézni a messzelátóba, a távcsôbe!

A szem hódít. Meghódítja az élet birodalmát. A gyermek szeme azonban alázatos is: örömmel fogadja el, ajándék gyanánt tekinti az elôtte feltáruló gazdagságot. A gyermek szeme nem látja a rútat, csak a szépet. Benne is ott szunnyad már a bûn bestiája, de még csak szunnyad: még nem vette birtokába a lélek ablakait. A gyermek tekintete tiszta, az eget tükrözi, mint a tengerszem.

Aki Istenben újra gyermekké lesz, vagy mindig gyermek marad, az csodálatos szépségeket lát. ,,Bennem -- mondja Wordworth angol költô -- a legegyszerûbb kis virág olyan érzéseket ébreszt, amelyek minden szónál és könnynél mélyebbek.'' Csendesebben, ti drága vadrózsák és nyírfák! Csendesebben kiáltsátok Istent, mert megszakad a szívem'' -- sóhajtotta Ottokár püspök a Pilis hegyén. ,,Nem halljátok, hogy kiáltanak a fák: Szeresd Istent, testvérem!'' -- mondta Keresztes Szent Pál.

Nézzünk ártatlanul, nézzünk tágranyílt szemmel, nézzünk gyermeki elfogulatlansággal a szép teremtésre! Nézzünk gyermeki mélyrelátással, s látni fogunk angyalokat, mint Római Szent Franciska és Jézust fogjuk látni a bárányka mellett, mint Assisi Szent Ferenc.

2. De a méz is keserûséggé válhatik, s az élet forrását is meg tudja mérgezni a bûn. A gyermek látnivágyásából a felnôtt lelkében a szemek kívánsága támad elô, mint vörösbegy fészkébôl a kakukkfiók.

Nézd, -- suttogja egy hang a kirakat elôtt -- nézd ezt a selymet, nézd ezt a prémet, ez mind a tied is lehetne! Nézd ezt az áramvonalas zajtalanul gördülô luxuskocsit, nézd a kairói, cannesi, lidói fényképeket! Itt lehetnél, megnyílik elôtted a világ, ezt mind neked adom, -- ha... ha... leborulva imádasz engem.

Megismered a hangot? A kísértô hangja ez, a kísértô veti ki horgát rád. A kísértô, aki még az Istenembert is meg merte környékezni, rád is pályázik.

És szemed már nem a régi, gyermeki szem. A tenger partján már nem az ég és a víz végtelen kék perspektívái bájolnak el, a Balatonnál már nem Ôs-Csobánc és bûbájos Szigliget felé nézel, hanem szemedbe ütközik, akarva, nem akarva a test és a kívánság látomása is. Ellenállsz, védekezel, kerülöd -- mindegy, szemed nem a régi, nem a felhôtlen, nem a kristálytiszta többé.

Fáj már, vörös már a szemed a merev nézéstôl, a sötét teremben csillogó fényfoltok, peregnek, remegnek, imbolyognak a képek a vásznon. És mikor kilépsz, szinte támolyogsz, elkábultál. ,,Nagy életet'' láttál. Gazdagság, száguldás, lakomák és pazar öltözékek, fehér ingmellek és ragyogó nyakékek kábítottak el. Otthon ülsz és szûknek érzed a kicsi szobát, terhesnek a napi gondot, unalmasnak a kötelességedet, kicsinyesnek a szülôket, elzártnak az életedet. A szemek kívánsága. Valami gonosz szellem üvegszilánkot vetett a szemedbe, és most csúnyának, torznak látsz mindent magad körül. A hétköznap hôsi vonásait, az otthon tiszta örömeit, az áldozat áldásait és fensôbb szépségét nem látod. Jaj, mielôtt késô, tisztítsd meg szemedet a bánat könnyeivel. ,,Tested világa szemed. Ha szemed egyszerû, egész tested tiszta lesz.'' (Mt 6,22)

3. Tiszta szemmel akarok a világba nézni. ,,Boldogok a tisztaszívûek, mert ôk meglátják Istent.'' Igen, a tisztaszívûek és a tisztaszemûek. Kedveseim, nem kell merev nyakkal az égre bámulnotok. Nem kell távcsôvel néznetek, nem kell még csak magas hegyekre, magános cellákba sem elvonulnotok. Ha tiszta a szemetek, mindenütt meglátjátok, megtaláljátok Istent, mert ô mindenütt jelen van. Ha megláttad és megtaláltad, akkor talán már nem is kívánsz mást látni és nézni -- akkor talán hivatást nyersz, hogy mindig csak ôt szemléld már itt a földön is, mint a kármeliták, karthauziak -- de elôbb meg kell Ôt látnod és találnod a földön is.

Meg kell látnod Krisztust az Ô szegényeiben, meg kell Ôt látnod a munkában. Meg kell Ôt találnod otthonodban, és keresztjét kell viselned áldozataidban. Ha tiszta a szemed, minden teremtmény Istenrôl beszél, mert hiszen ,,Benne élünk, mozgunk és vagyunk.'' (ApCsel 17,28) ,,Minden Általa lett és Benne áll fenn.'' (Kol 1,17) És ha Krisztusnak szent embersége szerint csak az Oltáriszentségben van is jelen, Istenségének semmi sem szab gátat és határt. Az Ô fényessége mellett minden más csak homály, az Ô állandósága mellett minden más csak tünemény; szemünk arra termett, hogy Ôt lássuk örökké.


Úrnapján

,,Üdvözlégy, Oltáriszentség,

Csodálatos szent Istenség.''

Jámbor családot alig érhet nagyobb tisztesség, mint ha úrnapi sátrat állíthat, pihenôhelyet, áldásosztó teret a kenyérszínben rejtôzô Krisztusnak.

Lehellet finom csipkék, hosszú évek munkája, régi, értékes gyertyatartók, a házban lelhetô arany, ezüst adják a díszítés alapját. Azután elborít mindent a virág, kezdve a királyi rózsán, egészen a földreszórt százszorszépig. Ott sürög-forog a ház apraja-nagyja, a szeretet ûzi ôket, nem hagy nyugtot, sohasem elég szép, sohasem elég ékes, többet, illatosabbat, színesebbet, ragyogóbbat keresnek. Hiszen az ég és föld királyának semmi sem lehet elég jó és elég drága.

Szép is az Úrnapja. Mikor természet és mûvészet, virág és ötvösmû, gyermek, asszony, férfi összefognak, erôs leventék, fátyolos leánykák, virágzó, délceg emberek és törôdött öregek mind ott vonulnak, énekelnek, imádkoznak, hódolnak a szerény, kicsi ostyában rejtôzô Istenség tiszteletére.

Hát még akkor milyen gyönyörû az Úr Jézus diadalmenete, mikor a nagyváros hódol elôtte, mint a mi Budapestünk. Megmutatta egypár órára, megízleltette egypár percre a mennyei karok boldogságát. De nem ez a legszebb Úrnapján.

Mert a sátrat csakhamar lebontják. Elôbb a zöld lomb kezd fonnyadni, azután a letaposott virág halódik, szárad, a csipkéket megint összehajtják, elrakják, a gyertyák elalszanak, miután meghajlottak és csöpögôs könnyeket sírtak, a vonuló menet elfárad, itt is, ott is csorbát szenved már az áhítat, a fényesség elmúlik.

Építsünk másik sátrat, maradandót. Sátrat építünk a lelkünkben. Így szolgáljuk Jézust. Lelkem sátrában térj pihenôre, Istenem. Ott mindig friss virág illatozik elôtted, imádságom és áldozatom. Nem bontom le ezt a sátrat, Te sem hagyod el, hanem örökké benne maradsz.

Jól tudom, nagyobb munka a lelki sátor, mint a külsô, látható. Mert a látható sátron legfeljebb ha két nap, két éjjel dolgozom. De a lelki sátor egész életem mûve. Úrnapja után Jézus megint ,,Templom csendes mélyén'' húzódik meg, az utcát újra ellepi a vásári zaj, -- de lelkem örökre övé.

Hogyan épül a lelki sátor? Látszatra csupa virág, csupa dísz és kedvesség -- de a háttérben erô s gerendák, komoly áldozatos erények húzódnak meg. A fegyelem vasrúdjai tartják és hordozzák. Soha ki nem alszik benne az emlékezés örökmécse. Szent Ferencnek mindenrôl Jézus jutott eszébe. Ha bárányt látott: Íme, az Isten Báránya. Ha fát: a keresztfa. Ha szenvedô embertestvért: a Golgota. Látjátok, ez az emlékezés örökmécse. Ennek a fénye mindenütt Krisztust mutatja.

A lelki sátor csöndes és hûvös. Nem enged magába minden zajt, megszûri a külsô benyomásokat. Nem vásártér a lelkem, nem agyontaposott, tisztátalan faluvégi legelô. Nem járhat-kelhet benne válogatás nélkül mindenféle vágy és gondolat. Lelkem szent sátrában csak a nemesnek, áhítatosnak, kegyeletesnek van helye.

Nem engedem, hogy földi dolgok nagyon felizgassanak. A diákélet apró mozgalmai, hiúsági kérdések, érzékenység, azután az anyagi gondok, sôt még a szépség, egészség, földi szeretet szempontjai is megcsendesedve, tompított hangon érnek csak lelkem szentélyébe, mint az utca hangjai az úrnapi sátorba.

,,Építs cellát, leányom'' -- mondta az Úr Sienai Szent Katalinnak, térj oda sokszor napközben és ott mindig megtalálsz engem.''

És Krisztus áldást oszt az úrnapi sátorból. Milyen gyönyörû jelenet az úrnapi körmenet folyamán: a hatalmas csengettyûzés, mindenki leborul, meghajlik az embertenger, és várja elcsendesedve az Úr kegyelmét.

Ha a ti szívetek végre ilyen úrnapi sátorrá válnék! Ha állandóan csilingelne arcotok kicsi gödreiben a szeretet és áhítat csengettyû szava. Higgyétek el, megéreznék rajtatok az emberek, ha Krisztus-hordozó úrnapi lelkek lennétek. Nem borulnak le elôttetek az utcán, de lélekben meghajolnak. És áldássá váltok. Belôletek, szavatokon, mosolyotok, könnyeteken, imátokon át megáldaná Krisztus szüleiteket, testvéreiteket, jegyeseteket, hazátokat, Szent Péter apostol leírja a krisztusi lelkületet: ,,Ha beszél, mintha Isten szava szólna -- ha cselekszik, Isten mûve folyik.'' (1Pt 4,11)

Milyen kedves is az ilyen leányszív! Sienai Szent Katalint említettem. Hogy mennyi áldást osztott az ô lelkén keresztül is az úrnapi vendég! Egy alkalommal meghallotta Szent Katalin, hogy nagy veszély fenyeget egy lelket. A siralomházban ôriztek egy fiatalembert, meg kellett halnia. De lelki halál is fenyegette: mert nem akart meggyónni. Ôt ártatlanul ítélték el, hajtogatta, ô nem akar meghalni, ô nem gyónik, még élnie kell. És valóban kegyetlenség volt ôt így sújtani, mert nem vétkezett volt súlyosan. Szent Katalin borzadva látta a bitófát a város piacán, borzadva gondolt a fiatalember rettenetes lelki kínjára. Szent elhatározással elment hozzá. Ha már életét nem mentheti meg, nem tud számára kegyelmet kieszközölni, mégis megmenti a lelkét, az örök életét. Hiszen az örök élet több a földi életnél.

És Szent Katalin lelkének úrnapi sátrából áldást osztott az Úr: megjelenésére a szegény ifjú elcsendesedett, kérésére elvégezte a szentgyónást, s már csak egyet kért: Katalin kísérje ôt a vesztôhelyre. És Krisztus Urunk példájára gondolt, aki ártatlanul szenvedett, felajánlotta életét a bûnök bocsánatára, a bûnösök üdvösségére, engesztelô, megváltó áldozatul. A hóhér lesújtott reá: Katalin pedig elragadtatott és látta, mint szárnyal ez a lélek a mennyország felé, s mint fogadja el a mennyei Atya áldozatát, hogy azután homlokára tegye az örök élet koszorúját.

És áldást osztott az Úr Szent Julianna lelkének sátrából is. Az ismeretlen, rejtett életû leányka hallotta és érezte az Istenember óhajtását, ô kérte és buzdította a kereszténységet Úrnapja ünneplésére: és szava kihangzott a klauzúra szûk falai közül, átjárta a népek lelkét és engedelmességre bírta a nemzeteket.

Kezdjük hát a szent munkát, készítsük el lelkünk sátrát, legyünk Krisztus eleven trónusa, kedves otthona!

Angyaloknak tápláléka, jöjj el a szent Ostyában!

Jöjj, kegyelem áradása egy kicsinyke pohárban,

Táplálj az Úr szent testével, itass omló dús vérével,

Engedj mindig nála lennem, ô maradjon énbennem!


Te Deum napján

,,Isten, kinek irgalmasságod végtelen, s jóságodnak tárháza kimeríthetetlen, kegyes Felségednek megköszönjük adományaidat, kérjük állandóan irgalmadat. Könyörgéseinket meghallgattad: ezentúl se hagyj el, hanem halmozz el tovább is jótéteményeiddel.''

I. Hála Istennek, itt az évvége! Hányféleképpen mondhatjuk ezt, kedveseim! Van, aki unottan, és gondolat nélkül -- köztünk ne legyen ilyen. Akinek az a felséges és szép köszönet inkább panasz az ajkán, mintsem dicséret és imádság.

Van, aki komolyan mondja és fájdalmasan. Mintha betegségbôl gyógyult volna ki, és mikor elôször a szabadba mehet: hála Istennek. Mintha egy nagy kô esett volna le a szívérôl. Sok drukk és magolás, görnyedés és szidás után itt az aranyszabadság. Aki így érez, az ôszinte, és ennyiben kedves. De nem mély.

Hála Istennek! Mert jobban sikerült, mint vártam és érdemeltem volna! Így sóhajtanak fel a szerények, a félénkek, a rezgônyárfák. Vagy talán a rossz lelkiismeret szólalt meg bennük? Nincs még késô, amit talán érdem nélkül kaptak, megérdemelhetik utólag.

De talán olyan is van, aki sehogy sem akar hálálkodni. Aki úgy érzi, ôt méltánytalanság érte, szegényebb lett a lelke, nem ismerték el. Ó, szegény kis vadrózsaszál, lehajtod fejedet, lekonyulsz a nyári záporesô nehéz cseppjeinek súlya alatt! Ne félj, nem árt neked az az esô. Lefut a gyökeredre és ott éltet. Legyünk hálásak azért is, ami nem sikerült. Ha ki akarsz menni az utcára, de az elôszobában meglátod magadat a tükörben -- hohó, baj van, valami nem áll rendesen, -- akkor még meg lehet igazítani. Ami az iskolában történik, azt mind helyre lehet hozni. De ha csak az emberek szeme elôtt vennéd észre magadat -- ha az iskolában nem figyelmeztettek volna, nem ért volna kudarc, -- de ha az élet iskolájában jutott volna szekunda -- ott már késô kijavítani.

Hányszor elesik a kisbaba a legelsô iskolában -- a járóiskolában. Megüti magát. Bôg is egy kicsit -- no jól van, nem baj. Kedves gyerekek, ti most még csak az élet járóiskolájában vagytok. Itt nem helyrehozhatatlan a kudarc: Hasznotokra van. Boldog az, akinek hibáit, gôgjét, csiszolatlanságát az iskola töri le, mert higgyétek el, az élet keze sokkal keményebb.

Hála Istennek, mondják ragyogó szemmel a jelesek, jók és elégedettek! Mégis ezek vannak a legtöbben. Igen, hála neki. Hála neki, hogy adott jó szülôket. Aristoteles mondotta:. A gyermek a szülônek köszöni életét. De ugyanilyen nagy ajándék a mûveltség is. Nem muszáj a szülônek nagy lányát is iskolába küldeni. Nem muszáj megtagadnia magától talán minden szórakozást is, elvégezni minden házimunkát a lánya kedvéért. És ha mégis megteszi: minél szegényebb, minél kevesebb iskolát járt, minél kérgesebb tenyerû és ráncosabb homlokú az a jó szülô, annál alázatosabban csókoljátok meg a kezét, még ma, amiért újra egy évig taníttatott.

Adjatok hálát a jó Istennek tanáraitokért. A középkorban több hónapos utakat tettek, gyalogszerrel, égiháborúk, rablók, betegségek veszedelmével küzdöttek, hogy egy-egy kiváló tanárt hallgathassanak. És a nagy egyetemeken olyan nagyon megbecsülték a tanárokat, hogy elôttük nem mertek volna székre vagy padra ülni: legfeljebb a padlón a szalmára!

Adjatok hálát Istennek, hogy annyi ember fáradt, dolgozott értetek az iskolaév folyamán. Kezdve a fûszeres kifutóján, aki már korán reggel ott volt nálatok a tejecskével, a péken, aki a forró kemencék körül szorgalmaskodott, mikor te még békésen pihentél a lehúzott redôny mögött. Adj hálát Istennek a villamosvezetôért, aki elhozott, a rendôr bácsiért, aki az utcán vigyázott, a millió és millió munkástestvérért erdôn és szántóföldön, bányában és gyárban, akik mind dolgoztak, fáradoztak, hogy te nyugodtan élhess, iskolába mehess, tanulhass, mûvelôdhessél.

II. És ez a hála vakációs program is. A vakációban találkozni fogsz ezekkel a jól dolgozó emberekkel. Az ô számukra még nincs vakáció. Látni fogod ôket, amint izzadnak az aratásnál, görnyednek az eke fölött, kapálnak a szôlôben, fáradtan mennek haza a gyárból. Ha még kicsi vagy, köszönj nekik, légy udvarias, szolgálatkész, elôzékeny, kedves hozzájuk -- ha nagy vagy, vegyél részt gondjaikban, törôdjél családjukkal, add tovább lelked kincseit: nem gyûjthetted volna, ha ôk nem fáradnak érted.

A vakációban többet látjátok szüleiteket. Lesz olyan, aki még akkor is egyedül hagyja édesanyját varrogatni, és még csak nem is olvasgat neki egy keveset? Lesz, aki tûri, hogy anyja cipelje haza a zöldséges kosarat és fusson le a boltoshoz? Ha valaki az iskolaév alatt volt ilyen, megértem, bár nem örülök neki: mégis elsô a tanulás a diáknak. Azt is tanultátok: a munka nemesít. A vakációban ne tanuljátok, hanem próbáljátok.

És milyen szépen meg fogjátok mutatni hálátokat a jó Istennel szemben. Már látom a kedves mezei virágcsokrot, hogyan teszitek az útszéli feszület lábához. Látlak kora reggel, mikor harmatos, gyémántos fûszálak szegélyezik az utat, hogyan siettek még hétköznap is a szentmisére. Hogyan hozzátok rendbe, díszítitek fel a falusi templomot szombat délután! Hogyan látogatjátok a betegeket, takaríttok náluk, készítitek ôket elô a szentség felvételére! Mint Istennek igazi angyalai, vagyis küldöttei, úgy fogtok járni-kelni a vakációban.

Milyen jó lesz! A vakációban nemcsak külsôtök frissül fel, színesedik, hanem a lelketek is. Mert, valljátok be, az is sápadt, fáradt, kimerült -- hiszen a sok iskolai és egyéb gond miatt alig értetek rá, hogy törôdjetek vele. Most azután kijut neki a magaslati levegôbôl: az elmélkedésben, sütkérezik a kegyelem napsugarában és közben folyton készül az egyetlen, nagy, komoly és igazi vizsgára: hogy valamikor nyugodtan, boldogan és büszkén felelhessen a számonkérô Istennek, és azután meg ne szûnjék énekelni az örök élet Te Deumját!


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)