Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		,,Ennek a könyvnek a beszerzése az Országos Ifjúsági Irodalmi Tanács 5/1924. sz. rendelete értelmében valamennyi középiskolára kötelezô.'' Nihil obstat. Dr. Michael Marczell, censor dioecesanus. Nr. 2435/1935. Imprimatur. Strigonii, die 2. Aug. 1935. Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis subst. Tartalomjegyzék


TÓTH TIHAMÉR

ÖSSZEGYÛJTÖTT MUNKÁI

LEVELEK  DIÁKJAIMHOZ

A JELLEMES IFJÚ

DOHÁNYZOL?

III. KÖTET

Tóth Tihamér

Levelek diákjaimhoz

A jellemes ifjú

Dohányzol?

Szent István társulat 1935

,,Ennek a könyvnek a beszerzése az Országos Ifjúsági Irodalmi Tanács 5/1924. sz. rendelete értelmében valamennyi középsikolára kötelezô.''

Nihil obstat.

Dr. Michael Marczell, censor dioecesanus.

Nr. 2435/1935. Imprimatur.

Strigonii, die 2. Aug. 1935.

Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis subst.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

A JELLEMES IFJÚ

Regulus Karthágóban

I. fejezet. Ki a jellemes ifjú?

Neveld magadat!

Ein Herz von Erz

Epiktetos szavai

A nagy cél hatalma

A tetterô

Szabadság

Nagylelkû ifjak

,,Jaj, de önzô vagy!''

Tudod-e mondani: nem!

Részlet egy naplóból

Sárkány a sürgönydróton

Contra torrentem!

Párbaj

,,Victor hostium et sui''

Vártorony vagy szélkakas?

A lelkiismeret rabja

II. fejezet. A jellemképzés akadályai

Forgatag-falevelek

A vaskereszt

Bogáncs a vetésben

A lélek harca

És áldozatok nélkül?

Az állatszelidítô szerzetes

Aki ballábbal kelt fel

,,Nincs szerencsém!''

,,Próbáltam, nem sikerült!''

Valde velle! 	,

,,El az Alpesekkel''

Szembe a sorssal!

A híres tizenhárom

A siker veszélye

Hol van Ázsia?

,,Kérlek, adj kölcsön!''

A pénz ördöge

Hogy fogják a majmot?

Ameddig a takaró ér...

A munka örömei

,,Kérem, fájt a fejem''

A méh és a poszméh

A farkatlan daru

Imbolygó gyertyaláng

A csiga meg a nyúl

Lángész vagy szorgalom?

A lövészárokban

Az akarat nevelése

III. fejezet. A jellemképzés eszközei

,,Megtudnám, ha akarnám!''

Az akaratos ifjú

Demosthenesek

A nagy tornaóra

Az indiánfiú a vad elôtt

,,Hiába! Nincs akaratom!''

Abstine!

A remete szôlôfürtje

,,Diem perdidi!''

A japán festô kakasa

Sustine!

Szenvedni panasz nélkül

Engedelmeskedni szó nélkül

Kitartani hazugság nélkül

Miért hazudnak az ifjak?

Érdemes-e hazudni?

Ein Mann, ein Wort!

,,Esküdjél meg!''

Aggredere!

A kicsinységek hatalma

A lekötözött Gulliver

A rossz zár

Absolon haja

A pisai dóm öröklámpása

A lelkes munka

A kötelesség

,,Ma nincs jó hangulatom''

Aki késôn született

,,Késett az óránk''

A szegény diák

Szegény fiúk, nagy emberek

Mennyit ér az idô?

20 perc = 12.000.000 dollár

,,Transeunt et imputantur''

Majd ha a múlt jelenné válik

Non numerantur...

Ars longa, vita brevis

,,Quieti, non otio''

Mi a legnehezebb a világon?

All right?

Az Úr lábainál

Gaudeamus igitur...

Ifjúságom, jöjj vissza egy szóra...

Mi akarsz lenni?

Szomorú Szilveszter-éj

DOHÁNYZOL?

Aki ,,szí'' és aki nem ,,szí''

I. fejezet. A dohányzás divatja

Hidegzuhany

,,Hiszen mindenki dohányzik!''

Divat

Kultúrellenes divat

II. fejezet. Árt-e a dohányzás az egészségnek?

A nikotin

Krónikus nikotinmérgezés

A cigarettások

Szénoxid

Merénylet az egészség ellen

Tudományos kísérletek

Törvények tilalma

Dohányzás és esztétika

III. fejezet. A dohányzás nemzetgazdasági szempontból

IV. fejezet. A dohányzás és a szellemi munka

Kábít, de nem erôsít

Gondûzô?

Goethe a dohányzásról

V. fejezet. Légy férfi

Akik ,,imponálnak''

Az igazi férfiasság

Erôs akarat

Fölösleges szenvedély

Hát mit tegyek?


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program Tóth Tihamér Összegyûjtött munkái díszkiadásának III. kötete, melyet a Szent István Társulat jelentetett meg 1935-ben.

A könyv szövegét és képeit Sárkány Péter vitte számítógépbe, amelyeket a http://www.inditlak.hu honlapról vettünk át.


Regulus Karthágóban -- A jellemes ifjú
Regulus Karthágóban	A jellemes ifjú

Karthágó békét kérô követséget küldött Rómába. A követség vezetését a fogoly római Regulusra bízták, kitôl esküt vettek ki, hogy ha küldetése nem jár sikerrel, visszatér a fogságba. Képzelheted lelki megrendülését, mikor ismét otthon volt szeretett Rómájában! És otthon is maradhatott volna végképp, ha létrejön a béke.

S tudod mit tett?

Ô tüzelt legjobban a háború folytatása mellett, s mikor a szenátus ôt otthonmaradásra bíztatta azzal az indoklással, hogy az erôvel kicsikart eskü nem kötelezô, így felelt: ,,Hát mindenáron azt akarjátok, hogy becstelenné legyek? Jól tudom, hogy kín és halál várakozik reám, ha visszatérek. De mily csekélységek ezek a becstelen tett szégyenéhez, a bûnös lélek sebeihez képest! Legyek bár a karthágóiak foglya, római jellememet meg akarom tisztán ôrizni. Megesküdtem, hogy visszatérek. Kötelességemnek eleget teszek. A többit bízzátok az istenekre.'' Visszatért Karthágóba, s a karthágóiak nagy kínzás közt ki is végezték.

Ez római jellem volt!

De akkor milyennek kell lennie a keresztény jellemnek!

Hogy minden ember gazdag legyen, nem lehet megkövetelni; azt sem, hogy mindenki tudós legyen; azt sem, hogy mindenki hírneves legyen; de igenis mindenkitôl meg lehet követelni egyet: hogy jellemes legyen!

Országokat meghódítani kevés embernek adatik. Kevésnek homlokát díszíti királyi korona. De elfoglalni a lélek kincses birodalmát s homlokunkra tenni a férfiúi jellem koronáját, ez oly szent, fönséges feladat, amely minden emberre kivétel nélkül vár. Mindenkire vár. Sokan nem teszik meg. De te, fiam, ugye, igen!

Hanem a jellem nem fônyeremény, amelybe bele lehet pottyanni -- érdem nélkül. A jellem nem elôkelô név, amelyet születéssel lehet örökölni -- munka nélkül. A jellem kemény küzdelemnek, önnevelésnek, önmegtagadásnak, férfias lelki harcnak eredménye. Ezt a harcot mindenkinek saját magának kell gyôztesen végigharcolnia.

Küzdésed nagyszerû eredménye lesz a jellem. Hogy ez a szó mit fejez ki, most átérezni talán alig tudod. Hanem ha egyszer Isten elôtt lehull a lepel egész életed fômûvérôl s ott áll majd páratlan fenségében lelked, melyen annyit dolgoztál, úgy kiáltasz majd fel elragadtatásodban, mint Haydn, mikor a ,,Teremtés'' címû mûvét elôadták: ,,Istenem, hát én csináltam ezt?''

Homines sunt voluntates, állapítja meg nagyszerû rövidséggel Szent Ágoston; ,,az ember értékét az akarat adja meg''. Egyre többen jönnek rá manapság arra az igazságra, hogy a mai iskola egyoldalúan sokat foglalkozik a fiúk eszével, és túlságosan elhanyagolja azok jellemének, akaraterejének kiképzését. Innen ered az a szomorú jelenség, hogy a felnôttek társadalmában is sokkal több a tanult fej, mint az acélos gerinc, több a tudás, mint a jellem. Márpedig az állam támasza, talpköve nem a tudomány, hanem a tiszta erkölcs, nem a vagyon, hanem a becsület, nem a gyávaság, hanem a jellem.

Ez a könyv ,,jellemes ifjakat'' akar nevelni. Ifjakat, akik így gondolkodnak: ,,Reám óriási felelôsség nehezedik, mert komoly feladat áll életem elôtt. Lelkemben a jövô csírái szunnyadnak; komoly kötelességteljesítéssel és ideális élettel kell lelkemet melengetnem, ápolnom, fejlesztenem oly gyönyörû virággá, hogy méltóan illatozzék az örök Isten trónja elôtt egy egész örökkévalóságon keresztül.''

Ez a könyv ,,jellemes ifjakat'' akar nevelni oly idôben, amikor úgy látszik, mintha felfordult volna körülöttünk s fejetetején járna az egész világ. Ma, amikor az emberiség óriási, szinte egyetlen betegsége (amelybôl minden bûne ered) az ijesztô akaratsorvadás; ma, amikor a jellemtelenséget sokan okos alkalmazkodóképességnek nevezik, s az elvtagadást reális politikának, az önérdek hajhászását közjónak hívják; ma, amikor az örökösen érzékenykedô megsértôdést önbecsülésnek mondják, s az irigységet igazságszeretetre keresztelik; ma, amikor a nehéz munkát lehetetlenség címén kerülik, s mindenki a kényelmet, élvezetet hajszolja, -- ez a könyv olyan ifjakat szeretne nevelni, akiknek kikezdhetetlen a jellemük, szilárdak s helyesek életelveik, s nehézségtôl meg nem riadó az akaratuk; ifjakat, akik a kötelességteljesítésnek fanatikus lovagjai; ifjakat, akiknek teste-lelke kemény, mint az acél, egyenes, mint az igazság, fényes, mint a napsugár, s tiszta, mint a hegyi patak.

Jellemes diákokat akar oly idôben, melyben csak úgy hemzsegnek a torzlelkû, könnyû fajsúlyú diákok; diákok, akiket semmi lelki probléma nem érdekel; akiknek egyetlen gondjuk, hogyan fogjanak ki a tanáron, hogyan blicceljenek el egy tanítási napot, ki a legújabb mozicsillag és hol lehet jól zsúrozni. Ezek oly sokan vannak! A jellemes ifjak meg oly kevesen! És e könyv meg akarja mutatni, hogy mégis e keveseknek van igazuk. Amazok oly vígaknak, gondtalanoknak látszanak, emezek meg oly kemény munkával törik a jellem útját -- és e könyv bíztatni akar, hogy mégis ez utóbbiak közé állj be, mert csak ez az emberhez méltó élet. Den Menschen macht sein Wille grosz und klein -- tartom én is Schillerrel (Wallensteins Tod). És együtt tartom Eötvös J. báróval, a nagy magyar gondolkozóval:

,,Az ember való becse nem eszének, hanem akaratának erejétôl függ. Kiben ez hiányzik, azt nagy elmebeli tehetségek csak gyengébbé teszik; s nincs szerencsétlenebb, sôt néha alábbvaló teremtés a világon, mint a nagy ész, melynek a jellem meg nem felel.''

Tavasszal kimegy a gazda a földjére és elgondolkodva tekint végig a csendes barázdákon. Mintha kérdezné: ,,Földem! Mit adsz nekem az idén?'' De a föld meg visszakérdi: ,,Elôbb te mondd meg, mit adsz te nekem?''

Így áll az ifjú is a reá váró élet titokzatos kapuja elôtt: ,,Élet! Mit adsz nekem? Mi vár reám?''

De az élet visszakérdezi, mint a föld a gazdát: ,,Az attól függ, te mit adsz nekem! Amennyit dolgozol, annyit fogsz kapni, s amit vetsz, azt aratni.''

,,A jellemes ifjú'' ennek az önnevelô munkának eszközeivel ismertet meg. Vigyázz, fiam, meg ne csald magadat! A könyv csak a leselkedô ellenségeket fedi fel, csak a veszélyekre figyelmeztet, csak az eszközökre mutat rá, -- de nem harcol helyetted! Ezt a lelki munkát, ha ,,jellemes ifjú''-vá akarsz válni, magadnak kell elvégezned.

Tapasztalni fogod, hogy a jellem útja bizony nem könnyû út. Sokszor fogod érezni, mily erôs akaratba kerül kicsiny és nagy hibáinkkal örökös hadilábon állani, s velük fegyverszünetet soha nem kötni.

De mindegy! Én akarok, akarok!

Mit akarok?

Akarok úr lenni érzékeim s érzelmeim fölött.

Akarok rendet teremteni gondolataim között.

Akarok elôbb gondolkozni s aztán beszélni.

Akarok elôbb megfontolni, aztán cselekedni.

Akarok a múltból okulni, a jövôre gondolni s ezért a jelent jól felhasználni.

Akarok szívesen dolgozni, szó nélkül tûrni, mindig jellemesen élni, és egykor -- örök boldogságom reményében nyugodtan meghalni!

Van-e ennél fönségesebb életprogram? Van-e cél, melynek megvalósításáért élni érdemesebb!

Bárcsak e könyv minél több ifjút segítene e fönséges munkában: a jellem kialakításában!


Ki a jellemes ifjú? -- A jellemes ifjú
Ki a jellemes ifjú?	A jellemes ifjú

Mi a jellem? Mit gondolunk, mikor valakire azt mondjuk: ez jellemes ifjú? Jellem alatt értjük az ember akaratának állhatatosságát a jó irányában, jellemes ifjú pedig az, akinek nemes elvei vannak, s azokból nem enged akkor sem, mikor a hû kitartás áldozatokba kerül is. Viszont ingadozó megbízhatatlan, gyönge jellemû, vagy -- erôsebb fokban -- jellemtelen az, aki elveit, jobb belátása ellenére, a körülmények, a társaság, barátok stb. szerint változtatja, s azonnal hûtlenné válik eszményeihez, mihelyt azokért bármit is el kellene viselnie.

Ebbôl már azt is láthatod, miben áll a jellem nevelése. Elsôsorban is nemes eszményeket, elveket szerezni; azután pedig állandó gyakorlattal hozzászoktatni magunkat ahhoz, hogy az élet bárminô helyzetében nemes eszményeink szerint cselekedjünk is. Akinek elvei nincsenek, annak egész erkölcsi élete úgy hányódik, mint nádszál a viharban. Ma így cselekszik, holnap úgy. Elôször tehát szilárd elveket alakítani magunkban, azután pedig erôt szerezni, hogy amit helyesnek ismertünk fel, azt mindig követni is tudjuk.

Az elsô feladat tehát, hogy helyes elveket alakíts ki magadban. Mi a helyes elv például a tanulásnál? ,,Kitartóan, szorgalommal kell tanulnom, mert Isten elvárja, hogy a nekem adott képességeket kimûveljem magamban.'' Mi a helyes elv társaimmal szemben? ,,Amit akarok, hogy nekem cselekedjenek, én is cselekedjem másnak.'' És így tovább. Mindenben legyen helyes elved.

A második -- nehezebb -- feladat pedig a helyes elveket követni is, vagyis magadat a jellemes életre nevelni.

A jellemet nem adják ingyen, azért bizony éveken és évtizedeken keresztül folytatott alapos munkával kell megszolgálni. A környezet hatása, örökölt jó vagy rossz tulajdonságok befolyásolhatják ugyan jellemedet, de végsô fokon az mégiscsak a te személyes mûved, a te önnevelési munkád eredménye. Az ember kétféle nevelést kap: az egyiket szülei s az iskola, a másikat -- s ez a fontosabb -- saját magunk önnevelési munkája adja.

Tudod, mi a nevelés? Az ember akaratának oly irányú befolyásolása, hogy minden helyzetben biztosan s örömmel szánja el magát a jó követésére.

Tudod, mi a jellem? A szilárd alapelvek után induló, mindig következetes cselekvési mód, az akarat állandósága az igaznak felismert eszmény szolgálatában, a nemes életfelfogás szolgálatába szegôdött lélek kitartó állhatatossága.

Nos, láthatod, hogy a jellemnevelésnél nem annyira a helyes életelv kialakítása a nehéz (hiszen ez még csak könnyen menne!), hanem annak követése árkon-bokron át. ,,Nekem ez elvem, és emellett kitartok -- kerül, amibe kerül!'' És mert bizony sok áldozatba kerül, azért oly kevés köztünk a jellemes ember.

Hiszen ,,mindig hûnek maradni elveinkhez'', ,,mindig kitartani az igazság mellett'', stb. -- Ki ne lelkesednék ilyen gondolatokért? Csak olyan nehéz ne volna tettreváltani ezeket a gondolatokat! Csak a társaság, a barátok, a divat, no meg saját kedves kényelmes ,,Én''-em ezernyi ellenkezô befolyása miatt oly könnyen füstbe ne mennének ezek a tervek!

Olvasd csak, mint figyelmeztet a költô:

Sei nicht eine Wind- und Wetterfahne

Und fang nicht immer Neues an!

Was du dir wohl hast vorgesetzt,

Dabei beharre bis zuletzt.

(Reinick)

Erre segít téged a helyes önnevelés.

Neveld magadat

Lelkedben kifaragni azt a fenséges képet, melyet Isten kigondolt rólad, -- ezt a magasztos munkát nevezzük önnevelésnek. Ezt a munkát mindenki csak önmaga végezheti el, -- senki más helyette. Más csak tanácsokat adhat, a helyes útra rámutathat, de végtére is magadnak kell a vágyat érezned, hogy kidolgozd magadban a remek képet, melyet Isten lelkedbe elrejtett. Magadnak kell vágynod, hogy nemessé légy, erôssé, tisztalelkûvé. Ismerned kell, milyen a lelked, mi káros benne, mi hiányzik belôle. Magadnak kell a léleknevelés munkájához látnod és jól tudnod, hogy a siker bizony sok önmegtagadásba, erôfeszítésbe, önlegyôzésbe kerül. Sokszor kell megtagadnod magadtól olyasmit, ami pedig jól esnék, sokszor tenned olyasmit, ami nincs ínyedre, és kitartani összeszorított ajakkal, dacoló homlokkal akkor is, mikor egy-egy jószándékod ismételten s ismételten meghiúsul.

Jellemed, egész életed kialakulása ilyen apró munkán fordul meg. ,,Vess el egy gondolatot s vágyat aratsz nyomán, vess el egy vágyat s tettet aratsz, vesd el a tettet s szokást aratsz, vesd el a szokást s jellemet aratsz, vesd el a jellemet s sorsodat aratod belôle.'' Íme, apró gondolatokból s tettekbôl szövôdik életsorsod!

,,Élted minden órájában tisztelettel s szeretettel fordítsd az erény felé tekintetedet, soha ne mulassz el egy alkalmat is, melyben jót tehetsz, s ha e tett némelykor pillanatnyi hasznoddal s kívánságoddal ellenkeznék is, szoktasd akaratodat, hogy rajtok gyôzedelmeskedjék, ... így fogsz olyan jellemre szert tenni, hogy egykor nagyot is mívelj, korodra s a jövendôre munkálj, és társaid körében tisztelet és szeretet jelenségei közt említtessél meg.'' (Kölcsey F.)

De az embernek bele kell nevelnie akaratát Isten akaratába is. Nincs fönségesebb jellemiskola, mint mikor igazi átérzéssel elmondhatjuk: ,,Uram, ne az én akaratom legyen, hanem a tied!'' Nincs annál értékesebb önnevelés, mint ha tetteink, szavunk, gondolatunk után minél gyakrabban feladjuk magunknak a kérdést: ,,Uram, ez tényleg a te akaratod is volt, amit tettem, szóltam? Te is így akartad volna?''

És ezt a jellemnevelést most kezd el, ifjú éveidben. Felnôtt korodban már késôn lesz. A jellem nem az élet zûrzavarában fejlôdik. Sôt, aki szilárd jellem nélkül kerül a világ forgatagába, még azt a keveset is elveszti ott, amennyije talán volt.

Ein Herz von Erz

Most már tudod, hogy kire mondjuk: ez jellemes ifjú! Arra, akinek vannak nemes elvei, eszményei, s azok mellett ki is tud tartani. Kitartani még akkor is, ha senki más a világon ezeket a nemes eszményeket nem vallaná is. Akkor is, ha mindenki körülötte gerinctelen, jellemtelen volna is. Kitartani az ezernyi ellenkezô, rossz példa ellenére is. Kitartani elveink mellett minden körülmények között! -- hej, bizony néha irtóztatóan nehéz.

Amikor könyörtelen fiúk, mint vérebek bosszantják már félórája valamelyik ügyetlenebb társukat, s az -- mint könnyezô ôzike a kopók elôtt -- hiába néz körül elkeseredve segítségért, ilyenkor szelíden másra terelni a kínzó társak kedvét, -- ez szeretet, bátorság, elvhûség. Ein Herz von Erz!

Mikor kiforratlan kamasztársaságban gúnnyal s epével öntenek le legszentebb vallási igazságokat, s ócska zugkönyvekbôl elôkotorászott ,,érvekkel'' durva röhej közt cáfolgatják a hittanóra tanítását, ilyenkor sértegetés nélkül, de fölényes bátorsággal, imponáló tudással, az álokoskodások s tévedések feltárásával szót emelni a kigúnyolt vallási igazság mellett, -- ehhez hôsies jellem, heroizmus kell.

Mikor játszótársak gondtalan kacaja hangzik ablakod alatt, s csalogat ki a játéktérre a keserves algebrapélda mellôl, ilyenkor kemény elhatározással hûnek maradni a kötelességhez, -- ide jellem kell! Ein Herz von Erz!

Az elsô keresztény századok véres üldöztetésében egy egyszerû földmívest elfogtak, s Jupiter szobra elé állították... ,,Szórj tömjént a tûzbe, s áldozzál istenünknek!'' ,,Nem teszem!'' -- feleli nyugodtan Barlaam. Kínozni kezdik, -- mindhiába. Most erôvel kinyújtják karját, úgy hogy tenyere éppen a láng fölé essék, s tömjént tesznek tenyerére. ,,Ejtsd le a tömjént, s elengedünk!'' ,,Nem teszem!'' -- mondja ismét Barlaam. És ott áll rendületlenül kinyújtott karral... Lobog a láng, már a tenyerét nyaldossa, már füstölög a tömjén ... de áll a férfi! És átégette tenyerét, s úgy égett el a tömjén, de Barlaam vértanú acél szíve nem tagadta meg Istenét. Ein Herz von Erz!

Édes fiam, hej de kevés ma köztünk az ilyen vértanújellem! Az a jellem, akinek már a pogány költô is csodálattal adózott, mikor írta:

Justum ac tenacem propositi virum

Si fractus illabatur orbis,

Inpavidum ferient ruinae.

Az a pompeji katona, aki ott állott ôrhelyén, mikor kitört a Vezúv, s forró, tüzes lávája hamuvá perzselt körülötte mindent; minden omlott, minden pusztult, minden ingott körülötte, de ô nem mozdult, nem, egy tapodtat sem arról a helyrôl, ahová a kötelesség állította.

Látod, fiam, ezt a gerincet, ezt az elvhûséget, ezt a fölemelt homlokot, -- ezt nevezzük jellemnek.

Hej pedig ha most szétnézek a fiúk közt, de más típusokat látok! De másokat! Látok parfümös diákokat, amint végiglejtenek a korzón. Látok örökösen mozizókat. Látok folyton zsúrozókat. Látok monoklis cigarettázókat. Sport-hírlapbújókat. Mister Herkules-falókat. Naplopókat. És rengeteg nem tanuló ,,tanulókat''.

Epiktetos szavai

Arra a nagy igazságra már a becsületes pogány gondolkodás is rájött, hogy lehet valaki híres tudós vagy nagy mûvész, lehet világhírû sportsman vagy dúsgazdag ember, -- ha jelleme nincs, semmit sem ér. Olvasd csak az alábbi gondolatokat egy pogány rabszolgának, Epiktetosnak mûveibôl!

Ne arra legyen gondod, hogy a gyomrod szükségletét kielégítsd, hanem a lelkedét. (Gnomologium Epicteteum 20. ed. Schenkl -- Teubner. Leipzig, 1898-1899.) Inkább halj meg, mintsem erkölcsileg rosszul élj. (Fragm. 32, 422.) A test lekötöttsége a sorstól függ, a lélek megkötöttsége a rosszaság. Aki testileg szabad, de lelkében kötve van, az rabszolga; aki lelkében ment a rossztól, szabad, ha testileg kötve van is. (Gnom. 32, 470.) Többet ér az államnak, ha kis házakban nagy lelkek laknak, mintha nagy házakban rabszolgalelkû emberek. (Gnom. 60, 476.) Lelked az istenség kisugárzása, az ô fia vagy, hát becsüld meg ezt. Nem tudod, hogy te istent táplálsz, istent hordozol magadban? (II. 8, 12, 125.) A mi célunk az isteneknek engedelmeskedni, hogy így istenhez hasonlóvá lehessünk. (I. 13.) A lélek olyan, mint egy ostromlott város, amelynek erôs falai mögött a védôk virrasztanak. Ha erôsek az alapok, bevehetetlen lesz a város. (IV. 5, 25.) Ha jóvá akarsz lenni, hidd elôbb, hogy rossz vagy. (Gnom. 13, 488.) Tartóztasd magad vissza a rossztól, és tagadd meg rossz hajlamaidat (Fragm. 10, 411.). A tiszta lélek, akinek kellô elvei vannak, cselekedeteiben is fenséges és rendíthetetlen lesz. (IV. 11, 8, 389.) Minden dolgodban, nagyban és kicsinyben, tekints istenre. (II. 19, 31, 174.) Tanítsd meg az embereket, hogy a boldogság nem ott van, ahol ôk vakságukban s nyomorúságukban keresik. Nem az erôben van a boldogság, mert Myro és Ofellius nem voltak boldogok; nem a hatalomban, mert a konzulok nem voltak boldogok; sem ezek összességében, mert Nero, Sardanapal és Agamemnon nyögtek, sírtak, hajukat tépték, ôk a körülmények rabszolgái voltak, a látszat bolondjai. Benned rejlik a boldogság, az igazi szabadságban, minden nemtelen félelem hiányában vagy elnyomásában, a tökéletes önuralomban, a megelégedettség s béke hatalmában...

Íme, mily fönséges gondolatok egy pogány rabszolga ajkáról!

A nagy cél hatalma

Fel kell tennie magában minden ifjúnak, hogy valami nagy célt akar elérni életében, és nem marad tucatember. Tûzz ki te is magad elé egy magasztos célt, aztán soha ne feledkezzél meg errôl, s ennek elérésére fordítsad minden erôdet. Nem állítom, hogy néhány hónap alatt, vagy akár néhány év alatt is tényleg eléred a célodat. Sôt az is lehet, hogy sohasem éred el. De nem baj! Gondolatunknak és tervezgetésünknek összpontosítása által feltétlenül közelebb jutunk ahhoz a célhoz is, amely eleinte szinte megközelíthetetlen magasságban tornyosult elôttünk. Aki egész energiájával ráadja magát egy magasztos cél elérésére, napról-napra új erôket fedez fel önmagában, amelyekrôl azelôtt soha nem is tudott.

Hogy milyen elképzelhetetlen sokat kibír az emberi test, azt a háború lövészárkainak hihetetlen nélkülözései mutatták meg, éppígy ha minden erôddel nekifekszel egy kitûzött célnak, csak akkor jössz rá, hogy mi mindenre képes erôs akarattal az ember lelke.

Így lehetne például kitûznöd, hogy legfôbb hibádról, -- amelyet magadban fölismertél -- törik-szakad, de le fogsz szokni. Vagy: tavaly az év végi bizonyítványban négy kettesed és egy elégségesed volt; jövôre tiszta jeles leszel, akármily munkába kerül is. Vagy: magánszorgalomból meg fogsz tanulni angolul, s erre mindennap egy félórát szánsz; de aztán mindennap kivétel nélkül! És így tovább.

Ezeknél a közelebbi céloknál még egy távolabbi célt is szeretnék kitûzetni veled. Az angol iskoláskönyvek telve vannak ilyen mondatokkal: ,,Ahol a milliók abbahagyták, te ott kezd el a munkát.'' ,,A csúcson még sok hely van a derék munkások részére''. ,,A világon a legjobb helyek még nincsenek betöltve.'' ,,Észbôl és jellembôl még mindig nagy a kereslet: az élet börzéjén nagy hossz van ezekbôl.'', stb. Én is szeretném, ha minden fiú bebeszélné magának, hogy belôle nagy embernek kell lennie. Tudósnak, mûveltnek, jellemesnek, millióknál jobbnak. Nem mondom, hogy tényleg azzá is lesz. De ha törekvései, gondolatai, mint a sas, mindig e magas cél felé röpködnek, bizonyára könnyebben megközelítheti e célt, mintha fecske módjára mindig csak a földet súrolná.

,,De hiszen akkor minden fiú fennhéjázó és hencegô lesz!'' -- mondod. Nem félek tôle! Sôt egészen biztos, hogy akinek lelkét ily magasztos eszmények hevítik, az könnyebben gyôztes marad az alantas gondolatok s érzéki vágyak kísértéseivel szemben is. Sok ifjú éppen azért megy tönkre lassan erkölcsileg is, mert nem tûzött ki élete elé ily fölemelô törekvést, magasztos eszményt.

Teljesen elfogadom azt a jelszót, amelyet Amerika egyik leggazdagabb, de egyszersmind rendkívül munkás embere, Carnegie ajánl az ifjaknak: My place is at the top, ,,az én helyem az élen van''. Csak ne protekcióval, ne rokonság révén, hanem kemény munkával, odaadó kötelességteljesítéssel igyekezzél az élre jutni.

Persze van, aki nem tanul s nem tör elôre, mert ô ,,alázatos'', ,,megelégedett'', ,,szerény''. Hohó, barátom! A gyávaság nem erény, s a lustaság nem alázatosság! Az igazi alázatosság azt mondja az emberrel: ,,Semmi sem vagyok, magamtól semmit sem érek'', mindjárt utána azonban hozzáteszi: ,,De nincs a világon semmi, amit meg nem tehetnék Isten segítségével.''

Ismételgesd sokszor az egyik szentnek gyönyörû mondását, gyönyörûen kedves fohászát: Deus meus, Deus meus! Nihil sum, sed tuus sum. ,,Istenem, én Istenem! Semmi sem vagyok, de, ami vagyok, egészen a tied vagyok!'' Imádkozd el sokszor, és meglátod, mily lelkierô fakad belôle.

A tetterô

Alig imponál valami jobban az ifjaknak, mint a bátor tetterô. És joggal! Mert hiszen ez egyik legszebb vonása a férfias akaratnak. De mit is nevezünk tetterônek?

Hát elôször is nem az ábrándozást. Némelyik fiú nagyszerû hôstetteket visz végbe -- gondolataiban. Oly vakmerô dolgokat mesél barátjának, hogy így meg úgy miket tett ô tegnap álmában, hogy a másiknak lúdbôrös lesz a háta. Ez még nem tetterô! Nehéz számtanfeladatot megoldani, Livius méteres mondatait jó magyarsággal lefordítani, hibáim ellen küzdeni, -- szóval tenni s nem ábrándozni, ez a tetterô!

Éppígy nem tetterô a meggondolatlan hirtelenkedés sem, ami pedig szintén sok fiúnak átka. Beleugrani a veszedelem közepébe (,,majd megsegít az Isten''), gondolkodás nélkül azonnal felelni minden problémára, a bûnre vivô alkalmakat, társaságot, könyvet, mozit semmibe venni, vakmerôen felkeresni -- ez mind nem tetterô! Mindenbe belefogni s másnap abbahagyni, ez nem tetterô. Ma elkezd franciául tanulni, de egy hét múlva visszariad a nehézségtôl, s a sarokba csapja a francia nyelvtant. Bélyeget gyûjt helyette, de csak három napig, akkor már nem érdekli a dolog; abbahagyja. Elkezd sportolni. Két hétig nyakló nélkül treníroz, minden sportot ûz reggeltôl estig. A harmadik héten beleunt, abbahagyja. Ez mind nem tetterô!

A német kitûnôen mondja: Erst wägen, dann wagen. Azaz elôbb szemébe nézni a kérdésnek, a feladatnak. Megfontolni a körülményeket. Mikor azonban látod, hogy ezt meg kell tenned, vagy érdemes megtenned, akkor azután nem riadni vissza, bármily lemondásba, bármily kitartásba, bármily önmegtagadásba kerül, mindegy, meg kell tennem, kötelességem, tehát megteszem, -- ez már tetterô, ez az igazi férfijellem.

Szabadság

Nincs szó, melynek varázsa annyira megbûvölné a fiatalságot, mint a ,,szabadság'' szava. Szabadon nôni! Szabadon fejlôdni! Szabadon élni! Szabadon, mint a madár. Ösztönös vágy hajtja az ifjúságot a szabadság felé. De ha ösztönös, hát akkor a Teremtô adta; s ha Ô adta, bizonyára magasabb célokat tûzött ez ösztön elé. Az ifjak szabadságvágyának nem lehet az a célja, hogy a tízpercek alatt mint csapjanak minél nagyobb lármát, s hogy bújjanak ki a fegyelmi szabályok alól. A szabadságvágy célja csak az lehet, hogy küzdeni tudjanak minden ellen, ami ideális kifejlôdésüknek útjában áll.

Szabadságvágyad lelki fejlôdésed lehetôségét hivatott biztosítani. Tehát nem szabad minden szabály és megkötöttség ellen küzdened (ez szabadosság, féktelenség lenne), hanem csak az olyan szenvedélyek, hajlamok, akadályok ellen, melyek jellemed fejlôdésének útjában állanak. Ami fejlôdésedet segíti, még ha nehéz is az, az ellen nem szabad küzdened; amint nem dobhatja el a szôlôtô a karót, mely azért áll mellette, hogy a szôlôvesszôk magasba fussanak rajta.

Minden ösztön magára hagyatva vak. Vak a szabadság ösztöne is, és ha kicsúszik a józan ész vezetése alól, romlásba, bukásba ragadja az embert. Ezért látjuk nap-nap után a szomorú tényt, hogy igen sok ifjú megy tönkre a rosszul értelmezett szabadság miatt. Az ész ellenôrzése alól kiesett ösztönök vakon ragadják ôket olyan dolgok után, melyek csak látszólag jók, igazában azonban károsak, és elrettentik ôket olyanoktól, melyek nehezeknek látszanak ugyan, de harmonikus lelki fejlôdésükhöz szükségesek lennének. Ugyanezt a gondolatot fejezte ki egy diák, aki ezt írta egyik barátjának: ,,Mióta apám megengedte a cigarettázást, azóta egészen abbahagytam, -- nem ízlik többé''. Íme a szabadságvágy eltorzítása, mely minden parancsot s tilalmat jogtalan beavatkozásnak tart!

Ebben a korban, melyben te vagy, minden ifjú törekvésének netovábbja: szabaddá, függetlenné lenni. Dehát ugyanezt akarják nevelôitek, szüleitek is! Tehát meg kell értened ôket, s együtt munkálkodnod velük. Sajnos, bizony sokan nem így tesznek. Mert már függetlenek akarnak lenni, mikor elôbb azokká kellene magukat kinevelniök. Függetlenség alatt a rendetlenséget, a parancs alól való mentességet értik, s nem azt a bensô függetlenséget, mely erôt, szabadságot, uralmat ad a bensô kedvetlenséggel, szeszéllyel, lustasággal s az ösztönös élet egyéb kinövéseivel szemben.

Hogyan dolgozhatsz hát okosan lelki függetlenségedért? Ha szüleid parancsaiban, az iskola szabályaiban, mindennapi kötelességedben nem szabadságod korlátozását, nem a bosszantó elôírásokat látod, amelyeket csak addig kell teljesíteni, míg mások látják s ellenôrzik; hanem ellenkezôleg, mások parancsainak teljesítését eszközül használod fel kényelmességed, rossz hangulatod, szeszélyeid, felületességed, megbízhatatlanságod, stb. leküzdésére. Aki így nézi a parancsokat, s ezért tartja a szabályokat, az dolgozik igazán lelke szabadságán. Deo servire regnare est -- tartja a latin közmondás; ,,Istennek szolgálni annyi, mint uralkodni''.

A katolikus nevelés ideálja a testileg-lelkileg egyaránt harmonikusan fejlôdô ifjú. Elôttünk a test éppúgy szent, mint a lélek. Hiszen valljuk, hogy a Teremtôtôl azért kaptuk, hogy segítségünkre legyen örök célunk elérésében. Valljuk, hogy az emberi testet maga az Isten Fia szentelte meg, mikor emberi testet vett magára. S hisszük, hogy egykor a test is részesévé válik örök életünknek.

Íme, a kereszténység nem ,,ördögit'', nem ,,bûnöst'' lát a testben. És nem célja a test tönkretevése, vagy gyöngítése. Törekvése a testet engedelmes munkássá tenni az örök célok szolgálatára. A vallás parancsai szigorúan kötnek ugyan, de mégsem akadályai szabadságodnak, hanem lelked magasbatörésének biztosítékai, elôsegítôi. Karóhoz kötjük a szôlôvesszôt is, de nem azért, hogy szabadságában akadályozzuk, hanem hogy egyenes növését biztosítsuk.

Freiheit ist der Zweck des Zwanges,

Wie man eine Rebe bindet,

Dass sie, stadt im Staub zu kriechen,

Froh sich in die Lüfte windet.

(Weber: Dreizehnlinden)

Márcsak nem adhatjuk mi sem alább annál, amennyit a nemes római felfogás megkövetelt! Pedig olvasd csak, mily célokat ír elô Juvenalis:

Orandum est, ut sit mens sana in corpore sano;

Fortem posce animum, mortis terrore carentem,

Qui spatium vitae extremum inter munera ponat

Naturae, qui ferre queat quoscunque labores,

Nesciat irasci, cupiat nihil, et potiores

Herculis aerumnas credat saevosque labores

Et venere et coenis et plumis Sardanapali.

(Juvenalis: Satyr. X.)

Íme: egészséges test, erôs lélek, mely képes elviselni a nehéz fáradalmakat is, önfegyelem, igénytelenség, mértékletesség!

Erre azonban csak a nagy lelkek képesek.

Nagylelkû ifjak

Nagy lelkek hallatára ne gondoljatok ám valami világrengetô tettek hôseire, akiknek nevétôl visszhangzik a világ, s akikkel telve vannak az újságok. A legtöbb embernek egész életében egyetlen egyszer sem nyílik alkalma hôstettek elvégzésére. Éppen ezért, ha a fiúk még oly tüzesen tudnak is lelkesedni, hogy ôk ilyen meg olyan délsarki expedícióban ezt meg azt tennék; vagy megtudnának halni a vallásukért; hogy ôk szeretnék a vadak közt életüket adni az Úr Krisztusért; hogy ôk a hazáért bármikor készek vérüket ontani stb., mondom, bármily szép is ez a lelkesedés -- ha ez csak ilyen bizonytalan tárgyú ábrándozás marad -- a közönséges, mindennapi életben bizony alig ér valamit. Mert ilyen áldozatra alig is lesz az ifjaknak valaha alkalmuk.

A tüzes lelkesedésnek ezt a belsô erejét tehát ügyesen be kell fogni a mindennapi élet apró kötelességeinek vitorlái elé -- s akkor már óriási energiát tudunk belôle meríteni. Aki villamoson akar utazni, hiába van nála százpengôs bankjegy, ha aprópénze nincs, a kalauz bizony leszállítja, mert ilyen nagy pénzt nem lehet a villamoson használni. De ugyanígy kell a vértanúi lelkesedés és a hazaszeretet nagy eszméit aprópénzre fölváltani, hogy vallásunk parancsait s a hazaszeretettel járó kötelességeinket -- mindet, a legkisebbet is! -- állhatatos kitartással tudjuk teljesíteni. Vértanúhalál ma már nem vár rád hitedért, s a hazádért talán hôsi halált sem kell halnod. Hanem igenis, vallásod s nemzeted egyaránt elvárja tôled a hôsi életet. És ez a nehezebb! A szerencsétlen öngyilkosok példája is mutatja, hogy sokszor több bátorság kell az élethez, mint a halálhoz.

A háborúban egyszer kolera ellen oltották be katonáinkat. Tudod-e, mit láttam nagy csodálkozva a tábori kórházban, amelyben a harctéren szolgáltam? Hatalmas, izmos legények, akik fel sem vették a legnagyobb golyózáport, most a vékonyka oltótû elôtt reszketni kezdtek. Látod, a hôsi nagy lelkesedéssel mire sem tudsz menni a mindennapi életben.

Vannak emberek, akikben a bátorság inkább könnyelmûség, s inkább hiúság, mint erény. Talán a haláltól sem félnek, de roppantul félnek az életben reájuk váró szenvedésektôl, s ez a félelem árulókká, bûnösökké teszi ôket. Reszketve nézi a közönség a cirkuszban az akrobaták igazán halálveszedelmes ugrásait; de azt hiszed, hogy aki oly könnyelmûen játszik az életével, le tudja gyôzni például a hazugságot, ha valami apró semmiségbôl kimentheti magát ezzel? Sokkal kevesebb bátorság kell zajló Dunában megfürödni január közepén, mint amennyi kell ahhoz, hogy könnyelmû felfogású társaságban rendületlenül kitarts tiszta erkölcsi elveid mellett. Bátorság mindig igazat mondani! Bátorság becsületesnek lenni! Bátorság elveink mellett híven kitartani! -- ez teszi a nagylelkû ifjút.

,,Jaj, de önzô vagy!''

Bizony, nem kitüntetés, akire így kiált rá a társa! Mi az önzés? Rendetlen, kificamodott önszeretet. A helyes önszeretet Isten parancsa is, s belénk oltott ösztön is. Ez gondoskodik az egyén fenntartásáról, s arra bír, hogy kerüljünk mindent, ami ártana. Az önzés azonban torzképe a helyes önszeretetnek. Az önzô fiú azt hiszi, hogy ô a világ közepe, az egész világ ô érte van, s minden embernek egyetlen rendeltetése a földön, hogy az ô kényelmét szolgálja. Még a nagy világtörténelmi eseményeket is úgy ítéli meg, hogy van-e azokból neki valami elônye.

Minél kisebb a gyermek, annál inkább az érzékek hatása alatt áll, tehát annál önzôbb. Nézz meg csak egy négy-ötéves gyermeket. Mint követel mindent magának! Mindent maga elé rakosgat; a szobában mindent összehord, másnak ne jusson semmi! Hát az ilyen csöppségnél ezt még csak elnézzük (bár ôt is már szoktatni kell az önzetlenségre); sôt még az elsôsön sem ütközöm meg, aki szeptember közepén ilyesmit ír haza mamájának: ,,Az iskolában már három jó barátom van: Róka Gyula a latinból, Novák László a számtanból, Waigand Jóska meg a magyarból a legjobb barátom''... Hanem, minél inkább fejlôdik értelmed, annál inkább illik belátnod -- még ha erre otthon nem is neveltek volna --, hogy bizony a világ nem éppen csak teérted van; hogy nem te vagy a világon a legfontosabb személyiség; hogy körülötted millió és millió ember él, akikre mindre figyelemmel kell lenned. Aki ezt be nem látja, azt nevezzük önzônek.

És csodálatos, hogy a fiúk igen könnyen lesznek önzôkké éppen a serdülés éveiben, a ,,kamaszkorban'', vagyis azokban az években, amikor pedig a legbüszkébbek szoktak lenni eszükre, tudásukra. Aki otthon kiállhatatlan, ingerlékeny, szüleit, testvéreit bosszantja, az ajtókat csapkodja, savanyú arcokat vág, mindig elégedetlen, senkire sincs figyelemmel, az ilyenre azt mondják ma: ,,ideges a szegény!'' Pedig dehogy az! Csak ,,önzô a szegény!'' Önzés, ha egy gazdag fiú szegényebb társa elôtt emlegeti, rogy micsoda nagyszerû utazásokat végzett a vakációban. Önzés, ha a csapóajtót elereszted, pedig jön még valaki utánad. Önzés, ha nevetsz ott, ahol a családban szomorúság van. Önzés, ha mindig másokat viccelsz és bosszantasz, stb.

Fiatalkorodban kezdd el az önzetlenség gyakorlását. Mily rút önzés, mikor valaki az életben csak saját érvényesülését keresi, és ezért kész mindenkit letiporni! De hogy jutott ide? Talán kiskorában jelentéktelen dolgokon kezdette. Mikor bozótos erdôben jártak, ô ment elôl és az ágakat eleresztette, hadd csapódjanak a hátul jövôk arcába; az a fô, hogy ô már elôl volt!

Viszont mily megtiszteltetés, ha valakirôl azt mondják, hogy nemeslelkû ifjú! A nemeslelkûség ellentéte az önzésnek. Ha társadat csapás érte, vigasztald meg néhány szívbôl jövô szóval; ez nemeslelkûség. Ha öröme van, örülj együtt vele; ez is nemeslelkûség (az önzôt ilyenkor az irigység sápasztja). Ha megosztod tízóraidat szegény társaddal, nemeslelkû vagy. Ha segítesz délután a lecketanulásban, ha figyelmesen örömet szerzesz másoknak, ha a cselédek szolgálatát finoman veszed igénybe, ha felemeled más leesett kalapját, stb., -- önzetlen vagy. Íme, a diákélet jelentéktelen apróságait is mennyi lélekkel, elôkelô gondolkozással, felebaráti szeretettel lehet megtölteni!

Tudod-e mondani: nem!

A ,,nem'' mondás mûvészete nélkül nincs jellemes ifjú. Mikor az ösztönös vágyak, a szenvedélyek fölkavarognak benned, mikor egy sértés nyomán mérgesgázok tüzes lávája szortyog benned, s ajkad kráterjén kitörni készül, mikor bûnkísértés csalogat, tudsz-e ekkor nagyot dobbantani és kimondani a rövid, döntô szót: Nem! Nem lesz kitörés! Nem lesz hirtelenkedés! Nem lesz verekedés! Nem lesz feleselés! Caesar úgy akart leszokni a meggondolatlan, hirtelen beszédrôl, hogy mielôtt valamire válaszolt volna, 20-ig elszámolt magában. Nagyszerû eszköz! Mire való? Arra, hogy ezalatt jobbik énünk, jobb belátásunk, amelyet egy pillanatra elnyomott az érzékek hirtelen fellobbanása, szóhoz tudjon jutni.

Gyönyörû havas úton suhant végig síjével egy fiú. A domb végén tátongó szakadék! A fiú, mint a nyíl repül lefelé; de, íme, a szakadék elôtt egy kitûnô telemarkkal hirtelen megtorpan, s úgy áll a meredek szélén, mint a gránitoszlop. Brávó! Nagyszerû volt! Hol tanultad? -- ,,Hja -- feleli a fiú --, nem itt kezdtem. Elôször nagyon sokat próbáltam, hogy kisebb lejtôn meg tudnék-e állani!''

Az élet útja is sífutás rengeteg szakadékkal. És bizony mindnyájan belezuhannak, s elvesznek, akik nem próbálnak rengetegszer megállani, mint a cövek, mint a márványoszlop, s dacosan nemet mondani a szenvedélyek felhullámzó viharjának.

Az akarat gyakorlása nem más, mint a szellem tervszerû támogatása a test lenyûgözô uralma ellen vívott szabadságharcában. Aki minden felötlô ösztönös vágyára szó nélkül hajlik, annak lelke stílustalan lesz, s bensejében zûrzavar ijeszt. Most érted az Úr szavát: ,,A mennyek országa erôszakot szenved, s csak az erôszakosak ragadják magukhoz''. A jellem elsô feltétele: harc önmagunk ellen, s rendteremtés rendezetlen ösztönös erôink ôserdejében.

A világháborúban sokat hangoztatták e jelszót: legjobb védelem a támadás. Tényleg, aki kezdi a támadást, már sok elônye van. A lélek nagy csatájában is legjobban véded jellemedet a leveretéstôl, ha minél többet támadsz: napról-napra megtámadod (bármily kis csatában!) a benned rejlô ellenséges sereget, melynek neve lustaság, kényelmesség, szeretetlenség, szeszély, nyalakodás, kíváncsiság, stb.

Wer nicht gelernt in jungen Tagen

Zu seinen Wünschen ,,nein'' zu sagen,

Und seinen Willen stets bejaht,

Der ist sich selbst der schlimmste Feind,

Der fällt sich an mit Wort und Tat

Und bringt sich um, bevor er's meint.

(Weber)

Félek, hogy elhinni is alig tudod, mily óriási önuralomnak adta jelét Abauzit genfi természettudós. Huszonkét éven át mindennap megmérte a levegô nyomását, s gondosan feljegyezte. Egy nap új cseléd került a házába, aki mindjárt ,,nagytakarítást'' rendezett a dolgozószobában. Jön a tudós, s kérdi a leányt: ,,Hol vannak a papírok, melyek itt feküdtek a barométer mellett?'' ,,Azok, uram? Olyan piszkosak voltak, hogy feltüzeltem; de egészen újat, tisztát tettem helyükbe!'' No most! Gondold el, mit szóltál volna erre te? És mit szólt ô? Összefonta karját, (látszott egy percre, mily vihar dúl lelkében) s aztán nyugodtan megszólalt: ,,Huszonkét évi munkám eredményét semmisítetted meg. Máskor ne nyúlj semmihez ebben a szobában.''

Próbáld csak meg, hogy sokkal kisebb dolgokban tudsz-e te hasonlóan nyugodtnak maradni!

Tudod-e, miért dohányzik sok fiú? (Olyan is, aki egész jól tudja, hogy az fölösleges szenvedély.) Azért, mert ,,ízlik'' neki? Dehogy! Azért, mert mások is úgy tesznek. Miért bírál le nagyhangon mindent? Mert mások is úgy tesznek. Miért léha? Mert mások is azok.

Nagy lelkierô kell ahhoz, hogy erkölcsi felfogásodat, elveidet védeni merjed ellenkezô felfogású társaság közepette is. Imponáló bátorság kell ahhoz, hogy vallási meggyôzôdésedbôl soha senki kedvéért egy lépést ne engedj. De akiben nincs ez a bátorság, az még gyönge jellem, s nem jellemes ifjú.

Jaj, pedig vannak fiatalemberek, akik a csatában hôsiesen rohannának neki egy szakasz kozáknak, de a társaságban restelkednek hitüket megvallani, mert ,,mit szólnának hozzá az emberek''. Sokan vannak, akik nemes erkölcsi felfogásuk ellenére piszkos beszédeken inkább vihognak, és inkább maguk is ilyeneket mondanak, mert hát ,,mások is így tesznek''.

Akinek jelleme van, nem kérdi: ,,Mint beszél a másik, és én is úgy fogok''. Akinek jelleme van, nem nézi: ,,Mit tesz a másik, és én is úgy fogok''. A virág kinyitja szirmait a reggeli napsugárnak, és nem nézi, hogy a többi virágok mit csinálnak, hanem belefüröszti fejecskéjét a meleg sugárözönbe. Szembe a nappal! -- ezt mondja a jellemes ifjú is. A sas nem pislogat félénken a többi madarakra, hogy ugyan jönnek-e azok is fölfelé, hanem nekinyilall a tiszta magasságoknak szembe a nappal. Fölfelé, ad astra, -- ez jelszava a jellemes ifjúnak is.

Nagy áldás tehát, ha -- ahol kell -- tudsz energikus ,,nem''-et mondani.

Nem! -- mondjad társaidnak, mikor azok tiltott dologra akarnak csábítani.

Nem! -- kiáltsd oda ösztöneidnek, mikor azok vakon követelôznek.

Nem! -- kiáltsd minden kísértésnek, amely hízelegve hálóz körül.

Részlet egy naplóból

Itt közlök néhány sort egy fôvárosi V. osztályos diák naplójából. Két típust ismersz meg belôle: az egyik, aki léha könnyelmûséggel úszik az árral, s a másik, aki acélos jellemmel tud ,,nem''-et mondani.

,,Tegnap elmentem Peczkaihoz látogatóba; de azt hiszem, egyhamar nem megyek többé. A Schöpfer is biztatott, meg ô is annyira hívott, hogy végre ráálltam, pedig -- tudja Isten miért -- kezdettôl fogva valami idegenkedést érzek vele szemben. Fôleg mióta egyszer a hittanóra után oly cinikusan mondta a fiúknak: Gyerekeknek való a hittan, nem fiatalembereknek!

Hát elôször is a szobájáról kell írnom. Olyan rendetlen összevisszaságot a Teleki-tér legforgalmasabb helyén sem látni! Csengetek. Libériás inas nyit ajtót: ,,A fiatal nagyságos úr a szobájában tanul. Tessék erre menni''...

A szobákban mindenütt a vagyon s jólét jele; hatalmas festmények a falakon, a padló telve szebbnél szebb perzsaszônyeggel.

Kopogok a ,,fiatal nagyságos úr'' szobáján; de úgy látszik, szörnyen tanulhat, mert semmi válasz. Csendesen benyitom az ajtót. Ott könyököl egy képes Magazin fölött Peczkai barátunk, -- de alszik. A füzet alatt kinyitva a francia nyelvtan, hogy arra az esetre, ha jönne a papa, hirtelen helyet cseréljen a két könyv. Most ugyan alaposan megjárta volna...

Mielôtt felkölteném a buzgó ,,tanuló''-t, gyorsan szemügyre veszem a szobát. Az íróasztalon a következô ,,taneszközök'' hevernek: egy kilyukadt futball-belsô, tintával leöntve, mellette egy lombfûrész-fúró s bicikli-pumpa, meg egy fél kesztyû. Emellett egy összefaragott vonalzó, radír, nagy csomó gomb (kisebb-nagyobb, a gombozáshoz), aztán a számtani feladatok füzete. A másik részen egy riasztó-pisztoly, dugóhúzó s egy öngyújtó, alatta egy latin szótár fele (másik fele az asztal alatt). Itatós, vagy 50-60 külföldi bélyeg, egy korcsolyakulcs, fél mandzsetta -- ezek már a kis asztali villanylámpás körül sorakoznak rendben. Jobbra-balra könyvek. Egy-egy detektív-regény, vegyesen Mikszáthtal, Fantomassal, a legnagyobb összevisszaságban. Köztük hol itt, holott villan ki az algebra s a német olvasókönyv. Egy összerágott ceruzadarab, s négy darab elhasznált villamosjegy egészítik ki a tájképet. S mindezek közepén nyugodtan szundikál Peczkai. (Huh, villant meg agyamban, ha a belseje is ilyen rendetlen ennek a fiúnak!)

Ekkorra azonban már ô is felébredt. Gépies mozdulattal kapott a képes lap után, hogy fölcserélje a francia nyelvtannal, de mikor észrevette, hogy nem a papája jött be, nagy eleganciával nyújtotta kezét:

-- Ah! Te vagy! Szervusz! Szervusz! Parancsolj helyet foglalni! Parancsolj rágyújtani! Valódi finom egyiptomi, -- s elegáns mozdulattal húz ki a fióknak egy eldugott rejtekébôl egy csomó cigarettát.

-- Köszönöm, én nem dohányzom. Neked már szabad? Honnan kaptad?

-- A papától vettem... illetve kaptam... azaz került. Te még nem dohányzol? Micsoda szent vagy! Persze, ilyen a kis gyermek, még nem tesz olyat, ami ,,nem szabad''.

Valami forrott bennem, de legyôztem indulatomat, s nyugodtan feleltem:

-- Az igaz, hogy amit szüleim tiltanak, nem teszem. Eddig még mindig beláttam, hogy nekik volt igazuk. De különben nemcsak azért nem dohányzom, mert nincs megengedve, de ez nekem elvem. És elveimbôl nem szoktam engedni.

Ezután elkezdett beszélni balatoni nyaralásáról, meg a motorbiciklijérôl. Mesélt még ezután mindenféle ostobaságokat; késôbb elkezdett malackodó vicceket mondani, bár látta, hogy nem nevetek hozzá. Mikor azonban a könyvei közül alig felöltözött színésznôk fotográfiáit szedte elô, s az ô hódításaival kezdett dicsekedni, felpattantam, távoztam. Végkép elöntött a régen forrongó harag, s bizony nagy önuralmamba került, hogy csak ennyit mondtam neki: ,,De kérlek, én azt hittem, hogy emberi szórakozásra hívtál meg...''

Ezután a szomorú látogatás után ki kellett mennem a Duna-partra. Valami megmagyarázhatatlan erô hajtott ki, ki a friss levegôre, a tiszta estébe. Téli est volt, hidegen szikráztak a csillagok. Egyedül járkáltam föl-alá, nyugtalan lelkem fölemelkedett az ég felé, s mintha imádkoznám, kiáltottam föl: Ó, ti csillagok! Ti tiszták vagytok! Ragyogók s mocsoktalanok! Mily sáros e föld, s mily mocskosak rajta a lelkek!... és sokáig kóboroltam az örök tisztaságokba merült gondolataimmal.

Így folyt le Peczkainál az elsô vizitem; de egészen biztos, hogy nem lesz folytatása...''

Sárkány a sürgönydróton

Minden erény alapja az önuralom. Mihelyt valaki ösztönös szenvedélyeinek szolgája, abban a pillanatban elveszti erkölcsi életének fôbiztosítékát: a parancsolást önmaga felett. Akit az érzéki vágyak ellenállás nélkül ragadnak, dobálnak, az nemcsak nem jellemes ifjú, de nem is ember többé. Az ,,ember'' fogalmában benne van a parancsolás, az ellenállni tudás a test jogtalan követeléseivel, féktelen kitöréseivel szemben. Megdöbbenve tapasztaljuk az életben, hogy nem csak a gyermekek -- akikben utóvégre is túltengô fölényben van az érzékek hatalma --, hanem felnôtt emberek is mennyire az elsô pillanatok benyomása alatt cselekszenek, mily hihetetlenül gyenge az önfegyelmezettségük, amely rásegítené ôket elôbb annak megfontolására, hogy tettük helyes-e, jogos-e, célszerû-e, s mi lesz annak következménye. A sértett hiúság és harag, az érzékiség és gôg stb. pillanatnyi hullámai hajtják, ragadják ôket oly tettekre, amelyeket elkövetésük után öt percre már igazán bánnak. A bûnök óriás nagy hányada elmaradna a világból, ha az emberek egyetlen erényt jól megtanulnának: parancsolni tudni önmaguknak.

Crates pogány bölcselôt egy ízben úgy arcul ütötte Nicodromus festô, hogy egész arca feldagadt. Tudod, hogy állott bosszút Crates? ,,Visszaütötte!'' -- gondolod. Dehogy! Dagadt arcára e felírást illesztette: ,,Nicodromus tette!'' A festôrôl az egész város látta így, mily gyönge lélek, mily hamar elragadja az indulat.

Wer mit dem Leben spielt, kommt nie zurecht,

Wer sich nicht selbst befiehlt, bleibt immer Knecht.

(Goethe)

Az egyik diákom meg másképp intézett el hasonló esetet. Véletlenül meglökte egy társát; ez sem volt rest, és rögtön kiszaladt száján a fizetség: ,,No, hallod? Te vagy a világ legnagyobb marhája!'' S tudod, mit felelt az én diákom szépen, nyugodtan? Csak ennyit: ,,De kérlek! Hogyan feledkezhetsz el ennyire magadról?!''

Azt mondják, hogy a mai emberek rettenetesen anyagias gondolkozásúak. Szomorú tény, bizony így van. És még ezek a sárhozragadt világfelfogású emberek is mélységes hódolattal adóznak annak az embernek, akiben a szellem diadalt arat az anyag felett. Néhány évvel ezelôtt mily lelkesedéssel fogadta az egész világ a hírt, hogy Amundsen, a rettenthetetlen sarkutazó, sok nélkülözés után elérte a déli sarkot! És mily ôszinte volt a részvét, mikor híre jött, hogy Shakleton megfagyott, alig néhány mértföldnyire célja elôtt, stb. Mit ünnepel az emberiség ezekben a felfedezôkben? Hiszen ezek nem nyitottak új gyémántbányákat, nem szerkesztettek új gépeket! Ünnepli bennük az emberi szellem, a lélek diadalát a test, az anyag, a természetnek erôi felett.

Olvasd csak el, mint viselkedtek Hédervári Kont és harminc társa a zsarnok elôtt, s végy tôlük példát, valahányszor romlott emberi természetünk jogtalan követeléseivel kell szembeszállanod :

Kezemben élet és halál

Halljátok pártütôk?

Ki térdel, annak élet int! --

De nem mozdulnak ôk.

Mind hôsök ôk, mind férfiak,

Mind hû és hazafi,

Vérét a hôs, ha halni kell,

Nem retteg ontani.

(Garay: Kont)

Keservesen síró kisfiúval találkoztam egyszer egy vidéki városka utcáján. Napokon át dolgozott egy kávás sárkányon, díszítette, ragasztgatta, s mikor már fel akarta ereszteni, felakadt a sürgönydróton. A szép sárkány tehetetlenül vergôdött a szélben a dróton, egyre jobban szakadt, a kis fiú meg ott siratta a sürgönypózna alatt féltô gonddal készített munkáját.

A lélek minden ifjúban szállana felfelé; de -- sajnos -- a kétkedô ész homokzátonyain, erkölcsi szirteken, a szenvedélyek hálójában, sok ifjúban vergôdve fogva marad. Szegény kisfiú, mint sír, mikor szépen nekiemelkedô sárkánya belegubancolódik a sürgönydrótba, s ott ronggyá tépi magát.

Vigyázz, hogy a te emelkedô lelked is fogva ne maradjon a szenvedélyek karmaiban és a rendezetlen ösztönös erôk irdatlan rengetegében!

Contra torrentem!

Gondold el magadnak egy nagy háború fôvezérét, amint a front mögött tervezget, s dönt százezrek sorsa felett. A fôhadiszállás egyik szobájában tilos minden hangos beszéd. A vezér óriási térképek fölé hajol, amelyeken minden út, forrás, ütegállás, elôôrs helye pontosan meg van jelölve. A mellékszobában hihetetlen nyüzsgés-mozgás. Telefon cseng, szikratávíró jelzése búg, autók és motorbiciklik száguldanak, jelentések jönnek-mennek, repülôk hozzák a felderítés eredményeit -- s a fôvezérnek minderrôl a zsivajról nem szabad tudnia. Nyugodtan, hidegvérrel, tiszta ésszel kell gondolkoznia, s parancsait megfogalmaznia. Ez a szilárd pont a forgó események áradatában: ez az önálló jellem képe.

Aki meggyôzôdése mellett mások gúnyjával, lármájával nem törôdve rendületlenül kitart, az a jellemes ifjú. Contra torrentem! Szembe az árral!

Aki mindig azt kérdi: mit mondanak majd ehhez az emberek? -- az még nem önálló jellem, hanem az ember-félelem rabszolgája.

Dániel tizennégy éves korában Nabukodonozor fogságába esett, s a királyi udvarba került. Gondolhatod, mily szédítô pompa és csábítás övezte ôt. S mi volt a jelszava? ,,Én pedig hûséges maradok Istenemhez, és nem eszem a tiltott húsból.'' Három évig tartott a kísértés, és ô tisztalelkû maradt a királyi márványpalota minden kísértése között. Jellemes ifjú volt!

Olvasd csak, mit írt egy egyetemi hallgató a világháborúról: ,,Azt hiszem, a legrosszabb fiúk közé kerültem. Egyedül állok köztük, hasonló gondolkozású barátok nélkül... Vannak ugyan itt víg pajtások, de mindenbôl rosszat csinálnak. A nótákat elferdítik, s olyan dolgokat szúrnak közbe, milyenekre gondolni sem szabad. Könyveket olvasnak fel hangosan, melyekben a legnagyobb disznóságok vannak részletesen leírva. És olyan dolgokat kell hallgatnom, amikrôl sejtelmem sem volt. A legnagyobb legény volt ezekben éppen a freiterünk, egy önkéntes, aki kevéske tudását minden rosszra felhasználta. Ha lehetett, eltûntem a szobából. De néha nem mehettem ki. És olyankor mindnyájan egy asztalnál ültünk, s a freiter elkezdte malackodásait. Én mással foglaltam el magam, és nem akartam odafigyelni. De akkor meg kényszerítettek. És ettôl kezdve mindenki reám utazott. Minden szolgálatot nekem adtak, és minden apróság miatt nekem kellett bûnhôdnöm. Már majdnem panaszra mentem, mikor máshová osztottak be. Most hát ismét szabad vagyok, s nem kényszerítenek, hogy komiszságokat hallgassak''. -- Ez aztán hôsi fiú, önálló jellem! Mert az árral szembeszállani. Contra torrentem!

A kommunizmus alatt nem volt szabad az órák elôtt imádkozni. Az egyik fôvárosi iskolába bejön a ,,tanító elvtárs'', s leülteti a fiúkat. Azok állva maradnak. ,,Mi az? Üljetek le!'' A fiúk kórusban zúgják: ,,Még nem imádkoztunk.'' Az elvtárs szeme szikrázni kezd: ,,Tudjátok, hogy nem szabad imádkozni!''... ,,Még nem imádkoztunk!'' -- zúgják újra. Mit volt mit tenni. ,,Hát imádkozzatok!'' -- volt a felelet. Ezek is hôsi fiúk voltak.

Erôs akaratú ember, mint a vízesés, még a sziklák között is készít magának utat, és a bátor, önálló, jellemes lelkek mint piramisok magaslanak ki a modern világ jellemtelenségének sivár pusztaságából. Világrengetô hôsiesség nem jut sok embernek osztályrészül. Nagyon valószínû, hogy a te életedben sem fog ilyesmi elôfordulni. De hôsies példaadás lesz életed, ha a mindennapi élet apró kötelességeit kitartó buzgósággal, hû kötelességteljesítéssel végzed.

És csak ne félj annyira a nagyhangúaktól! Ha elveid mellett bátran szót emelsz, akárhányszor látni fogod, mily ijedten hátrál meg ellenfeled. Nem vad bika ô, hogy szarvával feldöfjön; inkább egy nagy csiga, mely az elsô keményebb érintésre ijedten kapja vissza szarvát.

Mi felnôttek nagy örömmel látjuk, hogy a mai ifjúság jóval vallásosabb, mint volt a 20-30 év elôtti. De vagy így is lesz, vagy tönkremegy az európai kultúra. Rabindranath Tagore, az indus költô európai útja alatt megállapította, hogy a kereszténynek nevezett Európa erkölcsei alatta állanak a pogány Kelet erkölcseinek. A XIX. századnak lelket, eszményt, Istent s túlvilági rendeltetést tagadó materialista szelleme lejtôre taszította az egész nyugati kultúrát, és nincs hatalom, mely bukását visszatarthatná, csak az eszményi célokért ismét lelkesedni tudó, következetesen vallásos ifjúság. Következetesen vallásos ifjúság! Azaz olyan, amelyik nemcsak az anyakönyvi bejegyzés szerint katolikus, hanem mer az lenni életében is. Minden tettében, minden szavában, gondolatában a legvégsô hajszálig le meri vonni a következményeit ennek a fönséges gondolatnak: Én katolikus ifjú vagyok! Ha az vagyok, akkor következetesen aszerint is élek, most diákéletemben, és késôbb életpályámon. De mindig és mindenben vallásos meggyôzôdésemhez híven!

Párbaj

,,De kérlek, vigyázz, kivel van dolgod! Most már hat perce én is párbajképes vagyok...'' -- vágta ki nagyhangon egy különben jóindulatú ifjú, amikor az érettségi eredmények kihirdetése után a lépcsôn lejövet valamelyik társa meglökte.

Egész komolyan mondta szegény, és meg volt gyôzôdve, hogy most nagy dolgot cselekedett. Pedig dehogy! Csak ô is egyike volt azoknak, akik nem mernek az árral szemben úszni. Ebben a komolyságban benne volt mindaz a ferde felfogás és elmaradt gondolkodás, amellyel a mai társadalom a becsület fogalmát tévesen megvédeni igyekszik. Nem lesz fölösleges, ha errôl is olvasol itt néhány gondolatot. Hiszen legjobb ifjaink ajkáról hallja néha az ember: ,,Igaz, a párbaj ostobaság. Régi múltból reánk maradt primitív igazságszolgáltatási mód. De hiába. Vannak esetek, amelyekben elkerülni nem lehet. Vannak esetek, amikor másképp nem tudok magamnak elégtételt szerezni''.

Nos igaz, elégtételt. A párbaj célja lenne az elégtételszerzés. De aki hazudott, aki csalt, más becsületébe gázolt, s ezt én neki szemébe mondtam, hát mi jogon kér az elégtételt magának? Javuljon meg, bánja meg eddigi vétkeit; ez számára a becsületvisszaszerzés egyetlen módja. Hát, ha kardot vagy pisztolyt fog az a gazember, ezzel már bebizonyította, hogy ô becsületes? Csak azt bizonyította, hogy életét könnyelmûen tudja veszélyeztetni. Minden betörô, gyilkos, kötéltáncos s állatszelídítô nem ugyanezt teszi-e?

Gondolkozzál csak higgadtan a dolgon, s be fogod látni, hogy a párbaj teljesen alkalmatlan eszköz az elégtételre. A párbajban három eset fordulhat elô: Mindketten megsebesülnek, -- hát most ki kapott elégtételt? Megsebesül az ártatlan, a sértett fél, -- hol itt az elégtétel? S végül az is lehetséges, hogy valóban a sértegetô kap ki, vagy mondjuk: bele is hal a kapott sebébe. Mi lesz most? A mai kor oly nagy hangon szavalja, hogy a törvény elôtt mindnyájan egyenlôk vagyunk. Erre büszkén gondolunk, és ez szépen is hangzik. De íme! Ha két parasztlegény boros fôvel összekap a kocsmában, s megbicskázzák egymást, jó pár hónapi áristomot szabnak ki rájuk azért a jórészt beszámíthatatlan tettükért. És ugyanakkor, ha napokig tartó trenírozás és készülôdés után két ,,úr'' párbajban hidegvérrel, tudatosan, vezényszóra s mûvészi technikával összevagdossa egymást, ezért három napi kényelmes fogház jár. Hol itt a XX. század ,,egyenlôsége''? Nem gondolod, mennyire sérti ez a legprimitívebb jogérzéket is? Az egész világon visszhangzik a panasz: a népbôl kiveszett a törvények tisztelete! Hogyan is élne az az alsóbb rétegekben, mikor a felsôbbek közt annak brutális megsértése is büntetlenül marad. Szeretném, fiam, hogy ha felnövekszel, te merj majd szembenézni a párbajáradattal. Mert a jellemesség fogalma a párbajozást egyáltalában nem követeli meg.

Jól tudom, hogy sok komoly gondolkozású férfiú van, aki vallásos meggyôzôdése és józan gondolkozása következtében elítéli a párbajt, aki azonban bizonyos helyzetekben -- mint mondja -- ,,a társadalmi kényszer hatása alatt'' nem mer kitérni a párbaj elôl. Pedig teljesen helytelenül cselekszik.

A becsület az ember erkölcsi kifogástalanságában áll; a becsületét tehát mindenki csak maga teheti tönkre jellemtelen tetteivel. Az már teljesen pogány felfogás, hogy kívülrôl jövô sértés, gyalázás megfosztja a sértettet becsületétôl.

A nemes rómaiak nem párbajoztak, hanem bírósághoz fordultak, s mégsem voltak gyávák!

,,A becsület és a bátorság a lélek nemes erénye, amelyet fegyverrel nem lehet megszerezni, s a becstelenség vagy gyávaság a lélek foltja, amelyet vérrel nem lehet lemosni!'' (Csernoch János.)

Elismerem, még erôsen él és szedi áldozatait köztünk az az ostoba társadalmi felfogás, mely a sértéseket nem a törvény útján, hanem a párbaj nagyon is elégtelen eszközével akarja megtorolni. Azt is tudom, hogy egyesek könnyelmû ítélete esetleg ma még gyávának bélyegzi azt, aki nem hódol be ennek a maradi szokásnak; de annál inkább szükségünk van bátor férfiakra, akiknek egyéni élete imponálóan jellemes legyen, s akik bátran szakítani mernek ezzel az ósdi gondolkozással. Én magam is ismerek nagynevû társadalmi és politikai egyéneket, akiket tevékenységük az élet legexponáltabb helyére állít, s akiket mindenütt a legnagyobb tisztelet övez annak ellenére is, hogy nyíltan hirdetik, hogy vallásos meggyôzôdésük miatt soha párbajozni nem fognak. Persze a maguk részére is a legszigorúbb szabálynak tartják, hogy ôk se sértsenek senkit. Mert folyton sértegetni, s az elégtételadás alól aztán kibújni, nem kereszténység, hanem gyávaság s jellemtelenség. Ha pedig hirtelenséged mégis elragadott -- hiszen emberek vagyunk --, hidd el: sokkal nagyobb lelkierô kell ahhoz, hogy a sértésért bocsánatot kérjünk, s az elkövetett igazságtalanság után hibáinkat beismerjük, mintsem hogy párbajozzunk.

A párbaj durva korokból ránk maradt önsegély, amikor a jogot s igazságot mindenkinek magának kellett még kiverekednie. Mûvelt világban azonban saját magának igazságot senki sem szolgáltathat. Dolgozzál hát te is saját példáddal majd azon, hogy ez a kolonc éppúgy eltûnjék közülünk, mint eltûnt pl. az azelôtt szintén elismert és befogadott vérbosszú gondolata. A bátor ifjúhoz egyáltalán nem méltó, hogy egy társadalmi réteg barbár terrorizmusa miatt erôszakkal nyomja el magában nemesebb elveit.

Nemrégiben hallottam egy ifjúról, aki az érettségi után párbajt vívott egy másikkal; még a VI. osztályban vesztek össze, s éveken át táplálták a bosszút magukban, míg eljött a nagy nap, vágyaik netovábbja, amikor ,,párbajképesekké lettek''. Istenem! Hát ilyen hôdült, zöld gyerekek kerülnek ki az ,,érettségi'' vizsga alól?

Igen, a magyar ifjú áldozza fel szívesen vérét s életét az igazságért, hazájáért, vallásáért, ideális eszmékért -- de ostoba közvéleményért soha! A párbaj bûn az Isten ellen, bûn önmagad s felebarátod ellen, és óriási ostobaság.

Látod, a katolikus vallás mily nagyszerû bátorságról tesz tanúságot, mikor évszázadok óta harcol ez ellen az ostobaság ellen, a párbajozót és segédeit az egyházból kizárja, szembehelyezkedik az egész közfelfogással, s nem fog addig engedni, míg az emberek jobb nézetre nem jutnak. Ma mosolygunk a középkori embereken, akik boszorkányokat égettek el. A jövô embere pedig azt nem fogja megérteni, hogy volt kor, amelyben az emberek karddal vagdosták egymást, s ezzel ,,mentették meg a becsületet''.

A fôkérdés azonban most már az: Mit tehetnél a párbaj ellen? Teljesen kiirtani? -- ehhez kevés vagy. De azért sokat dolgozhatsz e téren is. Tiszteld a mások becsületét, s nem kell majd párbajoznod. Az az ifjú, aki nem szokta meg, hogy szavaival és viselkedésével megadja mindenkinek a köteles tiszteletet, persze könnyen kerül a párbajpisztoly csöve elé. Ne engedd, hogy jelenlétedben másokat rágalmazzanak, s megakadályoztál sok párbajt. Ha ismerôsöd összekülönbözött valakivel, simítsd el az ügyet párbaj nélkül. (A legtöbb párbaj okai a segédek.) Amikor meg szóba kerül a párbaj, ne rejtsd el meggyôzôdésedet, hogy te azt egyáltalán nem tartod a becsület védelmezésére alkalmas eszköznek, s arról sem vagy meggyôzôdve, hogy a karddal összevagdalt arc biztosan becsületes lelket takar. Nem az a hôs, aki párbajban gyôz, s nem is az a legnagyobb hôs, aki az ellenséget legyôzi, hanem, aki önmagát is képes legyôzni.

Egy sírkövön e pár szó áll: Victor hostium et sui. Négy szó -- mérhetetlen dicséret! ,,Legyôzte az ellenséget, de önmagát is.'' Az elsôt sokan meg tudják tenni, az utóbbit oly kevesen!

,,Victor hostium et sui''

Alig van nehezebb feladat, mint egy 14-16 éves tüzes ifjúval, akinek minden idegszála egy-egy villamosvezeték, akinek nem is vér kering ereiben, hanem megolvadt tüzes láva, egy ilyen fiúval kellôen megértetni az önuralom, a nyugodtság, a türelem magasztosságát.

Ha elgáncsol a barátom, hogy én azt dühös arccal vissza ne bokszoljam; ha kikezd velem valaki, hogy én azt kupán ne vágjam; ha csúfolni kezd, hogy annak én is meg ne mondjam a magamét: hát ezt megtenni nagyon nehéz. Hát aztán még azt is elhinni, hogy ez nemcsak nem gyávaság, nemcsak nem félénkség, hanem a férfias akaraterônek legszebb kivirágzása! Pedig így van! Ebben az értelemben is igaza van Goethe híres szavainak:

In der Beschränkung zeigt sich erst der Meister,

Und das Gesetz nur kann uns Freiheit geben.

Az önuralom nem akaratnélküli hallgatás, nem tétlen rezignáció, hanem a fegyelmezett akaratnak megnyilvánulása, mely minden helyzetben úr marad, s mely a kiejtett szó jelentôségét elôre mérlegelni tudja.

Az önuralom azért ellenszenves az ifjak elôtt, mert jelentését tévesen magyarázzák. Az önuralom nem jelenti korántsem, hogy minden támadást birka bárgyúsággal tûrjünk, és szó nélkül hagyjuk a sértéseket. Dehogy! Akinek összeszedett akaratereje van, az is megfelelhet a támadásra, de nem alacsonyítja le magát heves kitörésekkel, szidással, verekedéssel támadójának alantas lelki állapotához, hanem méltóságos modorával s megfontoltan alkalmazott szavával éppen a legérzékenyebb ponton sújt a támadóra. Akinek önuralma nincs, olyan, mint aki járni nem tud; alig áll a lábán, s lépten-nyomon belebotlik az emberekbe. Önuralom nélkül nem lehetsz jellemes ifjú.

Gyönyörû példát adott a férfias önuralomra az Úr Jézus, mikor elítéltetése alatt egy katona arcul ütötte. Ugye, az Úr halállal büntethette volna az istengyalázót! És mit tett? Bámulatos higgadtsággal mondta: ,,Ha rosszul szólottam, tégy bizonyságot a rosszról, ha pedig jól, miért ütsz engem?'' (Ján. 18, 23.)

Vártorony vagy szélkakas?

Középkori városokban gyakran látni várromokat vagy ôsi kastélyokat. Ha az egész épület rom is már, tornya legtovább dacol a mindent kikezdô idô erejével. Mikor ezek a százados tornyok belenéznek rendíthetetlen sziklanézésükkel az alattuk forgó új élet kavargásába, úgy állnak ott a nagy forgatagban, mintha a jellem megtestesülései volnának: alattuk minden változik, hajlong, alkalmazkodik, árul, vesz-elad, de jómaguk nem engednek elveikbôl senki emberfiának.

Az erôs jellemnek, a kötelességét teljesítô férfiúnak jelképe ez a régi torony. Amint valaha ez a torony volt a legerôsebb védelme a kastély lakóinak, most is a jellemes férfiú legerôsebb oszlopa az emberi társadalomnak. Ahová hivatásod állított, ott légy egész ember, azt a helyet el ne hagyd! -- hirdetik az évszázados torony néma kövei. Lásd, én nem épültem egy nap alatt; mennyi apró téglából állítottak össze, és mennyi fáradozással, mennyi jóakarattal, mennyi izzadsággal, -- de most aztán, itt állok már évszázadok óta!

Fiam, ugye, mily könnyen lankadsz el jóakaratodban! Hányszor lendülsz neki fiatalos tûzzel, hogy: de most aztán a jellem útján járok, ezentúl dolgozni fogok jellemem tudatos kialakításán; de ugye, pár óra, pár nap, és ellobban a lelkesedés lángja, lelohad a tûz, és te -- maradtál a régi. A vártornyot évekig, talán évtizedekig építtették, és te egy nap alatt akarsz ,,jellem''-mé lenni? Pedig gondold csak meg, hogy a bûn útja eleinte kellemes ugyan, és csalóka virágokkal van telehintve; -- de a végén irtózatos a kijózanodás; az erényt követni pedig kezdetben nehéz, de lépésrôl-lépésre könnyebb, s a végén ott vár a nyugodt lelkiismeret békéje.

Ahogy a vártornyot nézem, íme, valami ugyancsak illeg-billeg a tetején! Ide forog -- oda forog, ahá, ez a szélkakas! Nincs szilárd iránya, nincs megbízható alapja, szinte azt mondanám: nincsenek elvei, nincs jelleme. Ha volna, hát akkor ugyan hiába duruzsolna fülébe a szél! Elveket feladni, meggyôzôdésbôl engedni azért, mert így kényelmesebb, mert így nagyobb karriert csinálok, mert az egész világon erre fúj a szél, -- ez a szélkakasok természete. De mondd csak: férfi-e az, akit tetteiben, elveiben, meggyôzôdésében külsô körülmények, emberi vélemények vezetnek?

Pedig, ugye, hány fiút ismersz ilyet te is? Ezek azok, akik nem a saját lábukon járnak, akik még szellemi kiskorúak, akik mindenben csak azt nézik, vajon mit szól hozzá a szomszédjuk.

Lelkiismerete megszólal: Te, ezt a könyvet ne olvasd el; hallottad, hogy erkölcstelen piszokkal van tele, és minek rántanád tiszta lelked hófehér ruháját bûzös pocsolyába! No jó, nem is olvasom. De akkor jön a barátja: Ó, te félszent, hát gyermek vagy még! -- Mit? Én gyermek?! -- és olvassa a könyvet. Elolvassa, s közben sárba tapossa fehér lelkét.

Megszólal a lelkiismerete: Ne menj ebbe a színdarabba, moziba, hagyd el ezt a rossz társaságot! -- Igen ám, de a ,,többi'' is megy; a ,,többi'' is így szórakozik. Hát csak én legyek kivétel?

Igen, igen -- ez a szélkakasok gondolkozás- és cselekvés-módja.

Nos, gondolkozzál rajta, mi akarsz lenni: vártorony, vagy szélkakas? A gyáva ember-félelem rabja, vagy lelkiismereted rabja?

A lelkiismeret rabja

A lelkiismeret rabja! Ejha, micsoda pompás detektívregény címe ez! -- gondolod. Pedig tévedsz. A legszebb kitüntetés, amit egy ifjúnak adhatnak az, ha elmondhatjuk róla: Ura akaratának, rabja lelkiismeretének. Törhetetlenül hûnek és következetesnek lenni mindenhez, amit lelkiismereted parancsol -- ha erre képes vagy, jellemes ifjú vagy.

A szekéren van, egy apró kis szög, alig venni észre. A tengelyszög. Ha ez kiesik, egy darabig csak megy a kocsi, de aztán kidôl a kerék, s felfordul a szekér.

A jellem útján is találhatsz ilyen látszólag jelentéktelen kis eszközt. Ez a feltétlen ragaszkodás lelkiismereted szavához. Légy tehát engedelmes szolgája, kezes báránya lelkiismeretednek.

Két ellenség is küzd lelkiismereted ellen. Elôször is ellene beszél körülted az egész világ; aztán meg ellene csábítanak rendezetlen hajlamaid, ébredezô ösztöneid.

Néha vannak annyira lelkes pillanataid, hogy a földet szinte elhagyod, s a tiszta magasban szárnyalsz. Fölteszed, hogy lelkiismereted szavát mindig követni fogod. Soha el nem térsz a becsület útjáról. Soha nem beszélsz, gondolsz, teszel olyasmit, ami bûn volna. Oly boldognak érzed magadat ilyenkor! Oly jónak, oly könnyûnek. De azután mit látsz a következô pillanatban? Hogy az Isten törvényeit ez a pajtásod sem tartja meg, az sem. Ebben a könyvben, abban a színdarabban, amabban a mozi-darabban folyton a te nemes elveidet gúnyolják. És most jön reád a nehéz próba! Ha az egész világ rossz is, tudsz-e te mégis jónak maradni? Ha az egész iskola jellemtelen fiúkból állana is, tudsz-e te mégis hûséges maradni nemes eszményeidhez? Ha mindenki hazudik, de te soha! Ha vasárnapi miséjüket elbliccelik a fiúk, de te soha! Ha piszokban kotorásznak nyelvükkel, de te soha!

Jön azután a másik próba is. Nemcsak kívül vannak állhatatosságod ellenségei, hanem belül, önmagadban is.

A lelkiismeretet Isten szavának nevezik, és joggal. Ki nem hallotta már bensejében annak szavát? Mikor a fiú verekedni akart, figyelmeztetô hang szólalt meg benne, mintha valaki kis csengôharangot húzott volna: ,,Ne tedd! Ne tedd!'' Mikor hozzányúlt a más dolgához, újra szólt a csengô. És mikor komolyabb bûnkísértés csalogatta, mintha hárman is húzták volna lelkében a vészt jelzô harangot, úgy sikoltozott lelkiismerete: ,,Ne tedd! Ne tedd!''

Ismételten kérlek, fiam, szoktasd hozzá magad ifjú korodban, hogy lelkiismereted szavára feltétlenül hallgass. Most dôl el, hogy késôbb is lelkiismeretes férfiú leszesz-e. Pedig a lelkiismeretes ember olyan értéke a társadalomnak, mint egy oszlop, melyen az egész épület nyugszik.

Des Mannes Wort ein guter Hort,

Des Mannes Tat ein besserer Rat,

Der beste Hort und Rat

Ein Mann von Wort und Tat.

(Rückert)

Aki lelkiismeretének rabja, az az Isten rabja, s Isten rabjának lenni a legnagyobb szabadság. Nem ismerek nagyobb dicséretet, mint amit egy korán elhunyt angol képviselôre mondtak: ,,Egész lényére a tízparancsolat van rányomva''.

Senkitôl ne félj, csak lelkiismeretedtôl! Nem jellemes dolog emberi tekintetek, emberi megszólás vagy kigúnyoltatás félelme miatt elhagyni bármit is, amit lelkiismereted helyesel, vagy elôír. Az a fiú, aki nem mer imádkozni, vagy a templomban térdet hajtani, mert ,,mások is látják'', szintén rab -- de nem a lelkiismeret rabja, hanem a gyáva ember-félelemé.

Mennyire igaza van Huxley-nek, mikor így ír: ,,Az igazi férfiasság erôs akaratot jelent, melyet gyengéd lelkiismeret irányít''.

Aki minden tettében félve lesi, hogy mit szól hozzá a másik, annak akarata nincs, s jelleme még éretlen. S aki tettében szívét követi, de eszére nem hallgat, aki kellemes vágyait elôbbre helyezi a talán szigorúbb kötelességénél, az nem erôs jellem.

Nicht dein Herz nach seinem Wunsch,

Nach der Pflicht frag' dein Gewissen!

(F. W. Weber)

A perzsa királyok úgy akartak jó alvást biztosítani maguknak, hogy fejpárnájukba 50 000 arany talentumot (óriási összeg) tettek. Kaligula császár nem érte be az éjjeli ôrséggel, hanem vadállatokkal is ôriztette nyugalmát, hogy senki ne juthasson hozzá. Artemon nagy pajzsot tett a feje fölé, hogy ha éjjel leszakad a mennyezet, agyon ne üsse. Mind hiába! A legjobb altatószer a nyugodt lelkiismeret. Ein gutes Gewissen ist ein sanftes Ruhekissen.

Légy ura akaratodnak, s rabja lelkiismeretednek!

Veronai Péter vértanút hite miatt tôrrel kivégezték. Az elsô szúrások után bátran felkiáltott: ,,Credo! Hiszek!'' Mikor már vérében fetrengve szólni többé nem tudott, ujját bemártotta saját vérébe, s úgy írta a földre: ,,Credo!'' Jellemes férfiú volt, mert rabja volt lelkiismeretének.


A jellemképzés akadályai -- A jellemes ifjú
A jellemképzés akadályai	A jellemes ifjú

A jellemünk képzésének útjában sok akadály áll, bizony akárhány fiú meg is botlik bennük, s jelleme tönkremegy.

Egyik akadálya a jellem fejlôdésének -- mint elôbb már olvashattad is -- az örökös aggódás, hogy hát jó, nekem ebben a kérdésben ugyan ez a komoly elvem van, de ha azt követem, mit szólnak hozzá az emberek? Aki mindig az emberek tetszését, kegyét hajszolja, s kész azért elveit is megtagadni, abból persze hogy nem lehet szilárd jellem soha. A jellemes ifjú sohasem törôdik azzal, hogy mit mondanak tetteihez az emberek, hanem hogy mit szól hozzá a lelkiismerete. Mily siralmas látvány pl. mikor ifjak ,,a társaság kedvéért'' (helyesebben ember-félelembôl) oly beszédeket folytatnak, oly cselekedetekbe keverednek, aminôktôl becsületes lelkük mindig ijedten fordul el, mikor magukban vannak, s nem állanak az emberfélelem hatása alatt!

Másik akadálya a jellemnek a saját bensônkben dúló rendezetlen erôk, amelyek dzsungeljében amíg rendet nem teremtünk, addig jellemrôl szó sem lehet. Minden fiú lelkében van egy-két nagyobb szenvedély, uralkodó hiba: ezt felismerni s erre rávetni magadat, -- ez a biztos útja a jellemképzésnek. Ne mindenféle apró hibák kiirtásával bíbelôdjél tehát. Szorítsd torkon a legnagyobbat, a többivel már könnyen elbánsz. Egyik fiúban például legnagyobb baj a kényelmesség, mely minden munkától ijedve húzódik, a másikban az örökös nyalakodás, a harmadikban a folytonos fecsegés, a negyedikben a hirtelen harag, vagy a túlzott önérzet, a makacskodás, stb. Ezek mindmegannyi lázadók lelked birodalmában, s bizony rosszul jársz késôbb, ha idejében láncra nem vered azokat.

A jellemképzésnek tulajdonképpeni legveszedelmesebb akadálya az, hogy lassan halad elôre. Az önnevelés munkája hosszú évek s évtizedek türelemjátéka.

Tanultál-e már valamit a kristályosodás törvényérôl? Ha igen, akkor tudod, hogyha egy telített oldatba, amelyben többféle anyag van feloldva, s amelyben a molekulák össze-vissza vegyültek, beleállítunk egy picinyke kristályt, abból valami titokzatos vonzóerô árad szét, s az oldatból lassan-lassan magára húzza mindazokat a molekulákat, amelyek a kristállyal hasonló természetûek. A kristály egyre nagyobbodik, s ha hónapokon át nem zavarja semmi ezt a lassú kristályosodási folyamatot, gyönyörû szép kristály alakul ki a beállított kis darabkából. De csak, ha nyugodtan történt a kristályosodás! Ha zavarjuk a folyamatot, bizony torzkristályok kerülnek elô.

Éppígy történik a lelkek kristályosodása is. Ha mindig nemes, fönséges, eszményi gondolatokat állítasz öntudatodba, ezek -- mintegy szellemi vegyrokonság alapján -- folyton hasonló újabb gondolatokat váltanak ki lelked mélyébôl, és ha ifjúságod évtizedén át így tart ez az állapot benned, oly tekintélyes kristállyá nônek benned a jó törekvések, hogy az aztán megakadályoz minden vele nem egyezô gondolatot, vagy ezeknek fölénybe jutását.

Az emberi lélek ,,telített oldatában'' azonban az erkölcsi gonoszság molekulái is bôven kavarognak. Van ifjú, aki fiatal éveiben folytonos erkölcsi bukásokkal zavarja lelke jóságának nyugodt kristályosodását. Az erkölcsi bukások persze a gonosz molekuláit vonzzák, s azért az ilyen fiúkból torzlelkek, elferdült kristályok lesznek.

Forgatag-falevelek

Nagy akadálya a jellemképzésnek a mai kor sietôs élete, ôrült rohanása s ezernyi-ezer kavargó benyomása is, amelyek korántsem kedveznek a jellem nyugodt kialakulásának. Boldog az az ifjú, aki ma is minél több idôt tud szentelni lelki fejlôdése irányításának, aki idôt tud szakítani minden nap esti imájából, hogy pár pillanatra leszálljon lelke mélyébe ellenôrizni, nem rakódtak-e ma hívatlan molekulák, a bûn szemcséi (vagy néha éppen kavicsai, sziklái) féltve ôrzött kristályos lelkére. Aki csak napról-napra felületesen, gondtalanul, törôdés nélkül úszik az árral, soha önmagát ismerni nem fogja. Mily szánandó állapot: akárhány mai diák ismeri Alaska vidékét, és hibátlanul elmondja a Jancsekiang mellékfolyóit, de nem ismeri saját lelkét! Mert ha ismerné, meg kellene borzadnia a hínárok s folyondárok életet elszívó rengetegétôl, amelyeknek ôserdei bozótjában oly buján tanyáznak fékezetlen szenvedélyeinek vértivó -- sôt fiatal életet pusztító -- fenevadjai.

Ezek az ifjak felnôtt korukban sem lesznek önállókká, hanem alantas anyagi érdekek, emberi szempontok s szenvedélyeik hulláma úgy fogja ôket a jellemtelenség szirtjeihez paskolni, mint ahogy a metszô novemberi szél ezrével kavarja az élettelenné sápadt hulló faleveleket. Forgatag-falevelek -- falevél-lelkek!

Ezek az ifjak felnôtt korukban is olyanok lesznek, mint rohanó folyamba dobott fadarabok, amelyeket elragad a víz sodra, anélkül, hogy tudnák, miért s hová. Lesznek, mint birkák, amelyek százával rohannak a vezérürü után, anélkül, hogy rágondolnának, hogy miért s hová. Lesznek, mint szélkakas a torony tetején, forognak ide s oda, s nem is tudják, milyen szelek forgatják ôket. Forgatag-falevelek -- falevél-lelkek!

A vaskereszt

Maroknyi német csapatot a világháborúban nagy orosz tömeg kerített körül, és egy kis kunyhóba szorított. A harc kimenetele nem lehetett kétséges. Az oroszok vezére megadásra szólította fel a németeket, -- a kunyhóból elkeseredett tüzelés volt a válasz. Erre az oroszok is minden oldalról gyilkos tüzelést kezdtek, és folyt a kunyhó lövetése egész addig, míg a németek fegyverei egyre halkabbá váltak, s egyszer végkép elhallgattak: ellôtték utolsó golyójukat is. Az oroszok megrohanják a düledezô viskót. Megdöbbenve állanak a szemük elé táruló látványtól. A földön szanaszét heverô halott németek közt vérében még vonaglik parancsnokuk, Griesheim hadnagy. Az oroszok nem ellenségek többé, hanem résztvevô bajtársak. Vezetôjük részvéttel kérdi a hadnagyot: ,,Láttátok, mily túlerôvel vagyunk. Miért nem adtátok meg magatokat?'' A hadnagy nagy erôfeszítéssel felül a földön s rámutatva mellére, így felel: ,,Akin ez a kitüntetés van, az nálunk nem adja meg magát''. Mellén a vaskereszt lógott...

Édes fiam, mikor majd akadályokkal küszködsz a jellem útján, gondolj te is arra a keresztre, amelyet keresztelésedkor lelkedre csókolt az Úr, és mondd el gyakran:

Mag schimmern die Welt, mag locken die Lust,

Und schmeicheln und singen und scherzen,

Wir tragen das siegende Kreuz auf der Brust

Und die Gluten des Kreuzes im Herzen.

(Eichert)

Bogáncs a vetésben

Nézzétek csak meg májusban a búzaföldet! A frissen zsendülô vetésben itt is, ott is kóró, konkoly, gizgaz üti fel fejét. Most még nem veszedelmes, egész ártatlannak látszó, jelentéktelen hajtás, de minél inkább növekszik, annál tüskésebbé, durvábbá válik.

Fiam, te is az élet májusában állasz, s a te lelked veteményes kertjében is észreveheted a bogáncs sarjadását. Neveletlenséged, makacskodásod kisgyermek korodban még nem volt oly veszedelmes, de amint növekszel, egyre jobban tüskésedik, durvul benned minden hibád, hacsak föl nem veszed ellene az önnevelés nemes harcát.

Mi lesz abból a fiúból, aki nem veszi fel ezt a küzdelmet, s nem törôdik lelkével? Mi lesz abból, akinek csak lába nyúlik évrôl-évre, csak tüdeje tágul, csak teste nô, de lelkének fejlôdésével mit sem törôdik? Hogy mi lesz belôle? Hát a gizgaz, a bogáncs, a kóró, a vacak nagy lendülettel fejlôdik benne (hiszen tudod, hogy annak nemcsak hogy ápolás nem kell, hanem különös elôszeretettel éppen az elhanyagolt földben tenyészik); ellenben a régi, nemes vetés elsorvad, elfojtja a buján tenyészô szemét. Ez a fiú aztán, ha otthon valamit parancsolnak neki, csúf grimaszokkal válaszol. Kérdeznek tôle valamit, s csak dühösen a vállát rángatja. Nem tetszik neki valami, s ágyúdörgéssel csapja be az ajtót. Elszakad a cipôzsinórja, s nagyot káromkodik. Játék közben valaki véletlenül neki ütôdik, s azonnal kiadja a pofont érte. Ha gyöngébbel találkozik, örömmel beléköt... szóval ,,kiállhatatlan kamasz'' lesz belôle. Szegény! Épp annyi erôvel válhatott volna jellemes, ideális ifjúvá is, ha ahelyett, hogy magára hagyta volna lelke fejlôdését, idejekorán megkezdi a bogáncsirtást lelke fiatal vetésében.

Vigyázz fiam! A bogáncs minden lélekben ott van. A tiedben is! De az okos fiú nem engedi erôre kapni s megerôsödni, hanem folytonos résen állással s küzdelemmel kigyomlálja magából.

Ezt az örökös küzdelmet nevezzük az önnevelés harcának.

A lélek harca

A lélekben tehát örökös küzdelem dúl a jó és rossz között. Bizonyos korban (a fejlôdô évek korában) ez a küzdelem különösen erôs, késôbb lankad ugyan, de soha nem mondhatjuk el megnyugvással, hogy most már végképp véget ért.

Ki küszködik bennünk, és ki ellen?

Alig lettél fiam 5-6 éves, már érezted az ellenség elsô jelentkezését. Érezted, hogy valami lakik benned, ami a rossz felé vinne. Valami ólomsúly, amely a mélység felé húz -- az erkölcsi rossz feneketlen mélye felé. Valami szörnyû örökség, amit hitünk az eredeti bûn következményei közé számít, és így nevez: rosszra való hajlam.

Ezt -- fiam -- nagyon hasznos tudni neked. Tudni, hogy természeténél fogva az ember inkább rosszra hajlik, mint a jóra. De hiszen ezt te is tapasztaltad már százszor is. Mennyi akadály tornyosul lelkünk ideális kialakításának útjában! Ismerjük azokat a fönséges eszményeket, amelyeket az Úr Jézus tûzött az emberi élet elé, tehát az én életem elé is; lelkesedünk az ô magasztos tanításai iránt, szeretnénk azok szerint élni... De jaj!... ugyanakkor valami tragikus megosztottságot is veszek észre. A jó tetszenék, de a bûn meg inkább csalogat. Az eszményi élet vonz felfelé, a bûn meg húz lefelé. Szeretnék magasan szárnyalni az ideális élet hótiszta csúcsaira, de a bûnkísértés máris ólomsúllyal nyomaszkodik reám. Mondd, fiam, nem érezted még soha magadban ezt a nagy mérkôzést, birkózást, dúló csatát, amelyet egy kis elemista egyszer a maga naiv nyelvén így fejezett ki: ,,Miért van az, kérem, hogy rossznak lenni olyan jó, és jónak lenni olyan rossz?''

És látod, fiam, aki itt gyôz, az a hôs fiú.

Hát vannak nem hôs fiúk is? Jaj -- vannak! De még mennyien! Megy az utcán egy diák, és a másik elkezdi csipkedni... ökölbe a kéz, verekedni kezd -- ez nem hôs; csak aki le tudja fékezni természetét, rossz hajlamát, az a hôs. Az a hôs, aki mikor az utcán például szemébe ötlik valami piszkos plakát, vagy erkölcstelen kép a kirakatban, hát abban a pillanatban elfordul tôle. Ha valakit megsértettél, tudsz-e rögtön bocsánatot kérni tôle? -- ez sokszor hôsiesség! Bármint kísért a bûn, tudsz-e kitartani a becsület mellett? -- ez hôsiesség!

És áldozatok nélkül?

Hát igaz, mindez szép dolog! Jellemesnek lenni! No, az én is akarok! Ideális életû lenni! -- no, erre én is törekszem. De, hát nem lehetne erre könnyebb utat találni? Igazán csak ez az egy útja van a jellemnek? Valahogy olcsóbban, áldozatok nélkül nem lehetne-e azt megszerezni?

Bizony, itt nem lehet alkudni. ,,Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye fel keresztjét és kövessen engem'', így szól Krisztus Urunk. Aki az Úrral akar lenni az ô mennyei országában, annak nem szabad Ôt elhagynia a köves keresztúton sem. De ugyan mondd csak, fiam, mit adnak ma a világon ,,ingyen''?! Semmit, de semmit. Nézd csak, mint törik magukat az emberek, mint dolgoznak éjt nappallá téve földi mulandóságokért. Hát akkor éppen nagy kincsedet, jellemedet akarnád ,,ingyen'', munka nélkül megszerezni?

,,Mily jó is neked!'' -- sóhajt fel egyik-másik ifjú, mikor barátját a mulatozás örömében látja. Mily jó is könnyelmûnek lenni! Mennyi öröme is lehet annak a folyton bálozó, mulatozó fiúnak...

Pedig, ha tudnád, fiam, mennyire csalódol! Ha beláthatnál egy szívbe, mely örökké csak a földi élvezeteket hajszolja, ugyan mit látnál ott? Te azt hiszed, hogy örömöt, megelégedettséget, -- pedig csak ürességet meg erôltetett mosolyt. Igaza van a Szentírásnak: ,,A gonoszok olyanok, mint a háborgó tenger.'' (Iz. 57, 20.) Nyugtalanul hányódik a szenvedélyek viharában, s keserûen borong, ha kissé nyugton hagyta a vihar.

Olvasd csak, mi a véleménye errôl egy nagynevû angol bölcselônek, John Stuart Mill-nek: ,,Aki sohasem tagad meg magától megengedett dolgot, attól bizton nem várhatjuk, hogy minden tiltott dologról le tudjon mondani. Nem kételkedünk, hogy eljön az idô, amikor a gyermekeket s fiatalokat rendszeresen aszkézisre, az önmegtagadás gyakorlatára fogják, s miként az ókorban, arra tanítják majd, hogy kívánságaikat megtagadják, a veszedelmekkel dacoljanak, s önként fájdalmat szenvedjenek.''

Ezért írja elô a katolikus vallás az önmegtagadást, az akarat gyakorlását, az aszkézist.

Aszkézis? ,,Brr!'' -- gondolod erre, mert telebeszélték a fejedet azzal, hogy az aszkézis önsanyargatást, az emberi élet örömeinek kiirtását jelenti.

Hát nézd csak! E szónak eredeti jelentése ,,finom kidolgozás''; a görögök azt a készülôdést, tréninget s önmegtagadó életet értették alatta, amellyel a versenyzôk a mérkôzésekre készültek, hogy a testben lappangó erôket lehetôleg teljes mértékben tudják értékesíteni.

A jellem szintén küzdés, mérkôzés, verseny eredménye. Önmagunk finom kidolgozása nem sikerül gyakorlat nélkül, és szent vallásunk is éppen azért írja elô az önmegtagadási gyakorlatokat, hogy általuk jellemünk nevelésére segítsen minket.

Áldozatok s önmegtagadás nélkül nincs nagy földi siker sem; és te a kényelem párnáin akarnál eljutni a legnagyobb sikerhez: a nemes jellemhez?!

Ugye tudod, hogy mikor valaki versenyre készül, a tréningje kétirányú. Egyrészt napról-napra gyakorolja magát, hogy csak úgy ropog minden csontja. Mondjuk: evezôs versenyben fog indulni. Fölkel korán hajnalban. Kigyalogol az evezôsegylet hajóházához. Beül a skifbe, és evez és izzad naponkint. Feketére sülve, csuromvizesen a verítéktôl, kifáradva száll ki három óra múlva, hogy aztán másnap újra kezdje, és harmadnap újra, heteken keresztül. Másrészt rendkívül mértékletesen él, és megtartóztatja magát minden élvezettôl. Tésztát alig mer enni, nehogy meghízzék. Dohányoznia nem szabad. Szeszes italt innia még kevésbé. Minden este pontosan korán lefeküdni, stb. És mindez az önmegtagadás miért? Egy kis ezüstéremért s az elsôség dicsôségéért. És te sokallanád a küzdést a jellem elnyeréséért!?

És nézd csak, van itt még egy érdekes gondolat. Az életben mindenki hoz áldozatot; csak az a különbség, hogy ki miért hozza. Láttál már például fösvény embert? Hogy nyomorog, hogy kuporog! Alig eszik valamit, rongyos ruhában jár, nem mer sétára menni, hogy ne kopjék a cipôje. Lefokozza minden kívánságát; öröm s barátok nélkül él. S mindezt miért? Hogy összekaparja vagyonát. A fösvény feláldozza egyéniségét, örömét, becsületét a pénzért, -- no, ez már csak áldozat! Hát akkor magasztosabb, százszor fönségesebb célokért nem érdemes áldozatot hozni?!

Nézd a kapzsit! Mennyit lót-fut, napestig töri magát, nincs percnyi nyugta. Miért? A pénzért. Nézd a hiút! Mily vakmerôen kockáztatja életét is, csak neve legyen. Mennyit virraszt, ugrál, izzad a bálozó! Tudná-e csak félannyira is törni magát, hogy felebarátján segítsen?

,,Minden emberben egy szent meg egy gonosztevô rejlik'' -- mondta egy francia szónok, Lacordaire. A gonosztevô magától is erôre kap benned, s nô, ha nem is gondozod; de hogy a szent legyen úrrá bensôdben, ahhoz bizony kitartó, kemény munkára, önmagad nevelésére van szükség.

Igen, harc nélkül nem megy a dolog. Aki szobrot készít, sokat kell lefaragnia a durva márványtömbrôl, s aki saját lelkét alakítja remekbe, annak folyton kell önmagán faragnia. Szép szobor sem készül rövid idô alatt, de még kevésbé lehet a jellemmel egykönnyen készen lenni. Oda kitartó s tervszerû munka kell! V. Károly jelszava legyen a tiéd is: Plus! Ultra! Még többet! Még tovább!

Zeuxist megkérdezték, miért dolgozza ki képeit oly nagy szorgalommal? ,,Mert az örökkévalóságnak dolgozom!'' -- felelte. Fiam, te dolgozol igazán az örökkévalóságnak, mikor lelkeden dolgozol. Hát sokallhatnád-e érte a munkát?

Az állatszelidítô szerzetes

Sok fiú szívesen megölné a sárkányt az erdôben, mint Siegfried, de saját lelkében lakozó gonosz hajlamok sárkányával nincs türelme küzdeni. Pedig mily áldott fáradság ez a munka!

Egy régi kolostor apátja megkérdezte este az egyik szerzetest: ,,Mi mindent dolgoztál ma?'' ,,Ó, -- felelte a barát -- annyi dolgom volt ma és minden nap, hogy saját erôm elég sem lett volna, ha Isten kegyelme nem segít. Minden nap két sólymot kell szelídítenem, két szarvast visszatartanom, két karvalyt kényszerítenem, egy férget legyôznöm, egy medvét megfékeznem s egy beteget ápolnom.'' ,,De miket beszélsz? -- nevetett az apát. Hiszen ilyen munka nincs az egész kolostorban!'' ,,Pedig mégis így van -- felelte a szerzetes. A két sólyom a két szemem, amelyekre mindig vigyáznom kell, hogy bûnös dolgot ne nézzek. A két szarvas a két lábam: ôriznem kell azokat, hogy bûnbe ne vigyenek. A két karvaly a két kezem: munkára kell kényszerítenem s jótettre. A féreg a nyelvem: féken kell tartanom, hogy hiába és bûnösen ne fecsegjen. A medve a szívem: önszeretet s hiúság ellen folyton harcolnom kell. És beteg az egész testem, melyet óvnom kell, hogy az érzékiség le ne gyôzze.''

A rendezetlen ösztönök ellen folytatott küzdelmünk ilyen szelídítô munka, és neked is, fiam, és mindenkinek, aki jellemessé akar fejlôdni, napról-napra el kell végeznie ezt a feladatot.

A jellemével törôdô ifjú soha nem fogja hibáit azzal menteni, hogy ,,hiába, már énnekem ilyen a természetem, én már így születtem'', hanem szakadatlanul dolgozni fog lelkének tökéletesítésén. Mondd hát el gyakran magadnak: Ha vadállatok vannak is bennem, meg fogom azokat szelídíteni! Nem olyan leszek, amilyennek születtem, hanem amilyen én akarok! Wir sind hier, um zu werden, nicht um zu sein. (Sailer)

Szent Kolumbánról, a bajorok hittérítôjérôl nagyon érdekes legendát beszélnek. Nem volt neki semmije, csak egy jámbor szamara. Apostoli útjain ez ballagott a szent mögött, hátán a kis poggyásszal. Amint egyszer egy sûrû erdô mellett haladtak, a rengetegbôl hirtelen kiront egy medve, és széttépi a szamarat. S mit csinált a szent? Nyugodtan odament a medvéhez, s rárakta hátára a holmit. ,,Hja, testvér, széttépted a szamaramat, most már neked kell hordoznod a csomagomat.'' És íme, a vértôl csepegô fenevad szépen meghajtotta hátát, s ettôl kezdve kezes bárányként szolgált új urának.

Soha ne panaszkodjál tehát, hogy ilyen meg olyan szenvedélyes, hirtelenül tüzes, dicsôségvágyó, eleven stb. vagy. Szelídítsd meg szépen, fogjad be saját kocsid elé a vérengzô medvéket. A szenvedély magában véve nem csapás, csak a fékezetlen szenvedély az. Nagy szenvedélyek nélkül nem lehet nagy dolgokat végbevinni, tehát azok nélkül nincsenek nagy emberek, szentek sem. A szenvedély a tengeren fúvó szél. Ha nincs szél, petyhüdt vitorlákkal tétlenkednek a hajók. De ha jön is a szél, még az nem elég. Minden attól függ, tudjuk-e a szelet kitûzött célunk vitorláiba ügyesen befogni; mert ha nem, hát bizony felborítja csónakunkat. A katolikus jellemképzés nem azt követeli, hogy törd le szenvedélyeidet, hanem, hogy tedd azokat okosan fegyvertársaiddá, szövetségeseiddé. Tehát ne hallgass tanácsukra, de vedd igénybe erejüket, mert a szenvedély rossz tanácsadó ugyan, de jó segítô.

Az akaratnak határozottságot éppen a jól kihasznált szenvedély ad. Csak az gyôz minden akadályon, aki ,,szenvedélyesen'' követi kitûzött nemes célját. A szenvedélyek tüzes paripák életed kocsija elôtt; ha szabadjukra hagyod, árokba borítanak; ha erôsen fogod a gyeplôt, pompásan röpítenek elôre célod felé. Minden szenvedély olyan, mint a tûz: áldás is lehet, de átok is -- mint Schiller írja a Lied von der Glocke-ban :

Bármily heves vérmérsékleted volna is, bármennyi rossz hajlamot örököltél volna is (amelyekrôl nem is tehetsz), ne csüggedj, ne panaszkodjál. Tégy meg mindent lelked nemesítésére, s aztán jusson eszedbe a nagy vigasztaló igazság: Facienti quod est in se Deus non denegat gratiam, ,,attól, aki mindent megtesz, ami csak telik tôle, Isten nem tagadja meg kegyelmét''.

Wohltätig ist des Feuers Macht,

Wenn sie der Mensch bezähmt, bewacht.

Aki ballábbal kelt fel

A lélekben is vannak idôjárások. Néha csodás verôfény, jókedv ömlik el benned; máskor -- magad sem tudod miért -- olyan rossz, nedves köd üli meg lelkedet. Egyszer oly könnyen megy a munka, jó hangulatban vagy. Máskor meg esôs idô, kellemetlenségek, kis rosszullét stb. elrontják minden kedvedet. ,,Ballábbal kelt fel'' -- mondják reád az emberek ilyenkor; ,,rossz hangulatban vagyok!'' -- mondod magad is.

Bizony a hangulat nem függ tôlünk, ezért tehát felelôsek nem vagyunk. Az azonban már tôlünk függ, hogy igyekszünk-e úrrá lenni a rossz hangulat fölött, s kötelességeink teljesítésében nem dobáltatni magunkat kényre-kedvre a jó vagy rossz hangulatok által. Igen, amikor jó hangulatod van, csak használd ki; ilyenkor sokkal könnyebben megy a munka! De aki csak akkor tanul, ha jó hangulatban van, alapos munkát sohasem fog végezni. És fôleg mi lesz vele késôbb, mikor hivatása kötelességeit mulasztja el oly címen, hogy nem volt hozzá hangulata?! Akinek tehát nincs valamihez hangulata, hát csináljon! Kényszerítse magát a munkára. Akár ízlik, akár nem! Mindegy! Ez kötelességem, tehát megteszem.

,,De mit ér az ilyen munka?'' -- kérded. Mit? Meglesz az az óriási értéke, hogy hozzászoktat a kötelesség teljesítéséhez. Hozzászoktat, hogy ne a hangulat parancsoljon neked, hanem te annak.

És aztán nemcsak a munkánál maradni úrnak a hangulat fölött, hanem a társas érintkezésben és viselkedésben is! Ha rossz hangulatban vagy is, ne lássák hozzátartozóid, s ne éreztesd velük durcáskodással, savanyú ábrázattal, elégedetlenséggel. Mily sokszor kellett szégyenkezniök már az embereknek oly sértô szavak és elhamarkodott tettek miatt, melyeket a rossz hangulat hatása alatt meggondolatlanul követtek el! Hányszor szaladnak ki ajkunkon hirtelen mondatok, amelyekrôl csak késôbb látjuk, hogy másokat sértettek. ,,De Istenem! Hiszen nem akartam! Nem is gondoltam, hogy ez lesz belôle!'' Ugye, már késô ez a bánat!

Az emberek igazi lelki nagysága a csapások közt, a veszedelemben, a balsorsban dôl el. Szerencsétlenségben bizakodónak maradni, dacos homlokkal nekifeszülni a bajnak, össze nem törni, ez csak a tölgyek, a sziklák és a nagy lelkek erénye! De ugyanez áll a rossz hangulat legyôzésérôl is.

A tenger nagy, sötét mélységeiben, ahová a napsugár még hírmondónak sem téved, ahol nincs többé színe a természetnek, ahol a hômérséklet örökké a nulla körül mozog, ahol a víz levegôtartalma megritkul, ahová a rengeteg víztömeg óriási nyomása nehezedik, az óceánok e kietlen temetôjének sötét környezetében -- érdekes! -- világító halak élnek. A nap sugárzó energiájából, a fény forrásából nem jut ide ugyan semmi; dermesztô, lehangoló sötétség borul itt mindenre, és íme, a teremtô Isten bölcsessége nagyszerûen gondoskodott errôl a sötét helyrôl is: vannak halak, amelyek önmagukból gyújtanak mécsest. Némelyek oldalán világító mirigyek csillognak, mint gyöngyszemek; másoknak feje búbján valóságos gyûjtôlencse szedi össze a mirigyek fényét és sokszorozva, mint reflektor szórja szét a sötétbe.

Íme, a legsötétebb tengeri mélység közepette is lüktet fényárban úszó, tündöklô élet! Ha rendben van a lelked, te se légy soha kedvetlen, sötét, levert. Ne kelj fel soha ,,ballábbal''. Legyen csicsergô madárral elbeszélgetô jókedved, s ezzel gyôzd le rossz hangulatodat. És légy fôképpen életet, örömet, derût, fényt árasztó forrás olyankor, amikor otthon levertség, anyagi gondok és az élet ezernyi baja veti ki fekete fátyolát talán szüleid lelkére is!

,,Post tenebras spero lucem''. (Jób 17, 12) A sötétség után majd megjön a világosság is; a rossz idôjárás után mégis csak kisüt a nap.

,,Nincs szerencsém!''

Sok fiú elkeseredve kiált fel egy-egy szekunda után: ,,Hiába, nincs szerencsém!'' Ha pedig valamelyik társa elôrehalad, mindjárt kész az ítélete: ,,Persze! Mindig szerencséje van ennek az alaknak!''

Pedig a siker nemcsak a szerencse dolga, s aki a szerencsétôl várja az eredményt, az bizony tátott szájjal várja a sült galambot. Aki az életben boldogulni akar, ne tegyen szemrehányásokat a szerencsének, hanem ragadja üstökén a szerencsét és tartsa jó erôsen magánál.

Hát nincs neked egész munkáscsapatod, amely te érted dolgozik? Ott van két izmos karod, tíz ügyes ujjad, fáradhatatlan lábad, tisztán látó szemed, figyelô füled -- ezek mind-mind készek érted dolgozni! És aztán ott van kimûvelt, világosan gondolkodó koponyád, ez a bámulatos telefonnal és telegráfhálózattal berendezett központi iroda, ahol percenkint öt érzékednek száz meg száz sürgönyét veszik fel, s intézik el. Hát mit vársz te még idegen segítségre? Hogy majd a Náci kisúg a történelmi referáláson! Vagy hogy a keresztmamád nagybácsija majd besegít ebbe, meg abba a zsíros állásba. Aki így számítgat fiatal korában, annak bizony nem sok hasznát látja a nemzet s a társadalom.

A mohamedánoknak van egy érdekes közmondásuk: ,,Az egész világ Istené; de a bátraknak kiadja bérbe.'' Azt akarja ez más szóval jelenteni, hogy nem a szerencse tétlen várása, protekció hajhászása illik az ifjúhoz, hanem jövendô sorsának kemény munkával való kikovácsolása, a Horatius-féle ,,multa tulit fecitque puer, sudavit at alsit''. Gyôzni az életküzdelmekben csak az fog, aki makacsul elszánta magát a gyôzelemre, és az esetleges sikertelenségek után (ezeket senki sem kerülheti el) fokozott kedvvel, újra meg újra munkához lát.

,,Csapás el nem csüggeszt, siker el nem kábít;

Erônket feszítve, gondunk sokszorozva

Végezzük a múltak elkésett munkáit,

Remélve a jóban, de készen a rosszra.''

(Jókai)

Tehát nem a szerencse a fô, sôt nem is a ragyogó tehetség, hanem a lelkiismeretes, makacsul kitartó munkakedv! Az élet tengerének partja telve van ragyogó tehetségû szomorú hajótöröttekkel, akikbôl az akaraterô, bátorság és kitartás hiányzott; míg mások kevesebb tehetséggel, de rendíthetetlen kitartó akarattal, duzzadó vitorlákkal siklanak a cél felé.

,,Próbáltam, nem sikerült!''

Onnan ered sok elcsüggedés és levertség, hogy sokan összetévesztik a komoly akarást a kívánsággal. Sok fiú panaszkodik: ,,Hányszor próbáltam már leszokni errôl vagy arról a hibámról! Hányszor akartam már megjavulni! Hányszor akartam ezt meg azt! -- hiába, nem sikerül!''

Pedig sem nem akarta, sem nem próbálta, csak szépen elgondolta, hogy így meg úgy lesz ezután, hogy ,,szeretnék megváltozni'', tenni azonban a célért nem tett semmit. A ,,szeretnék'' és ,,akarok'' közt óriási a különbség! Az elsô festett katona, nem ijed meg tôle senki (legkevésbé hibáid); a másik világgyôzô nagyhatalom, mely leteperheti benned minden hibádat.

Szép májusi délután a nyitott ablaknál tanult egy diák, és -- hogy-hogy nem -- egyszer csak berepült asztalára egy cserebogár. Szegény bogár éppen a hátára esett. A fiú figyelni kezdte, mi lesz most. Forgott, rúgott, kapált, kapkodott, motollázott -- talpra állni nem tudott. (Ez a ,,szeretnék.'') Hja, ha így maradok fekve, éhen veszek, vagy eltipornak, eltaposnak! -- gondolja erre a bogár. Most aztán nagy nehezen szétfeszíti a kemény szárnyfedôket, amelyeken feküdt, kitolja vörös-barnás puha szárnyait, zümmög, zúg, vergôdik... Már féloldalt dôl... no, még tovább... kell, kell, különben elpusztulok... végre lábán áll... s abban a pillanatban el is repül, gyôzelmesen neki a magasnak, új céljának. (Ez az ,,akarok!'') A cserebogár elrepült, de megtanulhatod tôle, mi a különbség a sopánkodó ,,szeretnék'' és a gyôzelmes ,,akarok'' közt.

,,Próbáltam, nem sikerült!'' Kérlek, ne haragudj meg, ha ôszintén kiírom: Nem igaz, nem próbáltad. Csak gondoltad, hogy talán jó volna megpróbálni. Egyike vagy azoknak a félembereknek (van belôlük bôven a világon!), akik nem mernek szenvedélyeik közé acélos ököllel és kérlelhetetlen keménységgel nyúlni, ami nélkül pedig senki sem emelkedhetik ki ösztönös vágyai szûk ketrecébôl.

,,Próbáltam''. De akkor miért tekintgettél vissza folyton az elhagyni akart tiltott gyümölcs felé? Tudod, szomorú tapasztalatból tudod, mily keserû volt e gyümölcsök utóíze -- és mégis visszasajnálod azokat! A nemes lelkesedéssel fogalmazott jó elhatározásaidból miért engedtél napról-napra egy keveset?

Vajon fölfedezi-e valaha Kolumbusz Amerikát, ha elsô sikertelenségei elkedvetlenítették volna? Hogy járt koldulva országról-országra, csak hogy megszerezze útjához az anyagi támogatást! Mindenütt kinevették, kalandornak, rajongónak tartották, de ô fanatikusan kitartott célja mellett. Elég oka volt hinnie, hogy az ismert világrészen túl nem lehet minden csak tenger, ott még földnek kell lennie; s ô belevágott a nagy útba, bár kortársai azt hitték róla, hogy soha többé nem fogják láthatni.

Nil tam difficile, quod non solertia vincit, ,,nincs olyan akadály, melyet az ügyesség le nem gyôzne''.

So raffe dich denn eilig auf,

Du bist ein junges Blut;

In deinen Jahren hat man Kraft

Und zum Erwerben Mut.

(Goethe)

A te jelszavad is az legyen, ami Hollandia egyik provinciájának, Seelandnak címerén áll. Ez a földrész nagyobbára mélyebben fekszik a tenger színénél. Küszködik is folyton a tengerrel. El is öntötte már többször a víz, s címerében mégis diadalmasan mondja e szavakat: ,,Luctor et emergo! -- Küszködöm, de fennmaradok!''

Valde velle!

Valde velle! ,,Nagyon akarni!'' Kitûnô két latin szó! Nagyszerûen fejezi ki a jellem útját. A jellem nem anyámasszonyos sóhajtozásokból, nem limonádés akarhatnámkodásból, nem eredménytelen neki-nekibuzdulásokból fakad, hanem tervszerû, kitartó, önnevelô munkából, és minden lelki energiánknak felhasználásából. Ahogyan Szalézi Szent Ferenc felkiáltott, mikor Xavéri Szent Ferencet szentté avatták: ,,Ez már a harmadik Ferenc, aki szent. Én leszek a negyedik!'' És szavát állotta is! De, ugye, ehhez nem lett volna elég a pillanatnyi felbuzdulás! Sok fiú nagyon sokat ,,szeretne'', ,,akarna'' és ,,de jó volna, ha így meg úgy volna'', tenni azonban nem tesz semmit. Jól átgondolni, bátran neki fogni s állhatatosan kitartani -- ez a jellem útja.

Van-e szebb dicséret, mint Dominik ôrnagy sírfelirata Kribiben (Kamerun):

Nicht rechts geschaut! Nicht links geschaut!

Vorwärts! Gerade aus! Auf Gott vertraut!

Und durch!

Hihetetlen, mi mindenre képes az ember, ha megtanult elhatározottan és kitartóan akarni.

Bennünk nagy erôk szunnyadnak. Sokkal nagyobbak, mintsem gondolnók -- de láncra verve. Hinned kell, hogy nagy erôk rejlenek benned, s azonnal felszabadulnak láncukról. Tehát minden munkádba ezzel a gondolattal kezdj: Ezt a célt egész biztosan elérem! Aki nem hisz a gyôzelemben rendületlenül, annál az akarás csak gyenge (és persze eredménytelen) akarhatnám marad. Amire csak az ember kötelezve van, mindazt meg is teheti.

,,El az Alpesekkel!''

Hogy a rendíthetetlen férfiakarat mily hihetetlen nehézségeket képes legyôzni, arra Napóleon életében kitûnô példát látunk. Mikor egymásután hódította meg az országokat, s igázta le a népeket, felemlítették elôtte, hogy az Alpesek útjában állnak seregének. ,,Akkor el az Alpesekkel!'' -- mondotta nyugodtan. És oly vidéken, hol addig alig lehetett járni, megépítette a híres Simplon-utat. Óriási akaraterô! És ha ez az acélos akarat megfelelô lélekjósággal is párosul, és mérhetetlen önzését legyôzte volna, bizonyára nem jutott volna ez a nagy szellem szomorú tragédiájához. Erôsen akarni azonban tanulhatsz tôle. Egy középkori vár kapuján ez az egyetlen szó áll: Decrevi! ,,Elhatároztam!'' Micsoda vasakaratú férfiú lakhatott abban a várban, aki ezt a nagyszerû jelszót választotta magáénak! ,,Elhatároztam, -- s nincs tovább! Lesz, ami lesz, de meg fogom tenni!'' Te is elôbb világosan lássad célodat. De ha egyszer kitûztél valamit magadnak, hát: halál vagy gyôzelem!

Földönmászó féreg akarsz-e lenni vagy sas? Örökké az akarhatnámság porában csúszni, vergôdni tehetetlenül, vagy mint a sas cselekvéssel nekilendülni a tiszta magasoknak? Az élet csak a hôsöket koronázza meg; az álmodozóknak, gyáváknak bohócsapkát nyom a fejébe. Ad augusta per angusta; a magasságba keskeny, szûk utak visznek.

Mikor Petôfi 1848 március 14-én megírta híres költeményét, az a kéziratban eredetileg nem úgy kezdôdött, hogy: ,,Talpra magyar, hí a haza!'', hanem: ,,Rajta magyar, hí a haza!'' Egyik barátja azonban így szólt Petôfihez: ,,Így nem jó lesz. Elôbb talpra kell állítani a magyart, s csak aztán lehet biztatni, hogy rajta, dolgozz a hazáért''. S Petôfi nyomban kijavította remek költeményét.

Te is állj elôbb talpra a sok ,,akarnám'', ,,szeretném'' kényelmes kívánságai közül; utána aztán rajta! Tedd is! Akard is! Dolgozzál is!

Csak nem folyton azon rágódni, hogy jaj, úgyis gyönge vagyok, úgysem fog sikerülni!

Feiger Gedanken

Bängliches Schwanken,

Weibisches Zagen,

Ängstliches Klagen

Wendet kein Elend,

Macht dich nicht frei.

Allen Gewalten

Zum Trotz sich erhalten,

Nimmer sich beugen,

Kräftig si ch zeigen:

Rufet die Arme

Der Götter herbei!

(Goethe)

Szembe a sorssal!

Minden nagy ember arcképe alá oda lehetne írni e szavakat: ,,Tudott akarni!'' Aquinói Szent Tamást megkérdezte nôvére: ,,Mit tegyek, hogy elnyerjem az örök üdvösséget?'' ,,Akarjad elnyerni!'' -- volt rövid felelete.

Nem az illik az ifjúhoz, hogy letörten meghunyászkodjék a nehézségek elôtt, hanem bátran nézzen szemébe az útjába tornyosuló akadályoknak. Akármilyen borús az ég, egyszer mégis kisüt a nap! S akármilyen zord a tél, egyszer mégis csak eljön a tavasz!

A fiatalnak nem szabad soha letörnie. Fiataloké a munka, öregeké a pihenés. Csak meg nem ijedni! S bátran nekivágni a nehézségeknek! Az ember sokszor nehezebbnek gondolja a feladatot, mint amilyen valójában. Pedig jól tartja egy angol közmondás: Sohasem esik olyan erôsen, mint az ablakon át látszik!

Olvasd csak, hogy már a pogány Seneca mily bölcsen gondolkodott e kérdésben. ,,Adversarum impetus rerum viri fortis non vertit animum'' -- írja (Prov. 2.); a szerencsétlenség nem törheti meg a bátor férfiút. ,,Calamitas virtutis occasio est'' (Prov. 4, 6.); a csapásból erény fakadhat. ,,Ignis aurum probat, miseria fortes viros'' (Prov. 5, 8.), a tûz megpróbálja az aranyat, a baj meg az erôs férfiút.

A nagy emberek története tömegestôl szolgál lelkesítô példákkal. Sokaknak mintha minden ellenük esküdött volna. Ezernyi-ezer akadály tornyosodott terveik elôtt, de ôk nemes örömmel feszítették neki acélakaratukat a halomnyi nehézségnek -- és gyôztek. Ahol örök tavasz van s örökké kedvezô a természet, ott elpuhult s energiátlan emberek élnek.

Föntebb írtam már, hogy Kolumbusz Kristóf milyen kálváriát járt terveivel az európai királyi udvarokban 18 éven keresztül, s mily tömérdek áskálódás dolgozott ellene. És ideális lelkesedésével, kitartó akaratával végül is sikerült legyôznie minden ármánykodást, s hozzáfoghatott nagy tervéhez: a tengeri úthoz. Tudod, hány éves volt akkor? Ötvennyolc! Más ember ilyenkor már nyugalomba vonul. Ô csak akkor kezdhetett élete nagy céljába!

Beethoven, a nagy muzsikus, szinte teljesen süket volt, mikor legnagyobb mestermûvét alkotta. Mózes, az izraeliták nagy szabadítója, csak akadozva tudott beszélni, de Isten segítségével s hibájának alázatos tudatában nagy vezérükké lett.

Tehát ne légy pesszimista! Ne mondd: ,,Én hiába kezdek akármibe, engem üldöz a sors, nekem nem sikerül semmi''. Ne mondd -- mint annyian mondják: ,,Akinek szerencséje van, annak az ökre is borjakat ad, aki meg szerencsétlen, az úgyis mindig betöri az orrát''. Hát, ha üldöz a sors, fordulj szembe vele, s nézz vele dacosan farkasszemet! Ne tedd tétlenül ölbe kezedet. Hogy ,,butának áll a szerencse'' -- ezzel csak a lusták és tehetetlenek vigasztalják magukat, mintegy azt akarva mutatni, hogy ,,én azonban nagyon okos vagyok''. Az emberek annyira hiúk, hogy a bajért, mely ôket érte, mindig mást okolnak, sohasem magukat.

Hallgasd csak meg, ha valamelyik szorgalmas fiú jól tudott felelni, mint sopánkodik a lusta: ,,Persze! Tegnap is sonkát küldtek az osztályfônök úrnak. Hja, ha nekünk volna vesztegetni való sonkánk''... De azt soha be nem ismerné, hogy a másik szorgalmas s azért halad, ô meg lusta s azért marad.

Hallgasd csak meg az egyik kereskedô panaszait a másik társával szemben: ,,Hja, igen, ha az ember arcán nincs bôr. Igen, ha kis és nagy lopásoktól, csalásoktól nem riad vissza az ember''... Azt azonban soha nem akarja elismerni, hogy a másik talán szorgalmasabb, ügyesebb is és kisebb igényû, mint ô; nem hajlandó belátni, hogy a másik nem bûnével boldogul, hanem erényével: makacs munkakedvével, ügyességével, fáradhatatlanságával, elôrelátásával; ô pedig nem azért marad el, mert becsületes, hanem mert amellett ügyetlen, kényelmeskedô, talán könnyen pocsékol, üzletével nem is törôdik.

A híres tizenhárom

Mikor Francisco Pizarro, Peru meghódítója, útjában szorongató veszedelembe került, úgy hogy az egész legénység lázongva követelte a visszatérést, odalépett emberei közé s így szólt: ,,E vonaltól északra kényelmes, veszélytelen élet vár, de szegénység s alacsony sors is; délre ettôl kemény erôfeszítések, erôs küzdelem s ínség, de ha sikert érünk, gazdagság, hatalom s dicsôség. Nos, válasszatok!'' Mindnyájan az északi rész felé tódultak, csak 13-an léptek át Pizarro mellé a déli részre. És ez a híres tizenhárom (los trece de la fama) sok nélkülözés után bár, de elérte célját, mert nem riadt vissza a küzdéstôl.

Hát csak soha el nem veszteni fejedet, bármily csapás szakadjon is rád! Némelyik embert igen sok megpróbáltatás éri az életben, valósággal üldözi a szerencsétlenség. Ha neked is ez jutna osztályrészül, mindegy! Csak soha le nem törni! Csak soha össze nem roppanni! Dolgozni és kétségbe nem esni!

Azok mennek az életben legtöbbre, akik állandóan vidám lélekkel s mosolygós arccal végzik kötelességüket; jó sorsban csendesen örülnek, szerencsétlenséget férfiasan tûrnek, s megfogadják a római költô tanácsát:

Aequam, memento, rebus in arduis

Servare mentem, non secus in bonis.

Mondjuk, valaki elveszti állását, hivatalát. Nagy csapás. De kétségbe nem esni! Hát nincs más hely számodra sehol e földön?! És mit tudod te, mit akar elérni Isten választott pályád hirtelen félbeszakításával? Nem éppen ezzel akar-e igazi pályádra, igazi hivatásodra terelni, mint Boldog Campion Ödönt, Erzsébet angol királynô kegyencét. Nagy ünnepség volt egyszer, s Campionnak bámulatos lovaglását kellett bemutatnia a vendégek elôtt. Lebukott a lováról. Taps helyett maró gúnyolódás. Campion erre magába szállott, felismerte igazi hivatását, jezsuita hittérítôvé lett, s mint vértanú életét adta Krisztusért. A ,,szerencsétlenség'' nélkül talán lelkével fizetett volna rá elôkelô állására.

Hát micsoda ôrült ostobaság, mikor valaki az élet megpróbáltatásai elôl a halálba menekül! Bármily bukás, bármily katasztrófa, bármily szégyen ért valakit, amíg él, mindig alkalma van azokat kiheverni vagy jóvátenni. A szerencsétlen öngyilkos azonban megfosztja magát a jóvátétel ezen egyedüli lehetôségétôl, s le nem vezekelt bûneit még az öngyilkosságnak rettenetességével is tetézi. Palma sub onere crescit, a pálmára, ha súlyt akasztunk, annál jobban nô a teher alatt. Nem tudom, igaz-e a régieknek ez a hiedelme, de azt tudom, hogy az erôs akaratú ember nemcsak le nem törik az élet csapásai alatt, hanem azokból is lépcsôt készít magának a fölfelé haladáshoz.

Julius Caesar kikötött Afrikában. Amint a hajóról kilép, egyszerre csak megbotlik, s földre bukik. A babonás környezet ijedten suttog össze, ,,omen''-t, rossz jelet lát benne. Caesar azonban nagyszerûen feltalálja magát. Kitárja karjait, s nagy páthosszal fölkiált: Amplector te, Africa! ,,Átölellek Afrika!'' Íme, a bajból is sikert kovácsolt magának.

A küzdés, nélkülözés nemcsak ,,baj'', hanem a hôsies erényeknek is forrása. Ha nem volna kísértés, nem volna önuralom sem. Ha nem volna megpróbáltatás, nem volna kitartás sem. Aki küzd, erôsebbé válik. Dante nagyszerû mûvét, a ,,Divina Commedia''-t számûzetésben, nyomorral küzdve írta. Schiller fájdalmas betegségében írta legjelentôsebb drámáit, Mozart meg ,,Requiem''-jét kínos betegségében fejezte be.

A folyónak sem lenne jó, ha minden halikrából nagy hal lenne; a kertnek sem lenne jó, ha minden virágból gyümölcs lenne; és az embernek sem lenne jó, ha minden sikerülne, amibe belefog. A sikertelenség alázatosságra tanít, míg az örökös siker megszédít. Az ember mindent elviselhet a világon, csak az örökös jólétet nem:

Alles in der Welt läszt sich ertragen,

Nur nicht eine Reihe von guten Tagen.

(Goethe)

A siker veszélye

Persze, azt én is tudom, hogy az emberi természetet nagyban ösztönzi a további munkára, ha fáradozásait siker koronázza, és hogy akinek soha semmi nem sikerült, az bizony könnyen kedvét veszti. Bármennyire érthetô is azonban, hogy a siker, az elismerés jól esik az ifjaknak is, mégis különösen akarlak figyelmeztetni arra, hogy esetleges sikereid nyomán el ne bízzad magad. A sikertelenség is tönkreteheti ugyan a munkakedvet, de a képzelt, vagy túl hamar osztályrészül jutott elismerés még sokkal több komoly tehetségnek okozhatja bukását.

Vannak fiúk, akiket egy kis hegedûcincogtatás, vagy egy-két pamacsolás után új Mozart, vagy új Munkácsy gyanánt ünnepelnek szüleik s a jó vacsorára meghívott ismerôsök. Persze a fiúnak sem kell több, s rögtön világrengetô lángésznek, ,,Übermensch''-nek hiszi magát, s úgy is viselkedik, mint ahogy véleménye szerint a lángészhez illik: különc, engedetlen, semmi nem imponál neki, mindent lebírál, legfôképp pedig nem tanul. ,,Majd megél ô a tehetségébôl!''

Nem tudom, fiam, nem környékezett-e meg téged is a kritikátlan dicséret veszélye, s nem kiáltott-e ki leendô világhírû zongora- vagy hegedûmûvésznek, festômûvésznek, stb. Csak arra kérnélek, ha a jó Isten tényleg adott egyik-másik mûvészethez kedvet s tehetséget, mûveld ki magad abban az irányban, amennyire csak tudod, -- de azért el ne veszítsd a józan ítélôképességedet! Ne beszéld be magadnak, hogy világhírû költô, vagy zeneszerzô rejlik benned, s azért nincs szükséged más tanulásra. Gondozd ugyan minél inkább mûvészi hajlamodat is, hanem okvetlenül szerezz emellett magadnak más diplomát is, vagy gondoskodjál valami más mesterség által is jövô megélhetésedrôl, s ne hagyatkozzál egyedül tehetségedre. Mert felnôtt korodban tapasztalni fogod, hogy közepes tehetségekkel bizony tele van a mûvészetek piaca; márpedig az átlagos tehetségek a mûvészeti pályán nem tudnak úgy érvényesülni, hogy egész megélhetésüket arra alapozhatnák. És -- valljuk is meg az igazat -- az embereknek is okvetlenül több hasznot hajtunk egy pár jól elkészített csizmával, mint egy kötet zavaros verssel, vagy néhány érthetetlen futurista mázolmánnyal.

Hol van Ázsia?

És ha nem szabad csak túlbecsülnöd sem Istentôl nyert képességeidet, hát mit szóljunk akkor a ,,tudományukkal'' valósággal hencegô ifjakról? Nincs nevetségesebb jelenet, mint mikor hatodikos-hetedikes diákok feszíteni kezdenek a ,,tudásukkal''. Hogy ôk már mi mindent tudnak! A tanár elôttük már ,,smarn'', és a tankönyv ,,butaság''! Már ôk annyit tanultak, hogy már hitetlenek is lehetnek! Sôt talán másodszor is fel tudnák fedezni a puskaport...

Még ma is nevetek, valahányszor eszembe jut, mint sült fel egyszer egy ilyen ,,felvilágosodott'' nagyhangú diák. Latin gyakorlatjavítás volt a hatodikban. A dolgozat abból állott, hogy a tanár úr latin mondatokat diktált, és azokat rövid gondolkozás után magyarul kellett beírni a füzetbe. Hát az én ,,tudós'' barátomnak ilyenekkel volt tele a dolgozata:

Hannibal ante portas = Hannibal, azelôtt portás... Caesar militibus omnibus in Galliam venit = Caesar katonáival omnibuszon Galliába ment... Conticuere omnes intentique ora tenebant = Elhallgattak mindnyájan és orrukat a tentába tartották...

Hanem volt aztán egy magyar mondat, amelyikbôl a tanár úr sem tudta kisütni, hogy miképp fordíthatta így Peczkai. Az eredeti latin ugyanis a Mecenáshoz írt közismert horatiusi óda volt: ,,Mecenas, atavis edite regibus!'' (,,Királyi ôsöktôl származó Mecenás!'') És nála ez így volt magyarban: ,,Te megeszel engem vacsorára, hanem a madár a királyokból eszik.''

-- Kérem, Peczkai, mit írt maga itt?

-- Én, tanár úr? Szóról-szóra fordítottam a szöveget.

-- Melyik szöveget?

-- Hát amit diktálni tetszett: Me cenas, at avis edit e regibus!

Nohát azt az óriási hahotát, ami erre kitört a fiúk ajkáról, nem felejtettem el még ma sem. Hanem ôkelme sem feszített többé a ,,tudás''-ával!

Ugyan mennyi tudományt is szippanthatott volna már magába egy kis diákkoponya az emberi tudás szédületes és beláthatatlan területérôl!? Mily másképp hangzik a világhírû természettudósnak, Newton-nak nyilatkozata, aki kutatásai és eredményei után is azt mondta magáról, hogy munkája csak annyi, mintha valaki csigákat szedeget az igazság mérhetetlen óceánjának partján.

,,Hogy mit gondol a világ a mûködésemrôl -- írja --, nem tudom; de önmagam elôtt olyannak tetszik egész tudományos mûködésem, mintha gyermek lettem volna, ki a tenger partján játszadozik: hellyel-közzel tán tetszetôsebb kövecset, vagy szebb kagylót találtam játszótársaimnál, míg az igazság óceánja mindenkor rejtve terült el elôttem.''

Nagyon jó volna a mai fiatal óriásoknak megfontolniuk, amit Scott Walter, a nagy angol tudós és író, hosszú évtizedekig tartó, páratlanul szorgalmas munkálkodása után szerényen mondott: ,,Pályámon keresztül folyton saját tudatlanságom kínzott és gátolt''.

Íme, ki minél tudósabb, annál szerényebb; mert minél többet tanul s tud, annál világosabban látja, mily hihetetlenül keveset tud a legtudósabb ember is. Nem hiába mondta Sokrates: ,,Az emberi bölcsesség netovábbja tudni, hogy nem tudunk''. Seneca pedig így ír: ,,Sokan bölcsekké lettek volna, ha nem képzelték volna, hogy máris azok''. A magyar közmondás meg azt tartja, hogy ,,ha eszed volna, nem dicsekednél vele''.

Tudod, a hencegve kiabáló, de kevés tojást adó tyúkra szokták mondani: Viel Geschrei, wenig Ei. Egy régi neves német hitszónok meg, Abraham a Sancta Clara így mondta: ,,Stultus und Stolz wachsen auf einem Holz''.

Volt egy diák, akinek kis gimnazista húga mindent jobban akart tudni, mint a bátyja. Mikor aztán egyszer már nagyon megunta a kisleány hencegését, így szólt húgához: ,,Ugyan, Edit, te csak ne üsd az orrod ilyesmibe. Hát figyelj csak ide: Vénullindexszer színuszalfaszor té minusz gészerkettôször ténégyzet! -- hát milyen nyelven beszéltem most? Ennyi idô alatt teszi meg az elhajított test útját. No látod, hát értesz te ebbôl egy halvány betût is?'' Azóta szerényebb lett a kisleány.

Alcibiades egy ízben büszkélkedve emlegette mestere, Sokrates elôtt, hogy mennyi földbirtoka van neki Athén közelében. Sokrates elôvett egy nagy térképet: ,,Mutasd csak meg, hol van Ázsia?'' Alcibiades rámutatott egy nagy földterületre. Jó. ,,Most, hol van Görögország?'' Ezt is megmutatta; de mily csöpp darab volt Ázsia mellett! ,,És hol van Görögországban Peloponesus?'' Alcibiades alig talált rá a térképen, oly kicsiny volt az. ,,És hol van Attika?'' Ez már igazán egyetlen pont. ,,No most, -- mondta Sokrates -- mutasd még meg, hol vannak a te nagy attikai birtokaid?'' De bizony azok sehol nem voltak e térképen láthatók.

Hát csak ne hidd fiam, hogy olyan nagy szellemi birtokaid vannak, mikor a legtudósabb ember is alig egy pontot, egy porszemet tud megkaparintani a világ óriási tudománykincseibôl. És ne viselkedjél úgy, mintha te volnál mindennek a központja, holott a világ mérhetetlenségéhez képest mikroszkóppal is alig észrevehetô porszem vagy! Azt a fiút pedig, aki sok tudásával henceg, kérdezd meg szerényen: ,,Mondd csak, pajtás, hol van Ázsia?''

,,Kérlek, adj kölcsön!''

Az ifjú jellemének nagy próbája az is, hogyan szerzi, takarítja meg, s költi el pénzét. Arra törekedjél az életben, hogy ne kelljen soha kölcsönt kérned. Nehéz azt visszafizetni. De legalább is azt tanuld meg, hogy aki még maga nem keres pénzt, hanem mások keresetébôl él, soha kölcsön ne kérjen. Saját romlását készíti elô, aki a kölcsönvételt megszokja. ,,Az adósság borzasztó szülötteket nemz. Hazugság, aljasság, önérzetünk alásüllyedése, kétszínûség mind ebbôl származik. Az ôszinte, nyílt arcokra korán redôket vés. Késsel metszi a becsületes ember szívét is.'' (Jerrold.) Aki adósságot csinál, bizonyos mértékben rabszolgává lesz: eladja szabadságát. Ha pontos idôben nem fizettél, mennyire reszketsz hitelezôd elé kerülni! Ha aztán mégsem tudod elkerülni, hogy hazudozol neki össze-vissza! Lesütöd fejedet, s meg kell aláznod magad! Inkább menj éhen aludni, mintsem adóssággal kelj fel. Mert jól mondja a közmondás: ,,Üres zsák nem állhat egyenesen'', s ,,az adósság hátán hazugság lovagol''.

Különben is a kölcsönzött pénzen ritkán van áldás. Tapasztalati tény, hogy az emberek a kölcsönzött pénzzel könnyelmûbben bánnak, mint azzal, amelyet verítékes munkájukkal keresnek. Ne kérj tehát, s ne is adj kölcsön.

Kivételes esetekben, ahol tényleges szükségrôl van szó, persze felfüggesztheted e szabályt, de a legtöbb kölcsönkérôvel bizony csak jót teszel, ha megtagadod kérelmét. Ha ezért megharagszik reád, ne sajnáld; úgysem volt értékes barátod. Mert igazán jó barátodat kölcsönkéréseddel nem is szabad soha abba a feszült viszonyba hoznod, mely adós és hitelezô között okvetlenül létrejön. Érdekes esetet beszélnek egy öreg perzsa bölcsrôl, akitôl egy fiatal dervis ezt kérdezte: ,,Mit tegyek? Az emberek rengeteget háborgatnak. Folyton zavarják legértékesebb perceimet''. Az öreg így válaszolt: ,,A szegényeknek adj valamit kölcsön, a gazdagabbaktól kérj kölcsön; meglásd, soha többé nem jönnek hozzád''.

Hány késôbbi lopás, csalás, sikkasztás, lezüllés s öngyilkosság nem történt volna, ha az illetô fiatal korában nem bánik könnyelmûen a pénzzel!

A pénz ördöge

Rendes körülmények között, a világháború elôtt, a diákoknak nem volt még sok közük a pénzhez. Szüleik keresték azt, szüleik adták ki értük, nekik legfeljebb ha néhány korona zsebpénz jutott, amellyel aztán gazdálkodhattak belátásuk szerint.

Ma azonban rendkívüli idôket élünk. A pénz ôrülete, hajhászása, az ,,auri sacra fames'' már sok diáklelket is rabul ejtett. Fiatal diákok spekulálnak, pénz után rohannak, s csak nemrégiben lett öngyilkossá egy pesti nyolcadikos gimnazista, aki nem bírta kifizetni tôzsdei veszteségeit. Szörnyûséges tragédia! Nagyon idôszerûnek tartok tehát itt néhány gondolatot a pénzrôl is leírni.

Szeretném, hogy helyes nézeteid legyenek a pénz értékérôl. Pénz nélkül nem lehet megélni, az biztos; de viszont csak a pénzért élni nem emberi élet, az is biztos. Pénzhajhászás nem lehet emberi élet méltó célja, mert hiszen a pénz csak eszköz az élet magasabb javainak megszerzéséhez. És ha -- sajnos -- ma is sokan hajtanak térdet az aranyborjú elôtt, mint a bálványozó zsidók a pusztában, és ha ma is sok társaságban így becsülik az embert: ,,nézd, ennek autója van, és 1000 hold földje'', -- kérlek, fiam, te elôtted mégis csak ez számítson többet: ,,nézd, ez tetôtôl-talpig becsületes ember!''

Egy dúsgazdag ember így nyilatkozott halálos ágyán: ,,Negyven évig, mint valami rabszolga, úgy dolgoztam, hogy vagyonomat összegyûjtsem, életem hátralevô részét pedig arra fordítottam, hogy vagyonomra, mint valami detektív ôrködjem, -- és mit kaptam mindezért? Kosztot, lakást és ruhát''. Igaza van Szent Bernátnak: ,,A vagyont fáradsággal szerezzük, gonddal ôrizzük, és fájdalommal veszítjük el''.

,,Ne hidd, hogy hatalom, dicsôség, fény, pompa boldogítanak;

A tenger el nem oltja szomjad, hanem a tiszta kis patak.''

(Reviczky)

Hát nem szabad gyûjteni vagyont tisztességes módon sem? Hogyne volna szabad! Hanem akinek nagy vagyon van kezében, annyi jót tehet szenvedô embertársaival, hogy nem lehet ôt a bûntôl felmenteni, ha azt a jót tenni elmulasztotta! Gyönyörû tanítása az Úr Jézusnak, hogy nagy vagyont egy kézben felhalmozni csak akkor szabad, ha azzal nemes jótékonyságot gyakorolunk. Nem kell ahhoz kommunistának lenni, nem kell tagadnunk a magántulajdon jogosságát, és mégis beláthatjuk, hogy a mai óriási magánvagyonokat nem gyûjthette az illetô egyén egyedül; tömérdek munkás is öntözte azt saját verítékével, tehát ezt a vagyont a köz, az emberiség javára is kell fordítani. ,,Noblesse oblige'', ,,a nemesség kötelez'', ezt a közmondást sokan ismerik, tartják is. De ,,a gazdagság is kötelez'', -- kötelez segítésre, adakozásra. Írd lelkedbe Nagy Konstantin császár komoly szavait: ,,Császárnak lenni, a sors dolga; ha azonban a sors uralkodó trónra ültetett, hát törekedjél azt méltóan betölteni!''

Különösen kérlek tehát, fiam, ha a jó Isten gazdag szülôket adott neked, igyekezzél minél hamarább beoltani lelkedbe a keresztény emberbaráti, szociális gondolkozásmódot. ,,A gazdagság hamarább keménnyé teszi a szívet, mint a forró víz a tojást.'' (Börne) Te gyáros, nagykereskedô fia, gondolj csak arra, hogy míg édesapád pénztárába havonkint befolynak a nagy jövedelmek, hány száz bányász verítékezik azért pislogó mécsfénynél a föld alatt, hány munkás áll azért a tüzes kohók és forgó gépkerekek mellett, hányan járnak szerencsétlenül is a nehéz, súlyos munka közben! És ezekre mindre családjuk, feleségük s gyermekeik várnak otthon, gyermekek, akárcsak te, de akiknek sokszor a betevô falatjuk is hiányzik otthon! Ha ilyen gondolatok élnek a lelkedben, találsz most is már módot, hogyha magad tehetsége szerint segíts itt-ott rajtuk, de még inkább majd beléd gyökerezik a komoly felfogás, -- mely sajnos, ma oly ritka a vagyonosak között! -- hogy nagy vagyonodat Istentôl csak kölcsönbe kaptad, és egykor komoly számadást fogsz adni ennek felhasználásáról. Hidd el, fiam, ha ez a felfogás otthonos volna a vagyonosok között, -- pedig ez jellegzetes keresztény tan! -- az annyi veszedelemmel s teljes felfordulással fenyegetô szociális kérdést egy nap alatt meg lehetne oldani.

,,Azért örülj a nagy birtok nagy hasznának,

 Hogy sokból sokat nyújthass a hazának''

-- mondta Kazinczy. Nemcsak a hazának, de embertársaidnak is.

Egy gazdag embert, aki a legnagyobb szegénységbôl küzdötte fel magát, megkérdezték, hogyan jutott annyi vagyonhoz. A gazdag így válaszolt: ,,Atyám jól a fejembe verte, hogy ne játsszam elôbb, míg munkámat el nem végeztem, s ne adjam ki a pénzt, míg meg nem kerestem''.

Egyszerûnek látszó szavak, de mély bölcsesség rejlik bennük. El nem költeni pocsékolva olyan pénzt, melyet nem te szereztél! Míg az ember más pénzét költi, önállónak, férfinek nem mondható. Persze a diákoknál ez nem lehet másképp. Természetes, hogy ôk a szüleik pénzébôl élnek. De akkor azon legyenek, hogy egyetlen egy fillért fölöslegesen ki ne adjanak. Hasonlóképp ne vásárolj semmit hitelbe, azaz ne adj ki olyan pénzt ma, amely csak holnap, vagy holnapután lesz a tied.

Mindig kevesebbet költs, mint amennyi a jövedelmed. Sok ember nem azért elégedetlen, mert nincs jövedelme, hanem mert igényeit nem tudja lefokozni. Gazdag magyar földesurak, hatalmas vagyon urai lettek földönfutó szegényekké, mert ezt az egy szabályt nem tartották meg. S nem akarták elhinni, amit Scott Walter mondat egyik történeti alakjával: ,,Több lelket végzett ki a tompa pénz, mint ahány testet az éles kard''. És viszont közepes jövedelmû emberek tudnak tisztességesen, gond nélkül megélni, ha ismerik a takarékosság mûvészetét.

Sok fiú van, aki nem tud bánni a pénzzel. Ha cukrászkirakat, fényképészeti vagy sportüzlet, bélyegkereskedés vagy mozi elôtt megy el (már ki-ki hajlama szerint), s pénz van a zsebében, nem bír magával. Az ilyennek hiába lesznek felnôtt korában milliós jövedelmei; soha elégedett nem lesz, és soha pénze nem lesz, mert minden vagyon úgy elolvad kezében, mint a napsütésre a hó.

Hogy fogják a majmot?

Tudod-e, hogyan fogják a négerek a majmot? Nagyon szellemesen! Jó erôsen a fához kötnek egy bôrzacskót, amelyben rizs van, a legfinomabb majomeledel. A zacskón csak akkora nyílás van, hogy a majom kezefeje befér, de mikor már telemarkolta az öklét rizzsel, a szûk nyíláson nem tudja kihúzni. Szegény majom odamegy a fához, belenyúl a zacskóba, és telemarkolja kezét a finom eledellel. Az ám! De nem tudja többé ökölbe szorított kezét kihúzni. Ebben a pillanatban a rejtekbôl elôbújik egy kárörvendô fekete arc, szegény majom visít, ugrál, vergôdik... mindhiába! A néger nyakon csípi ôkelmét. Pedig az ostobának csak a kezét kellett volna kinyitnia s elengedni a zsákmányt, s mentve van. Igen ám! De inkább fogság, inkább pusztulás, hanem a zsákmánytól megválni nem tud!

Vigyázz, fiam, a pénz sóvár szeretete tégedet is így meg ne fogjon, s fekete szenvedélyek fogságába ne ejtsen!

Ismétlem: pénz nélkül nem élhetünk meg. Csak az a nagy kérdés, hogyan sikerül vigyázni magunkra, hogy a pénz ördöge nekünk szolgáljon, s ne mi legyünk az ô rabszolgáivá. A pénz csak eszköz; vigyázz, öncélt ne láss a pénzszerzésben. A pénz jó szolgád lehet, de jaj neked, ha úrrá lesz fölötted, s az anyagi elônyök lencséstáljáért odaadod az Isten fiainak elsôszülöttségi jogát, ideális lelked erkölcsi értékeit. Mikor meghal valaki, azt kérdik: ,,Ugyan mennyi vagyont hagyott hátra?'' Pedig nem ez a fontos kérdés. Azt kellene kérdezni: ,,Ugyan mennyi jótettet küldött elôre? Elôre, az égbe''. O dives, dives! Non omni tempore vives! Bármily gazdag vagy, nem élsz örökké! Az emberi szellem le tudott gyôzni, meg tudott fékezni egyéb gonosz erôket is, igájába hajtotta az elektromosságot, a tüzet, a gôzt; a keresztény lélek képes a pénz ördögét is nemes céljainak szolgálatába fogni.

Külön is megemlítem -- bár hála Istennek, te bizonyára nem szorulsz rá --, hogy erkölcsileg mily rontó hatással van az emberre a pénzre történô játék. A kártyázást akkor is csak hébe-korba nézném el nálad, ha nem is megy pénzre. Oly idôtöltés az, mely nem üdít fel; a diákok úgyis sokat ülnek, szórakozásuk tehát lehetôleg mozgással legyen kapcsolva. A pénzre történô kártyázást azonban komoly gondolkozású ifjúnál soha nem lehet helyeselni. A pénzre vadászó kártyakompánia, még ha csupa huszárkapitányokból és grófokból állana is, soha nem való komoly jellemû embernek. Annak hangja s tárgyalási módja, maga a levegô, amelyben élnek, a folyton feszülô izgatott idegek nagyon is alkalmasak az erkölcsi finomság megrendítésére. Nem is szólva rengeteg fényes jövô összeroppanásáról, amelynek romlása a kártyaasztaloknál kezdôdött, s az uzsorások karjaiban folytatódva az öngyilkosságban végzôdött. A magyar középosztályból s az arisztokráciából szomorú eseteket lehetne erre felhozni.

És ne gondold, hogy az aranyimádás veszélye csak a felnôtteket fenyegeti. Szegény fiúnak is lehet könnyelmû gazdag iskolatárs barátja, aki elôtt a tanulás csak mellékfoglalkozás, s a mulatozás a fô; jaj azonban annak, akit megszédít a gazdag társnak ,,kitüntetô barátsága'', s ennek kedvéért ô is tékozolni kezdi szegény szülei keservesen kuporgatott pénzét! Csak lelketlen fiú pocsékolhatja azt a pénzt, amelynek megszerzése annyi verítékes munkába került szüleinek. Ne nyújtózkodjál tovább, mint ameddig a takaró ér. Több költség, mint jövedelem, készen van a veszedelem.

Ameddig a takaró ér...

Lehet, hogy el sem hiszed, amit itt írok: ha gazdag ember akarsz lenni, nem az a legfôbb, hogy mennyit tudsz keresni, hanem mennyire tudsz takarékoskodni.

Ki a leggazdagabb? -- kérdezték Kleanthes görög bölcset. ,,Az, aki a legkevesebbel megelégszik'' -- felelte. Az anyagi elôhaladásnak, de aztán késôbb függetlenségünk megszerzésének is kitûnô elômozdítója, ha szerény igényûek tudunk lenni. Ki minél szûkebbre tudja szorítani igényeit, annál több oldalról nyeri vissza függetlenségét. A modern civilizáció úgyis nagymester abban, hogy az emberben napról-napra újabb igényeket támasszon. Pedig ha két ifjú egyforma tehetséggel s egyenlô szorgalommal vág neki az életnek, feltétlenül az fog elôbbre jutni, akinek kevesebb volt az igénye s szükséglete. Akinek kevés az igénye, ez számára már külön jövedelmi forrás.

Minél több igénye van az embernek, annál inkább rabszolgája az élvezethajhászásnak. Honnan az a sok csalás, sikkasztás, lopás? Mert az emberek csak élvezni akarnak, de lemondani nem. Honnan az a sok szerencsétlen élet? Mert többet költöttek, mint amennyijük volt. Honnan az a sok öngyilkos ember? Mert folyton csak vágyaik voltak, de kötelességrôl nem tudtak.

Bármily szegény sorsban éljen is valaki, okvetlenül gyûjtsön egy kis tartalék-vagyonkát elôre nem látott betegség, szerencsétlenség s az öregség napjaira, amikor keresetére nem számíthat. Bármennyit keressen is valaki, ha felemészti egész jövedelmét, bizony mindig a nyomor szélén járkál. Nincs meg az az önérzete s biztonságérzete, amelyet a megtakarított tôke -- legyen az még oly csekély is -- ad meg az embernek. A szerényebb jövedelembôl is lehet valamicskét félretenni, míg aki minden nap megeszi, amit aznap keresett, vagyonilag nem jut egy lépést sem elôre.

A takarékosságot azonban már diákkorunkban meg kell szoknunk. A takarékosság jellemet nevel, s emeli a függetlenségérzetet, míg a pocsékolás könnyelmûvé tesz, s romlásba vezet. Mégis miért találni oly ritkán takarékos fiút? Mert az nem olyan könnyû feladat.

,,De hát olyan szegény diák vagyok; hogyan kezdjem én a spórolást?'' Legelôször is vezess pontos számadást bevételeidrôl s kiadásaidról. Ez a legfôbb; soha ne adj ki többet, mint amennyi bevételed van. Aztán: soha ne költs fölösleges dologra. Aki olyasmiket vesz, amikre nincs szüksége, hamarosan olyasmiket kell eladnia, amikre szüksége volna. Nézd csak a hiú embert. Mennyi töméntelen fölös kiadása van csak azért, mert ,,mások is így tesznek'' (dohányzás, fényûzô ruházkodás, mulatozás, cukrászda). A hiú még csak nem is élvezi kiadásainak eredményét, mert ,,mások kedvéért'' költ rengeteget. Hányan mentek már az életben tönkre amiatt, mert ugyanolyan ruhát, kalapot, színházat, lovat, autót akartak, ,,mint a másiknak van''.

Különösen -- ismétlem -- minél kevesebbet költs, míg másét, szüleidét költöd. Majd ha nehéz munkával saját magad kerested pénzedet, úgyis meggondolod, kiadjad-e haszontalanságokra. Különben sem vagyok kibékülve ezzel a magyar kifejezéssel, hogy a pénzt ,,keressük''. Úgy érzi az ember e kifejezés nyomán, mintha ez könnyû dolog volna. Az angol pénzt ,,csinál'' (to make money), a német ,,megérdemli'' a pénzt (Geld verdienen); nálunk az emberek csak ,,keresik'', s bizony, ha ,,találtak'', könnyen ki is adják!

A takarékosságnak még egy nagy elônye van: a legszegényebb ifjúnak is lehetôvé teszi, hogy jótékonykodjék. Ez pedig olyan lelki öröm, amelytôl egy fiúnak sem volna szabad magát megfosztania. Szép dolog az is, ha valaki gazdag szüleinek ajándékát juttatja el szegényebb társainak. De próbáld csak meg egyszer, mily fönséges öröm és mily igazi önnevelés az, ha saját szükségleteidbôl teszel félre valamit, ha saját magadtól tagadsz meg valamit egy kis lemondás árán, s azt juttatod el a náladnál szegényebbnek! Aki tudja igényeit szûkebbre szabni, vagyis aki tud takarékos lenni, az még szegényes jövedelmébôl is tud jót tenni. Talán többet is, mint a nagyigényû a nagy vagyonából.

Summae opes inopia cupiditatum -- mondja Seneca; ,,a legnagyobb gazdagság az, ha valakinek nincsenek nagy igényei''.

A munka örömei

Ha szereted hazádat, fontold meg, amit ,,a legnagyobb magyar'', Széchenyi István gróf ír a ,,Hitel''-ben: ,,A tudományos emberfô mennyisége a nemzet igazi hatalma... Nem termékeny lapály, hegyek, ásványok stb. teszik a közerôt, hanem az ész, mely azokat józanul használni tudja''.

A kényelmes, lusta fiúból lesz-e valaha hasznos tagja a társadalomnak? Felépítheti-e a rombadôlt szegény hazát a léha felfogású, s munkától irtózó ifjúság? Aki fiatal korában csak annyit dolgozik, amennyire éppen rákényszerítik, hogyan fogja teljesíteni kötelességeit, mikor maga urává válik?

Pedig a rest valósággal önsanyargató, önmagának hóhérja. Akinek mindene megvan, akinek minden gondolatát valósággal lesik, akinek az élet ,,terülj-terülj asztalkám'', annak elviselhetetlenül kínos a sorsa. Munkában repül az idô, míg a tétlennek oly lassan múlnak a percek is! Az idôlopás az ember legkínzóbb munkája.

Mije hiányzik az ilyennek? A munka öröme. A munka a jellem egyik legjobb nevelôje; önuralomra, önmegtagadásra, kitartásra, figyelemre szoktat.

Hogy a munka mily áldás, azt csak az tudja, aki hosszabb ideig -- mondjuk súlyos betegség miatt -- tétlenségre van kényszerítve. A börtönbe zárt emberek büntetését elviselhetetlen kínná lehet fokozni csak azáltal, hogy nem engedik dolgozni ôket, s órákon, napokon, heteken át kell ülniök zárkájukban munka nélkül. Ebbe bele lehet ôrülni.

Septimius Severus római császár 211-ben nagybetegen feküdt Britanniában. A tribunus belép hozzá, hogy a hadsereg aznapi jelszavát kikérje. ,,Laboremus'', ,,dolgozzunk'', feleli a császár, a beteg császár! Ô tudta, hogy a kötelesség együtt születik az élettel, s csak akkor ér véget, mikor reánk szögezik a koporsó fedelét.

Munka nélkül az élet üres, hiú álmodozás. A lusta emberek szelleme ingadozóvá lesz, akarata pedig elsatnyul. Az akarat egyik legelsô fejlesztôje éppen a munka, a folytonos, apró erôfeszítés. Aki dolgozik, nem ér rá elégedetlenkedni, saját sorsával békétlenkedni. Sôt a kedvvel végzett munka, ha teljesen bele tudunk merülni, még kisebb testi betegségektôl (fogfájás, kisebb láz) is meg tud szabadítani. Az odaadással végzett munka közben elfelejtjük, legyûrjük azokat.

Szeretném, ha a lusta, naplopó, ,,lazsáló'' diákok csak egyszer is alaposan elgondolkoznának azon, mily nagy kitüntetés az, hogy nekik tanulniok lehet. Más ifjakat, a testi munkásokat a géphez, a szerszámhoz, az ekéhez köti a megélhetés gondja, és elôttük tömérdek érdekes dolog örökké rejtve marad. De te mikor tanulsz, vagy olvasol, az ezeréves sírokból fölkelnek a hôsök, rég meghalt bölcsek beszélnek hozzád, világhírû költôk mesélnek neked, rég elpusztult népek emlékei elevenednek meg, a legnagyobb emberek tervei, gondolatai lelnek életre -- s aki nem tanulhat, minderrôl sohasem fog tudni. Te pedig hallasz a mély tenger csodás életérôl, hallasz a messzi csillagok nagyságáról, hallasz a természet nagyszerû törvényeirôl... Mily hálásnak kellene lenned, hogy neked tanulnod szabad!

Az igazi lelkiismeretes diák érzi is ezt az örömet, és nem méregeti fontoskodva, hogy ennyit tanulok, mert ennyit kell. Hanem tanul annyit, amennyit bír. És mikor a könyv mellett töltött délután eltelt, ha holtfáradtan ül is vacsorához, érzi lelkében a munka örömét, amint Schiller megénekelte a ,,Lied von der Glocke''-ban:

Von der Stirne heisz

Rinnen musz der Schweisz,

Soll das Werk den Meister loben.

,,Kérem, fájt a fejem''

És most nézd a diáktársadalom különféle típusaiból azt a puhányt, amelyet itt alább bemutatok: elegáns külsô, legújabb szabású raglán, egész gumitalpú sárgacipô, parfümös zsebkendô, és bent a lélekben -- tátongó üresség. A dolgozatfüzetén ez olvasható ugyan: ,,N. N. VI. o. tanuló'', de ha ôszinte akarna lenni, ezt kellene odaírnia: ,,N. N. VI. o. nemtanuló''. Mert tesz ez a fiú mindent a világon, csak egyet nem, -- nem tanul!

Valami rossz érzés fog el mindig, mikor egy ilyen számító s bliccelô ifjú ajkáról felelés helyett elhangzik a hazug mentegetôzés: ,,Tanár Úr, kérem, nem készülhettem, mert fájt a fejem''.

Fájt a feje? Egy szó sem igaz belôle; csak lusta volt. Szeretném megmutatni az ilyeneknek azt a sok jótehetségû szegény fiút, akit vágya, szorgalma, kitartása hajtana a tanulás felé, de nem teheti, nincs rá pénze. Vagy ha valahogy sikerül is iskolába járniok, micsoda hihetetlen nélkülözések árán folytatják tanulmányaikat!

S amazoknak meg mindig ,,fáj a fejük?!'' Lustasággal annyira eltékozolták már akaraterejüket, hogy a díványról fölkelés is, a tankönyvnek csak elôkeresése is már valósággal fizikai szenvedés részükre. Minden délután (jobban mondva éjjel tizenegykor) tanulnak ugyan vagy félóráig, de közben ötpercenkint végigsimítják fényesre brillantinozott elválasztott frizurájukat. Látszik, hogy tanulás alatt is becses énjük a legértékesebb elôttük. Persze, hogy így aztán nem tudnak felelni! Hiszen jól megírta Schiller:

Nur dem Ernst, den keine Mühe bleichet,

Rauscht der Wahrneit tief versteckter Born;

Nur des Meiszeln schweren Schlag erweichet

Sich des Marmors sprödes Korn.

Minden élô ember rengeteg sok dolgot fogyaszt el a világ kincseibôl (táplálék, ruha, stb.); valamiképpen ezt meg is kell fizetnie. Az elhasznált földi javakért munkával fizetünk; aki tehát nem dolgozik, az teher az emberi társadalom nyakán, mert hiszen állandóan csak fogyaszt, anélkül, hogy pótolná az elfogyasztottakat. Ezért írja Szent Pál oly világos rövidséggel a thesszalonikiakhoz: ,,Aki nem dolgozik, ne is egyék!''

És pedig nemcsak azoknak kell dolgozniok, akiket a kenyérkereset úgyis -- minden további okoskodás nélkül is -- munkára kényszerít. Nem, fiam! Ha még oly gazdag lennél és földi kincsekben dúskálkodnál is, akkor is kell dolgoznod.

A tétlenség gyermeke az erkölcsi elromlás, s következménye a szellemi elmaradottság. Aki nem tanul, nem tudja a világot helyesen megítélni, másoknak, a tanultabbaknak rabszolgájává lesz, még ha a külsô látszat szerint királyi széken ülne is.

Viszont aki sokat dolgozik, az szellemi vezére az emberiségnek, annak szava századokon át hangzik s utat jelöl akkor is, mikor testük már régen elporladt. A nagy klasszikus költôk ma is eleven frissességgel szólnak hozzánk remekmûveikbôl. Plátó még ma is bölcsességre tanít, Vergilius és Dante még ma is énekelnek, Shakespeare még ma is megrázza lelkünket, századokkal haláluk után is. A munka eredménye igazán ércnél maradandóbb emlék: monumentum aere perennius. Bárcsak megfontolnák ezt azok a diákok, akiknek mindig ,,fáj a fejük''!

A méh és a poszméh

A méhet nem hiába állítják a szorgalom mintájául. Bámulatos az a fáradhatatlan kitartás, amellyel naphosszat virágról-virágra szállva gyûjti a mézet. A virágokból gyûjtô szorgalmas méhecske, és a könyvei közt tanuló ifjú hasonlítanak egymáshoz. Nekünk embereknek is, diákoknak is, hasonló módon sok könyvbôl, sok élménybôl, sok megfigyelésbôl kell el nem fáradó szorgalommal kiszívni az élethez szükséges tudást.

De ez a hasonlóság még tovább is terjed a méh és diák között. Abban is hasonlóak egymáshoz, hogy mindkettôjüknek van kevésbé dicséretes rokonságuk is. A méhnek van valami elfajzott rokona: a poszméh. Egész olyan, mint az igazi dolgos méh, épp úgy zümmög, néha még erôsebben is, épp úgy röpköd virágról-virágra; sôt néha még sziklán is oly komolyan ül, mintha abból is mézet akarna szívni, -- de egész napi sürgés-forgás után is mindig méz nélkül tér haza. Hát ilyen a poszméh!

És milyen a ,,posz-diák''? Ott ül a nyitott könyv elôtt, akárcsak a többi: épp úgy lapozgat benne, sôt még többször is. Oly komolyan bámul a lapokra, mintha még a könyvtábla sziklájából is tudományt szívna. A mama oly részvéttel simogatja meg: ,,Szegény fiacskám, agyon tanulod magad!'' -- pedig csak mímeli a szorgalmast. Esze össze-vissza kalandozik, fejében egymást kergetik a gondolatok, melyeknek a tanuláshoz semmi közük. Még jó, ha nem mindenféle piszkos képzetek s gondolatok kavarognak agyában, mert akkor meg már teljesen a poszméh másává lesz, amelynek lárvája tudvalevôleg a szemétdombon tenyészik legjobban.

Az ószövetségi Szentírásban a Példabeszédek könyve néhány vonással nagyszerûen mutatja be a lusta embert, aki ,,akar is, nem is'' (13, 4); akit ,,megölnek a kívánságok'' (21, 25), mert hiszen egész élete s munkája a terméketlen vágyak és sóhajtozások láncolata. Soha idejében nem tudja magát elhatározni, minden feladatban tízszer annyi nehézséget lát, mint amennyi tényleg van, s végül is hátborzongva bújik el a munka elôl: ,,Oroszlán van ott künn! Még megölnek az utca közepén!'' (22, 13) -- mondja ijedten. Borzasztó nehéz ez az algebra, úgy sem lehet megtanulni, -- mondja, s becsukja a könyvet, mielôtt komolyan csak hozzá is fogott volna. Mindenbe belekóstol, minden tárgyhoz konyít valamit, becsületesen azonban egyiket sem tudja. Olyan, mint azok a vaskos bicskák, amelyeken nemcsak kés van, hanem egyúttal dugóhúzó, kanál, olló és cipôgomboló is, de kivétel nélkül mindegyik gyatra szerszám.

Szegény, szegény ,,posz-diák'', ki így vesztegeted életed leggyümölcsözôbb éveit!

A farkatlan daru

Bizony vannak fiúk, akik valóságos mûvészettel tudják úgy átlopni a középiskola nyolc értékes esztendejét, hogy abból lehetôleg minél kevesebb hasznuk legyen. Eljárnak ugyan iskolába (mert kénytelenek megtenni), de mindig csak félszívvel, félésszel, félszemmel, félfüllel vesznek részt a munkában. És a másik fél? Figyelnek ímmel-ámmal, de eszük másik felével ott kalandoznak valahol a délutáni futballjátékon. Vigyáznak is egyik szemükkel, fel-fel pislantanak a tanárra, de a következô percben már ismét Mister Herkules rejtelmeit olvassák a pad alatt. Ha ellenben a tanár úr megmozdul a helyérôl, hát egyszeriben megint oly ijesztôen intelligens ábrázattal meresztik rá tekintetüket, mintha ôk találták volna fel a spanyolviaszt.

Ôszintén sajnálom ezeket az ifjakat. Sajnálom azért, mert mindkét félmunkájuk értéktelen kapkodás marad. Ôk ugyan azt állítják, hogy tudnak egyszerre pad alá s pad fölé is figyelni, -- de hát a lélektan erre rácáfol. Az idejük csak úgy elmegy, mint azoké, akik teljes lélekkel vesznek részt az órán; csak az a különbség, hogy ezek már ott megtanulják a leckét, míg amazok otthon csapkodják földhöz a könyveket, hogy ezt sem értik, azt sem.

Érdekes darucsapat repült át egy ôszi napon az égen. Az egész ék pompásan szelte a levegôt, de nagy messze utánuk csapkodott, kalimpált, evezett egy elmaradt bús daru. Szegénynek valami veszekedésben kitépték a farktollait, a kormányát s bár kétszer annyit evickélt a levegôben, mint a többiek, mégis mindig messze elmaradt a céltól. Ilyen farkatlan daru a fönti diák is: dolgozik ô is, de nem jut elôre.

Ibsen a Peer Gynt-ben az ilyen ember állapotát rajzolja meg, amint szemrehányóan rajzzák körül az élet elvesztegetett adományai s értékes órái. Mi vagyunk a gondolatok -- szólnak hozzá --, amelyeket gondolnod kellett volna. Mi vagyunk a dalok, melyeket énekelned kellett volna. Mi a könnyek, melyeket sírnod kellett volna. Mi a tettek, melyeket véghezvinned kellett volna.

Szeretném, ha minden magyar ifjú kartonlapra szépen bekeretezve leírná, s tanulóasztalán állandóan szem elôtt tartaná az alábbi komoly sorokat, melyeket egy híres kereskedô vésetett sírkövére:

,,Sohase feledd el, hogy létünk egyik fôfeladata a munka.

Az idô pénz; egyetlen percedet se vesztegesd el hiába, de tartsd számon mindegyiket.

Tedd meg embertársaid iránt mindazt, amit részükrôl magadnak követelnél.

Amit ma elvégezhetsz, ne halaszd holnapra.

Amit magad elvégezhetsz, sohase bízd másra.

Ne sóvárogj a másé után.

Tulajdoníts fontosságot a legcsekélyebb apróságnak is.

El ne költsd elôre, amit még meg nem szereztél.

Jövedelmedet ne fogyaszd, hanem gyarapítani igyekezzél.

Szigorú rend kormányozza minden tettedet.

Légy rajta, hogy életed folyamán minél több jót tehess.

Ne foszd meg magad attól, ami az élet kényelmére szükséges, de élj mindamellett is tisztességes egyszerûségben és takarékosan.

S éppen ezért életed utolsó percéig szorgalmasan munkálkodjál.''

Aki szereti a mézet, ne ijedjen meg a méhektôl. Igaza volt Czuczor Gergelynek, amikor ezt írta:

Régen eshetett az, s egyszer bolondjába',

Hogy sült galamb repült az ember szájába.

Imbolygó gyertyaláng

Vannak sajátságos természetû ifjak, akik egész nap dolgoznak, tesznek-vesznek, de akik kitartáshiány miatt mégis gyenge akaratuknak szánandó áldozatai. Folyton foglalkoznak, folyton dolgoznak, de tíz percnél tovább semmivel sem egyfolytában; tulajdonképpen csak a semmittevést csoportosítják oly ügyesen, hogy az lázas tevékenységnek látszik. Nézd csak egy ilyen diák délutánját. Ebéd után elkezdi a latin szavak kikeresését. Három perc múlva egy lombfûrész-rajzot másol. Nemsokára már a díványon fekszik, s nagy hangon magolja Napóleon háborúit. Most hirtelen becsapja a könyvet, mert eszébe jutott, hogy a filmje ebéd óta áll a napon a kopírozókeretben. Gyorsan elkapja a nap elôl, s miután elôbb elolvasott egy Gárdonyi-regénybôl 17 oldalt, hozzáfog a fizikafeladat megoldásához. De alig írt le annyit, hogy a lencséknél a fókusztávolságot (f) a gömbök sugarai (r1, r2) és az anyag törésmutatója (n) határozzák meg:

1/f = (n-1) * (1/r1+1/r2),

íme, ügyesen elkapja a füzetén sétáló legyet, s szárnyát belehelyezi patent kis mikroszkópjába. S ezzel szerencsésen vége is van a délutánjának. A mama még meg is sajnálja: ,,Szegény fiacskám, mennyit tanultál''. Pedig csak mímelte a tanulást!

Domitián császárról feljegyezte a történelem, hogy sokszor bezárta magát egy szobába, s senkinek sem volt szabad háborgatnia, mintha a legnehezebb államügyekbe akart volna elmélyedni. Valóságban pedig azzal szórakozott, hogy legyeket fogott, s tûre szurkálta azokat. Akárcsak az a fiú, aki komoly, ráncos homlokkal teszi maga elé a Res Romanae-t, mikor azután mamája kimegy a szobából, elôhúzza alóla a ,,Nemzeti Sport''-ot.

A szétforgácsolt rendszertelen munka amellett, hogy jobban fáraszt, mint a komoly tanulás, teljesen értéktelen is. Hiába, az emberi szellem nem képes egyszerre több dologra komolyan figyelni. Persze, hogy nem érhet el eredményt az a diák, aki egész óra alatt nyugtalanul izeg-mozog, mint ürge a madzagon, s állhatatlan, mint a sátoros cigány. Ezek a fiúk -- még ha mindig tanulnak is -- semmit meg nem tanulnak, mindent figyelnek, de semmit meg nem jegyeznek. Hasonlíthatatlanul többet ér, ha három órát teljes figyelemmel s odaadással tanulsz, s utána nyugodt lélekkel három órát szórakozol, mint ha hat órát könyökölsz a könyveid elôtt, se nem tanulsz, se nem játszol, és a végén -- mint minden félmunka után -- elégedetlenül kelsz fel íróasztalodtól. Az a fiú tud legjobban tanulni -- s annak lehet késôbb is legtöbb hasznát venni --, aki elôtt a tanulási idô alatt elsüllyed az egész világ, elfelejti környezetét, idôt, gondokat, s minden figyelmét most erre az egyetlen feladatra összpontosítja.

Már engedd meg, de te is könnyen beláthatod, hogy ha valaki a francia-négyest táncolja, s ezalatt a Carnot-tétel levezetésén töri a fejét, elbukik a parketton; de hát viszont, hogy ne bukjék el az a matematikából, akinek az egész elôzô délutáni készület alatt az esti tánciskolán járt az esze?

Ne kapj bele mindenbe, egyszerre csak egy dolgot akarj elvégezni, de amit elkezdtél, azt aztán vidd befejezéshez, jól végezd, kitartással, lankadás nélkül. Age, quod agis! ,,Amit csinálsz, csináld alaposan!''

Kétségkívül hibás itt a mai ferde felfogás is, amely a meglett emberek közt azokat tartja ,,tevékeny'', ,,teremtô'' szellemeknek, akik nyugtalan kapkodással fognak bele tömérdek vállalkozásba.

Mily tévedés! Azok a nagy felfedezések s találmányok, amelyek akár a technikai, akár a szellemi kultúra terén igazán elôrevitték az emberiséget, bizony kitartó munkával a nyugodt tanulóasztal, a csendes laboratórium s a halk szavú könyvtárszobák termékenyítô mélyébôl születtek. A történelem igazi hôseit, a tudomány, irodalom, mûvészet s ipar terén egyaránt, a kitartó, nem kapkodó, évek összpontosított munkájától nem húzódó szorgalom szüli. Nagy hegyek csúcsára nem lehet egyetlen hôsi lendülettel feljutni (ó, erre sok fiú kész lenne!), hanem csak tízezernyi és százezernyi apró lépés, kitartó haladás, sziklamászás, akadálykerülés, kapaszkodás és bizony olykor megcsuszamlás szakadatlan munkájával.

Hidd el, fiam, nem az a hôs, aki képes egy-két vakmerôen bátor tettre, hanem aki életének minden apró kis tettét bátran tudja végrehajtani. Mikor ebéd után olyan lustaság fog el, mint télen a mormotát, s te ezt legyôzve elôszeded az algebrát, -- ez bátorság! Mikor reggel olyan jó volna még heverni a meleg paplan alatt, de eljött a felkelés ideje, s te hôsi ugrással kipattansz az ágyból, -- ez bátorság! Mikor májusi napsugár csalogat játszani, de te még nem készültél el leckéddel, s azért továbbra is a könyv mellé kényszeríted magadat, -- igen, ez hôsi bátorság! Mikor nincs kedvedre valami, s mégis örömmel megteszed, mert ez az Isten parancsa -- igen, ez hôsi bátorság!

A csiga meg a nyúl

Csiga meg a nyúl nagy versenyfutásra keltek egyszer. Egy szemközti erdô széle volt a cél. A csiga roppant buzgalommal látott neki az útnak, izzadott, erôlködött. A nyúl meg nagy bizakodva a földön heverészett a szép napsütésben, s így okoskodott: ,,Ó, te szegény hólyag! Mit kínlódsz annyira, úgyis hiába! Egyet ugrom -- kettôt ugrom, s a farkam hegyét sem látod, úgy elhagylak!'' A csiga meg csak mászott, csúszott, izzadt, dolgozott -- s mikor a nyúl feleszmélt, már csak alig egy lépésre volt az erdôtôl. ,,Tyhû, barátom! Gyerünk csak!'' -- így a nyúl. Egyet ugrik -- kettôt ugrik, de bizony mielôtt a harmadikat ugrotta volna, a csiga bent volt a célnál...

A kitartás s a szorgalom legyôzik a tehetséget.

A szellemi munkában is elsôrendû föltétel a kitartás. Nem teljesen igaz ugyan, de sok igazság van abban, amit egy francia mondás tart: hogy a lángész semmi más, mint hosszú türelem, le génie c' est la patience. Bizony hosszú sorát mutathatnám be azoknak a kitûnô tehetségû ifjaknak, akiknek könnyû felfogásuk vesztükre vált. Bár egész középiskolai tanulmányukat csak félvállról vették, mégis tiszta jelesen végeztek minden osztályt; azonban az életben -- éppen, mert rendszeres munkához nem voltak szokva -- értéktelenül elkallódtak. Nem lett belôlük semmi. Viszont akárhány neves vezetôférfiúnak diák korában csak közepes tehetsége volt, de ezt vasszorgalommal s kitartó, következetes munkával tudta pótolni.

A ,,könnyen-tanulás'' sok fiúra határozottan veszedelmes adomány. ,,Nekem nem kell tanulnom, én talentum vagyok!'' -- mondja sok fiú magában. Pedig -- ha még így volna is! -- a talentum magában még nem tudás, csak eszköz hozzá! És sok talentumos fiú dôlt ki a középiskolából vagy az egyetemrôl, mert nem értékesítette Istentôl nyert tehetségét. ,,A kitartó munka minden nehézséget legyôz'', labor omnia vincit improbus -- írja már Vergilius. A csiga legyôzheti a nyulat.

Lángész vagy szorgalom?

A makacs és szívós munka, a kitartó, hosszú türelem olyan, mint a századok óta békésen folydogáló víz: mély medret ás magának. Nem lehet mindenki lángész (sôt az embereknek csak nagyon kis percentje az), de mindenki választhat magának egy magasztos célt, amelyet aztán makacs kitartással követ egész életében. A soha szem elôl nem tévesztett cél a csontváz, a hátgerinc, amelyre a sikeres élet támaszkodik. Sôt még a lángésznek is mi egyik jellegzetes sajátossága? Szenvedélyes, odaadó ragaszkodás a tudomány vagy mûvészet valamelyik ágához.

Azokat a tudományos vagy mûvészi alkotásokat, amelyek legtöbb dicsôséget szereznek az emberi szellemnek, nem a zsenik pillanatnyi fellobbanásának, hanem a rendületlenül kitartó hangyaszorgalomnak köszönjük. A tetterônek s az erôs akarat állhatatosságának gyönyörû eredményeit tehát a közepes szellemi tehetségû ifjak is megszerezhetik maguk számára. A földi siker nagy titka abban rejlik, tudunk-e egy-egy elénk tûzött fönséges, magasztos célhoz makacsul, kitartóan ragaszkodni. A nagyember és a jelentéktelen tucatember közt sokszor csak a kitûzött cél elérésére irányuló nagy energia és hajlíthatatlan akarat a különbség, amely jellemzi a nagy embereket, s hiányzik a közönségesekbôl! Kitartás, szorgalom és munka hasonlíthatatlanul többet használt már a világnak, mint a géniusz, a ragyogó tehetség. Ohne Fleisz kein Preis! Viszont a munka elôtt mindenki meghódol.

,,Acélt ragad, lovára kap,

Csatáz, vív, izzad éj és nap,

S míg nem gyôz, nincs nyugalma.''

(Czuczor: Hunyadi)

,,Csak gyorsan, gyorsan!'' Túlesni a munkán! -- ez sok diák jelszava. Úgy?! Tudod, Dante meddig dolgozott világhírû mûvén, a ,,Divina Commediá''-n? Éppen 30 évig. És Dickens, a nagy angol író, azt mondja magáról, hogy minden könyve óriási munkájába került. Prescott neves amerikai történetíró már majdnem egészen vak volt; és mégis, mikor nagy munkájához (Ferdinánd és Spanyol Izabella) szükségessé vált a modern nyelvek ismerete, meglett férfi korából tíz évet fordított nyelvtanulásra. Newton, a nagy csillagász, 15-ször írta meg Chronologiá-ját, míg meg volt vele elégedve. Mikor Tizian, a halhatatlan nevû festô, V. Károly császárnak megküldte híres ,,Utolsó Vacsoráját'', ezt írta: ,,Itt küldök Felség egy képet, amelyen hét éven át majd mindennap, s gyakran még éjjel is dolgoztam''. Vergilius 20 évig írta az ,,Aeneis''- t, s halála elôtt mégis meg akarta semmisíteni, mert nem tartotta elég jónak. Fénelon, a nevelésrôl írott híres munkáját, a ,,Télémaque''-t 18-szor készítette el, s még a legutolsó kidolgozásán is sokat törölt, javított. Edison még fiú volt, mikor fél éjszakákat töltött olvasmányai mellett; nem ám regényt olvasott, hanem a mechanikáról, chemiáról s elektromosságról szóló szakmunkákat.

Tolsztoj is igen szigorú kritikát gyakorolt saját mûveivel szemben, és hangoztatta, hogy az arany csak hosszú szitálás és mosás után kerül napfényre; nemcsak a fogalmazványt javította át, hanem a tisztázatot is, úgy hogy a legtöbb írásnál csak a harmadik tisztázat lett a végleges szöveg, de voltak részletek, melyeket még többször átjavított. Stephenson a mozdonyának javításán 15 évig dolgozott, míg sikert ért el. Watt három évtizedig gondolkozott a sûrítô gôzgépen. Herschel az egyik messzelátójához homorú tükröt akart készíteni. Kész is lett az elsô, de nem volt megfelelô. Elkészítette a másodikat. Az sem sikerült. A harmadikat; az sem volt jó! Több mint kétszáz homorú tükröt készített, míg végre sikerült teljesen megfelelôt elôállítania. De a végén mégis ô gyôzött! Íme, még a kétségtelenül zseniális tehetségeknek is hatalmas segítôje a szorgalom s kitartás. Newton-nak nagy esze volt, s mégis, mikor megkérdezték, hogyan jutott el fölfedezéseihez, szerényen felelte: ,,Úgy, hogy mindig ezekrôl gondolkoztam''. Szorgalmát már szinte túlságba vitte, amennyiben pihenése csak abban állott, hogy tanulmányait változtatta, s egyik tantárgy helyett a másikat vette elô.

Különben, hogy a korán kezdett gyakorlat s önfegyelem mily nagyszerû sikert eredményez a késôbbi korban, arra kitûnô példa Peel Róbert, az angol parlament egyik legnagyobb szónoka, aki politikai ellenfeleinek érveit, egyiket a másik után, bámulatos emlékezôtehetséggel cáfolta meg. Pedig csak középszerû esze volt. Hát honnan szedte ezt a kitûnô memóriát? Kiskorában, valahányszor a templomból hazajött, apja asztalára állította, s elmondatta vele a prédikációt. Elôször persze nehezen ment; de aztán a gyakorlat annyira megélesítette eszét, hogy majdnem szóról-szóra el tudta mondani a szentbeszédet. És meglett férfikorában ennek a nehéz munkának köszönhette sikereit.

Stephensont, a gôzgép feltalálóját, szegény szülei nem tudták iskolába járatni; naponkint tizenkét órát dolgozott gép mellett, de ô meglopta éjjelét, csakhogy írni-olvasni megtanulhasson. Tizenkilenc éves korában vitte annyira, hogy nevét le tudta írni. És mily öröme volt, ha legkisebb szabadidejében is mûvelhette magát! Az ebéd alatti szünetben is azzal szórakozott, hogy a szeneskocsi oldalán krétával számtani feladatokat oldott meg.

A lövészárokban

Sajnos, a magyar természet nem nagyon kedvez ennek a szívós, kitartó munkának. A magyar könnyen lobban, mint a szalmaláng, de nem tud egy helyben, nyugodt, szabályos munkában megülni; amint mondják: nincs ,,Sitzfleisch''-e. A világháborúban huszárjaink rettenthetetlen hôsiességgel belelovagoltak a géppuskafészkekbe (oda is vesztek!), de heteket tölteni csendben, az egyszerû lövészárokban, bizony nem esett ínyükre. Végül is mégis a lövészárok módszere gyôzött, amint az életben is sikereket nem hôsies belelovaglással, nekihevüléssel, hanem évek, és évtizedek hangyaszorgalmú kitartásával lehet elérni. Ha nehezen indul is, ezt meg kell tanulnod! Ez az ,,aktív türelem'' emelte rengeteg munkával az egyiptomi piramisokat; ez íratta, másoltatta a középkori szerzetesekkel egész életen át halvány olajmécs pislákolásánál a latin és görög klasszikusok reánk maradt mûveit; ez a türelem leste el évtizedes, s évszázados eredménytelen kísérletezések után a természet erôinek törvényeit, s igázta azokat -- egyiket a másik után -- az ember szolgálatába. A türelem nemcsak rózsát terem, hanem tudást, mûveltséget, elôadást, kultúrát is.

Nagy költônk, Vörösmarty, nem hiába kéri Istentôl azt az egy nagy kincset, hogy kitartó munkássá tegye a magyart:

,,Isten segíts! Népeknek Istene!

Tedd jóra munkássá e nemzetet,

Hogy amihez fog óriás keze,

Végre hajtson minden kezdetet.

Add, hogy mit emberész és kéz kivíhat,

Ne várja mástól mint szerencsedíjat''.

(Himnusz)

A nagy zenész, Haydn, nem hiába mondta: ,,A mûvészet titka abban áll, hogy amire magunkat rászánjuk, arra szenteljük minden erônket''.

Inkább ne is kezdj valamihez, mintsem hogy Hübele Balázs módjára kapkodj össze-vissza. Besser unbegonnen, als unbesonnen!

Az ifjakra legnagyobb csapás, ha rendszeres, kitartó munkát nem tudnak végezni, -- pedig minden elôhaladásnak ez az ernyedetlen szorgalom, ez a mérsékelt, de folytonos erôfeszítés az alapja, s nem a szalmatüzes nekilángolás. A lusta diák micsoda nagy energiával fekszik a tanulásba a vizsga elôtt! De mit ér párnapos lendület tíz hónapos henyélés után?! Jelszavad legyen tehát, mint azé a lengyel lovagrendé, amelyet IV. Ulászló alapított a XVII. században: ,,Vicisti vince!'' Gyôztél? Nagyszerû! Örülj neki! De el ne bízzad magadat! Küzdj, harcolj, s gyôzz tovább is!

Az akarat nevelése

Nagy befolyást gyakorol az akaratra az érzelem, a képzelôtehetség és a vérmérséklet. Ezek fölött nem vagyunk teljesen urak, tehát nincs is az embernek teljesen szabad akarata. Te magad is tapasztalhattad már, hogy egyik reggel mily szomorú, levert érzelmek közt ébredsz föl, máskor pedig jó kedvedben ugrálni szeretnél; de sem elôbbi lehangoltságodnak, sem mostani örömödnek okát adni nem tudnád.

Így van fantáziáddal is. Egyszer csak minden különösebb ok nélkül régelmúlt események emlékei merülnek fel emlékezetedben, vagy pedig képtelen gondolatok, csalóka képek színezôdnek fejedben. Honnan kerültek eszedbe? Miért éppen most jöttek gondolatodba? Bizony, nem tudnád megmondani. És tényleg, mennyi bajt csinál az ember képzelete! Óriási nehézségeket, leküzdhetetlen akadályokat rajzol munkánk elébe, csakhogy elvegye attól kedvünket. Fogtöméskor is nem a plombálás a legfájdalmasabb, hanem az a félóra, amelyet a fogorvos elôszobájában végigvárunk, s amely alatt fantáziánk az eljövendô szenvedések fokozott képeivel kínoz minket.

No már most! Ha nem is vagyunk teljesen urai érzelmeinknek s fantáziánknak, az akarat uralmát mégis lehetôleg ki kell terjesztenünk ezekre a területekre is. Légy ura érzelmeidnek, s fogd kezedbe fantáziád gyeplôit! Rosszkedvvel ébredtél? Mindegy! Igyekezzél mosolyogni, vidáman dalolni, s részben már legyôzted érzelmeidet.

Az algebrapéldát kell megoldanod? Képzelôtehetséged ijesztô képekkel áll eléd: te, mily szörnyû nehéz ez a feladat; hogy bele fogsz izzadni! Te pedig így beszélj magadhoz: Nem igaz! Barátocskám, képzeletem, te csalsz! Nem vagy te oly rémes, csak látszol annak! Te csak úgy kiszínezed elôttem a nehézségeket, amelyek korántsem oly nagyok, mint aminôknek látszanak. Azért is belefogok!...

Mint látod tehát, az akarat nevelése nem más, mint tervszerû munka mindazon lelki tehetségek meghódítására (ész, érzelem, emlékezet, fantázia), amelyek befolyásolják az akarat mûködését. Tehát az akaratnevelésnél nem elég az akaratot csak gyakoroltatni, erôsíteni, hanem legfôbb célunk az legyen, hogy ezt az erôs akaratot aztán minél tökéletesebben felsôbb szellemi céloknak szolgálatába állítsuk, vagyis teljesen alárendeljük a lélek uralmának.

Aki szilárd jellemmé akar lenni, azon kell dolgoznia, hogy érzelmeinek lehetôleg minél jobban tudjon parancsolni. Igen sok bûnnek, szeretetlenségnek, irigy s kárörvendô gondolatnak, hirtelen sértegetésnek s rengeteg összeveszésnek oka nem a rossz akarat, hanem a gyönge akarat, amely nem tanult meg erôs kézzel parancsolni a hirtelen feltörô érzelmeknek. A kisebb rosszkedvet például minden különös erôfeszítés nélkül is legyôzhetjük; és mégis hány ember szenved miatta, mert lusta még erre a kis munkára is.

Az érzelmek helyes nevelése tehát akaratnevelés is. Az érzelmek nemcsak oly irányban gyakorolnak befolyást az értelemre, hogy akarjon, hanem hogy kedvvel és kitartóan akarjon. Márpedig ki ne látná, hogy a szív melegénél mindjárt jobban fakad a jótett, mint az értelem hideg fényénél! De azért is ügyelned kell érzelmeid nevelésére, mert az érzelmek nélkül dolgozó akarat könnyen hidegszívû, önzô, makacs s önfejû akaratgéppé teheti az embert, ami megint csak torzképe lenne a ,,jellemes ifjú''-nak.

Az okos ember nemcsak igyekszik leküzdeni kedvezôtlen érzelmeit, s azokat vidámakkal pótolni, hanem azon van, hogy lelke nyugalmát lehetôleg mindig megôrizze.

Test és lélek szorosan összefüggenek bennünk. Ha levert vagy, s ok nélkül szomorúság üli meg lelkedet, próbálj mosolyt erôltetni arcodra, dörzsöld össze örömmel kezedet, és íme, szomorúságod tünedezni kezd. Viszont meg ha testi fájdalom kínoz, foglald el magad kedves gondolatokkal, s fájdalmadat részben elfelejted.

Bármily csapás érne, igyekezzél abból is lelki hasznot húzni. Deficiendo discamus, tanuljunk hibáinkból is. Ellopták a villamoson a pénztárcádat? Ne dühösködjél, hanem vedd jól fontolóra, mikor lehettél oly vigyázatlan, és jövôre hogyan fogsz vigyázni. Lábadra lép valaki? Ne szisszenj fel mérgesen, hanem mondd magadban: ,,No, ezért a fájdalomért legalább vásárlok egy kis önuralmat''.

Ein groszer Herrscher wärst du gern?

Mach' dich zu deinem eignen Herrn!

Érzelmeink fölött mindig úrnak maradni, s azoktól soha el nem ragadtatni magunkat, a lelki tökéletességnek nem utolsó foka.

Ezzel azonban eljutottunk e könyv legfontosabb fejezetéhez: ,,a jellemképzés eszközei''-hez.


A jellemképzés eszközei -- A jellemes ifjú
A jellemképzés eszközei	A jellemes ifjú

Akarok! Óriási ereje van e szónak. Lehetôvé válik általa a lehetetlen. Aki a havas, gleccseres Alpokat látja, fölkiált: ,,Ezeken lehetetlen átkelni!'' Hannibal, Napóleon így gondolták: Akarok! Kell! Meglesz! -- és egész hadseregekkel átkeltek az Alpokon. A lissai csata elôtt, 1866-ban Tegethoff osztrák tengernagy ezt a jelszót akarta kiadni a tengernagyi hajóról: ,,Musz der Sieg von Lissa werden''; ámde a jelzô legénység alig adta le az elsô szót: ,,Musz...'', már kitört a csata. A jelszó tehát a titokzatos ,,Musz!'' maradt és ennek a szónak ereje fényes gyôzelemre vitte az osztrákokat az olaszok ellen. Kell! Akarok! -- hatalmas szó!

Egy ízben, mikor reálista diákjaimmal Eger mellett egész napos kirándulást tettem a Bükk-hegységben, nagyon jól éreztük magunkat, és bizony -- elnéztük az idôt. Addig hancúroztak a fiúk, addig birkóztak, szaladgáltak, játszottak, hogy mikor végre megnéztük az órát, esti félhét volt. Rendes menetben jó kétórai út lett volna hazáig, pedig a fiúk otthon megígérték, hogy nyolcra biztosan otthon lesznek.

No most mit tegyünk?

Gyorsan összesípoltam a csapatot! ,,Fiúk, baj van. Már félhét, s ti nyolcra ígérkeztetek haza, pedig még jó kétórás út áll elôttünk. Akartok nyolcra otthon lenni?''

,,Akarunk!'' -- zúgták a fiúk.

,,Ám jó. Akkor figyeljetek ide. Vigyázz! Közép Bitskey Zoli! Sorakozz! Kettôs számlálás! Támpont jobbszárny! Szakaszba! Jobbra át! Csapat indulj!''

Huszonnyolc fiúnak talpa csapódott vígan a földhöz az ,,indulj'' parancsszóra. Jobb-bal, jobb-bal, senki ne beszéljen, senki ki ne menjen a sorból... jobb-bal, jobb-bal... Döngött az országút.

Hanem egy félórai menetelés után kezdett a lendület alábbhagyni. Hiába -- egész napi szaladgálás és versenymérkôzés volt a fiúk mögött! Hohó, gondoltam, itt segíteni kell. Fiúk! Hogy is szól az a nóta: ,,Rajta föl, íme már süt a napsugár...!'' Bárány Pista, akinek legjobb hangja volt, mindjárt elkapta a hangot és belevágott a jó ütemes énekbe. A többiek utána. Mikor vége lett az elsô nótának, kezdtük a másodikat: ,,Fiúk, föl a fejjel a harsona zeng, álljunk csatasorba vidáman...''; aztán a harmadikat: ,,Vígan fiúk, cserkészfiúk, föl a fejet merészen...''; aztán a tizediket, aztán a huszadikat... Senki sem vonszolta már a lábát, senki sem bukdácsolt ki-be a sorból... A nyolcórai harangszó alig öt perce hangzott el, mikor az egész diákcsapat virágosan, nótásan, porosan rádobbantott a város aszfaltjára. Másfél óra alatt megtettük a kétórás utat. Hogyan volt ez lehetséges? Egyetlen egy kis bûvös erejû szó segítségével. A fiúk azt mondták: akarunk!

Nagyon szeretném, ha ebbôl az egy szóból minél több valóság volna benned is, fiam. Látod, mily óriási mozgatóerô az akarat!

Ich will! Das Wort ist mächtig,

Spricht's einer ernst und still.

Die Sterne reiszt vom Himmel

Das eine Wort: Ich will.

(Fr. Halm)

Tudsz-e te akarni?

Nos igen, hányszor mondod: ha én akarnám, megtenném ezt vagy azt. Ha akarnám, tudnék tiszta jeles lenni. Ha akarnám, tudnék pontos lenni. Ha akarnám, tudnám a reggeli s esti imádságot mindig elvégezni...

Quid quisque possit, nisi tentando nesciat -- tartja a latin mondás. Hogy mennyit tudsz, csak akkor látod, ha egyszer már meg is próbáltad. Hát igen, ,,ha akarnád''. De próbáld már meg egyszer, és akard is!

,,Megtudnám, ha akarnám''

Nincs erôs akaratunk; legtöbb hibánknak ez a forrása. Ha volna, hej, egy csapásra kiemelkednénk minden hibánkból! A zsarnok Caligula római császár azt mondta: ,,Szeretném, ha minden rómainak együttvéve egy feje volna, hogy egyszerre leüttethetném''. Nos, ez az egyetlen fej, amelyet neked le kellene ütnöd: akaratod gyöngesége.

Akárhány fiú örökké ezt hajtogatja: Ojjé, én is meg tudnám tenni ezt meg azt, ha akarnám. Ha akarnám! Örökké ez a ,,ha akarnám''.

Állítólag van tehát akarata, de soha ki nem próbálja. Mert bizony a próbánál az derülne ki, hogy csak úgy gondolta, mintha lenne akarata. Olyanok ezek az ifjak, mint a festett katonák, kik mindig lövésre tartják fegyverüket, és ijesztô arccal fenyegetnek, hogy ,,mindjárt lövök'', de nem fél tôlük senki, mert sohasem lônek. ,,Meg tudnám, ha akarnám.'' Ha... ha... igen: ha nekem ezerszer ezer pengôm volna, millió pengôm volna, ha a volna ott nem volna.

Nincs a világon még egy olyan finom mûvészet, mint saját lelkünk mûvelése, mert nincs oly nemes márvány vagy drága érc egyetlen szobrász kezében sem, mint amily értékes alakítandó kincs van a mi kezünkben: lelkünk.

Hallottál arról, hogy az embernek szabad akarata van; sôt attól félek, hogy túlságosan sokszor is hallottad ezt. Az embernek tényleg van szabad akarata, de nincs erôs akarata. Tehát neked sincs, míg meg nem szerzed. Az erôs akarat nem velünk született ajándék, hanem olyan drága kincs, amelyet mindenkinek önmagának kell komoly küzdelemmel megszereznie. Erôs akaratot nem lehet magunknak díjmentesen adományozni, s nem lehet nagy lelkesedéssel sem kikiáltani: Mától kezdve erôs akaratú vagyok, -- hanem azért bizony keményen meg kell dolgozni.

Minden fiú akarata annyiban erôs, amennyiben ezt az értékes kincset önmaga számára megszerezte, amennyiben az érzékek uralma alól önmagát felszabadította. Mert mi más a lelki szabadság, mint önfegyelmezés, a nemesebb érzések uralma az érzékek s a test anyagi vágyai fölött? Az akarat lelkedben olyan, mint az elvetett mag; ha gondosan ápolod, s fejleszted, hatalmas, vihartálló tölgy lesz belôle; de ha elhanyagolod, a kis hibák hangyái is korhadttá rághatják. Az erkölcsi szabadság csak kitartó, soha nem lankadó apró erôfeszítések, lassú dolgozás, örökös önjavítás jutalma. Azért jár-kel közöttünk ezernyi bûnbilincsbe vert lélek, mert sokan visszariadnak a mindennapi erôkifejtés komoly munkájától.

,,Tudnám, ha akarnám!'' Hát akard! Próbáld meg! Aki komoly férfiúvá szeretne lenni, az tudjon komolyan akarni is. Az akarhatnámság és az igazi akarat úgy különböznek, mint az öreg dámák ölebei és a komoly házôrzô kutyák. Azok a nyavalyás kis pincsik nem tudnak sem harapni, sem ugatni, sem bármi hasznos munkát végezni, csak esznek, csak nyöszörögnek, és sokba kerülnek. Az igazi házôrzô kutya meg nem nyöszörög, hanem alaposakat ugat, és amikor kell, beleharap a hívatlan vendég lábikrájába, és az a fiú is, akinek van akarata, nem nyöszörög, hanem megugatja a lustaság és bûn kísértését, beléjük is harap, hogy elûzze magától, és a célba, amelyet kitûzött magának, addig csimpaszkodik, míg el nem érte.

Hogyan megy ez? Csak úgy, mint a fent említett gyaloglásnál. Tedd fel magadnak például a kérdést: akarsz-e tiszta jeles lenni? ,,Akarok!'' Nos akkor add ki a parancsot magadnak: ,,Csapat jobbra át! Illetve: fiatalúr, rögtön kezedbe a holnapi leckét (de rögtön, és nem ,,majd elkezdem a jövô héten''), és jobb-bal, jobb-bal, neki annak a leckének''. Tanulóasztalod az üllô, amelyen jövô szerencsédet kovácsolod.

Akarsz pontos lenni az imádságban? ,,Akarok!'' Akkor már ma elvégezed az esti imát. ,,Jaj, de sok a leckém!'' Mindegy! Öt percet csak tudsz szakítani? ,,És reggel sietni kell, hogy el ne késsem.'' Jó, hát öt perccel csak tudsz hamarább felkelni!

Az akaratos ifjú

Az akaratos ifjú! A mai szóhasználat ugyan más jelentést adott ennek a szónak, s akaratos ifjú alatt a harcos, önfejû, makacs, szót nem fogadó fiút érti.

Nos hát én visszamegyek a szó eredeti jelentésére. ,,Akaratos'' fiúkat szeretnék, azaz olyanokat, akiknek erôs akaratuk van. A makacs önfejûség, a dac, nem erôs akarat, hanem akarat-görcs. Aki tud parancsolni nevetôizmainak és szemidegének és gyomrának és fülének -- ez a jó értelemben vett akaratos ifjú.

Nézd csak kissé közelebbrôl, mily átok az akaratsorvadás, s mily áldás az erôs akarat.

a.) Akinek nincs jól iskolázott, engedelmes akarata, képtelen bármily komoly feladat elvégzésére. Bizonyosan magad is ismersz diákokat, akikre nem lehet ráfogni, hogy tétlenek, s mégsem mennek elôre a tanulásban. Föntebb ,,posz-diákoknak'' kereszteltem el ôket. Dolgoznak ezek szegények, még többet is, mint mások, mégis eredmény nélkül. Nem tudnak összeszedetten tanulni, mert nincs akaratuk. Örökösen motoszkálnak, de semmihez komolyan hozzá nem fognak. Folyton elôttük a tankönyv, de minden negyedórában egy másik könyv (mert ,,az elôbbi olyan rém unalmas!''). Állandóan munkában vannak, de félnek a legkisebb erôfeszítéstôl is; e nélkül pedig nincs sikeres munka. E nélkül csak a semmittevést csoportosítják oly ügyesen, hogy az lázas tevékenységnek lássék. Év végén aztán elkeseredve panaszkodnak, hogy mennyit dolgoztak, s mégis rossz a bizonyítvány! És ha felnônek? Mi lesz belôlük? Olyan férfiú, akit a pillanat behatásai ragadnak, akinek elve nincs, aki kötelességérôl könnyen megfeledkezik, aki terv és cél nélkül tengôdik át az életen: Szegények! Mi a hibájuk? Gyönge az akaratuk.

b.) Vagy nézd csak, itt egy másik típus. Akinek nincs fegyelmezett akarata, nem tud jól megfigyelni semmit. Pedig a helyes és gyors megfigyelô képesség az ismeretszerzésnek s elômenetelnek nélkülözhetetlen eszköze. Hogy érzékeidet gyorsan és jól tudjad használni, a fontosat a mellékestôl meg tudjad különböztetni, a pillanatnyi adott helyzetet világosan átlátni, s aszerint cselekedni, mindehhez erôsen fegyelmezett akaratra van szükséged. De az engedelmes akarat nemcsak ott lesz segítségedre, ahol valamit látnod, hallanod, beszélned, tenned kell, hanem szót fogad majd (és sok bûntôl ment meg) akkor is, amikor az erkölcsi törvények tiltólag állanak kíváncsi érzékeid elé, hogy ezt vagy azt ne nézd, ne halljad, ne beszéld, ne tedd.

c.) Még tovább megyek. Akinek nincs fegyelmezett akarata, nem tud gondolkodni, mûvelôdni sem. Az igazság felismerése és megszerzése komoly munkába kerül. A csélcsap természetû ifjú türelmetlen az olvasásban is. Nyugtalanul forgatja a könyv lapjait. Idegesen rohan, csak minél hamarabb végére érjen. Nincs is haszna belôle. Akinek meg iskolázott az akarata, az lassan s elgondolkodva olvas, mérlegeli a fontosabb mondatokat, nem fogad el vaktában minden állítást, hanem utána gondol, vajon tényleg igaz-e, amit a szerzô állít, az érdekesebb dolgokat kijegyzi magának, stb. Csak így tudunk új ismeretekhez jutni. De ehhez megint akaraterô kell.

d.) De erôs akarat kell az emlékezéshez is. Sok ifjú azt hiszi, hogy minden mentve van, ha feleléskor kivágja: ,,Tanár úr, kérem, tudom a leckét, csak nem jut eszembe''. Vagy ha valamit rábíztak és ,,elfelejti'' megtenni, azt hiszi, hogy az ,,elfelejtés'' mentség. Pedig -- a súlyos idegbetegeket leszámítva -- a feledékenység jobbára csak a fegyelmezetlen akaratból származik. Ha valamelyik szó, név vagy esemény nem jut hirtelen eszedbe, ne nézd meg rögtön a könyvet (mint a gyönge akaratú diákok teszik), hanem erôlködjél, izzadva próbálj magadtól rájönni, s ezáltal erôsíteni akaratodat. És ha valami megbízatást kapsz, ne a zsebkendôre köss csomót, hanem igyekezzél napjában sokszor rágondolni feladatodra; tedd fel magadban, hogy sokszor idézed emlékezetedbe, s meglásd, nem fogsz elfeledkezni róla.

Aki ezt állandóan gyakorolja, könnyen kigyógyul a feledékenység betegségébôl. Hiszen az ember annyira úrrá lehet akarata fölött, hogy egyesek még álmukban sem vesztik el fölötte hatalmukat, és hosszú gyakorlat után képesek pontosan abban az órában maguktól felébredni, amelyet lefekvéskor elhatároztak. Viszont ha az ifjú nem küzd feledékenysége ellen, és így nô fel, az életben sehol használni nem tudják, és rengeteg kellemetlensége lesz; ha vasúti ôr lesz belôle, elfelejti a gyorsvonat elôtt beállítani a váltót, s a vonat kisiklik; ha tanár lesz, elfelejt bemenni az órára; ha ügyvéd, elfelejt elmenni a tárgyalásra; sôt megesik vele, hogy elfelejt elmenni a saját -- esküvôjére is.

Demosthenesek

Demosthenes hétéves korában elvesztette atyját; ravasz gyámja meg kiforgatta egész vagyonából. Egy ízben egy törvényszéki tárgyaláson volt jelen, ahol végighallgatta a védô remek beszédét, s mikor a nép nagy diadallal kísérte haza a szónokot, felvillant agyában a terv, hogy ô is szónokká képezi ki magát.

Ettôl kezdve aztán ez az egyetlen cél lebegett éjjel-nappal szeme elôtt! De munkája korántsem volt könnyû. Elsô beszédét a tömeg annyira agyonlármázta és kinevette, hogy még a befejezés elôtt abba kellett hagynia. Leverten csatangolt napokon át a városban, míg egy öregember lelket öntött belé, hogy azért csak képezze magát tovább. Most aztán még nagyobb makacssággal fogott kitûzött célja eléréséhez. Ellenfelei rengeteget gúnyolták; -- nem törôdött velük. Idônkint hónapokra elvonult az emberek elôl, s földalatti barlangokban folyton csak szónokolt. Beszédében kissé dadogott; hát kis kavicsot rejtett a nyelve alá, hogy jobban forogjon; kiment a tenger partjára, s nagyokat kiáltott. Tüdeje gyönge volt; hát nagy sétákat tett, s a szabadban fennhangon szavalt beszédet, verseket... Valahányszor komoly vitatkozást végighallgatott, rögtön szobájába ment, mindkét fél érveit újra megfontolta, s eldönteni igyekezett, melyiknek volt igaza. És íme, ezzel a szakadatlan, soha nem lankadó önneveléssel lassankint egyre több hibát vetett le, s olyan ellenállhatatlan szónokká vált, hogy Demosthenes beszédeit ma is, 2300 év multán, mindenki tanulmányozni kénytelen, aki a szónoklat terén sikert akar elérni. Pedig gyermekkorában dadogó kis árva fiú volt! Íme, mily csodálatos erôk szunnyadnak az emberben!

Néha csak a testi szenvedés legsúlyosabb perceiben nyilvánul meg, mit bír ki az ember.

A világháború elsô hónapjaiban a szerb harctéren szolgáltam. Egy nap huszárt hoztak hozzánk; portyázó katonák egy mocsárban akadtak rá. A szerbek elfogták csapatát, sorba állították valamennyit, és sortûzzel kivégezték. Neki valamiképp sikerült a közeli mocsárba rejtôznie. Csak az orrát dughatta ki a vízbôl, mert a fák tetején még napokig szerb ôrök leskelôdtek. Végre mikor a szerbek eltávoztak arról a tájról, katonáink ráakadtak a végleg elgyöngült szegény huszárra, s hozzánk hozták. Ekkor már hetedik napra volt, hogy a mocsár füvén kívül mást nem evett! Csak most láttam, mit bír ki az ember!

Talán te is hallottál haldoklókról, akiknek összeroppant testében csak az erôs akarat tartotta még órákig, sôt napokig a lelket, mert még egyszer látni akarták a messze távolból sietve hazatérô, útban lévô gyermeküket vagy feleségüket. Erôs akarat gyógyítólag hathat még a beteg testre is; neked sem szabad tehát letörve szomorkodnod, még ha beteges, gyönge szervezetet kaptál volna is az isteni gondviseléstôl.

Nemrégiben halt meg egy magyar fôúr, gróf Zichy Géza, aki egyik karját fiatal korában vadászaton elveszítette, de fél kezével is a legkiválóbb zongoramûvészek egyikének képezte ki magát... Elgondolom, mily letörten omlott volna össze akárhány ifjú, ha ez a csapás éri. Fiatalon elveszíteni izmos karját! És íme! Mire képes az erôs akarat még a bénult szervezetben is!

Mennyivel hálásabb lélekkel fogadnád Istentôl akár legkisebb tehetségedet is, ha megfontolnád, hogy az emberiség legnagyobbjainak is néha sok apró hibával, nehézséggel, sôt akárhányszor örökölt betegséggel kellett megküzdeniök! Wallenstein, a nagy hadvezér, oly idegbeteg volt, hogy nem tudta elviselni, ha a kakas kukorékolt. Richelieu, a híres államférfiú, odavolt ijedtében, ha mókust látott. Bayle nem bírta a vízcsöpögést hallgatni. Rotterdami Erasmus lázt kapott, ha halat szagolt meg. Scaliger egész testében reszketni kezdett a tej láttára. Goethe szörnyen szenvedett, ha dohányfüstöt érzett.

De voltak még komolyabb dolgok is! A történelem több olyan neves férfiúnak emlékét ôrizte meg, akik gyönge, beteges testben is nagy szellemet hordoztak. Helmholzról, a kiváló fizikusról azt tudjuk, hogy vízfejû volt. Spinoza, a bölcselô, Schiller, a német klasszikus költô tüdôvészben sínylôdtek. Descartes, Kant, Milton mind törékeny egészségû, részben hibás testû emberek voltak, és ugye, mily világraszóló nevet vívtak ki munkálkodásukkal! Íme, mire képes az erôs akarat! A lélek uralkodni tud részben a testi gyöngeség felett is. Sok beteges fiú bánkódva nézi, mily erôtôl duzzad egyik-másik társa. Ne szomorkodjál! Hogy valaki gyönge egészséget s vézna testet örökölt szüleitôl, arról nem tehet. De még a gyönge testtel is lehet ügyességet, életrevalóságot, gyakorlatot eltanulni.

A nagy tornaóra

Az akaraterôsítés legfôbb szabálya így szól: Gyakorold magadat minden nap bármily kis önlegyôzésben, s így majd évek gyakorlása után erôs akaratot szerzesz. Az erôs akarathoz tömérdek apró gyakorlat kell; nem lehet hôsi elhatározással erôs akaratot ajándékozni magadnak. Az akkumulátorba kis villamos szikrákat gyûjtenek, s a sok apró szikra erôs árammá egyesül benne. Aki ügyes mutatványokat akar csinálni nyújtón vagy korláton, az elôzôleg éveken át gyakorolja a legelemibb kar- és lábmozdulatokat, húzódást stb. Aki jól akar zongorázni, annak bizony évekig kell vernie a legunalmasabb skálákat. Beethovent nem lehet elsôre eljátszani; oda kitartó ujjgyakorlatok kellenek.

De éppígy nem lehet erôs akarathoz jutni következetes, kitartó, apró akaratgyakorlatok nélkül. Mert nincs oly nehéz nyújtógyakorlat vagy zongoralecke a világon, mint amily nehéz saját rosszrahajló természetünk legyôzése. Hogyan nyerje az meg a sakkjátszmát, aki még a figurák lépését sem ismeri? S hogy legyen annak erôs akarata a döntô küzdelmekben, aki még a kicsinységekben sem tud magának parancsolni?

Bizony az ilyen torna alól, az akaratedzés nagy tornaórája alól nem szabad magát senkinek sem felmentenie. Sôt minél gyengébb az akarata, annál inkább rászorul erre.

Mindenkiben szunnyadnak jó és rossz tulajdonságok csirái, és mindenki felelôs azért, hogy magában a jót vagy a rosszat engedi-e uralomra jutni. A kocsinak eleinte mindegy, hogy merre húzzák; de ha már kijárt az útja, arra már könnyebben jár. Te se panaszkodjál, hogy ilyen meg olyan rossz a természeted; mert a természetet -- ha nem is kiirtani -- de lehet legalább féken tartani és szoktatni.

Azt mondod például, hogy igen hirtelen haragú vagy, nem tehetsz róla. Csak reád ölti társad a nyelvét, vagy kicsúszik hónod alól a könyvcsomó, és már elönt a méreg. ,,Hiába, errôl nem tehetek!'' -- mondod. Hát, hiszen, részben csakugyan nem tehetsz. Hogy rákvörösre pirul az arcod, arról nem tehetsz. Hogy a szíved elkezd lüktetni, arról sem. De figyelj csak. Ugye, a kezed is ökölbe szorul? Arról már tehetsz, hogy szépen kinyissad. Ugye, arcod is eltorzul? Arról tehetsz, hogy elkezdj mosolyogni (most, mérgedben!). Ugye, a szájadon is tolakodnak kifelé kevésbé udvarias szavak? Arról már tehetsz, hogy összeharapjad ajkadat, és ne szólj semmit (most! mérgedben!). Íme, próbáld ezt meg.

Ha a latin vagy német szavakat nem találod rögtön a szótárban, tudsz-e nyugodtan maradni, s tovább keresni? Ha egy mondatot rögtön meg nem értesz, nem csapkodni a könyvet, hanem tudod-e harmadszor s negyedszer nyugodtan elolvasni?

A haraghoz ökölbeszorított kéz is kell, eltorzult tekintet is kell, szitkozódó beszéd is kell; és ha te mindezt elvonod tôle (pedig ezt megteheted!), hirtelen lobbanó természeted, nem találván tápanyagot, egyre szerényebb, csendesebb lesz. Természetedet, íme, nem változtathatod ugyan át, de legalább féken tarthatod. Ebben is, meg minden más téren.

Kezdj buzgón s már sokra mennél; halad, aki megindult,

Míg porban fetreng a henye, gyáva erô.

Láttad-e folytában özönét a szôke Dunának:

Kis forrásból jô s végre hajókat emel.

(Vörösmarty)

Csekélység az ártatlanul szállingózó sok hópehely; de ha összeáll, fákat-házakat elsöprô lavina lehet belôle.

Az indiánfiú a vad elôtt

Kisgyermekes felfogás tehát, ha valakinek imponál a minden szóra azonnal vörösbe boruló arc, ökölbe szoruló kéz, vagy a szitkozódás s verekedés. A türelmetlenség, az összeszólalkozás mindig gyenge akarat jele.

De miért oly gyakori jelenség ez? Csak azért, mert ez könnyebb, s nem kerül semmi erôfeszítésbe. A türelmetlen összekapásoknál mindent úgy lehet hagyni, ahogy éppen magától megy: hegyrôl lefelé. Az önuralom ellenben erôfeszítésbe kerül: az ösztönök hínárjából a diadalmas akarat hegyére fölfelé. Íme, az igazi önuralom nem birkatürelem, nem anyámasszonykodás, hanem erô, bátorság, kitartás. Szomorú csalódás ért? Unatkozol? Felmérgesítettek? Csüggedt vagy? Mindegy; ne lássék meg szavadon, viselkedéseden. Ez önuralom! Már egy negyedórája bosszant valaki, úgy a földhöz tudnád lapítani, hogy csak úgy nyekkenne, de csak szelíden lefogod karját: ,,Te, vigyázz, mert megbírnék veled''. Ez önuralom!

A türelmetlenség ellenben akaratgyöngeség jele. Azok az ösztönök, melyek a hirtelenkedésben megnyilatkoznak, az állatokban is megvannak; de az emberhez az illenék, hogy megfontolás és elhatározás, tehát az ész és akarat ellenôrzése alá helyezze azokat. Minél kisebb a gyermek -- figyeld csak meg --, annál türelmetlenebb: makacskodik, toporzékol, visít; persze eszét s akaratát még nem tudja használni, s csak az állati ösztönök dolgoznak benne. De annál visszataszítóbb aztán, mikor még az ifjú is, vagy a felnôtt ember is ösztöneinek rabszolgaságában áll, és errôl eltorzult, rákvörös arccal, szitkozódással, toporzékolással tesz nem valami épületes tanúságot.

Te, fiam, nem akarsz ösztöneid szolgája lenni. De akkor minél többször figyeld meg magadat; mi hoz ki legkönnyebben sodrodból, mi tud felizgatni, -- és vedd fel a küzdelmet a hirtelenkedés, meggondolatlanság ellen. Sok helytelen ítéletnek, hirtelen szónak, elhamarkodott tettnek veszed így elejét.

Egyes indián törzseknél az a szokás, hogy mikor a fiú a serdülôkor végére ért, és nagy ünnepséggel férfiúvá akarják avatni, elôzôleg két hétre kiküldik olyan vidékre, mely telve van vaddal. Íjat s nyilat is adnak neki, meg egy érdekes parancsot: nem szabad egyetlen vadhoz sem nyúlnia! Ott szaladgálnak elôtte a vadak, ott szökell szeme elôtt a szarvas, ott fut a nyúl... Az ifjúnak minden idegszála reszket az izgalomtól. De hiába! Nem szabad lônie! Hát mit csinál két hétig az erdôben? Böjtölnie kell! Ha meg tudja tartani, férfiúvá avatják. Íme, ezeknél a vad törzseknél erôsebben él az az igazság, mint köztünk, elpuhult európaiak közt, hogy az önuralom a legjobb elôkészület az élet harcára, s legszebb jele a férfiasságnak.

Az önuralomról és akarásról azonban nem olvasni és tudni kell sokat, hanem abban gyakorolni magadat. A tudás csak elméleti cselekvés, de a cselekvés gyakorlati tudás! Az akaratot már fiatalkorodban minden kínálkozó eszközzel erôsíteni, nemesíteni, amint a vadrózsát is fiatalkorában oltjuk be, hogy nemes virágot teremjen. Öreg vadóccal már nem lehet mit kezdeni.

Pedig mily szánalmas látvány egy akaratnélküli ifjú! Bármire kellene magát elszánnia, óriási erôfeszítésébe kerül, míg csak az ,,igen''-t vagy, ,,nem''-et ki tudja nyögni. Hát még belefogni abba, amire nagy nehezen elszánta magát! Elve, önálló gondolkodása még felsôsdiák korában sincs. Sôt felnôtt korában sem! Mindig a másikat lesi, hogy mit tesz, s ô is úgy cselekszik. Az ilyen ifjú mozgóbáb akarat nélkül, pólyás baba hosszú nadrágban: ,,Ein leicht befrackter, weich verpackter, nicht ganz intakter Charakter''.

,,Hiába! Nincs akaratom!''

Vajon kiben csenevészedik el ily siralmasan az akarat? Abban az ifjúban, akinek mindent nagyon könnyûvé tesznek, akinek minden akarata s kívánsága teljesedik, akinek soha semmit sem kell önmagától megtagadnia, akinek nem parancsolnak, -- az ilyenbôl alakul ki ez a kocsonyás, limonádés, elgerinctelenedett, csökevényes torzakarat.

De hiszen ezek a fiúk is kitörnek néha -- gondolod! És mennyire tudnak hôsködni! És mily zsarnokai szüleiknek! Igaz; de ez mind nem akaratmegnyilvánulás, hanem egy kis vadállat ki nem elégített ösztöneinek toporzékolása.

Az akaraterô kérdése bizony rendkívül bonyolult, titokzatos kérdés. Nézz csak néhány példát.

Volt egy másodikos fiú, kinek mindig a nyalakodással volt baja. Nem lehetett semmit sem elôtte hagyni, mert mindjárt eltüntette a gyomrába. Otthon folyton szidták, ô maga is restellte hibáját, százszor megígérte, hogy megváltozik, mindhiába: a legelsô kínálkozó alkalommal megint lekváros volt a szája széle. Édesanyjának sírva panaszolta: ,,Hiába ígérem, anyám; nincs akaratom!''

És -- csodálatos -- ugyanez a fiú naponkint órákig trenírozott a legkülönfélébb sportágakban: futott, hogy csak úgy lihegett belé; ugrott, mint egy hiúz; súlyt dobott, úszott, no és -- futballozott. Mindez rengeteg önmegtagadásba került, sok erôfeszítésbe, kitartásba. Íme tudott ô akarni, ha -- akart!

Egy másik fiú meg hihetetlenül lusta volt. Álmos, érdeklôdés nélküli, lomha, -- mintha nem is vér keringett volna ereiben, hanem cukrosvíz. Tanulni nem szeretett; játszani nem szokott; a tornától meg egyenesen fázott. Csak ült, ült íróasztala mellett. És mégis, ennek is volt akarata! De csak egy irányban! Minden akaraterejét arra fordította, hogy ebbôl a lustaságból semmi ki ne zökkentse. Szidhatta az édesanyja, büntethette papája, gúnyolták társai, -- mindegy. Nem mozdult ki tétlenségébôl. Valóságos csökönyös akaraterôt fejtett ki, hogy fel ne kelljen adnia törökös kényelmét. Ennek is volt akarata, de a lustaságra.

Ezekbôl az esetekbôl kitûnik, hogy nem lehet minden ifjúnak az akaratát ugyanegy módon nevelni. Az ifjak természetét ebbôl a szempontból három csoportba oszthatjuk. Vannak tüzes, eleven, virgonc fiúk, akik azonban nyugodtan gondolkozni, higgadtan cselekedni nem tudnak; ezeknél az önfékezés, az önmegtagadás, a lemondás a legjobb akaratiskola. Mások vidámak, gyorsan belekapnak valamibe, de nincs türelmük, kitartásuk; ezeknek a megkezdett munkához való ragaszkodásban, türelemben, a kitartásban kell akaratukat edzeniök. Ismét mások álmodozók, túlságosan csendesek; ezeknél a cselekvés az akarat iskolája. E három típus szerint az akaratedzésnek is három fô módját különböztetjük meg, amelyeket e három szóban foglalunk össze: Abstine! Sustine! Aggredere! Tudj lemondani! Tudj kitartani! Tudj cselekedni!

Abstine

A hosszú évek alatt, melyeket a fiúk lelkének nevelésében töltöttem, sokszor ért egy keserves csalódás. Sok fiatal diákom volt a középiskola alsó osztályaiban, akiknek tüzes szeme s eleven esze reményteljes aratást ígért a férfiúi évekre, és mégis a hozzájuk fûzött reményeket már a felsô osztályokban tönkretették az ifjúság ravasz ellenségei: a szenvedély, a könnyelmûség, a tapasztalatlanság s a csábítás. Sokszor kellett megdöbbent szívvel látnom, hogy e négy ellenség munkája nyomán, mint satnyul évrôl-évre halványabbra annak a nemes idealizmusnak s lelkes jóakaratnak palántája, amely alsós korában a legtöbb fiúban kivétel nélkül megvan.

De a négy közül is a legerôsebb ellenséget az elsôben fedezhettem fel: abban a lágyságban, elpuhultságban, amellyel a mai fiúk szinte ellenállás kifejtése nélkül rohannak szenvedélyeik, az állati természet ösztönei után.

Ma mindenki csak ,,élni'', ,,élvezni'', ,,szórakozni'' akar. Ezért említem az akaratgyakorlás elsô módjául éppen az önmegtagadást, a lemondást.

Érzékeink megfékezése, önmagunk megszabályozása, a lemondás, a kívánságok korlátozása nem öncél és nem önmagáért van, hanem csak eszköz, a lélek felszabadításának eszköze. Ha tehát nyomatékosan ajánlom, fiam, hogy sokszor végezz önmegtagadást apró kis dolgokban (pl. tedd meg örömmel kötelességedet, ha nem is esik jól; mondj le néha egy-egy szórakozásról, élvezetrôl, ételrôl, bármily jól esnék is stb.), igen komoly okból teszem. A lemondással fönséges célt akarunk elérni: szárnyat adni a léleknek, a szellemet juttatni bennünk uralomra a test fölött.

Magam is jól tudom, hogy ezek az akaratgyakorlatok csak iskolái az erôs akaratnak; de oly iskolák, amelyekbôl komoly erkölcsi élet fakad. Mély bölcsesség rejlik abban, hogy a rómaiak ,,virtus''-nak nevezték az erényt is, az erôt is; a magyarban is ugyanazon tôbôl fakad a két szó, s ez is jelenti, hogy nincs erény erôfeszítés és önmagunkon aratott gyôzelem nélkül.

Elmélet s gyakorlat napról-napra erôsítik az örök Igazságnak, Krisztus Urunknak szavait: ,,Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye föl keresztjét és kövessen engem'' (Máté 16, 24). Ügyetlen az a kertész, aki sajnálja a rózsafát, s vad hajtásait nem ollózza le kérlelhetetlenül! Amint nem lesz rózsa azon a tövön, amelyet az olló megkímélt, éppen úgy nem lesz erôs akarata annak az ifjúnak, aki magától semmit meg nem tagadott.

Mi mozgatja az órát? A felhúzott rúgóban összeszorított erô. Nos, az önmegtagadás oly erô, mint a rúgó felhúzása. Nehogy azt gondold tehát, hogy a tökéletes önuralom s vágyaid fékentartása, amit tôled követelek, az erôs, teljes, szép élet megakadályozója lesz benned. Ellenkezôleg! Ez ment meg az akaratsorvadástól s ezernyi lelki betegségtôl.

Von der Gewalt, die alle Wesen bindet,

Befreit der Mensch sich, der sich überwindet.

(Goethe)

Bensô szabadságra csak önuralom vezet, önuralmat pedig önmegtagadással tanulsz. Mély tapasztalattal írja Kempis Tamás a ,,Krisztus követésében'': ,,Annyira fogsz a jóban elôrehaladni, amennyire akaratodon erôt tudsz venni''.

A remete szôlôfürtje

Egy napon kopognak Makárius remete pusztai celláján. ,,Atyám -- szólt be hozzá egy földmíves --, gyönyörû szôlôfürtöt hozok neked. Fogadd el, s üdítsd fel általa kissé magadat.'' Makárius köszönettel átveszi az ajándékot, s megáldja az embert; de mikor rámosolyog a gyönyörû fürt, így szólal meg: ,,Nem jobban rászorul-e az a tisztes öreg remete, aki mellettem lakik?'' Átviszi a fürtöt a szomszédos aggastyánhoz. Ez nagy örömmel s hálával fogadja, majd komolyan gondolkodni kezd: ,,Ó, mily jól esnék ez a gyümölcs a beteg Nazárius testvérnek!'' -- és már viszi is hozzá. De Nazárius hallani sem akar róla: ,,Hogyan ehetném én ezt meg? Az én Megváltómat keserû epével itatták a kereszten! Én az ô tanítványa akarok lenni!'' Így vándorol a fürt napestig, egyik cellából a másikba, míg estére valaki ismét Makáriusnak ajánlotta föl. Az öregnek örömkönnyek fakadtak szemébôl, mikor újra hozzákerült: örült, hogy ily önmegtartóztató társak élnek körülötte.

Látod, fiam, ez akaraterô volt! Ezek tudtak lemondani! Tudtak önmegtagadást gyakorolni! Próbáld meg, tudsz-e te is ilyesmit néhanapján. Nulla dies sine linea! -- volt sok tudós jelszava; egy nap sem múljék el, legalább néhány sorírás nélkül. Te így mondd: egy-egy komoly önmegtagadási gyakorlat nélkül. Mindennap végezz egy kis önlegyôzést, egy kis lemondást, önmegtagadást! Olyasvalamit, ami nincs ínyedre!

Mert igaza van Eötvös J. br.-nak: ,,Csak azt bírjuk, mirôl, ha kell, le tudunk mondani. Oly kincsnek, melyet nélkülözhetetlennek tartunk, nem urai, hanem szolgái vagyunk. ... Aki az embereket oktatni, vagy felettük uralkodni akar, az elébb gyôzze le önmagát, és uralkodjék saját szenvedélyei fölött... A keresztény vallás, midôn tôlünk önmegtagadást kíván, más szavakban csak ugyanazon elvet hirdeti, mely az életfilozófia alapja''.

Diem perdidi!

Tituszról, a nemes római császárról mondják, hogy erôsen feltette magában, hogy mindennap fog valami jótettet végbevinni. S ha, valamelyik este úgy találta, hogy aznap nem gyakorolta magát a jóban, ily szavakkal tett magának szemrehányást: Diem perdidi, ,,ez a nap elveszett''.

Te is gyakorold mindennap akaratodat. De nem ám csakúgy vaktában, néha-néha, amikor eszedbe jut; hanem tervszerûen, óráról-órára, mindennap gyakorold magad az önlegyôzésben. Nem is kell nagyon keresned az alkalmat; ezer meg ezer adódik magától mindennap a diákéletben is. Nézz csak néhány szemelvényt a mindennapi élet kínálkozó alkalmaiból. Ha ki nem kerülhetsz valami bajt, fájdalmat, megpróbáltatást, nem fogat vicsorgatni, hanem türelemmel elviselni. ,,Jaj, de szomjas vagyok!'' ,,Jaj, de fáj a fejem!'' ,,Jaj, de szorít a cipô!'' -- nem így nyöszörögni, hanem igyekezzél enyhíteni fájdalmadon, s ha mégsem sikerül, ránézni a keresztrefeszített Úr Krisztusra, és tûrni, tûrni szótlanul. Amit elhatároztál, keresztülvinni! Törik-szakad, -- mindegy! Amibe belekezdesz, félbe nem hagyni! (Némelyik ifjú mindegyik negyedórában új tervbe kezd, de be nem fejez egyet sem.) Pontos hûséggel betölteni napi kötelességedet. A legkisebbeket is! Mert, amit egyáltalában érdemes megtenni, azt érdemes egészen jól tenni. Itt van aztán a kora reggeli harc a párnával (amelyben oly sok ifjú marad legyôzött!); ha eljön az idô, azonnal fölkelni az ágyból. Uralkodni nemcsak a rosszkedven, hanem a jón is. Mértéket tartani a jó kedvben, lelkesedésben is. Beszédben és hallgatásban is.

Az akaratedzésnek különösképpen is kitûnô eszköze érzékeink fékentartása. Szemedet ne csatangoltasd folyton. Ne nézz meg mindent, ami kíváncsiságodat izgatná. Nagy csôdület van az utcán, és a kíváncsiság majdnem kifúrja oldaladat. Mindegy! Egy kis önlegyôzést akarok gyakorolni! Azért sem megyek oda!

És uralkodni a nyelveden is. Bizony ez hihetetlenül nehéz. A reád bízott titkot el nem árulni. Mások hibáit kárörvendôen tovább nem adni. Nem pletykázni. Nem csipkedni szeretetlen gúnnyal a jelenlevôket, s meg nem szólni a távollevôket. Nem ittasodni meg saját hangodtól, hogy aztán mást szóhoz sem engedsz jutni a társaságban. Nem fecsegni össze-vissza. És nem dicsekedni saját tetteiddel. Nos aztán: folyton kitartani az igazság mellett, még ha abból károd származnék is. És soha nem hazudni, -- kis dolgokban sem! -- még ha egy kis hazugsággal nagyelônyhöz jutnál is.

Nemcsak az íróasztal, hanem az ebédlôi asztal is kitûnô alkalom az önmegtagadás gyakorlására. Ne válogass az ételekben, ne keresd folyton a nyalánkságokat, és ne tömjed gyomrodat dobkeményre. Nagyon sok ember az étkezôasztalnál veszti el uralmát az akarata fölött.

Íme, nézd, mennyi alkalom az akarat gyakorlására! De gyakorold is ám ezeket, és ne csak olvass róluk! Úszni soha nem tanulsz meg, bármennyire olvasol is a tempókról, meg kell próbálni azokat. És a korláton sohasem fogod tudni a saslengést, bármint magyarázzák is elôtted, hacsak mindennap nem gyakorlod is azt.

Megrendítô igazságra mutat rá Szent Pál, mikor így ír: ,,Lélek szerint járjatok, és nem fogjátok véghez vinni a test kívánságait. Mert a test a lélek ellen vágyakozik, a lélek pedig a test ellen''. (Gal. 5, 16-17) És egy másik helyen: ,,Belsô emberi voltom szerint gyönyörûségemet találom az Isten törvényében, de más törvényt látok tagjaimban, ez küzd értelmem törvénye ellen, s a bûn törvényének foglyává tesz, amely tagjaimban van''. (Róm. 7, 22-23)

Ugyan melyiktek nem érezte még magában e tragikus megosztottságot, ezt a szomorú, kétarcú természetet, a jónak és a rossznak a harcát, a régi mondás igazságát: Video meliora proboque, deteriora sequor.

Ha tehát férfias, szabad lélekre akarsz szert tenni, ne riadj vissza a kíméletlen harctól saját kényelmességed s elpuhultságod ellen. Mindennap tégy valami jót, s mindennap tagadd meg magad valamiben.

Az ószövetségi Dávid király hôsiességérôl bizonyára hallottál. Tudod, hogy mikor ifjú korában atyja nyáját ôrizte, s medve vagy oroszlán elrabolta bárányait, utánuk ment, leütötte azokat, s kitépte állkapcsukat. No, ez hôs fiú volt! -- mondja egy másodikos. Parittyájával földre terítette az óriási Góliátot. Ez hôstett volt! -- mondja egy negyedikes. Mikor a filiszteusokkal harcolt, rengeteget legyôzött. Hôs volt! -- mondja egy ötödikes...

És mégis, -- nekem mindez nem imponál oly nagyon. Hanem tudjátok, mi tetszik nekem Dávidban? Mikor Dávid seregei Jeruzsálem és Betlehem közt szemben állottak a filiszteusokkal, és a tikkasztó forróságban kiszáradt minden patak és forrás, a király felsóhajtott: ,,Ó, ha adna nekem valaki egy ital vizet abból a vízverembôl, mely Betlehem kapujánál vagyon!'' Meghallja ezt Dávid három legvitézebb embere, áttör a filiszteusok vonalán, s örökös halálveszedelem között meghozza a vizet. És ekkor Dávid, a szomjúságtól epedô Dávid, kiönti a földre a várva-várt vizet ,,áldozatul az Úrnak'' e szavakkal: ,,Vajon megigyam-e azoknak az embereknek a vérét, akik éltük kockáztatásával mentek el érte?!'' (Kir. II. 23, 14-17.)

Látod, ez tetszik nekem legjobban benne! Mit áldozott fel Dávid? Csak egy korty vizet. Mit vesztett általa? Egy percnyi élvezetet. De mit nyert? Katonáinak rajongó tiszteletét, akaratának erôsbödését és Isten kegyelmét is, mert hiszen a vizet ,,áldozatul'' hozta az Úrnak.

Íme: egy korty vízzel is lehet hôstettet végezni! Lehet áldozatot bemutatni az Úrnak!

A régi görög pithagoreusok pompás ételekkel rakatták tele asztalukat, s éhes gyomorral odaültek a válogatott fogások elé, s miután hosszú idôn át nézték azokat, tovább mentek, anélkül, hogy hozzányúltak volna valamihez.

,,Jaj, de hólyagok voltak!'' -- kiált fel erre egy kis másodikos. De ha te komolyabb eszeddel elgondolkozol ezen, bizonyára azt a megilletôdött elismerést fogod érezni, amit a hôstett látása mindenkibôl kivált. Mert ezek a pogányok tisztában voltak az önlegyôzés, önmegtagadás, az akaratedzés döntô fontosságával.

Végezz csak, fiam, te is önmegtagadási gyakorlatokat, s látni fogod, hogy vannak nagyszerû örömforrások, amelyek sok ifjú lelkében észrevétlenül maradnak, mert semmi mással meg nem nyithatók, csupán az önmegtagadás ásójával. Ezek azok a szent, mély, elveszíthetetlen örömök, amelyek érzete felfakad lelkedben, s jólesô mosollyal árasztja azt el mindannyiszor, ahányszor erôt tudtál venni egy-egy vágyadon, hajlamodon, ahányszor áldozatot tudtál hozni, csakhogy teljesítsed kötelességedet, ahányszor nemeslelkû voltál másokhoz stb.

A japán festô kakasa

Egy japán monda szerint egy gazdag kereskedô érdekes megrendelést tett az egyik festônél. Csak egy kakast kellett a festménynek ábrázolnia, de azt aztán a lehetô legtökéletesebben.

A rendelés után éveken át várt a kereskedô, anélkül, hogy csak valamit is hallott volna a festôrôl. Végre is elunta a várakozást, s elment megnézni, mi van a képpel. A képbôl még nem volt meg semmi. Hanem most a festô leültette a kereskedôt, nekiült a munkának, s negyedóra alatt elkészült a kép. Kifogástalan mestermû! A kereskedô lelkendezett az örömtôl. Mikor azonban fizetésre jött a sor, elámult a rengeteg összeg hallatára, amelyet a festô ezért ,,a negyedórai munkáért'' mert követelni, s mérgesen kifakadt. A festô azonban rámutatott a szobában embernyi magasságban álló papírhalmazra, amelyek mindegyikén kakasképek voltak, és így szólt: ,,Ezeket a képeket három évig festettem, és csak ezzel a hosszú gyakorlattal szereztem olyan készséget, hogy ilyen tárgyú képet ily rövid idô alatt ily tökéletesen tudok megfesteni. Most tehát meg kell kapnom a hosszú elôkészületi idôm díját is''. A kereskedô belátta, hogy a festônek igaza van, és fizetett.

Teljesen így vagyunk az akaratedzéssel is. Ha azt akarjuk, hogy akaratunk egykor majd mindenben tökéletesen engedelmeskedjék, és az eszünkkel kitervezett jót könnyen és mindig tökéletesen végrehajtsa, bizony ahhoz évtizedeken át folytatott állandó gyakorlásra van szükségünk. Ugyanazzal a türelemmel, amellyel a festô ráhordja a vászonra a lelkében elgondolt kép vonásait, ugyanazzal a türelemmel kell dolgoznunk saját jellemünk ideális kialakításán is.

De nem kell megijedned a feladattól. A festônek minden újabb kép elôállítása könnyebb volt, mint a megelôzôé, az utolsó képet már egy negyedóra alatt könnyen el tudta készíteni. Éppígy az önuralom s önnevelés terén is a kezdet a legnehezebb. Minél többször gyakorolod a jót, annál könnyebbé válik az. Emlékszem, diákkoromban mily nehezen tudtam megtanulni a nyújtón a gerinchúzódást. Hónapokon át nem ment tovább, mint félig. Egyszer végre, minden erômet összeszedve sikerült feljutnom. És azóta? Könnyen és ügyesen ment mindig. És így vagy a lelki életben is: elsô ízben nagyon nehéz valamit megtanulnod, nagy önmegtagadásba, harcba kerül; mikor tizedszer teszed, már alig érzed a nehézségét. Minden nap gyakorold tehát akaratodat, s akkor majd lesz erôs akaratod. Tudj néha lemondani még a megengedett apróságokról is. Reggel gyorsan ugorjál ki az ágyból, s mondd magadban: ,,Egy kis önlegyôzés!'' Ha fáj a fogad, szorítsd össze ajkadat, ne panaszkodjál, hanem mondd magadban: ,,Egy kis önlegyôzés!'' Nagyon érdekes egy könyv? A legizgalmasabb résznél becsukod: ,,Egy kis önlegyôzés!'' Éhes vagy, mint a farkas? Pár percig nem nyúlsz az ételhez: ,,Egy kis önlegyôzés!''

Ezer meg ezer ilyen aprósággal gyakorolhatod akaratodat. S minél többször teszed a kicsinységekben, annál könnyebben tudsz úr maradni majd fontos dolgokban is.

Vegyünk csak egy esetet. Szüleid elmentek hazulról, s te megígérted, hogy házôrzônek otthon maradsz, úgyis sok a leckéd is. Öt perc múlva bekopogtat Jancsi: ,,Te, Ferkó, itt vannak a fiúk, jöjj focizni!'' Kint gyönyörû, napos délután, bent az unalmas algebrapélda. Most azután kitör a nagy harc: igent mondj-e vagy nemet? Megígértem, hogy itthon maradok. Az ám! De a fiúk kicsúfolnak, hogy játékrontó vagyok. Olyan jó volna kimenni, de szüleim összeszidnak. Hátha elôbb visszajövök, mint ôk, s meg sem tudják? Igen, de mi lesz a számtanpéldával? Majd ,,otthonfelejtem'' holnap a füzetemet. De ez nem becsület... Így kavarognak érveid. A fiúk meg már türelmetlenek. Végre is nagy küzdelem után kivágod: Engedjétek meg, ma nem mehetek... A fiúk elmennek, te otthon maradsz, talán az elsô pillanatban szomorúan is nézel utánuk. De azután eltölti lelkedet a becsülettel megállott kötelességteljesítés tudata. Másodszor, harmadszor már könnyebb lesz döntened, s végül már egész természetesnek tartod, hogy azonnal a kötelességteljesítés mellett mondd majd ki az igent. A japán festô is oly könnyen festette késôbb már a kakasokat!

Arra kell törekedned, hogy állandó, szinte már nem is gondolkodó, soha nem habozó készséget szerezz a jó gyakorlására. Mikor aztán többé már nem kell minden cselekvésed elôtt folyton mérlegelned, hogy melyik utat válasszad, hanem a jót már szokásszerûen, hosszú gyakorlat által szerzett hajlamaid alapján teszed, s viszont a rossztól ösztönszerûen már az elsô pillanatban elfordulsz, ekkor fizet hosszú elôkészületedért az élet; nem pénzzel fizet, hanem azzal a készséggel, hogy mindig örömmel s könnyen tudsz nemes elveidnek megfelelôen cselekedni, azaz elmondhatod magadról, hogy ,,jellemes ifjú'' vagy.

Sustine!

Az akaratgyakorlás másik módja a kitartás, állhatatosság, tûrés. Az egyik leghíresebb amerikai psychologus, James, azt ajánlja az ifjaknak, hogy mindennap tegyenek valamit, ami nincs ínyükre, csak azért, hogy kemények tudjanak maradni önmagukkal szemben. Az egyik németországi internátusban -- mikor ezt elmondták a fiúknak -- tudod mit tettek azok? Kimentek a kertbe, és eleven cserebogarakat rágtak össze, mert ez ,,igazán nem volt ínyükre''. Brr... Gyermekes túlzás volt, de mégis csak imponáló áldozatkészség az erôs akarat megszerzéséért.

Nem kell a fenti német példát követned, vagy nem kell Mucius Scaevolanak lenned, s karodat elégetned a tûzön. A mindennapi diákélet is tele van apróságokkal, melyekben hôsi türelmedet gyakorolhatod. Tûrni a szenvedést, a fájdalmat. Türelmesen tanulni, s nem izgulni, mérgeskedni. Türelmesen beszélni otthon, és sohasem feleselni; nem vágni arcokat, nem rosszkedvûnek lenni. Bármi izgat, bánt, bosszant, nem kipattanni, kifakadni, hanem várni egyet, s azalatt észbeli érvekkel megnyugtatni magadat. Semmi olyant nem tenni, amirôl ôt perc múlva már meg kell bánnod, hogy tetted. (Mily fontos szabály ez a hirtelenkedô fiúknak!)

És nemcsak a passzív türelmet értem, a szónélküli tûrést, hanem még inkább az aktív türelmet, a kitartást is.

Az Úr Jézusnak van egy komoly figyelmeztetése: ,,Aki állhatatos marad mindvégig, az üdvözül''. (Máté 10, 22.) Igaz ez a mondás nemcsak az örök élet, hanem a földi sikerek szempontjából is. A kitartás hiánya miatt sokszor az utolsó pillanatban omlik össze hosszú fáradozásunk eredménye. Csak még egy napi, csak egy órai kitartás kellett volna, de ez hiányzott. Chavez híres pilóta elsô volt, aki átrepült a Simplon fölött, de -- összetört tagokkal kötött ki. Jéghideg viharral, rettenetes légörvényekkel gyôztesen megküzdött. Már szeme elôtt a cél. Látja az óriási üdvözlô, integetô tömeget. De ekkor elhagyja kitartása, nem tudott még öt percet várni, és nem lassan ereszkedett le, hanem hirtelen eséssel -- akart. A gép azonban lezuhant, s Chavez meghalt... Csak öt percnyi kitartás hiányzott!

Okosan teszed, ha mindig többre készülsz, mint amennyi feladat vár reád. Ha három órát akarsz gyalogolni, készülj neki négyórás útnak, s ha két órát akarsz tanulni, szedd össze akaratodat két és félórai tanulásra; így mindig marad egy kis tartalékerôd.

Kitartás! Kitartás!

Gyönyörû júliusi hajnalban két fiatal diák vágott neki a Lomnici csúcsnak. Mindketten alföldiek voltak, soha ilyen fönséges hegyóriásokat nem láttak még. Vidám énekszó mellett fürgén szedték lábukat, s mosolyogva hagyták el azt az öregembert, aki úgy látszik, szintén a csúcsra igyekezett, de oly higgadt, csendes léptekkel rótta az utat, hogy ,,még a csiga is gyorsabban mászik'', vélte róla az egyik ifjú. Mikor tíz perc múlva visszatekintettek az öregre, már csak apró kis hangyának látták mélyen maguk alatt. Hanem a fiúk tüdeje is egyre jobban kezdett zihálni; elôbb csak félóránkint tartottak öt-ötperces pihenôt, késôbb már minden negyedórában le-ledôltek ,,egy kis félórára''. Mikor aztán délfelé már teljesen kimerülten vágódtak le egy kis vízesés szélén, íme, egyszer csak megjelenik az úton a csiga-ember, és éppoly higgadt, csendes léptekkel, mint reggel tette, elmegy mellettük, és megy... megy... egyre föllebb megy az öreg... már megint csak hangyának látszik... A két fiatal, pedig tehetetlen fáradtsággal nyújtózik a sziklákon. Mert, hogy magasba juss és egy kitûzött nagy célt elérhess, ahhoz nem elég a fiatalos nekiszaladás és szalmaláng-lelkesedés, hanem nyugodt, folyton egyenletes, állhatatos kitartás kell hozzá.

Szenvedni panasz nélkül

Az emberi élet víg és szomorú percek keveréke, és bizony sok ember életében túlsúlyban vannak a szomorú napok. Leben ist leiden; élni annyit jelent, mint szenvedni.

Az ifjú életében is jön nehézség, kemény megpróbáltatás, eredménytelenség, balsiker, félreértés vagy testi szenvedés, betegség; és az igazi jellem abban mutatkozik meg, hogyan tudja viselni az ember a rászakadó csapásokat. Tûrj! Sustine!

Sok szegény ember irigykedve nézi a gazdagabb embereket, és sok szegény diák irigykedve gazdagabb társait. Nem akarják elhinni, hogy a szenvedésbôl a maga módja szerint mindenkinek kijut.

Vannak, akiknek ökle dühösre szorul a szenvedés idején, s káromkodó szájjal szidják a sorsot, -- ezek durva lelkek. Vannak, akik tehetetlen megadással, lehajtott fôvel, letört lélekkel, siránkoznak a változhatatlan fölött, -- ezek gyönge lelkek. És vannak, akiknek szintén fáj ugyan a csapás, akiknek szintén rosszul esik a mellôztetés, és akik ôszintén siratják meghalt édesanyjukat, szintén szenvednek a betegség miatt stb., de azt is tudják, hogy a férfiasan elviselt szenvedés tüzében edzôdik a legtisztább jellem acélja. Lehet valaki szegény és boldog, s lehet gazdag és boldogtalan. Lehet beteges és boldog, s lehet vasegészségû és boldogtalan. Lehet vak és boldog, s lehet két szemével boldogtalan. Minden attól függ, milyen lélekkel dolgozzuk fel magunkban a szenvedést. Én a szenvedést is jellemem nevelésére akarom felhasználni! Tudom, hogy a lélekkel elviselt fájdalom értékesebbé tesz, minden mellôzés nagyobbá tesz, a megalázkodás tisztábbá tesz, a kitörni készülô harag lefojtása erôsebbé tesz, egyszóval: az Istennel viselt szenvedés mélyebb lélekké, jellemessé tesz.

Minden festményen van fény és árnyék; abban áll a mûvész tehetsége, mint tudja ezt a két ellentétet összhangzó egészbe olvasztani. Isten, az én mennyei Atyám tud az én bajomról; ha tehát megengedte, hogy ez a csapás érjen, bizonyára terve volt vele. Milyen terve? Ugyan mit tudhatná azt az én kis koponyám? Büntet a múltért? Erôsít a jövôre? Tisztítani akar? Komolyabbá tenni? Érdemszerzésre akar alkalmat adni? Mit tudom én! De annyit tudok, hogy a szenvedés tüzébôl jobbnak, tisztultabbnak, mélyebb, komolyabb léleknek kell kikerülnöm. Imám lesz ilyenkor ez a rövidke hat sor:

Herr, dein Wille geschehe,

Dann geh' es, wie es gehe!

Herr dein Wille geschehe,

Und tut's auch noch so wehe!

Herr, dein Wille geschehe,

Wenn ich's auch nicht verstehe!

A szó nélkül viselt szenvedés kitûnô jellemképzô és akaraterôsítô eszköz. Minden ember természetszerûleg igyekszik szabadulni a szenvedéstôl; és ha ez nem sikerül, legalább is panaszkodásban és sírásban enyhíteni magán. Ha azonban erôdet összeszedve igyekszel nyugodt lélekkel beletörôdni a változhatatlanba, ezáltal nagyot növeltél akaraterôdön. Aki gyönge akaratú, azt a szenvedések kalapácsütései szétporlasztják, mint a homokvárat; a férfias jellem azonban, ha talán szikrázni is fog, de annál szilárdabbá válik, akárcsak a nemes acél. Mikor Seneca azt mondta, hogy a betegágyon éppoly hôs lehet valaki, mint a csatatéren, azt akarta jelezni, hogy a jellem megbízhatóságának legfôbb teherpróbája a szenvedés. ,,Akit Isten szeret, azt megpróbálja'' -- mondja a Szentírás.

A jellem karrarai márványszobrára a legfinomabb vonásokat éppen a szenvedés vési fel.

Szenvedéseidben emlékezzél meg Eötvös J. bárónak szavairól: ,,Ki veszteségei után az isteni gondviseléshez való bizodalmát megtartotta, azt a sors csapásai nem sújthatják le''. Emlékezzél meg errôl, s aztán imádkozzad teljes lélekbôl ugyancsak az ô szavait: ,,A sima utak, melyeken kevés fáradtsággal messze juthatunk, s azon javak, melyek után az emberek többsége leginkább vágyódik, legyenek másoké. Nekem, ó Mindenható, adj rögös ösvényt, de szép kilátással, mely mindig fölfelé vezet, s melyen azon meggyôzôdéssel haladhatok, hogy eltévedni nem fogok''.

Ha a római büszkén mondta, hogy ,,nagy tetteket végbevinni római erény'', fortia agere Romanum est, te bôvítsd ki ezt így: ,,nagy lélekkel szenvedni meg keresztény erény'', fortia pati Christianum est.

Gondolkozzál csak kissé azon, hogy a pogány ókor legnemesebbjeinek lelkén mily névtelen szomorúság ömlött el, mily pesszimizmus, mily levertség! Nem tudnék hirtelenében egyetlen egyet is megnevezni, aki nem tartotta volna többre a halált, mint az életet. A tobzódó érzéki élvezetek közt éppen a legnemesebb lelkek undorodtak meg a világtól; más, magasabb célt pedig nem láttak a földi élethez kapcsolva. Alig egy-kettô -- a kereszténységet elôre megérzô tudott tisztultabb légkörbe emelkedni. Mily földresújtóan sötét például Aischylos drámáiban a fúriák alakja. Íme, a pogány, a hitetlen, ha szenved, a szenvedésben csak fogát tudja csikorgatni. Az istenfélô is szenved, de nem vak fatalizmussal, hanem öntudatosan. Ó igen, a kereszténység sem tudja kiirtani a világból a nyomort, a szenvedést, a bûnre való sok kísértést, de legalább meg tudja érteni, mit akar ezzel az Isten.

Sokat kell szenvedned, fiam? Szegény vagy, beteges vagy, szüleid nyomorognak, sok csapás ér? Mit akar az Isten veled? Lehet, hogy büntet ezzel régi bûnöket. Lehet, hogy puhítja lelkedet a buzgóbb életre. Lehet, hogy akaratodat edzi, mint tûz a vasat. Lehet, hogy érdemeidet akarja növelni az örök életre. Lehet, hogy úgy vezet az életen keresztül, mint a turistát a hegyi vezetô. ,,Micsoda sziklás, kemény, keskeny, kényelmetlen utakon vezettél!'' -- kiált fel a turista. ,,Igen, uram, kényelmetlen utakon, de tudod-e, ha a nagy, széles úton viszlek, nem erre a gyönyörû magaslatra jutunk, hanem mocsárba süllyedünk!'' Miért is szenvedek én annyit!? -- kiáltasz föl. Mit tudod te, hogy miért? Csak a jó Isten tudja. Nézz csak egy gyönyörû perzsaszônyeget: virágok, figurák, színek mily mûvészi egységben rajta! De nézd meg a visszáját: fonalak s színek zagyvasága. Épp ilyen az élet. Mi a visszáját látjuk. A színe, vagyis az egyes fonalakat összefogó nagy, egységes gondolat, Isten kezében van. A történelem szövôszékénél az örök Isten ül, kinek szándékai elôttünk kiszámíthatatlanok. Az ô gondolatai nem a mi gondolataink, s az ô utai nem a mi utaink.

De állj meg ajkamon, szó!

Az Isten tudja, mit cselekszik,

Magas tervébe nem lát a vak ember,

S kérdôre vonnunk Ôtet nem szabad.

(Petôfi)

Szienai Szent Katalin egyszer rendkívül heves bûnkísértéssel viaskodott. Mikor nagynehezen megszabadult attól, szomorúan panaszkodott: ,,Jézusom, hol is voltál, mikor szívemet elborította a sötétség?'' ,,Lelkedben voltam -- felelte az Üdvözítô. Ha nem lettem volna veled, azok a gondolatok, melyek lelkedet ostromolták, akaratodba is behatoltak volna, s lelked halálát okozták volna''. Tehát te se ijedj meg a szenvedésben. Ugye, egyetlen egy sziklán is megtörik az egész hullámzó tenger ereje!

Ne légy tehát mint némelyik növény: míg süt a nap, büszkén hordja fejét, de ha beáll az alkony, összehúzza szirmait, s elhervadva lekonyul. A szenvedés Isten mûvészmunkája lelked márványán. Aranyat keres lelkedben: az arany pedig, ugye, nem hever a felszínen; verítékes munkával kell azt kibányászni.

A márvány is szeretne felzokogni, mikor a szobrász kemény kalapácsütései alatt szikrázik. De ugye, ha a mûvész ,,kímélné'' a márványát, lenne-e abból valaha gyönyörûen kialakított remekmû?

Nem kell ugyan keresned a szenvedést; ha azonban jön, emelt homlokkal nézz szemébe:

So danke Gott, wenn er dich presst,

Und dank' Ihm, wenn er dich wieder entlässt.

(Goethe)

Engedelmeskedni szó nélkül

Újabb eszköze a jellemnevelésnek az engedelmesség. Serdülôkorban bizony nehéz feladat. Pedig éppen ebben a korban, mikor már eszed jobban kezd érni, egy kis gondolkozással rájöhetnél, mily nélkülözhetetlen alapja az saját szabadságodnak, meg az egész társadalmi életnek is.

Mily jól esik a szemnek, mikor nagyszerûen együttlépô, mellet kifeszítô cserkészcsapat vonul el elôttünk, s egyetlen kis ,,állj''-ra mint cövek szegezôdik földhöz az egész csapat. Mi teszi ezt a kedvezô behatást? A szervezett engedelmesség.

Miért kell engedelmeskedned? Elôször is, mert nem vagy független lény.

,,Mit? Én nem vagyok független? Hát kitôl, mitôl függök én?'' -- Nos, ezer meg százezer dologtól és embertôl. Bizony, nem te vagy a világ közepe, és nem élhetsz úgy, mintha senkire sem szorulnál. Tudod ki élhetne így függetlenül, fitymálva mindenkit? Aki önmagától születik, aztán saját magát helyezi bölcsôbe, s önmagát szoptatja; aki oly nagyra nô, amilyenre akar, s nincs a földön semmire rászorulva, s mikor meghal, önmagát fekteti koporsóba, megássa sírját, s szépen eltemeti magát. Mit nevetsz? Hogy nincs ilyen ember? Persze! Tehát nincs is, aki egészen független lehetne.

Aztán engedelmeskedni kell azért is, mert az tesz igazán szabaddá. ,,De talán az engedetlenség tesz azzá?'' -- gondolod. Nem. Az féktelenné tesz. Nézd meg a paripát, amely kantárból, hámból kiszakítja magát, s vadul rohan elôre? Szabad az? Nem. Féktelen. S a vége? Összetöri magát.

Aztán engedelmeskedjél azért is, hogy tudj parancsolni. Mert hiszen ki elôtt hajlik meg legszívesebben az emberi akarat? Az erôs egyéniségek elôtt. Márpedig annál erôsebb lesz a lelkünk, minél többször hajlik meg önként mások jogos akarata elôtt. A lelki szabadság felé vivô útra e szó van írva: Engedelmesség. ,,Folgsam fühlt' ich immer meine Seele am schönsten frei'' (Iphigenie V. 3.), ,,mikor engedelmeskedtem, lelkem akkor volt igazán szabad'', írja találóan Goethe.

Az engedelmesség kitûnô akaraterôsítô eszköz. Nagyon jól tudhatod, hogy akik neked parancsolnak -- szüleid, tanáraid --, bizonyára csak javadat keresik, s parancsaikkal nem bosszantani, ,,szekírozni'' akarnak. Annyit csak beláthatsz, hogy egy 14-16 éves fiúnak mégsem lehet olyan élettapasztalata s komoly felfogása, mint 40-50 éves apjának; ha tehát valamit szüleid, nevelôid parancsolnak, szó nélkül, morgás s elégedetlenkedés nélkül tedd meg, még ha azt hinnéd is, hogy most keményen jártak el veled. Gondold meg, hogy még tapasztalatlanabb, könnyelmûbb vagy, erôsebben állasz a külsô látszat csalóka befolyása vagy az érzékek elvakító ösztönzése alatt. Felnôtt embereket még sohasem hallottam azért panaszkodni, hogy szüleik túl szigorúak voltak hozzájuk kiskorukban. De bizony sokan gondoltak vissza szomorúan gyermekkorukra, hogy miért nem fogadtak szót jobban szüleiknek!

Fiam, tudom rólad, hogy te úgyis engedelmes vagy. Légy is mindig az, nem azért, mert kell, hanem mert akarsz, mert tudod, hogy ez csak a te elônyödre szolgál. Amit meg kell tenned, akard is megtenni, s kettôs hasznod lesz belôle. Imádkozd el gyakran Szent Ágoston fönséges szavait: ,,Uram, add, hogy megtegyem, amit akarsz, azután parancsolj, amit akarsz''.

Kitartani hazugság nélkül

Még egy fontos ,,kitartás'' vár reád: kitartani az igazság mellett. Beszélni csak az ember tud. A papagáj, meg a mátyásmadár tudja ugyan utánozni az emberi szavakat, hanem szavakat alkotni csak az ember képes.

De nem érzed-e, fiam, rögtön a felelôsséget is, mely ebbôl a kiváltságos helyzetbôl az emberre hárul! Ha csak az ember joga a beszéd, akkor viszont kötelessége az igaz beszéd, a szó helyes használása is. ,,Mondom pedig nektek, hogy minden hiábavaló szóról, melyet szólnak az emberek, számot fognak adni az ítélet napján'' (Máté 12, 36), tanítja az Úr Jézus.

De nemcsak tanította ezt az Úr, hanem meg is mutatta. Olvasd csak az evangéliumokat, hogy az Úr Jézus mindenegyes szavában mily megfontolt, és fönségesen nyugodt volt!

Az állatnak nincs szava, csak vonyít, vihog, rikácsol, nyöszörög, -- üres héjak mag nélkül. Az emberi szó nem üres héj; annak tartalma van, s az bánt vagy dicsér, sért vagy szeret, javít vagy ront. Íme a kimondott szó óriási felelôssége! Aki szavait meg nem fontolja, mielôtt ki mondaná, annál jellemrôl még korai beszélni.

A katolikus nevelés ideálja az az ifjú, aki tud udvarias lenni hízelkedés nélkül, ôszinte gorombaság nélkül, becsületes élhetetlenség nélkül, barátságos elvtelenség nélkül, elveihez hû sértegetés nélkül. A nap oly fényesen, oly tisztán futja a pályáját az égbolton, nincs rajta sötétség, titokzatosság; az emberek arca kiderül, ha a nap felé néznek, s erôt, jókedvet, életet merítenek belôle. Az igaz lelkû ember is ily éltetô napja a társadalomnak, amelyre örömmel nézünk, s mindig bizton számíthatunk.

Lehet-e nagyobb dicséret, mint ha egy ifjúról elmondhatjuk: ,,Ez tudatában van minden szava felelôsségének. Ez soha nem játszik a szavával! Ennek a fiúnak beszédére építeni lehet! Ez mindig szeretettel beszél, s mindig kitart az igazság mellett!''

Miért hazudnak az ifjak?

Miért hazudnak mégis az ifjak? Legtöbbször félelembôl. Tilosat tettek, és félnek a büntetéstôl. Pedig a legnagyobb ostobaság az elôzô hibára még ráduplázni, s az elsô bûnt -- sôt legtöbbször nem is bûnt, csak ügyetlenséget (eltört a pohár, kiömlött a kávé stb.) -- másodikkal, hazugsággal tetézni. Hát láttál már olyan fiút, akinek sár csapódott hótiszta ruhájára, s most, hogy eltüntesse a foltot, inkább teljesen belefekszik a pocsolyába? Mennyivel okosabb, aki így gondolkozik: ,,Hát igaz, most bajt csináltam. Mi lesz, ha beismerem? Kikapok. Hát kikapok! Utóvégre rászolgáltam. Holnap aztán már úgysem fáj a büntetés, és legalább becsületes, ôszinte voltam. Viszont, ha hazugsággal megmenekülnék is a büntetéstôl, annál nagyobb sebet ejtenék lelkemen, amely holnap is fájna, és soha nyugtot nem hagyna. Inkább ôszintén beismerek mindent. Édesanyám, bizony ügyetlen voltam (durva voltam, hirtelen voltam), máskor jobban vigyázok. Tessék megbüntetni...'' A becsület meg van mentve, sôt azt hiszem, az ilyen vallomás után még a büntetés is elmarad. De ha nem is maradna el! ,,Inkább szenvedjek én az igazság miatt, mintsem az igazság szenvedjen énmiattam!''

A másik meg hazudik gyávaságból. Komoly elvrôl, ideális dolgokról, vallásról van szó az ifjak között; néhány léha fiú gúnyosan viccelôdni kezd ezekrôl. No most! Színt kellene vallani, nyíltan kiállani, -- nem mersz, félsz a gúnyos arcoktól. Inkább hazudsz. Gyáva vagy.

Lehet hazudni irigységbôl, féltékenységbôl is. Valamelyik társadat dicsérik. ,,Ó, nem is érdemli! Ilyen, meg olyan hibái vannak'' -- mondod, és hazudtál. Lehet hazudni elônyökért (,,nem igaz, nem volt gól!'', ,,nem igaz, nem érintett a labda!''), sôt hazugságra vezethet a rosszul értelmezett hûség is, mikor valaki hazugsággal akar segíteni bajba jutott barátján.

Lehet hazudni hencegésbôl (hogy ,,automobilom volt a nyáron, ojjé, ha láttad volna'', hogy ,,mi minden történt velem'' -- pedig fele sem igaz!). Hazudik, aki súgás után felel, hazudik, aki a másik dolgozatát kilesi, mert olyasmivel kérkedik, ami nem az övé. A jellemes ifjú ilyenkor azt mondja a kísértésnek: ,,Sokkal büszkébb vagyok, mintsem hogy nem tisztességes eszközökkel boldoguljak''.

Van olyan ifjú is, aki felületességbôl nem mond igazat; tulajdonképpen tehát nem hazudik, csak ,,eljár a szája''; de mégis megbízhatatlan, mert nem szokta meg, hogy pontos legyen, és érzékeit jól használja (érzékeink pontos használatáról ,,A pisai dóm öröklámpása'' címû részben olvashatsz). Vigyázz, fiam; a durva, nagy hazugságtól a jellemes ifjú könnyebben tartózkodik, de a kisebb hazugságot, pontatlanságot némelyik megengedi magának, -- pedig ezzel is rontja jellemét. Becsületes ifjú sohasem mondja, hogy ,,nem én voltam'', mikor ô volt; de azt már többen mondják, hogy ,,néha én is köztük voltam'', pedig azt kellene mondaniok, hogy ,,én is gyakran voltam köztük'', vagy: ,,egész biztosan elmegyek'', holott azt kellene mondaniok: ,,hacsak tehetem, elmegyek''.

Minden hazugság, ami az igazsággal és egyeneslelkûséggel ellenkezik. Tehát nemcsak szóval lehet hazudni, hanem lehet hallgatással, képmutatással, hamis, kétszínû viselkedéssel is, stb. Az is hazudik, aki mindig csak félig mondja meg, amit gondol, aki mindig hímez-hámoz, akirôl soha nem tudja az ember, hogyan áll vele.

Íme, a hazugságnak irdatlan ôserdeje!

Érdemes-e hazudni?

,,Mit gondolsz, érdemes-e hazudni?'' -- kérdeztem egyik ifjút. ,,Nem!'' -- volt rá a határozott válasz. ,,Miért nem?'' ,,Úgyis kiderül elôbb-utóbb, és akkor oda a becsület''.

Hát hiszen ez is érv. Tényleg, alig képzelhetek megszégyenítôbb helyzetet, mint mikor hazugságon kapnak egy ifjút, akire eddig mindenki tisztelettel nézett, s minden szavának vakon hitt. Pedig bizony rajtakapják!

Hja -- gondolja talán egyik-másik fiú --, ha valaki ilyen ügyetlen, hát ne hazudjék! De lehet ám okosan is hazudni! Jól meg kell elôre rágni, hogy mit felelek, ha ezt kérdezik, és mit, ha azt; így aztán sikerülni fog...

Pedig mégsem sikerülhet hosszú ideig. ,,Hiába bújik a szamár az ajtó mögé, a füle mégis kilátszik'' -- tartja egy közmondás. És hiába figyelmezteti a latin a hazug embert, hogy jó emlékezôtehetsége legyen (,,mendacem oportet esse memorem''), -- elôbb-utóbb mégis ellentmondásba keveredik; egyik hazugságát a másikkal kell etetnie, hogy valameddig is életben tartsa; a második hazugság miatt aztán hazudnia kell harmadszor, tizedszer. Aki egyszer letért az igazság útjáról, olyan talajra került, ahol egyre mélyebbre süllyed. Másnap már nem tudja, mit hazudott tegnap, s a vége a szégyen, a becsület elvesztése. A hazugság az erkölcsi élet szörnyszülötte; márpedig a szörnyszülöttek nem hosszú életûek.

De hát, mondjuk, nem derül ki. Tényleg hazudhatik valaki oly ügyesen, hogy nem sül ki a dolog. Gondolkozzál csak tovább, mi lesz azonban a folytatása. Az illik a komoly ifjúhoz, hogy tetteinek nemcsak legközelebbi következményeit lássa, hanem mérlegelje távolabbi hatásait is. Tehát nem tudták meg, hogy hazudott.

De mikor otthon, egyedül marad, felpanaszkodik lelkében egy szemrehányó vád: ,,Te jellemtelen vagy! Tebenned bízni nem lehet!'' Az önvád szava keserû perceket szerez az ügyes hazudozónak is. Jaj annak, aki hazugságra adta fejét. A hazugság sötét mélységbôl jön, ahol a sátán lakik, azért kavarja sötétre a lelket. De még a szemet is. Aki hazudik, lesüti szemét; fél, hogy zavart tekintete elárulja.

Olvasd csak, mint panaszkodik Goethénél Iphigenia:

O weh der Lüge! Sie befreiet nicht,

Wie jedes andre wahrgesprochene Wort

Die Brust; sie macht uns nicht getrost.

Nézd csak: ma már az orvosok nem rendelik a mérgeket oly könnyen orvosság gyanánt, mint ezelôtt tették; mert rájöttek, hogy ha egyik betegséget gyógyítja is a méreg, de néha meg másikat okoz, talán veszedelmesebbet, mint amilyet meggyógyított. Akárcsak a hazugság: elsô pillanatra úgy látszik, hogy megmentett a kellemetlenségtôl, de romboló hatása meg annál nagyobb más tekintetben.

És ha még a lelkiismeretet is sikerült elhallgattatni, hát lesz egy nap, a világítélet napja, amikor minden álnokságot, minden ravaszkodást s hazugságot napfényre hoz az a mindentudó Isten, akit még a legügyesebb hazudozó sem tud becsapni, s akirôl azt mondja a Szentírás, hogy ,,utálja az Úr a hamis ajkakat'' (Péld. 12, 22). Isten maga az élô Igazság; minden hazugság tehát megtagadása, elcsúfítása a lelkünkben élô istenhasonlóságnak.

A rókáról azt mondják, hogy ha csapóvasba kerül, lerágja saját lábát vagy farkát, csak menekülhessen. Aki hazugsággal próbál menekülni a bajból, nem lábát rágja le magáról, hanem -- ami sokkal fontosabb -- a becsületet, a jellemet.

Hazudni gyávaság; rendületlenül kitartani az igazmondás mellett -- hôsiesség.

Der Lügner ist ein feiger Wicht;

Ein Held, der stets die Wahrheit spricht.

Hazugsággal jutottál valami elônyhöz? Nagyon drágán fizetted meg. Hazugsággal menekültél egy bajból? Sokkal nagyobba estél. Hazugsággal szereztél magadnak megtiszteltetést mások szemében? Önmagad elôtt elvesztetted becsületedet.

Ein Mann, ein Wort!

De talán mégis csak lehetnek olyan esetek, amikor szabad hazudni? Vannak fiúk, akik igen hamar kimentik magukat. ,,Csak tréfából hazudtam. Hát ez csak nem bûn! -- kérdik. Hiszen nem ártottam vele senkinek.''

Nem nagy bûn, de mégis csak hiba. Ha senkinek sem ártottál vele, magadnak mégis ártottál. Wer lügt, betrügt; a legnagyobb baj abban van, hogy az ilyen ártatlan hazugságok hozzászoktathatnak a komolyabb hazugságokhoz. A nagy jellemek félve óvták magukat az ilyen kicsinységektôl is. Még a pogányok közt is nagyszerû példákat találunk erre. Tanultad Aristidesrôl, hogy még tréfából sem hazudott soha: ,,Aristides adeo fuit veritatis diligens, ut ne joco quidem mentiretur''. Persze, tisztán kell látni, mi a hazugság. Hazugság az, ha valaki nem igazat mond azért, hogy mást félrevezessen. Ha tehát nyilvánvaló, hogy az illetô csak bolondozik, játszik, csak mulatságot akar, az nem hazugság. De hazudni, azaz mást megtéveszteni sohasem szabad.

Elismerem, hogy bizony ez nem kis dolog, és hogy néha az ember olyan helyzetbe kerülhet, mikor választania kell a hazugság vagy egy komoly kellemetlenség közt. Az elvnek föltétlenül sértetlenül kell maradnia: ,,Hazudni pedig nem fogok soha!'' Másrészt azonban itt fenyeget egy súlyos kellemetlenség, amely igazmondásomból származik. Mit tegyek ilyenkor?

A legegyszerûbb megoldás, hogy nem felelünk. Hallgatásunkból az illetô láthatja, hogy kérdése kellemetlen nekünk, s talán nem fog zaklatni újból ezzel a dologgal. Ha ügyes valaki, adhat ilyenkor kitérô feleletet, ,,mellé beszél a dolognak'', ,,kivágja magát'' (persze nem hazugsággal!) ,,elüti a kérdést''. De bizony sokszor ez sem sikerül, és nem marad más hátra, mint az igazlelkûségért, a férfierények egyik legszebbjéért hôsi lélekkel vállalni az esetleges kellemetlen következményeket is. Ha lehet, kerüld ki a kellemetlenségeket; de ha nem lehet, ,,fiat iustitia et pereat mundus'', tarts ki törhetetlenül az igazlelkûség mellett, még ha miatta kellemetlenséget kellene is viselned. A mindenkori, következetes igazmondás nem könnyû dolog, -- hôsök erénye!

Kisgyermeknél még valahogy csak könnyebben bocsátja meg az ember, hogy mikor a nádpálca a sarokban oly félelmetesen néz reá, ijedtében, a veréstôl való félelmében, hazugság szalad ki a száján. A kisgyermekekrôl nem is mondjuk azért, hogy kész jellemek.

De mit szóljunk a nagyobb fiúkról, akik ugye leginkább eszükre, bátorságukra s becsületükre szoktak büszkék lenni (és méltán!); mily szomorú, ha ily esetekben ôk is gyávák, jellemtelenek, s hazugsággal mentik ki magukat a megérdemelt büntetés elôl, vagy egy-egy kényelmetlenebb helyzetbôl.

Mennyivel imponálóbb annak az ifjúnak jelleme, akinek ajkát -- hát kerüljön, amibe kerül! -- soha egyetlenegy hazug szó el nem hagyja, mégpedig abból az okból nem, mert ô egyáltalán nem tud hazudni! Semmi helyzetben nem tud oly erôszakot elkövetni becsületes nyíltszívûségén, hogy egyetlenegy hazug szót ki tudna erôltetni ajkán. Mily nagyszerû öröm ily ifjúval találkozni, akinek minden szavára számítani, építeni lehet, mert minden szava oly igaz, mint a Szentírás. Ein Mann, ein Wort!

Isten meg akarta nehezíteni az embernek a hazudást; azért teremtette úgy, hogy a hazugságnál elpiruljon. Azt is meg lehet ugyan tanulni, hogyan lehet pirulás nélkül folyékonyan hazudni (,,mintha könyvbôl olvasná''), de bizony átkozott tudomány ez! Fiam, te légy büszke igazmondásodra! És minden fiú, aki csak valamit is ad becsületére, férfiasságára, jellemére, legyen az utolsó szaváig igazmondó. Az a fiú, aki hazudozik, jellemének legerôsebb alapjait kezdi ki, s menthetetlenül indul neki az erkölcsi süllyedésnek. Aki az igazságot megsérti, nem lesz hû kötelességeihez sem. Aki megbízhatatlan beszéddel érvényesült, tisztességtelen úton akar boldogulni az életben is: ha hivatalnok lesz belôle, megvesztegetteti magát; ha kereskedô lesz, csalni fog; bármi lesz -- jellemtelen emberré válik. Ha nem is szó szerint, de lényegileg igaza van a közmondásnak: ,,Aki hazugságon kezdte, akasztófán végzi''.

A jellemes ifjú elsô jelszava: Az igazság mindenáron! ,,Ha valaki szavában nem hibáz, az tökéletes férfiú'' -- mondja a Szentírás. (Jak. 3,2) Az igazság megtagadása az emberi méltóság feladása, s szent emberi kötelességünk elárulása.

Nem ismerek egyetlenegy esetet sem, amelyben szabad lenne hazudni, szavahihetôségünkkel játszani. Soha! Még szükségbôl sem! Tudom, némelyik fiú magyarázgatja magának: ,,most muszáj volt hazudnom''; de ez mind csak mentegetés. Sohasem ,,muszáj''. Mert ha csak egyetlenegy esetben is megengedjük a hazugságot, vége az egész törvénynek; bárki bármikor azzal védekezhetik, hogy úgy érezte, most az egyszer nem lehetett elkerülni a hazugságot.

És mi lenne a társadalomból is, ha a hazugság elharapódznék! Senki sem hihetne a másiknak. A fiú nem hihetne szüleinek, a szülôk gyermekeiknek. Minden pillanatban azt kellene gondolnom a másikról: ez most engem be akar csapni. Nem merném a levest megenni, mert hátha megmérgezte a szakácsné. Nem mernék orvost hivatni, mert hátha akarattal meg fog ölni, stb. Így élni nem lehet. Íme, a hazugság ellene van az egész emberi társadalomnak is.

,,Esküdjél meg!''

Aki mindig megtartja szavát, annak aztán soha nem lesz szüksége annyi gyönge jellemû diák mentôövére, a könnyelmû esküdözésre.

-- ,,Eljössz délután focizni?'' -- ,,El.'' -- ,,Esküdjél meg!'' -- ,,Ide adod kölcsön a szótárt?'' -- ,,Oda.'' -- ,,Esküdjél meg!'' És így tovább; száz meg száz semmiségre esküdnek a léha gondolkozású ifjak.

De te ne engedd magadat beugratni! Mennyivel komolyabb, férfiasabb eljárás, ha eskü helyett ilyenkor ezt mondanod: ,,Hát fiúk ez így van! Nem szoktam hazudni!''

Nem tehetek róla, de ha egy fiút esküdözni hallok, mindjárt az a gondolatom támad: Ez a fiú bizonyára sokat szokott hazudni, most az egyszer véletlenül igazat mond, de tudja, hogy úgysem hisznek neki, s azért esküdözik. Aki nem szokott hazudni, annak nincs szüksége esküre.

Tartsd meg mindig ígéretedet s adott szavadat. Elôbb jól fontold meg, mit akarsz ígérni. Ne add könnyelmûen szavadat semmire. De ha aztán egyszer valamit megígértél, hát törik-szakad, de meg kell tartanod. Akinek szavára nem lehet minden körülmények közt számítani, az nem jellemes ifjú. Falsus ore caret honore. Viszont, aki mindig hû ígéreteihez, az imponáló önfegyelemrôl tesz tanúságot. Hogyan is állhatna fenn a társadalom olyan emberekkel, akik könnyelmûen játszanak szavukkal! Ein Mann, ein Wort -- mondja büszkén a régi jelige. Igaza van! Aki szavával játszik, nem férfiú. Bármi érjen az életben, maradjon meg számodra I. Ferenc francia király vigasztalása: Tout est perdu hormis I'honneur, ,,minden elveszett, de a becsület megmaradt!'' Omnia si perdes, famam servare memento.

Hanem itt még egy érdekes dologra akarom felhívni figyelmedet: légy ôszinte nemcsak másokkal, hanem magaddal szemben is!

Hát ez mi?

Bármit tettél, kérdezd csak meg lelkiismeretedet, helyesen tetted-e? De ne csald meg magadat. Ha ôszinte mersz lenni magadhoz, hányszor fogod beismerni magad elôtt, hogy nem is igaz, hogy ,,kérem, nem volt idôm elkészülni''; és hogy amit nagylelkû tettnek mutattál, bizony alapjában önzés volt; és hogy mikor azt a ruhátlan képet nézted, bizony nem igaz, hogy ,,a mûvészi szépet akartad tanulmányozni''; és mikor abban a társaságban te is belekeveredtél a piszkos beszédbe, nem igaz, hogy ,,utóvégre már nem vagy kisgyerek'', hanem igenis elvfeladó, gyáva fickó vagy! Ó, ha mindig ôszinte lennél magadhoz! Beszélgess csak el minél többször magaddal csendes négyszemközt, hogy így minél jobban megismerd magadat.

Aztán ismerd be magad elôtt, hogy még fiatalember vagy, tehát aszerint viselkedjél is. Ne akard a felnôtteket utánozni se fellépésükben, se szórakozásaikban. Ne bírálgass mindent, ne mondj nagyhangon ítéletet olyasmirôl, amihez egész természetesen még nem érthetsz, mert hiányzik kellô képzettséged és élettapasztalatod. Ne gondold, hogy mindent megértesz, s jól értesz meg, s hogy mindent szabad olvasnod, mindent utánoznod. Fiatal vagy, tehát hidd el, hogy az engedelmeskedésben rejlik igazi nagyságod. Fiatal vagy, tehát még nem követelhetsz sok dolgot, amire a nagyok talán már kemény munkával rászolgáltak. Te még nem keresel pénzt, ne is költsd tehát soha fölösleges dolgokra a más által keresett pénzt. Látod, mennyi mindenben kell ôszintének lenned!

És aztán ôszintének lenni Istennel szemben! Minden szívdobbanásunkban, minden lélegzetvételünkben, minden szempillantásunkban Tôle függünk. Micsoda hazugság, mily önámítás tehát, ha fiatal emberek -- mikor az ifjú életerô feszül bennük -- azt hiszik, s úgy is élnek, mintha nem szorulnának Istenre, s önmaguknak elégségesek volnának. Vagy hát ôszinte-e az, akinek hite, vallása van, de mások elôtt eltagadja, félve rejtegeti?

A nem ôszinte jellemû ifjú például könnyen elhanyagolja a szünidôben vallási kötelességeit, míg a komoly gondolkodású még buzgóbban végzi napi imáit, hallgatja a szentmisét, és önként járul a szentségekhez, mert hiszen most több ideje van erre, mint évközben, és mert ô nem rabszolga módjára, szekundáktól való félelmébôl járul Isten elé évközben sem, hanem fiatal lelkének ôszinte szeretete viszi ôt Isten oltára elé.

Isten maga az örök igazság; tehát az igazság szolgálata, az igazmondás: istentisztelet. Aki a kérdésre nyíltan válaszol, annak szavában Isten dicsôsége él; aki egy fönséges célnak minden hátsó gondolat s ravaszkodás nélkül szolgál, annak tettében Isten él; akinek szava, cselekedete, élete nyitott könyv s tiszta, zavartalan, mint a hegyi patak, annak életében Isten országa uralkodik.

Édes fiam, mily nagyszerû feladat vár ránk: igazlelkûnek lenni, s az igazmondás birodalmát terjeszteni, azaz az igazság Istenének lakást készíteni az emberek között! Nézz csak körül, mily tömérdek hazugság sötétlik ezen a világon! Mennyi szemfényvesztés, mennyi porhintés, mennyi látszatradolgozás, felületesség, csalás, ravaszkodás, megtévesztés! Ez mind sötétség, mind nem az Isten országa. Mit tehetnél te ezek ellen az Isten országáért? Talán prédikálj a hazugság ellen? Nem sokra mégy vele. Hanem igenis, te légy az igazság fanatikus szerelmese, szeresd az igazságot szavadban, tettedben, életedben, s akkor minden tetted egy-egy kardcsapás lesz az igazság országáért.

Aggredere!

A jellemképzéshez nem elég az önmegtagadás, az ,,abstine''; sem a kitartás, a ,,sustine''; ezek mellett bátor tetterô is kell, bátor akarás: ,,Aggredere!'' ,,Cselekedjél!'' Bátrakat segíti a szerencse. Vannak fiúk, kiknek könnyen megy az önmegtagadás is, kitartás is, de húzódoznak a tetterôt követelô munkától. Nincs rendjén. Jellemes ifjak alatt nem a sarokban ülô, fejlógató anyámasszonykatonáit értjük, és az önmegtagadás alatt nem szabad kényelmet, s a keresztény élet alatt pihenést, tétlen nyugalmat gondolni, hanem mozgást, tevékenységet, hiszen még a mennyei boldogságot is ,,örök élet''-nek nevezzük. Vallásunknak nemcsak olyan parancsai vannak, melyek megmondják, hogy ,,mit ne tégy'', hanem bôven vannak olyanok is, melyek elôírják, hogy ,,mit tégy''. Tehát: aggredere, ,,cselekedjél!''

Azt mondják, a sorsnak vasökle van, lesújthat mindenkit. Mindegy! De neked meg lelked van, s ezért nagyobb kitartásod, ellenállásod, rugalmasságod lehet, mint az egész anyagi világnak. ,,Kézzel hozzá, ha mit akarsz'' -- tartja a közmondás. Az acélpenge rugalmas is, de kemény is. Hogyan válik azzá? Bizony tûzben, izzó lángok között.

Az emberi élet apró események láncszemeibôl fûzôdik össze. Egyenkint ezek talán jelentéktelen apróságoknak látszanak, s valójában mégis ezekbôl alakul ki az egész élet.

Minden hatalmas felhôkarcoló kis téglákból épült, a nagy élet is apróságokból áll össze; de minden nagy erkölcsi bukásnak is apró félrelépés volt a kezdete. Aki a kis dolgokban résen tudna lenni, annak nem félteném lelkét a nagy bukásoktól. Nézd csak, az utcán min esik el a legtöbb ember? Nagy kiálló kövekbe botlik? Dehogy! Azokat messzirôl észreveszi. De elcsúszik, s nagyot zuhan egy apró cseresznyemag miatt, melyre véletlenül rálépett. ,,Mennyit szekíroznak engem mindenféle semmiségekkel!'' -- kiált fel sok fiú, és érti ezalatt az elôtte talán semmiségnek látszó apró parancsokat. Pedig semmiség-e, ha egy nagyszerû gépben a kerekek csak egy picinykét is, csak egy fél centimétert nem illenek egybe? Semmiség-e, ha a hegedûn csak egy picinykét is, csak fél hanggal is mást fogsz, mint kellene? Csekélység-e, ha a németben egy erôs konjugációs igét gyengének ragozol? Kérdezd csak meg azokat, akik lovakhoz értenek, mily óriási értékkülönbség lehet két gyönyörû hintó-ló között, amelyek közül mindkettô tüzes, mindkettô korom bogárfekete, csak az egyiknek éppen egy csekélység van a homlokán, egy tenyérnyi fehér folt.

A csekélységeknek óriási hatalmuk van az erkölcsi életben is. Napóleon óriási talentum volt, s az emberiségnek rengeteget használhatott volna. De elbukott, tönkrement egyetlen hibája, mérhetetlen hiúsága miatt. Akárhány fiúnak romlása egészen ártatlannak látszó kicsinységekkel kezdôdött. Egyik-másik iskolai fegyelmi szabályt be nem tartani, egy-két kisebb hazugsággal kimenteni lustaságukat, rossz pajtásokkal délutánokat ellopni, -- nem olyan szörnyû dolgok ezek! De a gyakran megismételt cselekedetekbôl szokás lesz: rossz cselekedetekbôl rossz szokás, jókból jó. Eleinte ugyan bántja, hogy nagyszájú hôsködôk szavára megtagadta komoly elveit, de hát ,,olyan jó közöttük''! Aztán a harmadik, negyedik alkalommal már érzi magában, mennyivel könnyebb s kényelmesebb kissé engedni abból a lelkiismeretességbôl.

A kicsinységek hatalma

Vajon, honnan van ily hatalmuk a kicsinységeknek? Semmi a világon nyomtalanul nem vész el. Minden kis apróság -- ha még oly jelentéktelen törtnek látszik is az élet nagy egysége mellett -- a maga kis hányadrészével hozzájárul a szokások kialakításához. Az erkölcsös cselekvési módhoz éppúgy hozzá lehet szokni, mint a bûnös élethez. Tömérdek apró kis nemes cselekedet után éppoly könnyû lesz a nemes élet, mint amily óriási erôvel húzza a fertô magához azt, aki megszokta már a bûnös életet.

Minél tökéletesebb valami, annál pontosabb az apróságokban is. A régi emberek a világot csak nagy vonásaiban ismerték, és a teremtett világ hatalmas arányai már így is térdre kényszerítették ôket a Teremtô elôtt. Mennyivel áhítatosabb a mi hódolatunk Isten elôtt, mióta a messzelátók és mikroszkópok segítségével behatolunk a világszerkezet apróságaiba is, és elnémul értelmünk az ott uralkodó rend, tervszerûség, összefüggés hihetetlen pontosságán! Isten mûvének ez az aprólékos pontossága legyen példaképe jellemünknek is.

Ilyen szempontból aztán nem lesz jelentéktelen elôtted semmi kicsinység. Most látod már, mily nevelôereje van annak, ha megtartod a csekélységnek látszó elôírásokat is (pl. a böjtöt, melyet vallásunk megkövetel.) De ezt tanulhatod sok más alkalommal is. Ha kirándulásnál negyedórát nyugodtan ülsz a csobogó forrás elôtt, pedig nagyon szomjas vagy; ha tudsz nyelvednek parancsolni, hogy el ne mondj rögtön valami érdekes dolgot, amit pedig úgy várnak már társaid; ha az utcán nagy csôdület van, s nem mégy oda, bármint furdaljon a kíváncsiság -- mindezzel az aprósággal komoly munkát végzel akaratod megszabadításáért az ösztönös cselekedetek rabságából. De ezzel most már azt is látod, hogy amikor a katolikus vallás annyiszor beszél önmegtagadásról s önuralomról, korántsem az ember boldogulása ellen tör, hanem éppen ezáltal az emberhez egyedül méltó, szabad élethez, a lélek szabadságához akar segíteni. Aki az önmegtagadásban nem gyakorolja magát, nem is lehet igazán vallásos; igazán vallásos csak az lehet, akinek lelke napról-napra gyôzelmet arat az anyag, a test fölött.

,,Naggyá vagy kicsinnyé mindent hatása és következményei bélyegeznek -- mondja br. Wesselényi Miklós --, s aminek következménye fontos és nagy, sohasem aprólékosság, bármely kicsinységnek lássék is.''

Ezek után már elhiszed, hogy egyszer egy egész ütközet veszett el -- egy patkószög miatt! A tábornok lovának patkójából hiányzott egy szög, s ezért útközben leesett a patkó. Patkó híján a ló megbotlott. A ló botlása miatt a tábornok lezuhant. A lezuhant tábornokot megölte az ellenség. A tábornok nem vezényelhetett tovább, s az ütközet elveszett, -- elveszett, mert egy hitvány patkószöget nem jól erôsítettek meg!

A lekötözött Gulliver

Olyan az emberi lélek útja, mint a jégcsúszka az utcán. Eleinte göröngyös, nem csúszik; de aztán nekimennek a fiúk, és minél többször szaladnak végig rajta, annál simábbá lesz. Sôt a végén már könnyen el is buknak rajta, mert olyan sima a pálya, hogy szinte magától csúsznak a fiúk. Ilyenformán állunk cselekedeteinkkel is: minél többször teszünk valamit -- jót vagy rosszat --, annál inkább hozzászokunk, annál könnyebben megy, sôt a végén már szinte visszatarthatatlanul csúszunk a kijárt irányban.

Ismered ugye Gulliver meséjét? Mikor a törpék országába került, mily hatalmas óriásként magaslott ki közülük! És a liliputiak mégis elbántak vele! Olyan kötelük ugyan nem volt, melyet Gulliver szét nem tépett volna, hanem azt a ,,csekélységet'', az ezernyi-ezer cérnaszálat, amellyel az alvó Gullivert földhöz kötözték, nem tudta széttépni.

Látod, fiam, ebbôl értheted meg, hogy komoly emberek miért igyekeznek még a kis hibákat is kiirtani magukból. Aki a csekélyeknek látszó dolgokban enged rendetlen hajlamainak, az nem fogja a komolyakban sem megkérdezni lelkiismeretét. És megdöbbentô, hogy mennyi ifjú, -- aki fiatalabb éveiben a legszebb reményekre jogosított, -- jutott nagyobb korában a bûn útjára csak azért, mert a kicsinységekben kezdett hanyag, engedékeny lenni. Felnô ugyan az ilyen fiú is, ember is lesz belôle, de bizony csak torzképe az igazi embernek; olyan idomtalan hóember, amelyik egy kis jóakarattal -- utóvégre hasonlít az emberhez: szeme is van, szája is van, papírsapka is van a fején, csak éppen hát -- jelleme s erôs akarata nincs.

Némelyik diák íróasztala vagy szobája láttára ijedten kiáltottam már fel: Jaj, Istenem, ha ennek a fiúnak a lelkében is ilyen rendetlenség van!... Cipôkefe és latin szótár, futball-fújtató és számtanfüzet, rossz gombok és vonalzó, száraz kenyérdarab és fogpaszta ,,költôi'' rendetlenségben fekszenek egymás hátán...

Tarts hát rendet asztalodon, szekrényedben, szobádban is. Elsôsorban azért, mert a külsô rend nemcsak megnyilatkozása a belsô összeszedettségnek, hanem egyben elôsegítôje is; akinek mindig rendben van a holmija, annak könnyebb gondolatait is rendben tartania. De tarts rendet azért is, mert csak a rendes ember tud pontos lenni, míg a rendetlen fiú tömérdek idôt veszteget el a keresgéléssel, s késôbb az életben is mindenütt el fog késni. Nem ismersz-e olyan fiúkat -- tudom, te nem ilyen vagy --, akik reggel nyolc elôtt tíz perccel ijedten keresik a német preparációs füzetet. Észnélkül dobálnak szét mindent a szobában; hiába. Nincs. Eltûnt. Végre az asztal alatt ráakadnak a cipôkrém mellett. De már nyolc óra öt perc. Rohannak... elkésnek... osztálykönyvbeírás... a rendetlenség miatt. Pedig ez még csak hagyján, itt csak az iskolából késtek el. De, majd ha hivatalukból késnek el, s fontos feladatokat mulasztanak el! Ha orvos lesz belôlük, egypár beteget megölnek, mert a receptbôl kifelejtenek ,,valami csekélységet''; ha meg gyógyszerész, rosszul készítik el a felületesen megnézett orvosi rendelvényt.

És azok a rendetlen, össze-vissza firkált dolgozatfüzetek! Azok a jobbra-balra kuszált, pacnis sorok! Azok a telefirkált tankönyvek! A bukott kereskedôk könyvvezetését mikor fölül vizsgálják, a legtöbbnél azt találják, hogy üzleti könyveiket rendszertelenül, elhanyagoltan vezették. Érdekes volna e tekintetben a bukott diákok könyveit is megvizsgálni.

Vigyázz, fiam, hogy az apró rossz szokások, kis hanyagságok s felületességek cérnaszálai gúzsba ne kötözzék jellemedet!

Tarts tehát rendet a legkisebb dologban is. A ceruzádnak legyen hegye, a vonalzód ne legyen tintás, az asztalon ne álljon más, csak ami a tanuláshoz kell, vagy díszíti az asztalt; minden könyvnek, füzetnek, tollszárnak, radírnak rendes helye legyen, hogy még sötétben is megtaláld. Minden reggel pontosan húzd fel zsebórádat. Különösen gondozd az esetleg kölcsönkért dolgokat (olvasmány, szótár, körzô), senkinek tovább ne kölcsönözd, s ne várj arra, hogy a gazdája érte küldjön, stb.

A rossz zár

Say, híres francia nemzetgazdász, érdekesen mondja el, mennyi kár származhatik apró kis hanyagságokból is. Egy vidéki majorban -- írja -- az aprójószágól ajtaján elromlott a zár. Pár percnyi munkával ki lehetett volna javítani, de hát ,,oly semmiség ez!'' -- mondta a gazda. Persze nap-nap után szökött meg az ólból hol egy csirke, hol egy kacsa. Egyszer meg egyenesen egy malac szaladt ki! Nohát, ezt már még sem lehet tûrni! Az egész család, kertész, mosónô, tehenes -- uccu neki, utána a malacnak, hogy visszahajtsák. A kertész vette észre legelsônek, hol a malac. Mindjárt elébe kerül, csak egy árkot kell átugrania. De ugrásközben megbotlott, kificamodott a lába; jó sokáig nyomta utána az ágyat. A mosónô, mikor visszatért a malackergetésbôl, rémülten csapta össze kezét: a tûzhely mellé száradni felakasztott fehérnemû mind elégett! A tehenes meg a nagy sietségben elfelejtette megkötni az istállóban a barmot, az elszabadult, a jászolban megakadt a lába, s eltörött. Íme, ennyi kárt okozott az elhanyagolt jelentéktelen zár, amelyet pedig pár fillérért meg lehetett volna csináltatni!

Néha a legcsekélyebb dolog is döntô fontosságúvá válik az ember életében. Mily semmiség a tengeri moszat, amely az óceánjáró hajók falára tapad! S mégis Kolumbus, mikor tengerészei lázongani kezdtek a hosszú, eredménytelen út után, ezzel csillapította le ôket: Nézzétek, már itt vannak a moszatok, már közel kell lennie a partnak.

Vagy nézd csak a nagy zenemûvészeket! Mindennap mennyit kell gyakorolniok magukat, hogy a legapróbb technikai fogásokban állandóan ügyesek maradhassanak. Liszt Ferenc mondta: Ha egy nap nem gyakorlom magamat, már megérzem én; ha három nap, megérzi a közönség.

És tudod-e, hogy mibôl állnak Anglia óriási mészkôsziklái? Olyan apró kis csigákból, amelyek kagylóit csak mikroszkópon lehet észrevenni. És az óriási nagy gôzgépeket, ezeket a félelmetes szörnyetegeket, mi hozza mozgásba? Egész jelentéktelennek látszó apró vízcseppek gôzzé változása. Mily csodás dolog a távíró! És tudod-e, mi volt az elsô lépés ehhez a nagyszerû felfedezéshez? Az, mikor Galvani rájött arra a nevetségesen semminek látszó ,,csekélységre'', hogy ha a levágott békalábhoz különféle érceket érintünk, rángatózni kezd.

Szokjál hát hozzá, hogy ne tarts munkáidban semmit sem jelentéktelennek.

Absolon haja

Björnson egyik regényének címe ,,Absolon haja''. Oly emberek szerepelnek benne, akik nem valami nagy jellemhibák miatt mennek tönkre, hanem csak azért, mert az apró kis, mindennapi dolgok fölött nem tudnak urakká lenni. Pedig aki ura a kicsinységeknek, ura a nagy dolgoknak is, s aki ki tudja használni a röpke pillanatokat, ura az idônek. Hogyan is végezhetne nagy dolgot, aki nem törôdik a kicsinyekkel?

Igyekezzél tehát a jelentékteleneknek látszó kis apró kötelességekben is tökéletesen pontos és hûséges lenni. Mondjuk például intézetben élsz, és reggel hat órakor megszólal a fölkelést jelzô csengô. Utóvégre ellustálkodhatnál még pár percig a jó puha párnák közt, de ne tedd. Azonnal kiugrani, s neki a mosdásnak! Ez kicsinység? Csak látszik annak. Valójában nagy akaratedzés, mert gyôzelem a lustaság felett.

Vagy pl. eljött a tanulás ideje. Ne ásítozzál, ne válogass álmosan a könyvek közt, ne nyújtózkodjál, hanem rövid, friss ima, és aztán neki a munkának! Ez kicsinység? Nem. Hanem diadalmas önlegyôzés, vagyis akaratedzés.

A kivégzett gonosztevôrôl nem tudta az édesanyja sem csecsemô korában, hogy az akasztófán végzi az életét. De a delirium tremenshez az út az elsô pohár alkoholnál kezdôdik, a milliós szélhámossághoz az elsô kártyajáték filléres bírvágyánál, a váltóhamisításhoz az elsô iskolai puskázásnál, és az éjjeli tivornyahelyekhez a tisztátalan képeknél meg olvasmányoknál, amelyek fölött talán romlott kölykökkel röhögtek valamikor kis gimnazista korukban. Csak aki észreveszi magán a kis rendetlenséget is, csak attól várhatjuk, hogy nem tûri el a nagyot. Csak aki óvakodik a legkisebb hazugságtól is, csak attól várhatjuk, hogy kitart az igazság mellett a nehéz helyzetben is. Csak aki becsületes a legkisebb dolgokban, csak az lesz olyan a nagyokban is. Ez különben magának az Úr Jézusnak szava: ,,Aki a kicsiben hû, az hû a nagyban is; és aki a kicsiben hamis, a nagyban is hamis''. (Luk. 16, 10)

Ugye, így most már megérted, a nagy szentnek, Szent Ágostonnak mondását: ,,Quod minimum est, minimum est; sed in minimo fidelem esse, maximum est'' -- ,,ami kis dolog, hát kis dolog; de a kicsinyben hûnek lenni óriási dolog''.

Mikor vívni kezdesz tanulni, nem megy az ám hamarjában; elôbb mindenféle felállásokat, kardfogást és vágásokat kell megtanulnod, vagyis a vívás apró kis elemeit. Zongorázni sem lehet Beethoven-szonátákat több évi elôzetes skálagyakorlat nélkül. Ha nézted már a katonák gyakorlatozásait, észrevehetted, hogy néha mily nevetséges kéz- és lábmozgatásokat tanulnak. Pedig ezek csak látszólag nevetségesek és fölöslegesek; valójában pedig elengedhetetlenül szükségesek az összetett, bonyolultabb csapatmozdulatokhoz.

,,Vagyonunkat forintonként, életünket óránként vesztegetjük el; apróságokban engedve tompul el lelkiismeretünk; s miként a tudomány újabb felfedezései szerint egész hegyláncok oly állatok maradványaiból állnak, melyeket szabad szemmel nem is láthatunk, úgy alakulnak életünk legnagyobb nehézségei oly kicsinységek halmazából, melyeket egyenként alig vettünk észre.'' (Eötvös J. br.)

A pisai dóm öröklámpása

Ilyen jelentéktelen apróságnak tartják egyesek a jó megfigyelôképességet; pedig az roppant fontos eszköze az ismeretszerzésnek, s az életben való boldogulásnak, meg az akaratedzésnek is.

Igyekezzél megtanulni, hogyan kell érzékeidet jól használni, s figyelô, nyílt szemmel járni a világban, azaz fejlesszed magadban tudatosan megfigyelôképességedet.

A szem csak néz, a lélek ellenben figyel. Az indiánok egy legázolt fûszálból, alig látható lábnyomokból sok mindent kiolvasnak; a régi arab asztrológusok messzelátók nélkül is kikutatták a csillagok járását; a kínai festôk a repülô madár szárnyának minden mozdulatát nagyszerûen adták vissza: ezeknek kitûnô megfigyelôképességük volt.

Lélekjelenlét, megfigyelô- s elhatározóképesség nemcsak a repülôknek fontos, s a tengeralattjárók legénységének, hanem mindazoknak, akik az élet tengerét akarják áthajózni.

A cserkészek kim-játéka igen alkalmas a megfigyelôképesség erôsítésére. Ez abban áll, hogy jó csomó, 30-40 db tárgyat elôzetesen össze-vissza elhelyeznek az asztalon; a fiúk egy percig nézhetik az asztalt, s utána elfordulva be kell számolniok, mi van az asztalon. Próbáljátok csak ki! Némelyiktek kezdetben 15-20 tárgyat sem tud megnevezni!

Szintén jó gyakorlása a megfigyelôképességnek, ha többen néztek végig egy eseményt, s utána (vagy egy nappal késôbb) elmondjátok, mit láttatok. Mindegyik másképp fogja elmondani! Vagy álljatok sorba, s a szélsô súgjon egy mondatot a szomszédja fülébe, hogy ,,ezt add tovább''. Mire a sor végére jut a mondat, mennyire elferdül az eredeti alakjától! Így jössz rá, hogy tényleg mily gyönge az ember megfigyelôképessége. Annyira gyönge, hogy még olyan apróságokban is csalódik, amelyeket minden nap lát. Kérdezd csak meg a barátodat: Láttál-e már zsebórát?

-- Ojjé! Mindennap.

-- Hát rajzold le egy zsebóra számlapját. Nem tudod.

-- Hogy nem tudom!? Ehol van-e! -- és nekifog a rajznak, és ezen a kis rajzon is két hibát csinál. Mert a négy órát IV-essel írja, pedig az IIII-sel van írva, és a VI órát is kiírja, pedig annak helyén a zsebórákon a másodpercmutató van. Íme! Mily kevéssé bízhatunk megfigyelôképességünkben!

Gyakorold tehát magadat az alapos megfigyelésben. Mily nagyszerû, érdekes felfedezéseket tehetnek a fiúk, pl. az állatok életének megfigyelésével! A mókus hogy töri fel a diót, hogy eszik a kutya, s hogy a macska, hogy eszik a liba, hogy etetik a csirkéket, hogy tépi szét áldozatát a ragadozó madár, hogy csúszik a csiga, s hogy a sikló s a hernyó, stb. Ugye, hányszor láttál már lovat lépésben, ügetésben, vágtatásban, de meg tudnád-e mondani, hogy a különbözô iramokban hogyan szedi lábát is különbözôképpen?

Aki csak bámészkodik, hiába járkál keresztül-kasul a nagyvilágban, hiába volna pénze, hogy külföldi utazásokat tegyen, nem lesz haszna belôle, mert nem tud megfigyelni. Néz, de nem lát! Viszont aki jól tud megfigyelni, az az események mélyére, a külsô látszat mögé akar leszállani.

Az éles megfigyelôképesség nagyszerû felfedezésekhez segítette már az emberiséget.

Hányan láttak már Newton elôtt is almát leesni a fáról! És mégis csak ô gondolkodott el rajta oly mélyen, hogy rájöjjön a nehézkedési törvényre. Hányan látták már, hogyan sistereg ki a gôz a kávéforralóból! És mégis csak Papin tûnôdött el ezen annyira, hogy feltalálta ennek nyomán a gôzgépet. Röntgen romlott lemezt talált a fényképezôgépében. Mérgesen eldobta? Dehogy. Eltûnôdött rajta, hogyan érhette fény a jól elzárt lemezt? És felfedezte a szilárd tárgyakon is áthatoló Röntgen-sugarakat. Íme, az alaposság, a pontosság eredménye.

Brown kapitány azon töprengett, hogyan lehetne legolcsóbban hidat csinálni a Tweed-folyón. Mikor kertjében sétálva éppen ezen töri a fejét, vékony pókhálót pillantott meg, mely egyik bokortól a másikhoz vezetett. Hopp! Megvan! Nem lehetne-e vasrudakból, vagy láncokból hasonló szerkezetû hidat készíteni? S nemsokára elkészítette az elsô lánchidat (másképp: függôhidat).

Brunel mérnök ugyanígy jött az alagút eszméjére. Szemébe ötlött, hogy valami kicsiny bogár, mint fúrja a hajó oldalát, elôször az egyik irányban, aztán szembe az elôbbi iránnyal, hogy átjárót készítsen. E megfigyelése nyomán készítette el a technika egyik legcsodálatosabb mûvét, a Themse alatti alagutat.

És tudod-e, hogyan fedezte fel Galilei az inga törvényét? A pisai dómban a sekrestyés olajat öntött az Oltáriszentség elôtt égô, nagyon magas mennyezetrôl kötélen lelógó öröklámpába. Ki tudja, évszázadok alatt hányszor történt már ez, s ki tudja, hány ezren látták már ezt! És mégis csak Galilei nyílt szeme, megfigyelôképessége tûnôdött el elôször, hogy az öröklámpa a kapott lökôdés folytán mily szabályszerûen ingadozik! Ennek a kis jelenségnek nyomán okoskodni kezdett, s ötven évi fáradságos munka után rájött az inga törvényére, és tökéletesítette ingatalálmányát, amelynek az idômérésnél s a csillagászati számításoknál nagy jelentôsége lett.

A lelkes munka

Az akarat iskolájának s a jellemfejlesztésnek elsôrendû eszköze a munka, az örömmel, lélekkel végzett mindennapi kötelesség is.

A pogányok a munkát lealacsonyítónak, szabad emberhez méltatlannak tartották. Csak a kereszténység juttatta a munkát becsülethez, mikor azt tanította, hogy az embert éppen a munka nemesíti meg. A kereszténység mutatott rá a munkában rejlô nagy jellemképzô erôre. A munka nagyban erôsíti az akaratot, mert önuralmat, önlegyôzést, kitartást kíván. Akinek elég erôs az akarata ahhoz, hogy kitartóan, pontos lelkiismeretességgel dolgozzék, az a szenvedélyek fékentartásában is könnyebben mutatkozik erôsnek, mint a lustálkodó s munkáját kapkodva, hanyagul végzô. A munka frissességben, egészségben tartja a testet s lelket egyaránt, a tétlenség viszont elernyeszti, erejét aláássa. A kitartó munka állhatatossá, komollyá, türelmessé tesz.

Nem is hinnéd, fiam, mennyire erôsíti akaratodat, ha az iskolában mindennap reád váró kötelességedet, tanulásodat pontosan, kedvvel, mindig idejében elvégzed. Tervezd ki magadnak pontosan délutáni napirendedet, és mikor eljön a tanulás ideje, hát bármi más elfoglaltság állana is utadban, bármint csalogatna heverni a díván, bármily érdekes olvasmány akadt volna kezedbe, bárhová hívnának barátaid -- mind nem számít! Elsô a kötelességem! Örömmel kézbe a könyvet! Tanulni lélekkel! A lélekkel teljesített kötelességben óriási akaratnevelô erô rejlik. De csak az igazi, komoly munka neveli a lelket, s nem a pepecselô idôlopás. Csak az a munka, amely igazán gyôzelem szeszélyeink, állhatatlanságunk, kényelemszeretetünk fölött. Elved legyen tehát mindent a lehetô legjobban végezni.

Nem tudom, jártál-e már külföldön, és csodáltad-e már a középkorból reánk maradt páratlan szépségû templomokat, épületeket. Tudod, mi hat reám leginkább, mikor a kölni dóm égbetörô ívei, vagy a milanói székesegyház hófehér márvány szentjeinek tömegében állok? Megfog az a gondolat, hogy azok a régiek, a festôk, építôk, szobrászok legszebb munkájukat adták, minden erejüket összeszedték, s belefektették mûveikbe; -- ez a jellemnevelô munka. Manapság? Az emberek munkája oly gyors, elnagyolt, felületes bérmunka.

Fôleg sok örömed lesz, ha megtanulsz lélekkel dolgozni, azaz, ha minden, még oly jelentéktelennek látszó munkádnak is egész kedvvel, örömmel, lélekkel tudsz nekifeküdni. Nem az a fô, mily nagyfontosságú munkát végzel, hanem hogy amit végzel, abba mennyi lelket fektetsz!

Talán hallottad már Carlyle-nek, a nagy angol történetbölcselônek nevét. Feleségének egy ízben elfogyott a türelme, mikor egész éjjel a kemencénél kellett ülnie, s a kenyér, melyet urának készített, mégsem akart jól megsülni. ,,Hogy nekem ilyen jelentéktelen munkával kell veszôdnöm!'' De rögtön meggondolta magát: ,,Hát Benvenuto Cellini nem egész éjjel virrasztott-e, mikor híres Perseus-szobrát égették a kemencében? Van különbség Cellini közt, aki szobrát égeti, s a feleség közt, ki férjének kenyeret süt?'' Igen, a kenyérsütést is lehet lélekkel végezni, s az a becsülésre méltó ember, aki az apró dolgokat is nagy lelkiismeretességgel végzi el. Amit egyáltalában érdemes megtenni, az megérdemli, hogy teljes alapossággal tedd meg; amit meg nem akarsz alaposan elvégezni, abba inkább bele se kezdj.

Michelangelót meglátogatta egy barátja, s csodálkozott, hogy még mindig a régi munkánál találja. ,,Az ön dolga egyáltalán nem halad!'' -- mondta neki. ,,Dehogy nem! Sokat javítottam rajta; itt elvettem valamit, ott egy ráncot jobban kidolgoztam; itt kissé lágyabb vonást tettem fel, ott a szájat kifejezôbbé tettem.'' ,,De ezek mind oly apróságok!'' -- csodálkozott a látogató. ,,Igen, azok -- felelte a mester. De kicsinységek teszik a tökéletest, s a tökéletes nem kicsinység.''

Mikor Milanóban jártam, fölmentem páratlan szépségû templomának, a dómnak tetejére. Vakító fehér márványból épült az egész templom, s még a tetôzetén is tömérdek márványtornyocska emelkedik, s a tornyok fülkéi is tele vannak a szentek szebbnél-szebb márványszobraival. Az építéskor valaki megkérdezte a nagy buzgalommal vésô szobrászt: ,,De ennyi munkát! Hiszen alulról senki sem fogja látni a szobrokat, s ezt az óriási fáradságot!'' ,,Alulról senki -- válaszolt a mûvész. De Isten látja!'' Isten látja munkámat, s ez nekem elég! Ugye, mennyi lélek van az így végzett kötelességben!

A teljes lélekkel végzett kötelesség neveli lelkedet, de viszont az ímmel-ámmal, felületesen végzett munka rontja is. A kedvetlenül, lélek nélkül, vonakodva végzett munka rosszabb a teljes semmittevésnél is, mert rászed és megcsal, mintha sokat dolgoznál.

Ugyan abból az anyagból, melybôl a mûvész remek szobrot farag, a kontár torzképet készít; éppígy lehet valaki hôse a munkának, s jellemét csiszolhatja általa, más meg rabszolgája, ki eltorzult arccal nyög járma alatt. Az ember munkára született; ha tehát úgyis dolgoznom kell, legalább jókedvvel dolgozom, s mindjárt könnyebbé válik a munka.

A kötelesség

Kötelesség! Bûvös erejû szó! A kötelességteljesítés népeket s egyéneket emel, elmulasztása nemzeteket és egyéneket tehet tönkre. Kötelességüket teljesítô népek gyôztesen állják a világtörténelem ostromát, a restek meg tönkremennek.

Egy külföldi régi templomban érdekes képen az egyes életfeladatok ábrázolása látható. Ott áll a pápa teljes díszben, s alatta a felírás: ,,Én tanítlak mindnyájatokat''. Ott áll a császár, koronával, kormánypálcával, alatta a felírás: ,,Én kormányozlak mindnyájatokat''. A hadvezér karddal, sisakkal lefestve, így szól: ,,Én védlek mindnyájatokat''. A földmíves hosszú barázdát szánt ekéjével, s mondja: ,,Én táplállak mindnyájatokat''... Egészen a kép alján meg az ördög van lefestve, amint vigyorgó grimaszokat vág, és mondja: ,,Én meg elviszlek mindnyájatokat, ha meg nem teszitek kötelességteket''.

Mily mély jelentôségû kép! Császár vagy földmíves légy a földön, teljesen mindegy, csak tedd meg kötelességedet! A földi élet nagy színdarab, ahol az Isten mindenkinek kiosztja szerepét. Nem tôled függ, milyen szerepet kapsz, de tôled, hogy hogyan játszod azt. Színdarabban nem is az a fô, mit játszol, hanem hogy hogyan. Aki császárt játszik, lehet, hogy kifütyülik, mert rosszul játszott; a suszterinast meg megtapsolják, ha jól töltötte be szerepét.

Lépten-nyomon szomorúan hallom ma a diákoktól: ,,Nem tudom, mi legyek! Minden pálya zsúfolva van.'' Ne ijedj meg, fiam: kötelességteljesítô, ügyes, szorgalmas emberekben még minden pályán nagy hiány van!

A rendületlen kötelességteljesítésben hatalmas nevelôerô rejlik. Megtenni mindent, amit állásunk tôlünk elvár; s megtenni fôleg azt, ami nincs ínyünkre.

Hidd el a költônek, hogy nem aszerint kell mérni az élet értékét, hogy mennyi vágyad teljesült benne, hanem hogy mennyi kötelességet tudtál elvégezni:

Dein wahres Glück, o Menschenkind,

O glaube das mitnichten,

Dass es erfüllte Wünsche sind:

Es sind erfüllte Pflichten.

A munka nélkül töltött élet annyi, mint a keret kép nélkül. A világháborúban két repülôt éppen akkor ért a golyó, mikor már hazafelé tartottak felderítô útjukról. A megfigyelô azonnal meghalt, a haldokló pilótának minden erejét megfeszítve sikerült földet érnie saját vonaluk mögött. A katonák odarohantak. Tudjátok, mi volt utolsó szava? Töredezett mondatokkal leírta az ellenség állásait, s rámutatott a fényképezôgépre, melyet a halott megfigyelô szorongatott kezében. Délben temették mind a kettôt, de ugyanakkor foglalták el az ellenséges állásokat is. Mily imponáló hôsei a kötelességteljesítésnek!

,,Ma nincs jó hangulatom!''

A tanulás, a siker elsôsorban az akaraton fordul meg, s nem a hangulaton! Pedig hány fiú szokta mentegetni magát: ,,Ma nem tudok tanulni. Nincs kellô hangulatom, anélkül pedig úgyis hiába erôlködném. Majd holnap kétannyit dolgozom''...

Ne felejtsd el: a másnapra halasztott munkát mindig nehezebb elvégezni, mint ahogy aznap lehetett volna. A kötelesség teljesítését sohase tedd függôvé hangulatodtól. Az elhalasztott kötelesség óráról-órára kísértetiesebbé válik, s fenyegetô alakja megmérgezi minden szórakozásunkat. Aki adós, legjobb, ha minél hamarább fizet. Soha ne felejtsd el ezt az egyszerû szabályt: Elôbb a kötelesség, aztán a szórakozás! Nagyon sok fiú panaszkodik, hogy ,,pech''-je van, hogy rá a tanár úr ,,pikkel'', hogy neki ,,semmi sem sikerül'', pedig a legtöbb ilyen fiúnak csak egy hibája van: nála elôbb jön a szórakozás, azután egy nagy semmi, s hátul baktat valahol messze a kötelesség.

A pusztuló Pompeji ôrtálló katonájáról bizonyára sokat hallottál már. Mikor Kr. e. 79-ben kitört a Vezúv, és forró hamuesôje és tüzes lávája végigborította az egész vidéket, s az életüket mentô kétségbeesett emberek vad dulakodással, fejvesztetten menekültek, az a római katona szemrebbenés nélkül állott ôrhelyén. A zûrzavarban elfelejtették leváltani. Kötelessége, pedig ideszögezte: nem mozdult. És jött a láva. És tüze sistergett. És kénes gáza fojtogatott. És lángoló pokla hortyogott. S a katona állt, állt, amíg betemette a láva. A modern ásatások úgy találták ôrhelyén állva ezt a katonát. S a nápolyi Borbonico-múzeumnak ma egyik legértékesebb kincse ennek a katonának sisakja, dárdája, mellvértje, aki rendületlenül kitartva kötelessége mellett, inkább eltemettette magát a forró láva által, mintsem hogy foltot ejtsen a római katona becsületén.

Terád, fiam, nem várnak talán háborús feladatok, de rád vár az élet nagy kötelessége! Istennel, embertársaiddal, egyházaddal, hazáddal szemben kötelességeid vannak. Talán keménynek tetszik elôtted a mondat, amelyet itt leírok, de mégis csak egyedül ez a felfogás illik becsületes emberhez: Nem azért vagyunk a földön, hogy itt boldogok legyünk, s minél több élvezetben legyen részünk, hanem hogy megtegyük kötelességeinket, s a feladatot, melyet Isten tôlünk elvár. ,,Az én étkem, hogy megtegyem Atyám akaratát'', ezt kell elmondanunk mindnyájunknak, mert a világ Megváltója is ezt mondta magáról.

Vannak ifjak, kik folyton csak a ,,jobb hangulatot'', ,,jobb kedvet'' várják a tanuláshoz. Pedig -- írja Horatius -- aki belevágott a munkába, félig már el is végezte; míg aki folyton halogatja a helyesebb életmód elkezdését, úgy tesz, mint az a földmíves, aki ölbetett kézzel várja, mikor apad már le az árvíz; de az fogyni nem akar, csak gördül, csak gördül a hullám:

Dimidium facti, qui coepit, habet; sapere aude,

Incipe! Qui recte vivendi prorogat horam,

Rusticus expectat, dum defluat amnis; at ille

Labitur et labetur in omne volubilis aevum.

Ami csak égen-földön van, mind alá van vetve az örök isteni akaratnak. A természet törvényei kivétel nélkül pontosan engedelmeskednek ennek az örök akaratnak: a csillag befutja pályáját, a holdak pontosan keringenek napjaik körül, nem önszántukból, hanem mert kénytelenek megtenni. Egyedül az ember nem ,,kénytelen'' követni Isten törvényeit. Isten az embernek szabad akaratot adott, s ezt az akaratát szembehelyezheti Isten akaratával: ez a bûn. De, ha sötétben élni, összeroppanni és tönkremenni nem akar, akkor épp úgy kell követnie Isten törvényeit, akárcsak a legkisebb fûszálnak, vagy bogárnak. Legkisebb s jelentéktelennek látszó kötelességedet is a lehetô legnagyobb lelkiismeretességgel végezd tehát, s rá fogsz szolgálni a legszebb dicséretre, amelyet valaki egy egyszerû kômûvesrôl mondott: ,,Minden lerakott téglán meglátszott a lelkiismeretessége''.

Nelson, az angolok világhírû gyôztes admirálisa e szavakkal halt meg: ,,Hála Istennek, kötelességemet megtettem!'' Gyönyörû, felemelô vigasztalás egy munkában eltöltött emberi élet végén! Bárcsak ezt mondhatnád egyszer te is magadról!

Aki késôn született

Akármilyen furcsán hangzik is, -- talán most még el sem hiszed, amit itt írok: aki nem dolgozik, boldog nem lehet soha. A munka a testi egészségnek is biztosítója. Ha az eke sarokban hever, rozsdás lesz, míg ha szántanak vele, fényesen ragyog. Éppígy berozsdásodik a lusta ember is, míg örömtôl csillog a szorgalmasnak szeme. Hiába, az embernek megváltozhatatlan sorsa, hogy ,,arca verítékével egye kenyerét''. De magának a természetnek szava is ezt hirdeti azzal az érdekes ténnyel, hogy a tétlen emberek nem hosszú életûek, míg viszont a legnagyobb kort éppen azok az emberek érik meg, akik egész életükben folyton dolgoztak.

A munkától való húzódás modern betegség, az erôs akarat hiánya e téren is megmutatkozik. Mert bizony úgy van, a munkához önlegyôzés, önfegyelmezés, szóval akaraterô kell. Természeténél fogva senki sem munkás. Amint a nehézkedési törvény az anyagot lefelé húzza, úgy vinne lustaságra az elpuhult emberi természet is. Aki azonban ezt nemes lendülettel legyôzi, késôbb élvezni fogja a munka boldogító áldásait.

A siker titka: mindig kedvvel dolgozni! Némelyik fiú órahosszáig készülôdik, míg végre félórát tanulni tud.

,,De ha nem akar menni a munka! Ha nem ízlik a lecke!'' Mindegy! A férfias, energikus akaraterô átlendít ezen az akadályon is. És csak egyszer benne légy a munkában! Látni fogod, hogy minden elôbbi kedvetlenség ellenére is megy az. Persze, aki elôbb félórákat ásít, aki vég nélkül nyújtózkodik és piszmog, mielôtt belefogna, az már elôzôleg rossz hangulatot teremt a munkához. És tarts rendet a tanulásban is! Serva ordinem et ordo te servabit -- mondták a régiek. ,,Ôrizd meg a rendet, s a rend megôriz téged.'' A rendben végzett kötelesség kétszeres értékû, viszont a legnagyobb idôlopás a rendetlen, céltalan, össze-vissza elkapkodott munka. A teendôk szétforgácsolása nem jobb a semmittevésnél.

A leghíresebb emberekrôl azt állapítják meg életrajzíróik, hogy minden este kitervezték másnapi munkájuk sorrendjét. Te is készíts magadnak -- legalább nagy vonásokban -- napirendet. Aztán ragaszkodjál hozzá! Például egy órakor haza jövök az iskolából, ebéd, félháromig pihenés, ötig lecke, hatig játék, szórakozás, hétig zene, nyelvtanulás, vacsora, olvasás; este kilenckor ima, lefekvés. Mikor aztán itt a munkaidô, hát kezdj hozzá. De kezdj ám hozzá! Kérlelhetetlenül! Rendületlenül! Akárhogy beszél is valami a füledbe, hogy hiszen van még reggelig elég idôd, hogy milyen csalogatóan süt a nap odakint. Mindegy! Most elsô a kötelesség. Látni fogod, hogy a beosztott idôbôl mennyivel több dologra telik, mintha össze-vissza végeznéd dolgodat. Pedig az élet úgyis oly rövid, s a tudnivaló oly sok, -- hát gazdálkodjál jól ezzel a rövid idôvel. Igaza van az angol mondásnak, hogy aki korán fekszik s korán kel, az egészséges, gazdag és bölcs lesz:

Early to bed and early arise,

Makes the man healthy, wealthy and wise.

Volt egy diák, aki következetesen és pontosan mindig és mindenünnen elkésett. Még véletlenül sem érkezett idejében sehová. Ravasz eszû társai ötletes gondolatot sütöttek ki róla: ,,Ez a fiú öt perccel késôbb született, mint kellett volna, és azóta nem bírja életében ezt az öt percet behozni''. Mikor felnôtt, sehol sem tudták hasznát venni, a hivatalában rengeteg kellemetlensége volt örökös késése miatt. És mi lesz, ha a mennyországból is elkésik? Nem sokat, éppen csak -- öt percet!

,,Késett az óránk''

Lélekszakadva ront be egy ember a váróterembe: ,,Csak engedjen kérem, a bécsi gyorssal akarok utazni!'' ,,Éppen most indult el'' -- feleli nyugodtan a portás. -- ,,Borzasztó! Mi lesz most? Okvetlenül el kellett volna mennem! Rengeteg károm lesz belôle'' -- jajveszékel a lemaradt utas. Pedig nincs joga panaszkodni; a vonat pontos volt, csak ô nem. Aminthogy az egész életben a dolgok szörnyen pontosak, csak az emberek szoktak pontatlanok lenni.

Nagy a gyanúm, hogy ez a lemaradt emberünk diák korában nyolc óra elôtt öt perccel kelt fel, és soha pontosan nem érkezett iskolába. Ebbôl az elsô kis pontatlanságból fejlôdött azután ki benne a könnyelmû gondolkozás és felületesség.

Mi is az a pontosság? Egyszerû dolog nagyon. ,,Azonnal abbahagyni mindent, mihelyt elmúlt az ideje, s azonnal belekezdeni mindenbe, mihelyt megjött az ideje.'' Aki ezt az egyszerû szabályt betartja, mindent elvégez, ami rá van bízva, mégpedig mindent idejében végez el. A pontosság kora reggel kezdôdik. Itt a felkelés ideje; mondjuk reggel hat óra. Abban a pillanatban átérezni: elmúlt a pihenés ideje -- s egy hôsi ugrással kipattanni az ágyból. Ha megteszed, nem panaszkodsz soha: kérem, nem volt idôm a reggeli imához. Csak annak nincs ideje ehhez, aki felébredés után is negyedórákat forgolódik az ágyban, mint ajtó a sarkában.

Jön a tanulás ideje. Micsoda kincs, aki most is pontos tud lenni, s mikor eljön annak az ideje, azonnal tud cselekedni, nem pedig félórai készülôdés, nyújtózkodás, gondolkozás s a ruhagombok végigszámlálása után: kezdjem, ne kezdjem, tanuljak, ne tanuljak... Aki pontos, nem felejti otthon könyvét s füzetét, mikor iskolába indul; mikor meg hazajön, nem dobálja azokat szanaszét a szobában, s akkor persze nem kell mentegetôznie: ,,nem tudom hová tettem''. A pontos, rendes fiúban bízni lehet, mert megmutatta erôs jellemét.

Pontosnak lenni! Ugye, mily igénytelen pár szó, és mégis beláthatatlanul fontos eszköze a jellemnevelésnek. Kötelességteljesítônek lenni mindennap százszor és százszor, ahányszor csak a nap munkája megköveteli; lelkiismeretesnek lenni a kis dolgokban is; lélekkel dolgozni akkor is, mikor senki sem látja -- van-e ennél hathatósabb elôsegítôje az erkölcsi nagyságnak s az egészemberré érésnek? Nem hiába tartja a közmondás, hogy ,,a pontosság a királyok udvariassága''; tényleg királyi vonás, nagyság, bátorság, hôsies kitartás kell ahhoz, hogy az akadályokon uralkodni tudjunk, s mihelyt megcsendül fülünkben a kötelesség szent szava, soha ne mentegessük magunkat, soha kibúvót ne keressünk. Csak aki mindig mindenben pontos tud lenni, csak arra bízhatjuk az élet nagy feladatait.

A pontos fiúnak még a pénze is több, mint a pontatlannak, pedig lehet, hogy kevesebbet kap hazulról. Mi ennek a titka? Amaz csak arra adja ki a pénzt, ami okvetlenül szükséges, s amire kapta. Emezek ellenben mindent megvásárolnak, ami a legelsô kirakatban szemükbe ötlik.

Aki az idôt becsülni tudja, az mindig pontos. Aki nem várakoztat magára, mutatja, hogy becsüli úgy saját idejét, mint a másét. Viszont, aki kezdetben csak rendetlen és pontatlan, lassankint megbízhatatlanná, szószegôvé is válik; aki az idôvel félvállról bánik, arról önkéntelenül is föltesszük, hogy éppoly könnyelmû lesz hivatalában is.

Aki pontatlan, annak szavában se nagyon lehet bízni; márpedig a pontatlan és szavát nem tartó ember annyit árt a társadalomnak, mint az anarchista és forradalmár. Viszont az a fiú, aki mindig mindenben pontos, tanújelét adja akaraterejének, megbízhatóságának, jellemének. Tudod, mi tartozik a jellemhez? Ha valamire kimondtad, hogy ,,igen'', hát álljad szavadat rendületlenül; ha meg azt kell mondanod, hogy ,,nem'', hát legyen bátorságod ezt is nyíltan megmondani.

,,Tanár úr, kérem, késett az óránk'', mentegetik magukat a késôn jövô diákok. Pedig -- ha ôszinték tudnának lenni -- ezt kellene mondaniok: ,,Tanár úr, kérem, rendetlen s hanyag voltam, azért jöttem késôn''. ,,Késett az óránk?'' Tudod mit felelt Washington az egyik hasonlóan mentegetôdzô késôn jövô írnokának? ,,Akkor hát vagy szerezzen más órát, vagy én nézek más írnok után'', volt válasza.

Sok igazság rejlik a híres admirálisnak, Nelson-nak szavaiban: ,,Minden sikeremet annak köszönhetem, hogy mindennel egy negyedórával hamarább készültem el a kitûzött idônél''.

A szegény diák

Sokszor megilletôdve nézem azt a szinte emberfeletti küzdelmet, melyet egyik-másik ifjú a tanulásért folytatni kénytelen. Szegénysorsú szülei faluban laknak, s küszködô fiúkat alig támogathatják. A fiú kitûnô szorgalommal tanul; korán kel, hogy saját leckéjét elvégezhesse, instruktorkodik, nem reggelizik, ebédet mindennap másik könyörületes családnál kap, foltos a ruhája, télen hideg a szobája. Az osztályban elegánsan öltözött, prémes bundájú, parfümös diák ül mellette, s mikor az fölénnyel bontja ki sonkászsemlye-tízóraiját, az én szegényemnek néha könnyesre fátyolozódik szeme: Istenem, ha nekem nem kellene annyit küzdenem!...

Lásd, édes fiam, ha talán te is egyike volnál az ilyen szegény diákoknak, szeretnélek megvigasztalni, hogy ne restelld szegénységedet, és rámutatni arra, hogy a küszködésben eltöltött diákéveknek nagy nevelô értékük van. Az a te gazdag társad, aki bôséges jólétben nô fel, könnyen örökös kényelmeskedésben, szórakozásban, mulatozásban, legjobb esetben túlzásba vitt sportban vesztegeti el drága idejét, s vissza nem térô ifjúságát. A dúsgazdag elôtt az iskolábajárás talán csak zavarása egyéb szórakozásainak; míg a szegény fiúnak a tanulás felüdülés, élvezet, vigasztalás, a jobb jövô reménysége. Sok ifjút ismerek, akikben éppen a nagy jólét miatt hiányzik az élet komoly felfogása, s a komoly munkához való kedv. Hasonló, könnyelmû felfogású társaik közt örökös csínyekkel, korzózással, táncmulatsággal, zsúrral s udvarlással vesztegetik idejüket. Nem tagadom: a nagy szegénység sok keserû órát okoz, és sok tehetségnek szárnyát szegheti; de az is biztos, hogy a túlságos jólétbe még több tehetség s jellem fulladt már bele. A dúsgazdag fiúnak alig van célja, amiért dolgozzék, viszont a szegény elôtt a világ egy nagyáruház, amelybôl munka árán, bármit megvásárolhat. Ha aztán munkája révén felnôtt korban jó helyzetbe jut, csak akkor látja, mennyit köszönhet ifjúkori nélkülözéseinek.

A gazdag fiú -- még ha jó lelkületû is -- tanulmányaival csak diplomát szerez; de a szegény átfagyoskodott s átéhezett diákéveivel emellett önbizalmat, férfiasságot, gyors feltalálóképességet, határozottságot is. Szó sincs róla: sok tehetség elvész a szegénység tarisznyájában is, de még több a gazdagság kényelmes elpuhultságában.

,,Munka-pénzért az istenek mindent eladnak'', tartja egy görög mondás. Carnagie András, az ismert amerikai milliárdos, egy egész sereg amerikai nagyiparost sorol fel, akik pályájukat, mint egyszerû munkások, vagy pénznélküli kereskedôsegédek kezdték. (Wanamaker, Claflin, Lord, Field, Barr, Rockefeller, Gould, Seligmann, Wilson, stb.).

Garfield, aki késôbb az Észak-amerikai Egyesült Államok elnökévé lett, ifjú éveiben oly szegény volt, hogy 16 éves korában -- mikor a tengerre szeretett volna menni -- a költség elôteremtéséért aratni állott be. A farmer, akinél jelentkezett, ezzel utasította el: A nehéz aratómunkához férfiakra van szükség, s nem fiúkra.

-- És ha a fiú el tudja végezni a férfi munkáját, nem éppen oly jó-e az is? -- kérdezte Garfield szerényen, de öntudatosan. A gazdának megtetszett a szerény felelet, s szerzôdtette a fiút.

Másnap négy felnôttel kaszálni küldte. A felnôttek meg akarták tréfálni az új aratót; közrefogták, és rohanó iramban kezdtek kaszálni, hogy kifullasszák. Hiába! Az új arató oly nagyszerûen dolgozott velük, hogy az idôsebbek bizony már örültek, mikor délben eljött a pihenô. Garfield keze csupa hólyag lett, de nem panaszkodott. Ebéd után arra kérte a többit, engedjék most már, hogy ô vezesse az aratást, hadd mutassa meg a gazdának, hogy ô is tud férfimódra dolgozni. A munkások belementek. Meg is bánták. Garfield oly rohanó tempót kezdett, hogy a munkások, akik már csak becsületbôl sem maradhattak el mögötte, estére valamennyien kidôltek. Garfield egyáltalán nem látszott fáradtnak, sôt mikor a többiek pihenôre tértek, gyertyát kért a farmertôl.

-- Mit akarsz azzal? -- kérdi tôle gazdája.

-- Kissé tanulni szeretnék, nappal nincs idôm.

-- De fiú, te három ember helyett dolgoztál ma, menj inkább aludni. Hogy is hívnak téged?

-- James Abraham Garfield -- felelte, s azzal fogta a gyertyát, fölment a szobájába, és késô éjjelig tanult. És a szegény diákból amerikai elnök lett!

De ha akarod, hát akár oldalszámra sorolhatnám fel a hasonló biztató példákat.

Szegény fiúk -- nagy emberek

Stephenson, a gôzgép feltalálója, nyomorúságos bányászlakban született; apja napszámos volt, aki arra a gépre ügyelt, amely a bányából a kôszenet húzta föl. Elôször ô maga is kôszéntisztító volt, majd a gép egyik lovának vezetését bízták rá. Watt-nak, mialatt nagyszerû találmányain törte a fejét, abból kellett megélnie, hogy fuvolát, orgonát, delejtût készített, s ezek árából tartotta fenn magát. Herschel, a kitûnô csillagász, zenekarnál kereste kenyerét; szünet alatt kiment a táncterembôl, messzelátón kutatta a csillagokat, s utána ismét zenélnie kellett. Mint névtelen kis muzsikus fedezte fel az Uranus csillagot, ami által egyszerre világhírûvé lett. Franklin sokáig nyomdai munkákból és könyvárusításból élt, Fergusson meg arcképfestésbôl. Canova, a felülmúlhatatlan szobrász, elôször kôvágó volt, mint apja s nagyapja is, és tehetsége ebbôl az egyszerû mesterségbôl szerezte neki világhírû nevét. Tintoretto kezdetben ruhafestô volt, Caravaggio kômûveslegény, Giotto meg pásztorgyerek. Haydn apja szegény kerékgyártó volt. Faraday természettudós, kovácsnak fia, gyermekkorában könyvkötôinas volt, s egész 22 éves koráig folytatta a mesterségét. Mily buzdító, felemelô példák ezek arra, hogy az igazi tehetség és szorgalom keresztülveri magát a legnehezebb akadályokon is, ,,kitör s eget kér!'' Kopernikus egy lengyel pék fia, Keppler egy német vendéglôs gyermeke, Newton s Laplace szegény paraszt fia volt, s ha ifjú korukban nem kellett volna keserves harcot vívniok az élet mostoha körülményeivel, talán tehetségük, szorgalmuk sem érvényesült volna annyira.

Akarsz még újabb példákat olvasni?

Czuczor Gergely apja jobbágy volt, Arany János-é és Tompa Mihály-é meg földmíves. Vörösmarty apja szegény gazdatiszt, aki korán meghalt; sok árvája maradt, s Mihálynak 16 éves korától kezdve magántanítással kellett kenyerét megkeresnie. Munkácsy mint asztalosinas kezdte pályáját, Katona József, a ,,Bánk Bán'' szerzôje, maga is segített otthon szegény takács apjának a szövésben. Shakespeare életét nem ismerjük; csak annyi bizonyos, hogy szegény szülôktôl származott. Az Amerikai Egyesült Államok egyik elnöke, Johnson, ifjúkorában szabómûhelyben dolgozott; egy másik elnöke pedig, Lincoln, napszámos fia volt, s maga is tíz éven át volt favágó, majd ács.

Akarsz még újabb példákat olvasni?

Sehol az igazi tehetségek érvényesülésére oly kedvezô tér nem nyílik, mint a katolikus egyházban. Közismert dolog, hogy a legmagasabb egyházi méltóságot betöltô férfiak mily sokszor kerültek ki az egyszerû, szegény családok tehetséges fiai közül. Martinuzzi Fráter György, a híres bíbornok, oly szegény szülôktôl származott, hogy azok kénytelenek voltak ôt kályhafûtônek adni; s már elmúlt 16 éves, mikor tanulni kezdett. Vitéz János, esztergomi érsek, szegény tót földmíves gyermeke volt. Szelepcsényi hercegprímás oly szegény volt, hogy Pázmány Péter költségén tanult. Szcitovszky hercegprímás apja szegény tanító volt, boldogult Csernoch János-é pedig egyszerû földmíves. És a pápák közt VII. Gergely (egyik legnagyobb pápa) ács gyermeke, V. Sixtus juhászé. XIV. Adorján atyja oly szegény hajóslegény volt, hogy otthon gyertyára sem jutott pénz, s fia -- a késôbbi pápa! -- az utcai lámpásoknál tanulta a leckéjét! Mi volt a titkuk? Tehetségük? Az is. De fôképp vasakaratuk, kitartásuk, szorgalmuk és az, hogy jól ki tudták használni az idôt.

Mennyit ér az idô?

Van az angoloknak egy rövidke közmondásuk, amelyet szerte a világon mindenki ismer: time is money, ,,az idô pénz''. De még ez nem teljes mondás, az idô több mint pénz; az idô az a szövet, amelybôl az életet kidolgozzuk. Aki tehát csak valamire is akar menni az életben, annak az idôt kellôképpen kell értékelni tudnia.

Az idô napjaink forgalmas életében egyre inkább kezd fontossá válni, és bizony már csak kis falvakban engedhetik meg az emberek maguknak, hogy vevô és kereskedô, üzletfél és hivatalnok -- mielôtt ügyes-bajos dolgaikat elintéznék -- az idôjárásról, a termés állásáról, esôrôl és k. családjuk egészségérôl kérdezik ki egymást.

Keleti országok bazárjaiban még ma is szokás, hogy a boltos -- csakhogy becsaphassa vevôjét -- annyit beszél, ajánlgatja áruit, bókol, esküdözik (,,magamnak is többe van'', ,,alább nem adhatom'', stb.), hogy az alatt tíz becsületes üzletet is megköthetett volna. A gazdaságilag elôrehaladott népeknél azonban sem boltos, sem vevô, sem üzletfél, sem hivatalnok nem sokat beszélnek; sôt az angol s amerikai irodák falán a fecsegni akarók számára nem ritkán olvashatók ily feliratok: When you have done your business, please trot (ha készen van a dolgával, tessék elmenni), vagy pedig: We know all about the weather (az idôjárásról értesülve vagyunk), vagy: We have read all papers (minden újságot elolvastunk).

Mikor a nagy könyvtárakban Szent Ágoston, Szent Bonaventura, Aquinói Szent Tamás, stb. óriási kötetsorozata elôtt állok, mindig elgondolkozom: ugyan honnan volt ezeknek annyi idejük, hogy ezt a tömérdek könyvet megírják, mikor akárhányan közülük aránylag fiatalon haltak meg, s az íráson kívül még más elfoglaltságuk is bôven volt!

Megállok például Aquinói Szent Tamás könyvei elôtt: 24 hatalmas fólió kötet! Hogyan írhatott ennyit egy ember, aki mindössze 52 évet élt, és az íráson kívül sokat tanított és prédikált? És nem ám regényeket írt, hanem a legnehezebb filozófiai és theológiai kérdéseket dolgozta fel.

Honnan volt ennyi idejük? Onnan, hogy nem tékozoltak el egyetlen percet sem életükbôl. Aki nagyot akar alkotni, szedje össze erejét a legkisebb dolgokban is.

E férfiak titka egy volt: az idôt jól tudták kihasználni. Az óra percekbôl áll, s aki perceket megment, egész órákat s napokat ment meg. ,,Tempus omnia fert, sed et aufert omnia tempus'', ,,az idô mindent meghoz, de mindent el is visz''. Minden percet jól felhasználni -- nagy tudomány. Igaza volt annak a régi szerzetesnek, aki a hamerslebeni kolostor homokórájára e figyelmeztetô szavakat írta:

Praeteritum effluxit, nondum venere futura;

Praesens in puncto vertitur, illud habes;

Punctum illud praesentis habes, recte utere; merces

Virtuti, vitio poena superstes erit.

És ellenkezô tapasztalatot is tehetsz: éppen azok ,,nem érnek rá'' a munkára, akiknek különben semmi dolguk sincs. A lusta diák mindig legutolsó napra, s annak is utolsó perceire halasztja kötelességét, s a házi magyar dolgozatot a beadás elôtti éjjel írja meg. És nézd csak meg, kik dolgoznak legtöbbet a közjóért, az emberiségért, kik írják a legjobb tudományos munkákat? Talán azok, akiknek jó módjuk van? Akiket vagyonuk felment a gondok alól, s így sok idejük van? Bizony többnyire nem! Hanem éppen azok, akik reggeltôl estig munkához vannak kötve. Tényleg: az idô értéke roppant nagy.

20 perc = 12 millió dollár

Hogy mégis mennyit ér az idô!? Hát íme: Húsz perc megér 12 millió dollárt. Hogyan? New York és Buffalo közt a vonat eredetileg mély völgyet került meg, a Tuckhannock-völgyet. Az amerikaiak késôbb 12 millió dollárba kerülô viadukttal áthidalták a szakadékot, s ezáltal a vasút ideje 20 perccel rövidült meg, 20 percért megadtak 12 millió dollárt!

Nagyon igaz tehát az alábbi mondás, ha mindjárt Mephistopheles mondja is a ,,Faust''-ban:

Gebraucht die Zeit, sie geht so schnell von hinnen,

Doch Ordnung lehrt euch Zeit gewinnen.

Különösen fontos azonban, hogy az ifjúkor idejét jól felhasználjuk munkára, tanulásra, mert hiszen ez a kor a szellemi tôke s tudás gyûjtésének ideje, elôkészület az életre. Késôbb abból a szellemi kincsbôl kell megélned, amit, mint ifjú gyûjtöttél.

Az életbiztosító társulatok csekélyke évi összeg befizetése ellenében hatalmas összegre hajlandók biztosítani a huszadik évüket be nem töltött ifjakat öreg korukra -- jól tudván, hogy a fiatal korban eltett kisebb összeg is nagyra kamatozik az élet folyamán. De ugyanez a szabály érvényes a fiatal korban gyûjtött szellemi tôkére is. Aki például negyven éves korában tanul meg németül, emberi számítás szerint húsz évig veszi még hasznát; aki ellenben húsz éves korában, az negyven évig; tehát nemcsak kétszerannyi ideig használhatja, hanem épen akkor, mikor pályát választ, és így az életben való elhelyezkedésnek sokkal több lehetôsége nyílik meg elôtte. Fiam, tôled függ, mennyi tôkét gyûjtesz össze magadnak! Minden ifjúkorban szerzett tudásunk kitûnô tôke, mely bôven fog kamatozni az életben.

Maga az emberi szervezet berendezettsége is erre utal. Késôbb nem tornázik az ember úgy, mint ifjú korában: a fejlett szervezetnek nincs rá szüksége. De nem is tud késôbb már úgy tanulni sem, mint fiatal korban, a szellemi rugékonyság korában. Aki huszonnégy-huszonötéves korig nincs kész tanulmányaival, már aligha készül el valaha is; az ember tanulási készsége a huszonötödik év körül észrevehetôen csökken, azután az ész már inkább maga is termelni akar, mint befogadni. Aki tehát huszonötödik éve elôtt valamit alaposan, tökéletesen meg nem tanult, késôbb már nehezen fogja jól megtanulni.

Nem kell külön hangsúlyoznom, hogy nem akarok én senkit sem beteggé dolgoztatni. Igen, pihenésre, üdülésre is szükségünk van, -- de végezzük ezt is a maga idejében. Ne akarj munkát és szórakozást összekeverni, mert az mind a kettônek csak kárára lesz. Jelszavad legyen: Mikor dolgozol, dolgozzál minden erôd megfeszítésével, mikor meg pihensz, akkor aztán kacagj teli szívvel, és élvezd az élet tiszta örömeit, -- ne is gondolj a munkára. Csak álmodozással és semmittevéssel ne töltsd soha a drága idôt.

,,Transeunt et imputantur''

A régiek szerettek bölcs mondásokat írni nagy álló óráikra, amelyek az idô mulandóságára figyelmeztessenek. Egyik órán ez olvasható: Transeunt et imputantur; jelentése körülbelül ennyi: elszalad minden perc, egyik a másik után, de mindegyikrôl számot kell adnod. Nem látod, hogy a suhanó órák, a fürgelábú percek végnélküli sorokban sietnek tova? Nem érzed, az elmúlás szellôje, mint csapkodja arcodat?

Transeunt et imputantur! Bizony, nem ártana sok ifjúnak, ha megjegyezné ezt a figyelmeztetést. Sokan vannak, akik valóságos mûvészetté emelik az idôlopást, s nem tudják, hogy ifjúkorukban legégetôbb a munka, mert akkor kell gyûjteni az egész életre.

,,Munkásság az élet sója,

A romlástól mely megójja,

S csak az, aki nem hevert,

Várhat áldást és sikert.''

(Tompa)

Van kor az ifjú életében, melyben könnyen álmodozóvá válik. A holdvilágot megverseli, folyton a jövôje regényét szövi, fantáziája színes eshetôségeket él át -- s emellett elmarad a komoly munka. Persze a munkához több akaraterô kellene, mint a képzeletben kirajzolt regényekhez! Az ilyen ábrándozó fiúk heteken át szövik tovább valamelyik kedves regényüknek tárgyát (hogy ôk hogyan gondolnák a folytatását), gyöngéd szavakat suttognak a hôsükhöz, s közben szalad az idô. ,,Ábrándozás az élet megrontója''. (Vörösmarty) Vajon csodálkozhatunk-e, ha ebbôl az érzelgôsre festett világból oly nehezére esik leszállnia a munka és kötelességteljesítés komoly körébe? S ha mégis dolgoznia kell, hát immel-ámmal s kedv nélkül megy az. Különösen az ilyeneknek szól a figyelmeztetés: Transeunt et imputantur!

Majd ha a múlt jelenné válik

Miért nem szabad idôdet tétlenségben vagy haszontalan szórakozásokban eltékozolnod? Már csak azért sem, mert idôd, földi életed nem a tiéd! Azt csak kölcsönbe kaptad, s egykor pontosan be kell róla számolnod. Mikor? Nem tudod. Csak azt tudod, hogy bármikor jöhet a halál pillanata, amelyben a nagy számadási könyvet elôveszi a te Istened, s múltad egy percre ismét jelenné válik; -- tehát légy készen a számadásra bármely pillanatban! Nem ártana hébe-korba erre a nagy számadásra is gondolnod. ,,Még olyan messzi vagyok tôle'' -- mondod. Ám jó, messzi vagy. De mindenegyes órával közeledsz felé! És mily messzi vagy? Ki tudja? Az öreg embernek meg kell halnia, az ifjú pedig meghalhat. Én már láttam halva 12, 15, 18, 20 éves fiúkat is.

Érdekes gondolat jut itt eszembe. Ha egy tudós orvos megkopogtatna, össze-vissza forgatna, aztán kimondaná fölötted a szentenciát, hogy még nyolc napig élsz. Mondd, mit tennél? Hogyan használnád fel ezt a nyolc napot? Nem kellene sok mindent még jóvátenned! Sokaktól bocsánatot kérned? Sok hibát lefaragnod lelkedrôl? Sok bûnt lemosnod?

Bárki légy is, azt hiszem, alig volna valaki, aki ezt a nyolc napot nem jobban használná ki, mint bármelyik hetet eddigi egész életében. Pedig hát a tapasztalat nagyon igazat ad a közmondásnak: Heute rot, morgen tot!

Olvasd csak, hogy a XVI. század világhírû mûvésze, Michelangelo -- aki pedig felülmúlhatatlan szépségû remekmûveket alkotott -- idôsebb korában mint panaszkodik az elvesztegetett idô miatt:

,,Ó jaj, ó jaj nekem; hogy megcsaltak

A sietô napok és a tükör,

Mely annak, ki szemébe néz,

Tisztán megmondja a valót.

Úgy jár, mint én, ki egyre késik, tétováz,

Elszállt fölöttem észrevétlen az idô

S maholnap ôszfürtökkel ébredek.

A bánat itt már nem segít, zátonyra fut

A szándék s jó tanács: nyomomban a halál.

Magamnak ellenségeként

Hiába ontom minden könnyemet,

Nincsen nagyobb kár, mint az elveszett idô''.

Vagy olvasd ugyanezt a gondolatot Rückert gyönyörû kifejezésében:

,,Nie stille steht die Zeit, der Augenblick entschwebt,

Und, den du nicht benutzt, den hast du nicht gelebt.

Und du auch stehst nie still, der Gleiche bleibst du nimmer.

Und wer nicht besser wird, ist schon geworden schlimmer.

Wer einen Tag der Welt nicht nützt, hat ihr geschadet,

Weil er versäumt, wozu ihn Gott mit Kraft begnadet''.

Vulnerant omnes, ultima necat, ,,minden ütése sebez, az utolsó majd megöl'', -- ez áll felírva egy régi órán. Gondold csak el: tényleg, mily rövid az ember élete! Átlagosan 30 évet vesznek fel egy emberöltô tartamául. Csöpp az idô nagy óceánjában! Az összes született gyermekek negyedrésze meghal, mielôtt 7 évessé lett volna; a fele nem éri meg a 17. évet, 60 éves csak minden száz emberbôl egy lesz, 80 éves csak minden ötszázból egy. Mindennap meghal a világon (ha nincs is háború!) kb. 120 000 ember; ez egy órára 5000 ember, s minden percre 80. Gondolkozzál csak ezen komolyan: Minden percben éjjel-nappal meghal 80 ember! Íme, ily rövid az élet! Hát szabad-e akkor azt átlustálkodnod?

Mentsd meg idôdet, amint csak tudod! Mily szomorúan csengenek a bölcs Seneca szavai: ,,Az emberek életének legnagyobb része azzal telik el, hogy gonoszat cselekszenek, egy nagy része azzal, hogy semmit sem cselekszenek, és az egész élet azzal, hogy mást cselekszenek, mint kellene''. Pedig az él okosan, aki rágondol arra, hogy tulajdonképpen állandóan haldoklik. Mily komoly gondolat! Hiába húznád vissza az idô óramutatóját; húzza a halál is, de nagyobb erôvel ... repül ... egyre repül a gyorsszárnyú idô. Amit életünkbôl eddig leéltünk, az már a halálé. Hány éves vagy, fiam? Tizenhat? Lám, már tizenhat éved a halálé. S mennyid van még hátra? Ki tudja azt a Mindenhatón kívül?! Hát éppen azért csak markold meg mindegyik órádat. A múlt már nem a tied, a jövô még nem; egy a tied: a jelen perc -- azt használd ki! Most még tôled függ, hogy öreg korodban örömmel tudj visszaemlékezni becsületes munkában eltöltött fiatal éveidre.

,,Vedd hasznát, míg éred, a drága idônek,

Az elrepült napok mert vissza nem jônek.''

(Czuczor)

Az ifjak sokszor tékozlóan bánnak idejükkel. Úgyis sok van még belôle! -- mondják. Mikor az elôttük álló élet nagy eshetôségeire gondolnak, könnyelmûekké, gondtalanokká válnak, megittasodnak a gondolattól, mint mikor valaki elôször látja a hatalmas tengert. Pedig minden tengernek van partja, s -- bármily fiatal légy is -- a te életed tengere sem kimeríthetetlen. Az ember ma már megméri a másodperc alatt száz és százbillió rezgést végzô atomok gyorsaságát a színekben, de magát az idôt mégsem tudja megmérni, mert az még ennél is gyorsabban pereg. ,,De oly finom órák vannak ma már!'' -- mondja valaki. Nem; az idôt a legfinomabb órával sem lehet megmérni; az is csak azt mutatja, mily gyorsan illan el az idô!

Non numerantur...

Az idôbôl tulajdonképpen csak a jelen másodperc a mienk, -- annál jobban használjuk hát azt fel.

Dreifach ist der Schritt der Zeit:

Zögernd kommt die Zukunft herzogen,

Pfeilschnell ist das Jetzt entflogen,

Ewig still steht die Vergangenheit.

(Schiller)

Minket óráink becsapnak: mindig elölrôl kezdik mutatni az idôt, s elfelejtetik velünk, hogy az elmúlt idô vissza nem jô soha. Lehet, hogy egyetlenegy pillanat, melyet jól föl nem használtál, döntô hatással lesz egész életedre. Csak egy percet késik a vicinális, amelyen utazol, és mégis elszalaszthatod a csatlakozást a gyorsvonathoz.

,,Az én uram minden reggel elveszít egy órát, s azt aztán egész nap nem találja'' -- mondta találóan egy szolga ágyban lustálkodó uráról.

,,Élt 20 évet'' -- olvastam egy ifjú sírkeresztjén. ,,Mily rövid ideig élt!'' -- mondja mellettem valaki. Rövid ideig? Ó, dehogy! Ha igazán ,,20 évet élt'', azaz Isten akarata szerint használta életét, és jól kihasználta minden percét, rövid évek alatt is nagy idôt töltött be. Non numerantur, sed ponderantur; Isten nem számolja az éveket, hanem mérlegre helyezi.

,,Mi a titka a hosszú életnek?'' ,,Hogyan lehetek hosszú életû?'' Ilyen s hasonló címû könyveket mohón olvasnak az emberek. Hát hiszen egész tiszteletreméltó törekvés, ha földi életünket meg szeretnôk hosszabbítani. Te is tégy meg mindent egészséged érdekében. Csak ne feledkezzél meg egy dologról: a leghosszabb földi élet is igen hamar véget ér; az cselekszik tehát legokosabban, aki erkölcsös földi életével örök életre, örök boldog életre szerez jogot magának.

Aki a mulandóságra is gondol, nem fog ostobaságot elkövetni, nem fogja életét eltékozolni. Aki a halálra gondol, egyre komolyabbá érik. A halál arca elôtt elenyészik minden ostoba hiúság, minden kapzsiság és aggályos, kicsinyes gond.

,,Das Sterben ist die gröszte Tat für jeden,

Das Sterben ist die schwerste aller Fehden;

Die gröszte Tat: sie gilt dem gröszten Lohne,

Der schwerste Kampf: er gilt der schönsten Krone.''

(Weisz: Lebensweisheit)

A halál gondolatára oly hamar lehûl tüzes vérünk is; kezünkbôl letesszük az írótollat, s verítékes homlokunkat végigsimítva, kérdjük: ,,Istenem! Hát végre is mire való mindez a sok lótás-futás, ez a sok gond, mikor mindennek végén ott áll a sír?'' És itt csendül fel vigasztalóan Krisztus Urunk tanítása a síron túli örök életrôl.

Mert a halál gondolata halványra sápasztja ugyan az önzô törtetést, de nem bénítja meg a helyes emberi munkát. Vivit christianus ut aliquando meriturus, moritur ut semper victurus. Aki a síron túl is életet keres, az bátran néz a halál szemébe is, mert tudja, hogy ,,ha minden elmúlik is, de az erényes élet értéke örökké megmarad'', omnia cum pereunt, est virtus sola perennis.

Az örökélet még alig veti elôre elsô sugarait, s az a haldokló máris mily más világításban látja maga elôtt egész földi életét! Jaj, csak azt az egy mondatot ne kellene senkinek kiejtenie haldokló ajkaival, azt az egy rettenetes mondatot: ,,Hiába éltem! Hiába! Folyton mulandó hitványságokat hajszoltam, s most üres kézzel megyek az igazságos Bíró elébe''.

Sok ember siratta már el így életét utolsó perceiben, s átkozta el ifjú kora könnyelmûségeit; de olyanra egyre sem akadtam, aki ilyenkor megbánta volna, hogy életében szófogadó, vallásos fia volt teremtô Istenének.

Ars longa, vita brevis

Nem minden közmondás szokott találó lenni, de a régiek e mondásának -- ars longa, vita brevis, ,,sok a tudnivaló, s rövid az élet'' -- kétségkívül igaza van. Sôt napról-napra még inkább igaza lesz; mert ha az emberi élet átlagos ideje nem is rövidül szemmel láthatólag, de az ész birodalma napról-napra óriási arányokban bôvül. Folyton több és több lesz a tudnivaló, aminek az elsajátítására nem elég a földi élet rövid tartama.

,,De hát, ha úgyis olyan sokat nem tudunk megtanulni, akkor legokosabb semmit sem tanulni'', -- fülel fel örömmel Lusta Jancsi.

Hohó! Éppen fordítva! Éppen mert oly mérhetetlen kincs vár kibányászásra, ügyesen, okosan élj az idôvel, s használd fel minden percét. Igen sokat tud ám azért egy földi élet rövidnek látszó éveiben is végezni az, aki tud gazdálkodni az idôvel.

Gondold csak meg, hány negyedórára, tíz percre mondják rá az emberek: ,,No, ennyi idô alatt nem érdemes semmihez hozzáfogni!'' Pedig ha hozzáfognának mégis valamihez, mennyi értékes órához, naphoz, sôt héthez jutnának ezáltal csak egyetlen év leforgása alatt is. Hát még egy élet alatt! Így pedig haszon nélkül engedik elmerülni azokat a negyedórákat az örökkévalóság partnélküli tengerébe. Senki sem tudja, mennyi idô áll itt az életben rendelkezésére; de éppen ez a gondolat annál inkább sarkaljon, hogy idônket jól felhasználjuk.

Aki idejét jól felhasználja, sohasem mondja, hogy most már a hátralevô negyedórában semmit sem érdemes kezdeni. Igaza van Goethenek: ,,Es ist besser, das geringste Ding von der Welt zu tun, als eine halbe Stunde für gering halten''.

Valamelyik íróról azt olvastam, hogy felesége rendesen negyedórával késett a reggeli elkészítésével, és ô ezek alatt a negyedórák alatt írta egyik könyvét. ,,Az idô pénz''. Kis pénzzel tényleg nem lehet mit kezdeni, de azért ugye ezt sem dobjuk el; el lehet azt tenni takarékpénztárba. Kevés töredék-idônket sem szabad elpocsékolni, hanem ügyesen fel kell használnunk. Persze a legkisebb idôdarabocskának, öt-tízperces idômorzsáknak felhasználásához nemcsak okosság, hanem bizony megint erôs akarat is kell! És ahhoz megint nem kell erôs akarat, hogy egy diák szeptemberben elhatározza, hogy majd a jövô májustól kezdve, ,,de most már igazán szorgalmas fiú lesz''.

Minden töredék-idôdet használd hát fel. Fordítsd például nyelvtanulásra; meglásd, napi egynegyedórai tanulással is mily elôre haladsz már pár hónap alatt is.

Könnyen végezhetsz ezek alatt az idôdarabocskák alatt olyan munkát, amelyhez nem kell erôsebb figyelem, s nem kell az eszedet megelôzôen beledolgoznod (diáknyelven: ,,belejönni a svungba''); így pl. levelet írni, a fogalmazványban készen levô feladatot másolni, jegyzetet elrendezni, stb. Pesti fiúk, kiknek sokat kell villamoson utazniok, bizony sok idôt menthetnek meg, ha valami könnyebb dolgot olvasnak a villamoson. Sôt akit nem zavar az utca, még komolyabban is kihasználhatja ezt az idôt. Magam is többször látok fiatalembereket, egyetemistákat a villamoson, amint bonctant, angol szavakat vagy matematikát tanulnak. Helyes! Sokat lehet így megmenteni a különben elveszô negyedórákból.

,,Quieti, non otio''

Persze pihenni, üdülni is kell, s kell a munkából kifogni is magadat. A mindig kifeszített íj elveszti ruganyosságát, feszítô erejét. A pihenés azonban erôgyûjtés legyen, s ne lustálkodás! Csak az pihen, aki elôbb dolgozott. Aki elôzetes munka nélkül ,,pihen'', az a napot lopja.

A rómaiak ezt írták fel nyári villájuk bejárata fölé: Quieti, non otio. ,,Nyugalomnak, nem a semmittevésnek.'' Biz' ez okos jelszó volt. A nyugalom s lustaság egymást kizáró fogalmak. Soha se jelentsen tehát szemedben a pihenés teljes semmittevést. Bármivel, de valamivel mindig foglald el magadat! Nem kell éppen tanulnod; hanem valami foglalkozást azért mindig találj magadnak.

Egyáltalában nem kifogásolom, ha a nagy szünidôben békét hagysz a stereometriának s a trigonometriának, és aludni hagyod a jó öreg Thukydidest és Euripidest, Tacitust és Sallustiust. Azonban! Olvasd csak el, mit mond egy német költô:

Man kann im Ruh' doch etwas fun.

Man kann im Tun doch etwas ruh'n.

(Logau)

Lehet, hogy nem lakol szép, hegyes vidéken, és mégis, még ilyen helyeken is tehetsz kedves kirándulásokat, melyek nemcsak testi erôidet edzik, hanem lelkedet is felüdítik. Ha jól vezetett cserkészcsapatban vagy (hangsúlyozom: jól vezetett) -- ennek nagyszünidei táborozása páratlan értékû eltöltése szünidôd egy részének. Foglalkozzál valami kedves kézimunkával, kézügyességgel, stb. Tehát séta, kirándulás, kézimunka, olvasás, ez mind kitûnô szünidei pihenés.

Akármit tégy, csak ne unatkozzál!

Most itt, fiam, érdekes tételt fogok elôtted bebizonyítani: az unalom nemcsak a lélek veszedelme, hanem a testé is; a lustálkodás hamarabb kikezdi az egészséget, mint a munka; aki tehát unatkozik, az életét rövidíti meg. No, ezt nem gondoltad, ugye! ,,Hiszen a semmittevésben éppen erôinket kíméljük'' -- mondod. Pedig figyelj csak ide. Aki unatkozik, elôször is ásítozni kezd. Mikor ásít az ember? Mikor a vér nem tud a tüdôn szabadon átömleni. Az unatkozás következtében tehát a szív és a véredények nem dolgoznak kellô mértékben. Ha a semmittevés sokáig tart, vérkeringési zavarok lépnek fel, az emésztô szervek is ellustulnak, ennek nyomán aztán bágyadtság, vérszegénység lépnek fel, -- szóval rendes életünk megzavarodik.

Aztán nézd csak meg, mikor követik el az emberek a legtöbb gonoszságot, bûnt, veszekedést, gyilkosságot? Szabad idejükben, s nem munkaközben.

Te is gyakran tapasztalhattad, hogy az iskolaév alatt, mikor nyakig vagy munkával, mennyivel könnyebb a lelkedet minden rossz gondolattól s bûntôl megóvnod, mint a vakációban, mikor nincs sürgôs munkád. A német nyelvnek ugyanegy szava van a ,,lusta'' és a ,,rothadt'' kifejezésre; mindkettô: ,,faul''. Mintha csak mondaná: aki lustálkodik, annak lelke menthetetlenül romlani, rothadni kezd. Never to be doing nothing, volt Scott Walter nagyszerû jelszava, ,,soha nem lenni munka nélkül!''

A nagy vakációt szívrepesve várja minden diák, és hát azok, akik tíz hónap alatt komolyan dolgoztak, bizony rá is szorulnak. A sok tanulás után végre szabad nem tanulni, szabad tovább aludni, de semmiképp sem ébren heverve ágyban lustálkodni! Mert lustálkodni csak a rest tud; a lélek folyton dolgozik, gondolatokat termel; s ha jó magot nem, hát tövist, gazt és bojtorjánt terem. Az ember lelke folyton dolgozik, mint a malom: ha jó magot öntesz bele, fehér lisztté ôrli; ha semmit nem öntesz bele (vagyis henyélsz), önmagát ôrli meg.

Ne felejtsd el soha Szent Jeromos nagyszerû tanácsát, amelyet a fiatal Nepotiánnak adott: Semper te diabolus occupatum inveniat, ,,a gonosz kísértô mindig munkában találjon'', s akkor nincs mit félned.

Még ha csak egyszerû fû nô is a kertben, bogáncs és gaz nem nagyon tud ott gyökeret verni; de annál könnyebben az olyan elhanyagolt talajon, ahol egyáltalában semmi sem nô. Ha tehát egyáltalán ,,semmit sem teszel'' a vakációban, felüti fejét lelkedben a gaz és a romlás.

A szünidô kitûnô alkalom az olvasáshoz is. Amit az olvasásról ,,A mûvelt ifjú'' címû könyvemben ajánlottam, soha könnyebben nem valósíthatod meg, mint éppen a szabadság napjaiban.

De a vakáció nagy erôpróbája vallásos gondolkodásodnak is. Most válik el, mennyire komoly lelked vallásossága. Évközben -- akarva nem akarva -- részt kell venned a kötelezô diákmisén, közös gyónáson, stb. Most azonban nem sürget senki, nem ellenôriz senki. Ha elhanyagolod azokat, nem vagy jellemes ifjú.

Íme, a vakáció is értékes idô, bárha úgy látszik is, hogy nem tanulsz alatta. De ez csak látszat. Ôsszel is úgy látszik, hogy a fa szintén nem dolgozik, pedig akkor gyûjti az erôt a jövô tavasz fakadásához. A vakáció is ilyen rügyképzô erôgyûjtés a jövô iskolai év munkájához.

Mi a legnehezebb a világon?

Mosolyog az ember, mikor régi térkép kerül kezébe. Akkoriban persze még óriási ismeretlen földdarabok voltak felkutatlanok. Ezekre a részekre a térképrajzolók mesés nyugalommal csak annyit írtak: Hic sunt leones! ,,Itt oroszlánok laknak.''

Bizony sok diák van, aki nagyszerûen elszavalja, hogy mily nemes ércek találhatók a Rocky Mountain bányáiban, mily vadak élnek Kongó erdeiben, de alig ismeri a saját lelkében rejlô értéket, és fogalma sincs arról, hogy mily vad szenvedélyek pusztítanak saját lelkében.

Már a pogány Pythagoras különösen szívére kötötte tanítványainak, hogy napjában kétszer (délelôtt és délután) adják fel maguknak a három kérdést: ,,Mit tettem? Hogyan tettem? Megtettem-e mindent, amit tennem kellett?'' Sextius így adta fel magának esténkint e kérdéseket: ,,Mily gyöngéidet gyógyítottad ma magadban? Mily hibákat gyôztél le? Miben lettél ma jobbá?'' A pogány Seneca így ír: ,,Szokásom, hogy mindennap megvizsgálom magamat. Mikor este kioltjuk a világosságot, gondolatban átfutom a napot, s minden szavamat és tettemet mérlegre állítom''.

Csak az tud önmagának parancsolni, csak az ura magának, aki ismeri önmagát. A mozdonyvezetô csak úgy ura a gépnek, ha a legutolsó csavarig ismeri, ha tudja, mennyi feszültséget bír el a kazán, hogyan kell kezelni a szelepeket, stb.

De tudod, miért nem szeretnek az emberek saját lelkükbe tekinteni? Félnek a látványtól, a hibák, gyöngeségek, önzés és szeretetlenség tömegétôl. Talán már te is voltál ilyen helyzetben. Tettél, beszéltél dolgokat, melyekért az emberek megdicsértek; pedig ha ôszintén elgondolkoztál volna, láttad volna, hogy ezt hiúságból mondtad, amazt önzésbôl tetted vagy dacból nem tetted. Aki nem ismeri saját lelkét, szívesen másra fog mindent. ,,Hiába, nincs szerencsém!'' -- mondja egy fiú a szekunda után; pedig ha ôszinte lenne, azt mondaná: nincs szorgalmam. ,,Otthon mindig szekíroznak engem!'' -- mondja a másik, pedig ezt kellene mondania: máskor nem leszek ilyen kiállhatatlan, szeszélyes. A delphi templom fölött csakugyan nem hiába állott a figyelmeztetés: ,,Ismerd meg magadat!''

Az egyik görög bölcstôl, Thalestôl megkérdezték, mi a legnehezebb a világon. A bölcs így válaszolt: ,,Legnehezebb önmagunkat megismerni, legkönnyebb másokat gyalázni''.

Megismerni magadat nehéz, de elengedhetetlen feladat! Adj fel tehát magadnak gyakran ilyen kérdéseket: Milyen tulajdonképpen az én természetem? Mily vágyak, erôk, törekvések jelentkeznek bennem? Másoknak ez a könyv, ez az ének, ez a muzsika tetszik; nekem melyik? A lágy vagy az energikus? A komoly vagy a víg? Mások ilyenek a társaságban; én milyen vagyok? Félénk? Ügyetlen? Mivel foglalkozom a legszívesebben? Érdemes arra annyi idôt, talán pénzt is fordítani? Mire teremtett engem Isten? Hiszen Ô mindenki elé különös célt írt -- én elém mit? Mily különös erôt, hajlamot öntött belém? Mihez van legtöbb kedvem? Mi sikerül mindig legjobban? Mily erényeim, jó tulajdonságaim vannak? Ilyen kevés? Pedig csak tôlem függ, hogy több legyen! Mennyi hibám van? Ilyen sok? Pedig csak tôlem függ, hogy kevesebb legyen, stb.

Mondd meg, ki imponál neked, ki iránt lelkesedel, s én megmondom, ki vagy. Ha a gazdag embert bámulod, anyagias gondolkodású vagy. Ha folyton a magas állásúakhoz dörgölôzöl, s azok imponálnak neked, hiú, nagyravágyó vagy. Ha a becsületes, jellemes ember az ideálod, magad is az vagy. Íme, az az ifjú, aki idôrôl-idôre fölvet magában hasonló kérdéseket, lassacskán, évek alatt, tisztába jön magával, tisztába rendeltetésével, s az érettségi után nem lesz neki nehéz a helyes pályaválasztás sem.

All right?

A nagy óceánjáró hajókon, mikor már leszáll az alkony s az utasok nyugovóra térnek, élesszemû matróz mászik fel az árbockosárba, s miután végigsiklik fürkészô szeme a végeláthatatlan tenger tükrén, lassú, elnyújtott hangon lekiáltja: All right! ,,Minden rendben van'', nyugodtan pihenôre térhettek. Ily fürkészô tekintetre szánj te is fiam, minden este néhány pillanatot a lelkiismeretvizsgálásban.

Minden mûszert, melyben elektromosságot akarunk felhalmozni, elôbb izolálni kell, mert különben szerteoszlik az elektromos áram. A lelket is izolálnod kell a világon keresztül-kasul kavargó benyomások hullámai elôl, s esténkint nyugodtan elgondolkodni, bevilágítani lelkedbe. Ahová nem süt a nap, ott mérges gombák és százlábú férgek tenyésznek. Mielôtt tehát nyugovóra térnél, esti imád közepén állj meg, szaladj végig gondolatban a napon, s add fel a kérdést: All right? Rendben van-e minden? Mit tettem ma? Mit mulasztottam, amit tennem kellett volna? Mindent jól tettem-e? S ha úgy találod, hogy bizony ebben meg abban hibáztál, mulasztottál, bûnt követtél el, emeld fel szemedet a kereszten függô Jézushoz: Uram, hibáztam. Bocsáss meg. Holnap nem így lesz.

Franklin Benjamin, Észak-Amerika nagy fia, a villámhárító feltalálója, nagyszerû komolysággal igyekezett lelkébôl minden kis hibát kitépni. Nagyon jól tudta, hogy a kicsinységeknek is mily hatalmuk van fölöttünk, s azért külön táblázatot készített magának, amelyen minden este ellenôrizte aznapi tetteit, örült gyôzelmeinek s megsiratta hibáit. Tizenhárom pontban foglalta össze az erényeket, amelyekre nézve aztán minden este ellenôrizte magát. Ezek voltak: mértékletesség, hallgatagság (kerülni a haszontalan beszédet), rend, határozottság, találékonyság, szorgalom, ôszinteség, igazságosság, önmérséklet, tisztaság, lelki nyugalom, szemérmetesség, alázatosság.

,,Úgy óhajtottam élni -- írja magáról --, hogy soha semmi hibát el ne kövessek; feltettem magamban, hogy küzdeni fogok minden gyarlóság ellen... Mivel tudtam, vagy legalább is azt gondoltam, hogy tudom, mi a jó és mi a rossz, nem bírtam elképzelni, miért ne bírnék mindig jót cselekedni, s ne tudnám elkerülni a rosszat.''

Nagyon szigorú volt magához; minden nap kis keresztekkel jegyezte be táblázatába, ha az illetô erény ellen vétett. Egy hetének beszámolója, pl. így mutatott:

	V.	H.	K.	Sze.	Cs.	P.	Szo.
Mértékletesség
Hallgatagság	+	+			+
Rendszeretet	++	+	+		+	+	+
Határozottság					+	+
Takarékosság		+				+
Szorgalom			+
Stb. ... ... ...

Vajon nem tudnád-e pár éven át te is megvalósítani a tudatos önnevelésnek ezt a kitûnô módját? De ha ezt a táblázatos ellenôrzést talán fárasztónak találnád is, legalább az esti imához kapcsolt napi lelkiismeretvizsgálást soha el ne mulasszad!

Mikor az Amerikai Egyesült Államok elnökét temetik, a temetés pillanatában öt percre minden munka megtorpan. A nyüzsgô boltokat becsukják, a száguldó vonatok a nyílt pályán, az emberek az utcán megállnak... Öt percre minden elcsendesül, hogy a nagy eseményre emlékeztessen. Már csak a saját lelked nevelése van olyan fontos feladat, hogy esténkint néhány pillanatra csendet parancsolj! Zárd el magadat a külvilágtól, s tarts komoly lelkiismeretvizsgálatot.

Persze, légy magadhoz kérlelhetetlenül ôszinte; az ember senkit oly könnyen rá nem szed, mint saját magát. Vajon mit fogsz látni lelked mélyén?

Bizony, sokszor meglepô dolgokat. Ha mersz ôszinte lenni önmagadhoz, sokszor kell majd oly vallomást tenned, mint aminôt Franklin tett komoly lelkiismeretvizsgálata után. ,,Elképedve láttam, hogy sokkal több hibám van, mint gondoltam; dehát megvolt az az elégtételem, hogy egyre kevesbedtek azok. Bizony sokszor estem kísértésbe, hogy abbahagyjam a dolgot (a mindennapi lelkiismeretvizsgálást); úgy látszott, mintha az ilyen lelkiismeretes pontosság, amelyet magamtól megköveteltem, kicsinyeskedés lenne az erkölcsi dolgokban. Mégis folytattam ezt a gyakorlatot. És ha nem is jutottam el soha a teljes tökéletességre, amely után oly lelkesedéssel törekedtem, hanem nagyon is messze maradtam tôle, mégis törekvésemmel mindenképpen jobb és boldogabb ember lettem, mint egyébként e nélkül lettem volna.''

Te is észreveszed például magadon, hogy természetednél fogva hirtelen lobbansz haragra, vagy lustaságra hajlasz, vagy hazugságra, érzékenységre, ínyenckedésre, mások kigúnyolására, stb. Most aztán ne nyugtasd meg magadat, mint oly sokan teszik: ,,Hát hiába! Ez már így van. Ez természetem. Ezen nem lehet változtatni!''

Ohó! Hiszen éppen itt kezdôdik a nevelés munkája. Az igaz, a természetet nem lehet elnyomni, erôszakkal elnyomorítani, hanem igenis lehet megnemesíteni, fölemelni, azaz nevelni. Lehet oly erényeket gyakorolni, amelyek ellentétben állanak hibáinkkal, s ezáltal rendet teremteni rendezetlen ösztönös hajlamaink között.

Tarts bizonyos sorrendet is lelked nevelésében: legelôször az oly hibák ellen küzdj, amelyeket teljesen szabad akarattal s világos ésszel, lelkiismereted hangos tiltakozása ellenére szoktál elkövetni. Ha ezekkel rendben vagy, a kisebb vigyázatlanságok s hirtelenkedések ellen, s ha itt is sikerrel küzdöttél, az apró tökéletlenségek ellen.

Aki nem tud önmagán uralkodni, még nem kész jellem. De az is világos dolog, hogy az önuralomhoz meg legelsôsorban önismeret kell. Mennyi feszültséget bír el a kazán? Mennyi tüzelôanyagot fogyaszt? Melyik szelepet kell legtöbbször használni? Hol kopott már a gép? Hol kell legtöbbször olajozni? -- Ugye, ezekre a kérdésekre csak az a gépész tud megfelelni, aki alaposan ismeri gépét! Nagyon ajánlom tehát, hogy ne csak erre a kérdésre keress feleletet: ,,Mily bûnöket követtem el ma?'' (hiszen -- hála Istennek -- sok ifjú él hónapokon át nagyobb bûn nélkül), hanem ilyen kérdéseket is adj fel magadnak: ,,Hogyan lehettem oly gyáva, hogy egy kis gúnyos mosolytól való félelmemben megtagadtam ezt vagy azt a nemes elvemet? Hogy lehettem oly gyöngédtelen, hogy mások kedvéért kész voltam barátomról sértôen nyilatkozni? Milyen jót tehettem volna ma, és mégis elmulasztottam? Miben lehettem volna kedvesebb, elôzékenyebb, pontosabb, önmegtagadóbb, elnézôbb? Dolgoztam-e valamit Isten országának terjesztésén (akár saját lelkemben, akár másokéban?), stb.'' Ezek némelyike nem is bûn, de mégis oly tökéletlenség, amely torzképpé csúfíthatja lelkedet.

Csak ne félj leszállani lelked mélyére, még ha mindjárt nyüzsgô százlábúak utálatos seregét fedeznéd is fel ottan. Minél többször világítasz reájuk az önvizsgálat reflektorával, annál hamarább elpusztulnak.

A helyes napi lelkiismeretvizsgálás tehát nemcsak abból áll, hogy számadást végzünk az elmúlt nap tetteirôl, hanem minden egyes hibánál az okot is igyekezzünk felfedezni. Nemcsak megállapítom a bajt, hanem igyekszem megfelelni erre a kérdésre is: Mi lehetett az oka, hogy jobb meggyôzôdésemet ebben az esetben megtagadtam? A gyökérre kell ráakadni, s azt kell kiirtani!

És ilyenkor érdekes dolgokra jössz rá. ,,Ma annyiszor haragba jöttem.'' Miért? Egyszer, mert nem ízlett az ebédnél valami, és mégis meg kellett ennem; aztán meg zavartak az ebédutáni játékban, hogy menjek már tanulni; aztán meg nem találtam szószedetemet, és hiába hánytam össze a könyveimet érte. Mit fogsz ilyenkor megbánni? S mit föltenni, hogy mire vigyázol? Azt, hogy haragudtál? Dehogy! Hanem, hogy elkényeztetett és kényelemszeretô vagy. Ez a hiba gyökere, ezt kell kitépni.

,,Ma sokat haragudtam.'' Miért? Egy társam kibeszélte itthon, hogy mily rosszul feleltem délelôtt az algebrából; meg az utcán egy inas csúfolni kezdett. Mit fogsz megbánni? Azt, hogy haragudtál? Nem! Hanem, hogy lusta és önzô vagy.

És így tovább valamennyi hibáddal. Mindig az okra, a gyökérre rájönni!

Némelyik fiúnál az a baj, hogy nem megy csak úgy egykettôre a jellemfejlôdés. Arra még csak kapható volna, hogy egyszeri nagy nekilendüléssel elhatározza: ,,No, mától kezdve jellemes leszek!'' De arra az apró, kis, örökös, egyszerû munkára, amibe a jellem kialakítása kerül, nem vállalkozik.

Pedig itt nem segít a nagy elhatározás, csak a mindennap learatott kis diadal.

Még eredményesebbé teszed lelkiismeretvizsgálásodat, ha megállapítván hibáid gyökerét, kiválasztod legnagyobb hibádat, és néhány hónapon keresztül fôleg az ellen küzdesz.

A legfôbb feladat arra rájönni: mi a te legfôbb hibád?

Emlékszel, mit kiáltott Góliát a zsidó tábornak? ,,Válasszatok ki egy embert, s jöjjön ki velem párviadalra. Ha legyôz, alattvalóitok leszünk; de ha én gyôzök, ti lesztek rabszolgáink.'' Nos hát ilyen Góliát a te fôhibád. Csak azt tudjad legyôzni! A többi akkor meghunyászkodik.

Minden ifjúnak van valami fôhibája, amelybôl minden gyarlósága ered. Az egyik igen hirtelen természetû, a másik könnyen hazudik (vagy csak ,,túloz'', ,,füllent'', ,,lódít''), a harmadik borzasztóan kényelmes, lusta, a negyedik nagyon érzékiségre hajló, stb.

Nos, itt ragadd meg a javulást! Hadüzenetet a fôhibádnak! De keményet! Kérlelhetetlent! Minden reggel az imádban egy pillanatra állj meg, és -- ha például a hirtelen harag ellen kell küzdened -- egész határozott formában gondold végig (persze, elég erre néhány pillanat), hogy ma mikor kerülhetsz olyan helyzetbe, amelyben el szokott ragadni a harag (az iskolában, tízpercben, játékközben, itthon testvéreiddel szemben). Most aztán erôsen felteszed: ,,Akármi lesz is, de ma megállom durvaság, hirtelenkedés nélkül. Istenem, segíts meg ebben!'' Napközben igyekszel néhányszor felújítani ezt a nemes elhatározásodat. Este aztán az imádság közben megvizsgálod: mennyiben sikerült megtartanod. Nem sikerült? -- holnap erôsebb leszek! Sikerült? -- örömmel megköszönöd az Úr Jézusnak.

Egyes kolostorokban szokásban van a kölcsönös lelkiismeretvizsgálat is. A szerzetesek bizonyos napokon összegyûlnek, s mindegyik elmondja, hogy a másikon mily hibákat vett észre. Az önnevelésnek ezt a tagadhatatlanul hatásos eszközét te is felhasználhatod, ha van egy bizalmas jó barátod. Mások éles szeme ott is tud rajtunk foltokat felfedezni, ahol önszeretetünk esetleg mindent hófehérnek mutat. Csak örülj, ha van olyan jó barátod, aki ôszinte szeretettel figyelmeztet hibáidra.

Az Úr lábainál

Könyvem már vége felé jár, és bizonyára csodálkozol, hogy mikor már minden gondolatomat elmondtam a jellemképzésrôl, egészen a végére hagytam a legfôbb jellemképzô eszköznek megemlítését; és ez: minden emberi jellem utolérhetetlen mintaképének, Krisztus Urunknak követése.

Pedig tévednél, ha azt hinnéd, hogy ezt tényleg utoljára hagytam. Az Isten szeretetének szükségessége, a mélyen vallásos élet ajánlása ott izzik e könyvnek minden sora mögött. De bôvebben azért nem írtam errôl itt, mert ,,A jellemes ifjú''-t még két újabb kötet fogja követni, ,,A vallásos ifjú'', meg ,,Krisztus és az ifjú'', ezek pedig majd kizárólag Isten és az ifjú lélek viszonyával foglalkoznak.

Egyébként kiérezheted e könyvnek is minden sorából, hogy helyes életelveket kialakítani s azokhoz szilárdan ragaszkodni, azaz ,,jellemesnek lenni'' vallásos talajon a legkönnyebb. Folyton azt olvastad e könyvben, hogy határozott irányt, életelvet, célt, világnézetet válassz magadnak, s ahhoz aztán kössed magadat. Ez az én életem iránya, és sem olvasmányaim, sem barátaim, sem megpróbáltatások ettôl el nem térítenek! Szép, boldog életem, tudom, csak akkor lesz, ha Szent Péter szavai szerint ,,vinctus Christi''-vé leszek, azaz ha akaratomat Krisztushoz láncolom.

Igazán erôs jellem csak az lehet, aki Istenben gyökerezik, s Reá építi egész életét. Az ilyenrôl állanak Arndt szép szavai:

Vor Menschen ein Adler, vor Gott ein Wurm,

So stehst du fest im Lebenssturm.

Nur wer vor Gott sich fühlet klein,

Kann vor den Menschen mächtig sein.

Az akarat legerôsebb szárnya az imádság, és minden jellemképzésnek legjobb elômozdítója az igazi vallásos élet, mert hiszen sehol oly fönséges és biztos célkitûzést és annyi önnevelésre serkentést nem találunk, mint a katekizmusnak már a legelsô soraiban: ,,Azért vagyunk a földön, hogy Istent megismerjük, szeressük, neki szolgáljunk, és így üdvözüljünk''.

Annyival haladsz elôre a jellem útján, amennyivel sikerül napról-napra egyre hasonlóbbá alakítani lelkedet minden jellem fönséges eszményképéhez, az Úr Jézushoz.

Gaudeamus igitur...

Gaudeamus igitur iuvenes dum sumus, ,,örüljünk, míg fiatalok vagyunk!'' -- tartja a régi diáknóta. És igaza van. A tiszta öröm akaraterôsítô eszköz is. Forrása a tetterônek, elûzôje a bûnnek. Amit kedvvel végzesz, az nagyon könnyen megy:

Lust und Lieb' zu einem Ding

Machen alle Müh' gering.

Az öröm napsugár; a napsugárból meg életerô fakad. De a napsugár elûzi a penészt, a rothadást, fülledt levegôt is; és a nemes öröm nem engedi szóhoz jutni a bûnre kísértô alantas ösztönöket.

Csak egyre vigyázz, fiam; arra, hogy mit tartasz örömnek. Csodálatos, hogy az emberek felfogása mennyire eltérô ebben a kérdésben. Vannak, akiknek öröm a bortól mámoros fej, öröm a dohányfüstös kávéház, az örökös lumpolás, a naplopás, korzózás, a neveletlen ordítozás, stb. De téged más ízlésûnek ismerlek. Neked örömöt jelentsen a madárdalos erdô, a virágillatos rét, a jól végzett kötelesség s utána a gondtalan játék, és mind-mind az a tömérdek apró alkalom, amelyekkel -- mint kellemes virágokkal a rét -- az ifjú élete át meg át van szôve, de amelyekbôl a kedves kis örömek mézét kiszívni tudni éppen az életmûvészetnek egyik legszebb feladata.

Az igazi jókedv csak nyugodt, tiszta lelkiismeretbôl fakadhat. Akit lelkiismerete bármiért is nyugtalanít, hiába is erôlteti a jókedvet. Aki bûnös dolgokban keresné örömét, olvassa el egy diák sírfeliratát a bolognai temetôben: O quam fragilis, nosce teipsum, ruit voluptas; tanuld csak meg, mily mulandó minden élvezet.

Olyan ifjúsággal, amelynek a részegség, a reggelig tartó mulatozások s estig tartó alvás, a pénzpocsékolás s a naplopás imponál, ugyan nem fogjuk visszaszerezni Nagymagyarországot! A pogány Seneca szemrehányóan állapítja meg, hogy vannak korában emberek, akik az éjjel s nappal feladatát összecserélik, s az elôzô napi mámort szemükbôl csak másnap este dörzsölik ki: ,,Sunt, qui officia lucis noctisque perverterint, nec ante diducant oculos hesterna graves crapula, quam adpetere nox coepit''. (Epist. mor. 205.) Nem tudom, nem mondhatná-e el ugyanezt sok mai ifjúról is! És Berzsenyink is a ma is csak folyton mulató, elgyöngült ifjak láttára nem sírhatná-e el újra:

Ó, más magyar kar mennyköve villogott

Attila véres harcai közt, midôn

A fél világgal szembeszállott

Nemzeteket taposó haragja.

Más néppel ontott bajnoki vért hazánk

Szerzôje, Árpád, a Duna partjain;

Ó, más magyarral verte vissza

Nagy Hunyadink Mohamed hatalmát.

Tömérdek igazi, tiszta örömet, nemes lelkesedést, sok drága idôt, s mások által keservesen megkeresett pénzt fecsérelnek el azok a szánalomra méltó ifjak, akiknek tanulmányi évei reggelig tartó mulatozásokban múlnak el. Ki tudná megmondani, hogy mennyi szép reményre jogosító ifjú itta már el tehetségét az egyetemi évek léhaságai alatt! Hogy a borozó ifjú erkölcsileg is okvetlenül el fog bukni, arra már Szent Jeromos rámutatott, midôn ezt írta: Vinum et adolescentia duplex incendium voluptatis (Epist. ad Eust.), ,,bor és fiatalság kettôs felkorbácsolója az élvezetvágynak''. Salvianus ezért írta a hajdan hatalmas római birodalom sírkövére: Sola nos morum nostrorum vitia vicerunt (De gubernatione mundi 1. 7. c. 23.), ,,bukásunk oka egyedül erkölcstelenségünk volt''.

Ne érts félre! Nem azt akarom, hogy savanyúszájú, kedvetlen légy. Dehogy! Légy vidám, örvendezô, kacagó ifjú; csak ne könnyelmû, léha, örökkön mulató, értéktelen ficsúr. Nem mondom, hogy folyton vakmerôsködjél, s keresd a veszedelmet; de azt sem akarom, hogy ijedten fütyülni kezdj, mikor egyedül maradsz a sötét szobában. Nem akarom, hogy akrobata légy; de örülök, mikor virgoncan suhansz a vízben, mint a vízi sikló, és ,,stramm''-ul csinálod a ,,zászlót'' a mászórúdon, mint egy tölgyfaszál. Nem azt mondom, hogy sötét arccal járj-kelj, de szeretném, hogy ha kacagsz is, mindig tiszta szívbôl tudj kacagni.

Szeretem a jókedvû, ficánkoló, víg fiúkat, és aggódom mindig, ha szomorkodó, tétlen, koravén ifjakkal találkozom. A szomorkodva sarokban ülô fiúknak vagy a testük, vagy a lelkük beteg. Légy tehát mindig jókedvû, víg mosolyú, dalos ajkú ifjú. Lehet mások iránti figyelmességbôl külsôleg jókedvet erôltetni akkor is, mikor belül szíved vérzik -- és ez már nem közönséges akaraterô. De még imponálóbb akarat az, ha bensô örömet és nyugalmat tudsz parancsolni akkor is, mikor legszívesebben szomorkodni szeretnél. Szomorkodni? Nem! Azt nem engedem! A szomorúság nem az én életelemem. Utóvégre csak kell annyi akaraterômnek lenni, hogy a mai nap barométerét -- hogy milyen idô legyen lelkemben -- én igazítsam be! Szomorkodni nem fogok soha!

Soha? És ha rosszat tettem? Ha bûnt követtem el? Ha bánatot ébresztek gyónásom elôtt? Még az sem lesz csupán csak szomorkodás, mert ebbôl a talajból nem fakadna új élet; az sem lesz tehetetlen sopánkodás, hanem már bánatkönnyeim közé is belevegyül a bûnbánat után reám váró új, nemesebb, jobb élet örömének szivárványfénye.

Ifjúságom, jöjj vissza egy szóra...

Érdekes, hogy a felnôttek semmire szívesebben nem emlékeznek vissza, mint fiatalságukra. Meglett komoly emberek mindjárt elérzékenyednek, mihelyt ifjú éveikrôl esik szó.

Mi ennek az oka? Az, hogy a fiatal évek az emberi élet legszebb korszaka. Az évszakok közt legkedvesebb a tavasz, a fejlôdés és virágzás korszaka; az ifjúság pedig az élet tavasza. Nézd csak a fejlôdô fát, mint feszülnek benne a növekvés és ifjú egészség pattanó energiái! Az ifjú lelke elôtt a nagyvilág új meg új területei tárulnak fel napról-napra, képzelôereje friss, emlékezete élénk, örül jelenének, s lankadatlanul szövi a jövô reményének tarka, színes képét. Valóban élettôl duzzadó fa májusi virágzásban!

De szép a fiatalkor azért is, mert nem érintette még meg hamvas lelkét az élet ezernyi gondja. ,,Dehogy nincs gondom! -- kiált fel erre valamelyik. Hát a számtanpélda, meg a magyar dolgozat!'' -- Ó, fiam, ha csak ennyi gondod lenne az életben! De hát jól is van ez így. Jogod van ahhoz, hogy ifjú éveidet másféle gondok ne keserítsék.

A gond nélküli ifjúság alatt nem értem azonban a gondolat nélkülit! Sajnos, vannak, akik a gondtalanságot egyértelmûnek tartják a gondatlansággal. Ezek azok, akik nem használják fel jól ifjúságukat, és könnyelmû tékozlással fecsérlik a vissza soha nem térô éveket. Pedig aki ifjúságát nem Isten terve szerint használja (hogy ti. az elôkészület legyen a gyümölcstermô férfikorra), annak ifjúsága csak zavaros álom az élet hajnalán, melyre azonban a férfikorban keserves ébredés következik. Tartsd eszedben, hogy ,,mint virág vagy szélvész, oly gyorsan múlik el ifjúságunk'', ut flos vel ventus, sic transit nostra iuventus.

Jól tudom: ,,az igaz is hétszer esik el napjában'', és bizony az ifjak is esnek, bukdácsolnak az erkölcsi életben. Szomorú sors ez, de emberi sors; és ez még nem elromlott ifjúság. Csak annak jelleméért esem kétségbe, aki a minden emberben dúló rossz hajlamokkal szemben gyáván, tehetetlen lemondással meghátrál; aki tudja magáról, mily tökéletlen a lelke, de ez nem bántja; aki az önnevelést komolyan nem veszi. Az én ideálom ,,a jellemes ifjú''. Az az ifjú, aki tudja akaraterejét összpontosítani, aki tud érzékeinek parancsolni, tudja a gyávaságot s elpuhultságot legyôzni. Az az ifjú, aki tudja értékelni egyetlen halhatatlan lelkét, s tud küzdeni annak tisztaságáért. Aki mûveli eszét, mûveli lelkét, és a sok tanulás után is napsugaras lélekkel tud mosolyogni. Ideálom az az ifjú, aki mikor tanul, a legszorgalmasabb; mikor imádkozik, a legbuzgóbb; s mikor játszik, a legjobb kedvû.

Te milyen akarsz lenni?

Mi akarsz lenni?

Mi akarsz lenni? Elsô pillanatra talán azt hiszed, hogy pályaválasztásodról érdeklôdöm. Pedig nem. Nem azt kérdem, orvos leszel-e vagy kereskedô, mérnök vagy pap, ügyvéd vagy iparos. Bárhová mégy, bárhová visznek kedved, hivatásod, körülményeid, a társadalomra körülbelül mindegy. Csak az nem mindegy, hogy ahová egyszer mégy, ott aztán teljes emberré légy, és kötelességedet teljesítsed!

Mikor tehát azt kérdem itt búcsúzóul, hogy mi akarsz lenni, tulajdonképpen azt kérdem, hogy gondolkodtál-e már azon, mi is hát a célja, feladata az embernek itt e világon. Mert a világon mindennek, a legkisebb bogárnak s porszemnek is van célja, jelentôsége, s az egész világegyetemmel szoros összefüggése. Ezt a célt s összefüggést bizonyos esetekben nehéz világosan meglátni, de azért megvan az az egész világon.

Hát csak az embernek nem volna célja? De még mily fönséges!

És mi az? Mi a te célod? Isten dicsôítése és önmagad boldogsága.

Mit jelent ez? Jelenti, hogy minden erôdet ki kell fejtened, csakhogy lényegedet, életed tartalmát teljes egészében valóra válthassad. Más szóval, hogy jellemes férfiúvá kell válnod. Jellemes katolikus férfiúvá. Jellemes katolikus magyar férfiúvá.

Ki a jellemes férfiú? Aki minden erkölcsi romlottsággal keményen mer szembedacolni.

Ki a jellemes katolikus férfiú? Aki ebben a mai csaló és csalóka világban, amelyben mindenki mást mutat és másnak akar látszani, mint ami, igyekszik valódi értéket, rendíthetetlen jellemet formálni lelkébôl.

Ki a jellemes katolikus magyar férfiú? Aki nem szájjal-szóval, nem mellverdeséssel hazafiaskodik, hanem becsületes élettel, s kötelességének rendületlen teljesítésével szolgálja hazáját.

Fiaim! Magyar fiúk! Ifjú lelketek törhetetlen energiájával azon dolgozzatok, hogy ilyen igaz katolikus magyar ember váljék belôletek!

Az ókor hatalmas nemzete Rómában gyönyörû templomot épített ,,Pantheon'' néven, és összehordta benne minden meghódított népének isteneit. Furcsábbnál-furcsább bálványok terpeszkedtek a ,,minden istenek'' tiszteletére emelt, páratlan mûvészettel épített templomban, s a nagyszerû korinthusi oszlopok pompája s az akkori kultusz összehordott kincsei közül szomorúan rítt ki a tömérdek bálvány: az emberi lélek bizonytalan tapogatódzásának jele.

Egy napon, a Krisztus utáni IV. század elején, idegen utasok érkeztek Rómába: messze földrôl jött keresztények. A kis csoport bement a Pantheonba is, s amint körülnézett a töméntelen pogány-isten furcsa ábrázatán, valami névtelen szomorúság lehelete csapta meg lelküket: egyikük benyúlt keblébe, egy picinyke feszületet vett elô, s letéve azt az igénytelen kis keresztet a behemót-nagy bálványok óriási szobrai közé, a kis társaság csendben eltávozott...

Nézd, fiam, ez a mai keresztény ifjú harcának képe a modern bálványok pantheonjában. Amint kikerülsz az iskolából s beállasz az életbe, a te ideális lelkedet is megcsapja a modern pogányság hideg lehelete, s észre fogod venni, hogy a tülekedô, törtetô, egymást tipró világban pogány pantheonba kerültél, ahol minden vicsorító arcú, torzult szájú, nagy tüdejû bálvány elôtt hétrét-görnyedô hódolattal alázkodnak meg az emberek, -- csak az igaz Isten tiszteletének jut egyre kevesebb helye.

És -- akarva nem-akarva -- neked is bele kell állanod ebbe a modern pogányságba. Be kell lépned ebbe a pantheonba; de nem kell, nem szabad ezért pogánnyá lenned. Ha te, édes fiam, ott fogod hordozni kebleden és lelkedben Krisztus Urunk keresztjét, s annak szellemében fogsz élni a mai világban is, hát akkor te is leteszed a keresztet a te kis társaságodba, társaid, környezeted, ismerôseid közé, majd késôbb hivatalodban s életpályádon. Így fogsz fényt, örömet, példát sugározni; így érsz majd ,,jellemes ifjú''-ból ,,jellemes férfiú''-vá.

Szomorú szilveszter-éj

Ne felejtsd el tehát, fiam, azt az egy gondolatot, mely ennek a könyvnek minden mondatából feléd beszél: Benned mindennél nagyobb kincs rejlik, és ez: a te egyetlen, halhatatlan lelked. Földi életed feladata az, hogy minél eszményibbé, szebbé, nemes tulajdonságokkal gazdagabbá tedd lelkedet. Mindenkinek olyan lesz az örök élete, amennyi komolysággal dolgozott lelke tökéletesítésén a földi életben.

Van egy érdekes növény, az agavé. Azt mondják róla, hogy csak minden száz évben egyszer virágzik, de virágja aztán páratlanul szép! Száz évig készül arra a gyönyörû napra; gyûjti erôit, titokban, senki által észre nem vett munkával csinosítja magát száz évig. Mikor aztán elérkezik ideje, virágba bontja üde szirmait, s elbájolja a csodájára járó embereket.

Édes fiam! Neked is ily virágzó agavének kell lenned. Ebbe az egyetlen nagy célba fektetned egész életed erôit: nekem jellemmé kell kivirágoznom! Növekvô fa vagyok! Fejlô bimbó vagyok! Érô vetés vagyok! Ifjú koromban szakadatlanul dolgozom lelkemen, nyesegetem a vadhajtásokat, gyûjtöm erômet, hogy oly jellemes férfiú váljék belôlem, akiben öröme teljék még az ég angyalainak is!

A lelket meg kell hódítani, s a hódításnak -- bizonyküzdelem az ára. A test kívánságai nem egyeznek a lélek nemes törekvéseivel, s ekkor kitör a harc. A lélek nagy szabadságharca! Arról van szó, ki legyen az úr a házamban: lelkem-e, vagy a testem? Arról van szó, ki parancsoljon: az úr-e, vagy a szolga? Arról van szó, ki álljon a hajókormánynál: a kapitány-e, vagy a fûtô? Arról van szó, merre tartson életem hajója: zátonyok s szirtek között tévelyegve, örökösen léket kapva, vagy nyílegyenesen a hazai kikötô felé? És arról van szó, hogy végre is hová kössön ki ez a hajó: az örök boldogság révpartján-e, vagy az örökké elkárhozás reménytelenségében?

Nos hát, ilyen célért már csak érdemes küzdeni!

Egy neves író, Jean Paul, megrendítôen írja le egy hitében hajótörött ember kétségbeejtô lelkiállapotát.

Szilveszter éjszakáján magánosan mereng szobája ablakánál egy öreg férfi, elszorult tekintettel néz a mozdulatlan, fényes, csillagos égre s a fehér hólepellel burkolt csendes földre. Nincs ezen a földön még egy oly kietlen szív s álmatlan lélek, mint az övé. Sírja már-már felnyílik elôtte, napról-napra közelebb jut hozzá, s megrettenve veszi észre, hogy egész hosszú életébôl semmi mást nem hozott magával, mint tévedések, bûnök s betegségek tömegét, élvezetekben megrokkant testet s megmérgezett lelket. Mint ijesztô kísértetek keringenek emlékében ifjúkora szép napjai, az a csodás májusi reggel, amelyen atyja elôször bocsátotta ôt az ismeretlen élet útjára, és az a végzetes pillanat, melyben ô, a szépreményû ifjú, az erény, kötelességteljesítés, becsület és munka rögös, de lelki megnyugvást adó útja helyett a testi élvezetek és bûnök gyönyört ígérô, de ravasz, pusztulásba rántó útjára lépett. Névtelen panasz mardos az ôsz férfi szívébe, mikor belezokogja fájdalmát a csendes téli éjszakába: ,,Ó, csak még egyszer visszajönnének fiatal éveim! Ó, Atyám, állíts még egyszer a válaszútra, hogy másképp tudjak választani.''

A zokogó aggastyán panaszát válasz nélkül nyeli el a fagyos téli éjszaka csendje. Neki már többé nincs alkalma a választásra ...

* * *

De, te fiam, még a válaszút elôtt állsz. Te még helyesen választhatsz.

Ne légy tavasz -- virág nélkül!

Ne légy égbolt -- csillag nélkül!

Ne légy ifjú -- magasztos eszmények nélkül!

* * *

Választhatok?

Nos itt van: választok!

,,Jellemes ifjú'' akarok lenni!

Úgy fogok élni, hogy nemes tetteim, szavaim s gondolataim, mint csicsergô madarak, víg örömmel röpködhessenek körülöttem. Hadd érezzem, tetteim s gondolataim nyomán hófehér homlokomat mint vonja magához szelíd öleléssel jutalmi-csókra legjobb barátom, Uram, Atyám: az Úr Jézus Krisztus! Igen, én az Úr Jézus mellé állok, s nem leszek Hozzá hûtlen soha!

Soha! Soha!


Aki ,,szí'' és aki nem ,,szí'' -- Dohányzol?
Aki ,,szí'' és aki nem ,,szí''	Dohányzol?

Laci: No látod, Sanyi! Tegnap nem jöttél velünk a kirándulásra, pedig gyönyörû erdôben jártunk! Most meg nem akarsz jönni labdázni. Miért nem jössz egy kissé játszani?

Sanyi: Ugyan hagyd azt a te furcsa szenvedélyedet, az örökös sportolást! Az ember egészen eldurvul benne. Meg még tüdôgyulladást is kaphat. Kimelegszik, iszik és -- kész.

Laci: Eldurvul ám, ha nincs erôs akarata, mellyel legyôzze a játék túlzásait. Ki mondja azt, hogy engedni kell a játékot szenvedéllyé fajulni! De különben is, ha szenvedélyrôl beszélsz, talán legelsôsorban a magad szenvedélyére, a dohányzásra gondolhatnál.

Sanyi: Ohó, barátom, ez más! A sok szaladgálás, meg tornázás gyerekeknek való. Nem ilyen felnôtt ifjaknak, mint én!! Hanem ez az elegáns füstölés! Tudod, ebben van sok imponáló vonás! Olyan férfias valami! Tekintélyt ad az embernek és egyik mély gondolatot a másik gondolat után kelti benne ...

Laci: No, nem éppen mondhatnám, hogy olyan szörnyen férfias ábrázatod volna! És ha apád most meglátna, aligha veregetne a válladra, hanem -- másvalahová. És ha te félted a sportolókat a hidegvíz-ivástól és a tüdôgyulladástól, százszor inkább féltem én a dohányzókat. Te is mennyit köhögsz, ugye? Meg reszket a kezed! Meg sápadt az arcod! És mély gondolataidra is igen ráférne, ha az iskolában szednéd magad össze egy kicsit és a magyarázat alatt nem mindig azon kódorogna az eszed, hogy honnan szerzesz délutánra elég ,,Staub''-ot. A bizonyítványod is ezeket a ,,mély gondolatokat'' siratja. Látod, Sanyi, mi jó barátok vagyunk, örömet szereznél, ha letennél errôl a szokásodról.

Sanyi: Hiszen mondasz valamit. Csakhogy próbáltam már, de nem sikerült; igen nehezen menne a dolog ... Nem mondom, ha valaki alaposan meggyôzne a dohányzás káros voltáról és egy-két jó gondolatot adna, talán megpróbálkoznám vele. De így magamtól? ... nem megy no!

Laci: Hát pajtás, akkor csak olvasd el figyelmesen ezt a füzetet. Majd a végén megkérdem, hogy mit szólsz hozzá?


A dohányzás divatja -- Dohányzol?
A dohányzás divatja	Dohányzol?
Hideg zuhany

Mikor Kolumbus Kuba egyik kikötôjében horgonyt vetett, két matrózt küldött ki kémekül. Azok nagy csodálkozással jöttek vissza, hogy mit láttak ôk! Vad emberek laknak az erdôkben, valami falevelet csavarnak össze, a végét meggyújtják és csak szívják ám a füstöt szájukon be, orrukon ki, szájukon be, orrukon ki ...

Még ilyen bolondságot sem láttak a jó matrózok!

Sir Raleigh Walter volt egyike az elsôknek, akik az indiánok eme szokását Európában is meghonosították. Egy napon kényelmesen letelepedett a vendéglôben és rágyújtott. Jön a pincér és néz ... Néz, néz, olyat lát, amilyent még soha életében: Sir Raleigh Walter nagy füstfelhô közepén ül: elôtte füst, mögötte füst, sôt még orrán-száján is jön a füst. No, ez a vendég meggyulladt! -- villan fel a pincérben az ijesztô gondolat. Ijedten kap egy teli veder után és jól nyakon önti hideg vízzel a gyanútlanul kényelmesen dohányzó vendéget.

Ilyen hideg zuhany akar lenni ez a kis füzet is.

Senkit erôszakkal nem akarok leszoktatni a dohányzásról. Csak azt szeretném, fiam, hogy mielôtt gyanútlanul belefognál a dohányzásba, vagy még ha már nagyon is benne vagy ebben a kényelmes füstölésben, olvasd el figyelmesen ezt a füzetet. Olvasás közben be fogod látni, hogy a fiatalkori dohányzással, az elsô ártatlannak látszó cigarettával oly felesleges terhet veszel a nyakadba, amelytôl késôbb szabadulni alig tudsz, amelyik egészségednek is árt és haszontalan pénzkiadást is okoz. Azt az egyet akarom elôtted világossá tenni, hogy a dohányzás, fôként a még teljesen ki nem fejlôdött fiatal szervezetre, határozottan káros és bizonyos tekintetben hátrányosan befolyásolja erkölcsi kifejlôdésedet is.

Ha ennek tudatában mégis megmaradsz a dohányosok közt, vagy beállasz közéjük -- ám tegyed; felnôtt férfiak dohányzásában semmi erkölcsi fogyatkozást nem látok. De bizonyára lesznek köztetek erôsebb akaratúak is, akikre kijózanítólag fog hatni e füzetkének felvilágosítása és akiknek van elég bátorságuk, hogy a káros közfelfogással, a dohányzás fölösleges divatjával szembeszállni is merjenek.

,,Hiszen mindenki dohányzik!''

Appenzell tartomány krónikájában ezt olvassuk: ,,Ebben az 1655. esztendôben kezdtek el Appenzellben elôször dohányozni. Ez eleinte igen furcsának tûnt fel az emberek elôtt, úgy, hogy a gyermekek az utcán utána szaladtak a dohányosoknak és az emberek ujjal mutogattak mindenütt reájuk. Mindazokat, akik dohányt szívtak, törvény elé idézték és megbüntették és a kocsmárosoknak és elöljáróknak eskü alatt meghagyták, hogy a dohányzókat jelentsék föl.''

Oroszországban egy ideig olyan törvény is volt életben, amely szerint a dohányosoknak le kellett vágni az orrukat.

Hja -- mondod, -- ez régen volt! Ma már szegény és gazdag, ifjú és öreg, falusi és városi, európai és ázsiai egyaránt szívnak. Úton-útfélen füstöl ezernyi ember. Sôt már azon sem akadnak meg az emberek, ha nôk eresztgetik ajkuk közül az illatos füstfelhôket. Hogy ne is beszéljünk arról a mindennapi látványról, amikor az iskola után elemista csöppségek keresgélik elô táskájukból a palavesszô mellett ügyesen eldugott cigarettájukat. Hiszen ma már mindenki dohányzik! -- mondod és azonnal levonod a következtetést: Hát akkor én miért ne?!

Hát, hogy ma mindenki dohányzik? -- no ehhez is szó fér. Igen sok komoly férfiút ismerhetsz, aki rácáfol erre az állításodra.

De hát tény, hogy a dohányzás ma igen elterjedt divat!

Ez azonban nem változtat azon a másik tényen, hogy mielôtt egy komoly fiú valami szokást elkezdene, megnézi, hogy az a szokás -- ha még annyian hódolnak is neki! -- hasznos-e rám vagy káros. És ha arra az eredményre jutok, hogy a dohányzás divatja -- diákkorban elkezdve -- káros az egészségemre, káros reám gazdaságilag is, de bizonyos tekintetben káros helyes erkölcsi fejlôdésemre is, akkor ugyancsak megfontolom, hogy fiatalon én is beálljak-e ennek az elterjedt divatnak elôbb utánzói, késôbb rabszolgái közé.

Divat

Az egész dohányzás tehát csak divat! Szokás! (Mindenesetre rossz divat és természetellenes szokás.) No erre még nem gondoltál. Azt hitted, hogy a dohányzás valóságos életszükséglet, akárcsak az evés vagy alvás. Hogy nélküle az emberiség meg sem lehetne ... És most azt hallod: bizony ez csak szokás, utánzás, mint a diákok közt is egyik évben a magas gallér járja, utána a puha gallér, aztán a dupla gallér, majd ismét a kihajtott gallér, a Petôfi-gallér, apache-gallér stb. Egyik kitalálja, százan pedig utána csinálják.

Mindenekelôtt is úgy illik, hogy bemutassam neked a kis gonosztevôt (ha ugyan oly szerencsés vagy, hogy titkos szippantásokból nem ismernéd). Nos tehát: a dohány Linné rendszerében az ötödik sereg elsô rendjébe tartozó, hosszú szárú, nagy levelû, tojásdad csészéjû, egyszerû bibeszárú, nyári növény. Így ni! Most már bemutattam! A dohányt 1520-ban a spanyolok fedezték fel Tabago szigetén. 1560-ban Nicot János hozta Franciaországba, s innen kapta hivatalos nevét: ,,Nicotiana Tabacum''.

Amerika felfedezése elôtt (tehát évezredekig!) mitsem tudtunk a dohányzásról. És az emberek mégis csak éltek s egészségesek voltak, ugye? Amerika felfedezôi hozták be közénk a mûvelt Európába. Ôk meg a vad indiánoktól tanulták el.

Ennek a mûveletlen néptörzsnek szokását tette azután magáévá a mûvelt Európa!

Hogy kezdetben csak divat, csak utánzás a dohányzás és éppen nem természeti szükséglet, legjobban mutatja a fiatal dohányzók példája. Hiszen, ugye, alig ismersz fiút, aki -- ha otthon megengedték neki -- olyankor dohányzik, mikor senki sem látja. Pedig, ha olyan nagyon szükséges a dohányzás, vagy ha annyira jól esik, hát miért csak mások elôtt gyújt rá? Miért csak akkor, ha társai is látják, akiknek arcáról aztán mohón olvassa le, hogy vajon milyen ,,hatást'' ért el elôttük!

Sajnos azonban, mint minden divatnak, ennek is igen nagy vonzóereje van. A fiatalember lépten-nyomon tapasztalja, hogy felnôttek szájában ott füstöl a szivar. Dohányozni és felnôttnek lenni -- elôtte szinte egy fogalmat jelent és minthogy társai elôtt ô is igen szeretne már felnôtt számba menni, egész természetesen nyúl a dohányzás után, ami az ô rövidlátása elôtt a férfiasság elsô ismertetôjele.

Kultúraellenes divat

A dohányzás nem hiába kultúrátlan néptörzstôl átvett divat -- maga is ellensége a kultúrának. Nézz szét a modern világ technikai remekei közt, vajon mi kellett ezeknek létrehozásához? Ugye egészséges agyvelô és erôteljes, munkára képes idegrendszer. Szinte azt mondanám, hogy az egész modern technikai kultúra hordozója az emberiség erôs idegrendszere. És amint erôs, munkaképes emberek kellettek a mai kultúra felépítéséhez, azok kellenek annak fenntartásához, továbbfejlesztéséhez is! Minthogy pedig a dohányzás gyengíti az ifjúság idegeit, ezáltal ellensége a kultúrának, amelynek nagy szüksége lenne a jövôben is az ifjak egészséges idegzetére.

A szabadság szent eszméje senkinek sem imponál jobban, mint az ifjúnak. De akkor, mielôtt egy fiú beállana a dohányzók közé, fontolja meg, hogy az ember annál többet veszít szabadságából, minél több szükséglete van! Fontold meg te is, hogy a dohányzók, már azáltal, hogy dohányoznak, szabadságuk egyrészét már elvesztették, mert újabb, fölösleges, de annál zsarnokibb szenvedélynek szegôdtek engedelmes szolgáivá! Minél kevesebb igénye van valakinek, annál jobban boldogul az életben.

A fiúknál meg annyi bûnalkalom is válik a dohányzásból! Minthogy árt nekik, szüleik tiltják. A dohányzó fiú tehát engedetlenné lesz és ha tettérôl faggatják, egy-kettôre kész a hazugsággal is. Tehát a dohányzás képmutatáshoz is szoktat. Azután meg a dohányzás pénzbe is kerül. A fiú vagy a cigarettát lopja, vagy a pénzt hozzá. És ha van is pénze, más, hasznosabb élvezetektôl vonja el az összeget. Szabad idejét is erre fecsérli, míg okosabb társai szórakoznak és testüket edzik. Neki a játék is kevésbé ízlik. Persze érthetô! Hiszen keze nem olyan biztos már, mint azelôtt, szeme gyöngébb, lélekzése zavart, rendszertelen. És mindennek mi az oka? A meggondolatlanul kézbevett elsô cigaretta! Mert a dohányzás komolyan árt az egészségnek is.


Árt-e a dohányzás az egészségnek? -- Dohányzol?
Árt-e a dohányzás az egészségnek?	Dohányzol?

Sokszor azt hallod, hogy az erôs szervezetû fiúknak a dohányzás nem árt. Aki beteges tüdejû, az ne dohányozzék! De nekem semmi bajom, hát bátran tehetem ...

Vizsgáljuk meg kissé közelebbrôl a dohányzás következményeit. ,,Nemrégiben egy virágzó korban lévô ifjúnak halotti ágyánál álltam -- írja egy orvos (Dr. Emanuele Meyer: Vor heiligen Toren. 1913, 113. lap), nem gyászos örökség, nem elkerülhetetlen betegség törte össze a fiatal életet; a korai dohányzás bûne, a cigaretta mérge, amit társaitól tanult és szenvedéllyé harapózni engedett, mérgezte meg a fiatal vért, míg belepusztult, és ami erôt a nikotin még meghagyott benne, megtörte azt is egy másik bûnös szokás, egy titkos bûn ...

No ez már komolyabb beszéd, mint társaidé. Tehát dohányzás árthat is? Hogyan?

A nikotin

Elôször is jól tudod, hogy a dohánylevélben nikotin van. A nikotin erôs méreg, amit ha csöppekben beadsz a kutyának, felfordul tôle. Kémikusok, botanikusok és orvosok egyaránt a legerôsebb mérgek közé sorozzák a nikotint, ezt a színtelen folyadékot, amibôl a dohánylevélben 1-8% található. Egy csepp nikotin pár perc alatt megöl egy tengeri malacot, öt csepp egy kutyát. A hottentották ezzel ölik a kígyókat. Ha egyetlenegy cseppnek a negyedrészét (4 milligramm) az ember gyomrába vezetjük, három napig kábultságot, szédülést okoz, hányást, görcsöket, reszketést és álmatlanságot. Innen érthetô az elsô dohányzásoknak rendesen szomorú vége.

Nem vagyok már gyermek! -- gondolja a fiú, amikor elôször ,,gyújt rá''. Egyszer csak el kell kezdenem ezt a férfias dolgot! Kinôttem én már a pubikorból! Most meg kell fordulnia a világnak. Ó, mily jó is férfiúnak lenni! Né, hogy jön a füst a számból! De talán elég mára ... no ... mi ez?... tényleg kezd megfordulni a világ ... le kell ülnöm ... és a gyomrom is fordul, felfordul és szédülök és jaj ... jaj ... mindjárt lesz valami ...

Fél kilogramm dohányban 20 gramm nikotin van, ami elég 200 ember megöléséhez. Egyetlenegy cigaretta nikotintartalma, ha az teljesen a szervezetbe kerülne, egészen elégséges két ember elpusztításához. Persze, a legnagyobb része a levegôben elillan, azonban éppen elég kerül belégzés által a tüdôbe és innen az egész testbe.

A nikotin hatása hármas: elôször, mikor a nyálkahártyával érintkezésbe jô, izgató; késôbb mikor már a vérbe került, a központi idegrendszert kábítja: végül pedig egyes szerveket külön is megtámad, pl. a szívet, szemet s valószínûleg az agyvelô és a nyúltvelô minden részét is.

Az emberi tüdô szövetének teljes felülete több négyzetméter.

Ezt a csodálatos finomsággal felépített gyengéd szövetet át meg átjárja a vér és mohó szomjúsággal veti magát mindarra a gáznemû anyagra, melyet a tüdô belélekzéssel felszívott magába. Tehát a beszívott dohányfüsttel a gázállapotú nikotin nemcsak a szájba jut el, hanem a tüdôbe is (különösen azoknál, akik leszívják a füstöt, ,,slukkereznek''), ott átjárja a tüdô finom szövetét s belekerül a vérbe. A szomjas vér valósággal megfürdik a nikotingázban!

Kezdô dohányosnál feltûnôen mutatkoznak is a rosszullét jelei. De ha többször erôltetjük szervezetünket, hát az végre is hozzászokik és látszólag nem tiltakozik ellene. Hiszen közismert tény, hogy lassú adagolással szervezetünket a legerôsebb méreghez is hozzászoktathatjuk.

De éppen az emberi szervezet elsô tiltakozása mutatja legjobban, mennyire természetellenes dolog a dohányzás. Olyan hozzászokás, mely a dohányzást teljesen ártalmatlanná tenné, soha nem lehet!

Hiszen hányszor hallottad már te is, hogy az orvos ezt meg azt a meglettkorú embert eltiltotta a dohányzástól! És amikor a sportbajnokok versenyre treníroznak, hetekkel a verseny elôtt abbahagyják a dohányzást, hogy jobb erôben legyenek. Minek ettôl eltiltani valakit, ha tényleg annyira ártalmatlan a dohányzás, mint azt a diákközvélemény tartja?

Krónikus nikotinmérgezés

Ha késôbb a dohányos ember szervezete látszólag nem is tiltakozik a nikotin ellen, korántse gondold, hogy annak, aki hozzászokott a dohányzáshoz, az már teljesen ártalmatlan. Szó sincs róla!

A nikotin munkája késôbb nem olyan szembetûnô ugyan, de azért nem kevésbé alapos. Orvosi megállapítások derítették ki, hogy a rendszeres dohányosokban krónikus nikotinmérgezés lappang, amelynek azután egyszer csak nagyon komoly következményei állanak elô, melyeket a dohányzó évtizedeken át el tud ugyan kerülni, melyek azonban késôbb -- talán már meglett vagy öregebb férfikorban -- látszólag minden különösebb ok nélkül hirtelen kiütnek rajta.

Ezrével jönnek orvosokhoz felnôtt férfiak, szívbajban, gyomor- és idegbajban, fejnyomásban, ideges reszketésben, szédülésben, a szemideg erôs fokú elgyengülésében, érelmeszesedésben szenvedôk, akik bajukat az orvosok megállapítása szerint ifjúkorukban elkezdett dohányzással szerezték, vagy legalábbis erre való hajlamukat a dohányzással erôsítették. Ezek a tünetek nem mutatkoznak hamarosan. Az erôsebb szervezet természetesen tovább is ellenáll, tehát a látszat ne tévesszen meg. Az említett komoly betegségek csak az érett férfikorban lépnek fel ugyan, de annál nagyobb mértékben, minél fiatalabb korban kezdte az illetô a dohányzást. Az ember teste úgyis hajlandó annyiféle betegségre! Minek hát ellenálló erônket fölösleges szenvedélyekkel még külön is gyöngíteni!

Ne csaljon meg tehát az se, ha erôteljes társaid mondják: Ugyan pajtás, mit árt a dohányzás? Én már három éve szívok és semmi bajom! Csupa erô, egészség vagyok!

Az ilyeneknek legfeljebb azt felelheted: Hát még ha nem szívnál! Nem volnál-e akkor még egészségesebb! Az erôs szervezet mindenesetre tovább állja, de azért annak is árt. Nem mondhatjuk, hogy a léghajónak nincs súlya, mert a magasban lebeg! Hanem igenis: ha nem volna súlya, még magasabbra menne. És csak várj, várj, az idô talán neked is tartogat szomorú meglepetéseket. Az az egy dolog tény, hogy a dohányzás senkinek sem használ, de soknak meg egész biztosan árt. Hát akkor én minek szokjam hozzá?

A cigarettások

Rendszerint azok járnak legrosszabbul, akik cigarettáznak. Elôször is, mert a cigarettából jóval többet szívnak, mint szivarból vagy pipából. Azután, mert a cigarettadohányt ópiummal (ami megint külön erôs méreg) külön is szokták pácolni. Nem is szólva arról a rombolásról, amit a cigarettapapír a nyálkahártyában véghez visz és amivel megveti az alapját a különbözô nyak- és gégefôbántalmaknak. Azt is hallottad már, hogy a dohányzás elrontja az emésztéshez oly szükséges nyálat is. Minthogy pedig a dohányzó diák a nyálát elrontotta, elkezd köpködni (épületes látvány!) és amellett, hogy mûveletlenséget követ el, megfosztja magát az emésztéshez feltétlenül szükséges nyáltól is. Valamiképpen erre gondolt egy nagy gondolkodó, Humbold Sándor, mikor ezt írta: ,,Amerikából két nagy fontosságú növény került hozzánk; az egyik áldást hozott, a másik pusztítást. Az áldás növénye volt a burgonya, a pusztításé a dohány.''

Szénoxid

Emellett vegyük tekintetbe a szénoxid szerepét is, ami a dohányfüstben 5-10% arányban található. Bizonyára tudod, hogy aki faszénnel vasal zárt helyiségben, hamarosan szédülni kezd, feje fáj, fülzúgást kap és ha sokáig marad ott, elájul, megfullad. A szénoxid az oka. És a dohányos ember ugyanezzel tartja jól tüdejét! Hiszen igaz, idôvel ehhez is hozzá szokik a szervezet, de ennek a kisfokú mérgezésnek napról-napra megújuló legyôzése folytonos új munkájába kerül a szervezetnek; ezt a munkát a nem dohányzónak szervezete más betegségek legyôzésére fordíthatja! Tehát innen van, hogy a nem dohányzó fiú könnyebben kiheveri a betegségeket, mint dohányzó társa!

Merénylet az egészség ellen

Azok a fiúk pedig, akik csak némileg is hajlanak a tüdôvészre, a dohányzással valósággal merényletet, halálos bûnt követnek el egészségük ellen. Mintha bizony szegény megtámadott tüdejüknek nem volna úgyis elég baja a tuberkulózis bacillusaival; ôk még külön munkát is adnak neki!

Pedig talán te is tudod, fiam, hogy a mai emberiség legnagyobb betegsége nem a kolera többé, sem a tífusz, sem a pestis, hanem a tüdôvész. Egy orvos (Dr. Schürer) nem habozott kimondani, hogy mi teljesen elégtelenül ítéljük meg azt a káros szerepet, mely a dohányzásnak jut a tüdôvész elôidézésénél és terjedésénél. A legtöbb fiatalember, aki tüdôvészben pusztul el, rendesen dohányos is. Nem ismersz-e már társaid közt néhányat, akikrôl tudod, hogy dohányoznak és akiknek -- nézd csak meg jól -- egyre halványuló arcára már-már kiült a tüdôvész piros rózsája?

És nézd meg a szegény pincéreket! Miért hal meg sok közülök aránylag igen fiatalon tüdôvészben? Mert életük nagy részét dohányfüstben töltik.

Még inkább fokozza a dohányfüst káros hatását a zárt helyiség. Érdekes kísérletekkel mutatták ki, hogy a szobában élô növény mennyire visszamarad a fejlôdésben, ha levegôjébe csak néhány szippantásnyi dohányfüstöt engedünk is. Már pedig nemcsak a növénynek van szüksége tiszta levegôre, hanem még sokkal inkább az embernek. A tiszta levegô éppen a legelsô erôsítô eszköze az ember egészségének. Egy késôbbi, egészségesebb felfogású nemzedék talán mosolyogni fog rajtunk és nem tudja megérteni, hogy volt valaha olyan korszak, amelyben az emberek füstös szobákban, kávéházakban érezték jól magukat és nem volt vágyuk a tiszta, romlatlan levegô után. Pedig minél tisztább a levegô, melyet szívunk, annál egészségesebbek vagyunk és annál több örömmel és frissességgel látunk a szellemi munkához.

Azt az egyet meg különösen sohasem tudtam megérteni, hogyan akadhatnak fiúk, akik még kirándulásokon is, ahelyett, hogy az éltetô, tiszta levegôvel töltenék meg tüdejüket, orrfacsaró cigarettájukra gyújtanak. Valamiképpen cinikus gúnyt látok benne, mikor valaki gyönyörû hegyóriások tetején, friss fuvallatú erdô közepén, virágillattól terhes mezôn az éltetô, tiszta levegô helyett a maga kis nyomorúságos csutkájának füstjét szívja tüdejébe. Az meg valóságos hóhérja egészségének, aki menetelés, fürdés, játék, ródlizás, korcsolyázás, sportolás közben cigarettázik. A tüdô ilyenkor fokozott munkát végez, nagyra tágulva szívná be a friss levegôt, de a kegyetlen fiú füstöt ad neki -- élet helyett!

Tudományos kísérletek

Dr. Seaver, az amerikai Egyesült Államok Yale egyetemének tanára, igen tanulságos megfigyeléseket végzett negyedfél éven keresztül néhány ezer tanulón abban az irányban, hogy a dohányzás mennyire befolyásolja a fiatal szervezet fejlôdését. A fiúkat három csoportra osztotta: nem dohányzók, néha dohányzók és rendesen dohányzók. A mérést pedig kiterjesztette a fiúk súlyának, magasságának, a mellkas kerületének és a tüdô kitágíthatóságának fejlôdésére. Értékes megfigyeléseinek eredménye a következô: akik néha dohányoznak, azoknak testi súlya 3 és fél év alatt csak 94%-át érte el a nem dohányzók testi súlyának, az állandóan dohányzóké pedig csak 90,6%-át. A növekedésben az arány ez volt: nem dohányzók 100%, néha dohányzók 91,1%, állandóan dohányzók 80,6%. Mellkasbôség: nem dohányzók 100%, néha dohányzók 82,6%, állandóan dohányzók 78,8%. Tüdôkitágulás: nem dohányzók 100%, néha dohányzók 72%, állandóan dohányzók 56,5%. Különben itt mellékelem ezeknek rajzát is. Biztos vagyok benne, hogy sok fiú kedvét elveszi a dohányzástól. A dohányzás hatása a szervezetre:

Növés
súlyban	nem dohányzók	100,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	néha dohányzók	94,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	rendesen dohányzók	90,6	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
magasságban	nem dohányzók	100,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	néha dohányzók	91,1	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	rendesen dohányzók	80,6	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
mellkasbôségben	nem dohányzók	100,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	néha dohányzók	82,6	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	rendesen dohányzók	78,8	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
a tüdô	nem dohányzók	100,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
kiterjeszthetôségében	néha dohányzók	72,0	XXXXXXXXXXXXXXXXXXXXXX
	rendesen dohányzók	56,5	XXXXXXXXXXXXXXXXX

Dr. Seavernek, a Yale-egyetem (Amerikai Egyesült Államok) tanárának három és féléven át több ezer diákon végzett megfigyelései a dohányzás hatásáról.

E táblázat magától is igen érthetôen beszél. Világosan megmagyarázza pl. azt a közismert igazságot is, hogy a dohányos fiúk játékban, testgyakorlásban és gyaloglásban miért maradnak hátra a nem dohányzók mögött. Megérthetôvé teszi azt a tényt is, hogy a katonaorvosok tanúsága szerint a világháború elején jelentkezô önkéntesekbôl egyes helyeken a harmadrészét is el kellett utasítani, mert a korai dohányzás által annyira aláásták egészségüket, hogy a háborús fáradalmakra alkalmatlanokká váltak. Hadosztályokra megy az ilyenképpen alkalmatlanokká, testileg visszamaradottakká vált ifjak száma.

Vegyük még hozzá, hogy a szenvedélyes dohányzás rendesen alkoholfogyasztással jár együtt és így elômozdítója a még sokkal veszedelmesebb alkoholélvezetnek. Pl. Franciaország azon departementjaiban, ahol legerôsebben dohányoznak, egyúttal legnagyobb az alkoholfogyasztás is. De legnagyobb a büntettek és az ôrültek száma is!

Törvények tilalma

Hogy a dohányzás egész komoly, bár ha talán csak évtizedek múltán fellépô veszedelmet jelent az ifjúság számára, világosan látszik abból, hogy akár hány állam saját népe érdekében tiltja a fiatalkorúak dohányzását. És igen jól teszi.

Így pl. Amerika 7 államában 21 éven aluliaknak, 17 államában 16 éven aluliaknak tiltva van a dohányzás és dohány eladás. A dohányzó gyermekeket és az eladókat egyaránt büntetik. Japánban 20 éven alul nem szabad dohányozni. Hasonló törvények állnak fenn Anglia-, Norvégia-, Dánia- és Svájcban. Ausztráliában a fiatalkorú dohányzókat is büntetik, meg azt is, aki dohányt gyermeknek elad. Kanadában a trafikost, aki fiatalkorúnak dohányt elad, egy hónapi fegyházzal büntetik.

Olvasd el különben, mint vélekedik a dohányzásról Baden-Powell tábornok, a cserkészet megalapítója:

,,Cserkész nem dohányzik. Dohányozni minden fiú tud; az nem nagy mesterség, ellenben cserkész nem teszi, mint hogy nem bolond. Tudja, hogy az a fiú, aki mielôtt felnôtt volna, dohányzik, csaknem biztosan gyöngíti a szívét; pedig ez a legfontosabb szerv. A szív hajtja a vért mindenüvé, hogy húst, csontot, izmot alkosson. Ha pedig a szív nem látja el a dolgát, a test sem nôhet fel egészségesen. Minden cserkész tudja, hogy a dohányzás rontja a látóképességet és a szaglást, pedig katonai szolgálatban mindkettô fontos.

Fiatal koromban én is dohányoztam; sor került azonban a lövészetre s ekkor gyakorlás közben észrevettem, hogy élesebb a látásom, ha nem dohányzóm. Véglegesen szakítottam a dohányzással s ennek még ma is örülök.

Amerikában a vasúti és postaszolgálatban dohányzó fiúkat nem alkalmaznak; szintúgy tesz Angolországban is sok munkaadó. Japánországban pedig egy fiúnak sem szabad huszadik éve elôtt dohányozni, s ha megteszi, szüleit felelôsségre vonják és megbüntetik.

Soha még egy fiú sem kezdte szívni a dohányt, mert szerette, hanem többnyire mivel félt, hogy a többi gyávának fogja gúnyolni, vagy mert azt gondolta, hogy majd felnôtt emberhez fog hasonlítani, holott csak csacsihoz hasonlít.''

(Baden-Powell a Scouting for boys-ban)

Becses figyelmedbe ajánlom továbbá nemes Kecskemét várósának a XVII. századból származó, egykori igen józan rendeletét, mely régi jó magyar nyelven szól vala a következôképpen:

,,Az közönséges város bevett szokásai közé az is adnotáltatott: Hogy annak utána senki, akár itt lakos, akár vidéki, Dohánt sem boltyában, sem piaczon, Háznál annál is inkább ne merészeljen árulni, mert ha valaki abban tapasztaltatik, az büntetését el nem fogja kerülni u. m. flor. 11.''

A dohányzási tilalom pedig így hangzott:

,,Ezután pedig ne merészeljen pipálni se úr, se paraszt, mert ha rajtakapják, az úr 12, a paraszt 6 forint büntetéspénzt fog fizetni. Elôször, másodszor és harmadszor, ha van pénze. Ha pedig nincsen, mind a háromszor meg fogják botozni. Ha negyedszer is rajtakapják, akkor a piacon deresre fogják húzni, akár úr, akár szolga''.

Dohányzás és esztétika

Ne felejtsd el még, hogy a dohányzás eléggé kellemetlen szenvedély is! Szagossá teszi a ruhát s a dohányzó szobáját. Gondolj csak arra a sok figyelmetlenségre, amit a dohányzó elkövet felebarátja ellen, akinek befüstöli a szobája levegôjét, ha az nem is nagyon szeretné! Leejti a hamut a szobában, eldobja a gyufaszálat, szétszórja a cigarettavéget, takaríthatnak utána eleget! Kiégeti ruháját vagy az abroszt! Mikor meg vonaton utazol, no ne is szóljunk talán róla! Ha leejted a jegyed, nem bírod felvenni, mert a padló tele van köpéssel; a levegôben meg állna a bot, oly sûrû a füsttôl. És komoly, józan emberek órák hosszat élvezik ezt a levegôt!

No, én nem kérek belôle.

Hát te?

Te sem?

Akkor ne szaporítsd a dohányzók számát!


A dohányzás nemzetgazdasági szempontból -- Dohányzol?
A dohányzás nemzetgazdasági szempontból	Dohányzol?

A dohányzás nemcsak az egészségre káros, hanem nemzetgazdasági szempontból is hátrányos úgy az egyénre, mint a nemzet összességére. Talán fölösleges is említenem, hogy amennyi pénzt a dohányos ember dohányra kiad, ugyanannyival több marad a nem dohányzónak zsebében, amit más szükségesebb célokra tud fölhasználni. Érdekes, hogy a legtöbb dohányos rendszerint a ténylegesnél sokkal alacsonyabbra becsüli azt az összeget, melyet füst alakjában széteregetett a nagy világmindenségbe.

Pedig egy kis egyszerû utánszámítás egyenesen meglepô eredményeket mutat. Ha egy dohányos napi dohánykiadását csak egy pengôben állapítjuk is meg (pedig ez ma ugyancsak alacsony összeg!) akkor is ez az összeg 30 év alatt, kamatok nélkül, 10.950 pengôre nône. Aki tehát 10 éves korában dohányozni kezd, 40 éves korában már (kamatok nélkül számítva) 10.950 Pt eresztgetett a levegôbe.

Németország 1877-ben 239,5 millió márkát adott ki dohányra. 1905-ben 573,2 milliót, 1916-ban már egy milliárdot! Majdnem kétszeresét az 1905-nek!

Ausztriában 1908-ban 256.981.000 K-át adtak dohányért, míg ugyanazon évben a vallás- és közoktatásügyi minisztérium összes kiadása (egyházi, tanítási és mûvészeti célokra) 246.478.000 K volt, tehát egy méregre, a nikotinra kb. 10,000.000 K-val többet adtak ki egy évben, mint a népnevelésre, tudományos és mûvészeti életre együttvéve!

Ma az egész emberiség kb. 12 milliárd aranykoronát füstöl el évenkint. Óriási összeg. Mennyi nyomorúságot, betegséget lehetne ezzel megszûntetni? Mennyi kultúrát terjeszteni!

És ha dohányt nem termesztenének, mennyi föld szabadulna föl más hasznosabb termények céljaira! Egyedül Németországban 17.000 hektárt vetnek be dohánnyal. Ennyi területen 30 millió kg búzát vagy 200 millió kg burgonyát lehetne termelni. Az egész világ dohányföldjén dohány helyett 1 1/4 millió köbméter gabonát lehetne termelni.

Ne hagyjuk figyelmen kívül azt se, hogy a dohányzók élvezetét mily egészségtelen munkával szerzik meg a dohánygyári munkások és fôleg munkásnôk, akik tízezerszámra robotolnak munka mellett napestig a mérges, nikotinos levegôben. Az összes munkások élettartama közül legrövidebb a dohánygyáriaké! Igaz, vannak a modern ipari és gyári életnek más ágai is, amelyek ártalmasak az egészségre, de azok sokkal szükségesebb életcikkeket állítanak elô! Az én fölösleges dohányzásom miatt azonban egyetlen órával se rövidüljön meg egyetlen emberélet sem!

Közvetve is sok kárt okozhat a dohányzás gazdasági és erkölcsi téren is. Hányszor gyúlt ki erdô, lakóház, szénakazal, pajta gyermekek dohányzásától! Hányszor robbant fel benzinraktár eldobott cigarettavégtôl! Hány fiú kezdte a lopást az apja cigarettáin és mily szomorú gyakorlatra tett szert ezáltal késôbbi, nagyobb lopásaihoz! Hány negyed és fél órát loptak el munkásgyermekek a drága idôbôl, csakhogy kedves szenvedélyüknek hódolhassanak! A világháborúban a harctéren is milliós értékeket pusztított el olyan tûzvész, melyet gondatlanul eldobott cigarettavégek okoztak. És a harctéren hány gyönge akaratú ember bûnhôdött sebesüléssel vagy halállal, mert nem tudta betartani a parancsot, hogy az elsô vonalban rágyújtani nem szabad. Jaj, de ezt nehéz megállani a dohányosnak! Rágyújtott, a fellobbanó gyufa szál elárulta helyét, -- és a következô pillanatban már ott volt az ellenség golyója.

Íme, kárt eleget okoz a dohányzás, de hasznot -- semmit.

Semmit?! Hiszen a dohányzók igen sok jó oldalát dicsérik a dohányzásnak!

Nézzünk csak közelebbrôl szemébe ennek a magasztalásnak is.


A dohányzás és a szellemi munka -- Dohányzol?
A dohányzás és a szellemi munka	Dohányzol?

A dohányosok kifogyhatatlanok a dohányzás magasztalásában. Hogy mennyire elôsegíti a szellemi munkát! Ha nincs gondolatom, -- mondják -- rágyújtok és csak úgy jönnek a jó gondolatok.

Ha sok a gondolatom s rendszertelenül kavarognak fejemben az eszmék, rágyújtok és mindjárt rend terem gondolataim között.

Ha túlságos tunya az eszem a munkához -- rágyújtok, mindjárt friss leszek és ízlik a munka.

Ha nagyon ugrálnak az idegeim -- rágyújtok és mindjárt nyugodt vagyok.

Ha jól laktam -- rágyújtok, hogy jobb legyen az emésztés.

Ha éhes vagyok -- rágyújtok, hogy ne érezzem az éhséget. No ez már mégis csak csodanövény: Ha akarom fehér, ha akarom fekete!

Kábít, de nem erôsít

Van éppen ebben is igazság, csak köszönet nincs benne. A dohányzásnak látszólagos erôsítô, éhség és idegcsillapító hatása veszélyes csalódás. Mert mit jelent az, mikor az éhség érzete kínoz, vagy pedig az idegeim nagyon izgatottak?

Miért fáj az éhség és miért kellemetlen a fáradtság?

Az éhség és fáradtság az ember szervezetének megbecsülhetetlen berendezésébôl ered, mely figyelmeztet, hogy táplálékhiány állott be, vagy pedig idegeimet túlságosan igénybe vette a munka, tehát jó lesz új táplálékról gondoskodni, vagy idegeimet pihentetni. A dohányos ember azonban nem ezt teszi, hanem elkábítja, elhallgattatja idegeit, ahelyett, hogy erôsítené azokat. Akárcsak midôn a csecsemô éhségében sír és a tudatlan, egyszerû anya pálinkás kenyeret ad neki és méghozzá nagy örömmel állapítja meg annak csillapító hatását. Hát igaz: a csecsemô nem sír most már, de ezt a csendet késôbb drágán fizeti meg az egészsége. Aki éhségét és idegességét táplálék és nyugalom helyett a dohány kábító erejével szünteti meg, teljesen úgy tesz, mint az a gépész, akit bánt a biztosító szelep folytonos sistergése, jelzése és -- ahelyett, hogy enyhítené a gôz feszültségét -- nagy súlyokat tesz a szelepre, hogy ne sisteregjen többé. A szelep elhallgat ugyan, de -- a kazán is hamarosan felrobban. A nikotinnak is elsô hatása az idegkábítás, de idôvel föllép a lappangó nikotinmérgezés nagyszámú kíséretével, amikkel már fönt megismerkedtünk.

Az az ún. ,,megnyugtató hatás'', amelyet a nikotin az idegekre gyakorol, inkább elkábítás. Ha aztán a kábulás elmúlik, az idegek érzékenysége még nagyobb lesz és még több dohányra lesz szükség egy újabb ,,megnyugtatáshoz''. Innen magyarázható az a zsarnoki hatalom, amit azután a nikotin a rendszeresen dohányzó ember fölött gyakorol. Az ilyen szervezet már nemcsak kívánja, hanem egyenesen követeli a dohányt, mert csak akkor érzi jól magát, ha idegei állandóan meg vannak ,,nyugtatva''. Az egyszer megkezdett dohányzásról azért nehéz aztán leszokni.

Gondûzô?

Igaz, hogy a dohányzás tényleg elûzi a gondokat. Hiszen minden kábítószer megteszi ezt. De mint az alkoholnak és ópiumnak, a dohányzásnak is megvan az a tulajdonsága, hogy nemcsak a fölösleges gondokat ûzi el, hanem a gondokkal könnyen magával viszi a fiú komoly gondolkodását is, és gondatlanságot, könnyelmûséget, lustaságot ébreszt benne. Pl. az eldobott cigarettavégektôl keletkezô gyakori tûzvész is ilyen gondatlanságnak a jele! Így lesz igazzá valamiképp Tolsztoj szava: ,,Sok embernek csak azért van szüksége dohányra, hogy ne hallja lelkiismerete figyelmeztetését''. És vajon nem ismersz-e te is társaid közt olyanokat, akik vígan pöfékelve billegetik magukat egész nap a korzón, mint akinek feje már tömve van tudományokkal: év végén aztán csodálkozva és méltatlankodva látják, hogy a bizonyítvány -- bizony hitvány!

Goethe a dohányzásról

Talán túlszigorú az ítélet, melyet Goethe a dohányosokról alkotott a dohányzás ellen írt levelében, de azért nem lesz hiábavaló, ha leírom itten; hadd lásd, miként vélekedett róla a világirodalom egyik legnagyobb költôje, aki bizonyára elég szellemi munkát végzett.

,,A dohányzás ostobává tesz és képtelenné a gondolkozásra és költôi munkára -- írja. Csak lustáknak való és olyanoknak, akik sokat unatkoznak, akik életük egyharmadát átalusszák, a másik harmadát evéssel, ivással és más -- részben szükséges, részben fölösleges -- dolgokkal töltik és akkor aztán nem tudják, mit kezdjenek a harmadik harmaddal, bár mindig hangoztatják: ,,Vita brevis'' (rövid az élet). Az ilyen lusta törököknek persze szellemes szórakozás a pipa és a füstfelhô kényelmes szemlélete, amit ôk a levegôbe eresztgetnek, mert átsegíti ôket az unalmas órákon ...

Legelôször irodalmunk szellemtelenségén, elnyomorodásán és szegénységén fog ez föltûnni és azok az illetôk még csodálkozni fognak ezeken a bajokon. És mibe kerül ez a gonosztett? Már most 25 millióba került Németországnak a dohányzás; még 60 millióra is fölmehet. (Hátha tudta volna Goethe, hogy Németország már a háború elôtti években évenkint egymilliárdot költött dohányra!) És egyetlen éhezôt nem segítenek, egyetlen ruhátlant nem ruháznak. Mi mindent lehetne ezzel a pénzzel csinálni!''

Gondolkozzál csak ezeken a komoly szavakon és ne légy ,,lusta török'', hanem légy férfi!


Légy férfi! -- Dohányzol?
Légy férfi!	Dohányzol?

No persze, hogy az! De hát hiszen éppen azért dohányozom, -- feleled -- hogy ezzel is kimutassam férfias voltomat.

Bizony szomorú volna, ha ilyesmivel kellene férfias voltunkat kimutatnunk. Ugyan, ugyan! Hát -- fiam -- nem láttál még dologkerülô cigányasszonyokat, amint öblös pipájukból vígan eresztgetik a torokreszelô füstfelhôket? Nem láttál még nagyúri kényelemben elpuhult hölgyeket, amint társaságban egyik finom parfümös cigarettát a másik után szívják? Sôt hovatovább több nagyzoló leány kezd már füstölni, mint komoly gondolkozása fiú! Sôt nem láttál ötéves csöpp fiúkat, akiken még majdnem szoknya volt, vagy legjobb esetben hátulgombolós kezeslábas és -- már meg bocsáss -- hátul ebbôl is kilógott még valami, hát nem láttál ilyeneket, amint nagy buzgósággal szippantgatják az utcán talált cigarettavégeket, vagy a szántott falevelet és kukoricaselymet?!

Akik ,,imponálnak''

Mondd csak, ezek mind kimutatták férfias voltukat?! Igazán nem tehetek róla, de valahányszor dohányzó középiskolás fiúkat látok (még ha meg is van nekik engedve), mindig az jut nekem eszembe, hogy: szegény fiú, de üres lehet ennek a lelke, ha mással nem tud hatni, imponálni, csak a dohányfüsttel! Szegény feje! Az algebra órákon a pad alatt úgy olvasta kedves regényében, a Nick Carter-ben, hogy mikor a világhírû (!) detektív belép a szobába, a kis kézitáskát leteszi, belesüpped a ruganyos zsöllyébe és okvetlenül rágyújt egy havannára. Amint havanna nélkül nincs Nick Carter -- gondolja, -- épp úgy füstölés nélkül nincs fiatalember. Pedig jó, hogy az a fiú, aki nagy garral fújja a füstöt a korzón a járókelôk arcába (év végén pedig csodálkozik bizonyítványán), nem egyúttal gondolatolvasó is. Mert bizony, mikor leírhatatlanul kecses mozdulattal emelgeti szájához a füstölgô csutakot és közben szentül hiszi, hogy a férfiasnak gondolt viselkedésének a fél utca hódolattal adózik, bizony -- ha gondolatolvasó volna -- ilyesmiket olvashatna ki a felnôtt járókelôk fejébôl: ,,No, nézd már azt a sárgacsôrût!'', ,,Jé, hiszen ez nemrég még cuclit szopott!'', ,,De éretlen zöld gyerek!'' és hasonló jókat. A fiúk dohányzása tényleg imponál ugyan -- de csak önmaguknak.

Mi is lehetne abban olyan szörnyen imponáló?!

Az igazi férfiasság

Elôttem az igazi férfiasság másban nyilvánul meg: bátorságban, erôben, kitartásban. Ha ez kellene a dohányzáshoz, elismerem, hogy férfias cselekedet volna.

De hát kell-e?

Kell-e bátorság? Mi kell az elsô próbálgatásokhoz? Mi kell az elsô cigarettához? Ugye egy cigaretta, egy gyufaszál, meg egy mosdótál (tudod mire!). Más semmi. Ha esetleg az elsô rágyújtásnál egy kicsit reszket is a nebuló keze, a másodiknál, harmadiknál már minden nagyszerûen megy. Utóvégre csak nem kunszt annyit megtanulni, hogy egyszer beszívjuk a füstöt, aztán ki, aztán be, ki, be, ki ... pláne, ha a fiúnak eszébe jutnak a nemrégi kedves emlékek, hogy milyen jó is volt, mikor még nemrégen egész nap szájában volt valami, amit egész nap kénye-kedvére szopogathatott... a cucli.

De -- azt mondod -- nekem egyáltalában nem kellett lavór az elsô, titokban elszívott cigarettához! Nekem nem ártott semmit sem!

Nem ártott semmit? Talán a gyomrodnak nem. De a jellemednek! ,,Hogy mi károm volt nekem az elsô cigarettából? -- írja egy férfi. Az, hogy elvesztettem ôszinteségemet, becsületességemet és nyugodt lelkiismeretemet.''

Azt hiszem, éppen elég veszteség ...

Ha elolvastad e füzetet, lehet, hogy megérlelôdik benned az elhatározás: No, inkább el sem kezdem a dohányzást. Vagy ha már benne vagyok, elhagyom!

Az ám! Csakhogy jön majd a próbáratétel. Barátaid, a társaság, az imponálnivágyás egyre támadják erôs elhatározásodat; itt mutasd meg, tudsz-e önálló lenni s önállóan cselekedni saját jobb belátásod szerint és nem a zsarnok divat vagy tapasztalatlan, gyenge akaratú barátaid szerint. Ha hajthatatlan maradsz, külsôleg ezek talán gúnyolni fognak, belsejükben azonban nem fojthatják el az akaratlan elismerést eljárásod iránt; ez már tényleg önálló fiú, kifejlett jellem, kinek van saját meggyôzôdése. Ez az igazi férfiasság, -- nem pedig a füsteregetés!

Hát tudod, valahogy én úgy gondolom, hogy ha jönnek a pajtásaid és az egyik nagy titokban füledbe súgja: ,,Te Laci, micsoda finom cigarettáim vannak! És most nem is a papa fiókjából! Falevél alig van benne, kukoricaselyem is csak éppen hogy no! Te, ez mesés lesz, végy egyet belôle!'') -- és te akkor azt mondod: Köszönöm, én nem dohányozom; és ekkor felfortyan az egész társaság és hullanak reád a díszesebbnél díszesebb jelzôk: Ó te félszent! te csecsszopó! tejet a csecsemônek! te játékrontó! stb. és te azt feleled: Fiúk, hát ne bolonduljatok, mondtam, hogy nem dohányzom; -- ez ... ez már bátorság!

És ha másnap újrakezdik, hogy: ,,te képmutató''; ,,te álszenteskedô''; ,,te spicli''-- és ha a gúnynak, csábításnak folyton megismétlôdô pergôtüzében is hû tudsz maradni meggyôzôdésedhez, hát ide már kell erô, kell önmegtagadás, kell kitartás. Ez már az igazi férfiasságnak a jele. Bátorság, mely elôtt elismeréssel hajlom meg.

Erôs akarat

De ez nem csak jele a férfiasságnak, hanem egyúttal legbiztosabb erôsítôje is. Mert légy meggyôzôdve, hogy ahányszor valami kis kellemes vagy kényelmes dolgot, ami után ínyed vagy ösztönöd nagyon vágynának (mégha nem is tiltott dolog az!), megtagadsz magadtól, igazi férfias jellemed kialakításán legalább is annyit dolgoztál ezáltal, mint amennyire testi erôdet fejlesztetted, ha tízszer megcsináltad nyújtón az oroszlán-mászást, vagy a korláton nyújtott karral a billenést. Aki apróbb vágyainak mindig parancsolni tud, úr tud majd maradni a nagyobb kísértések fölött is, amelyek késôbb az életben, a családban, hivatása gyakorlatában reá fognak támadni. Állj szembe a nehézségekkel, melyek az életben reád súlyosodnak és gyôzd le azokat! -- ez az igazi jellemképzô, akaraterôsítô eljárás. Aki megrettenve fut minden komoly próba vagy kis kellemetlenség, önmegtagadás elôl, erôs akaratra és férfias jellemre soha szert nem fog tenni! Lesz-e valakibôl atléta, ha folyton csak papírsúlyokat és üres gömböket emelget? Látod, fiam, valamiképpen ilyen messzebbre nézô szempontból is ajánlom, hogy ne végy nyakadba olyan fölösleges szenvedélyeket, mint a dohányzás.

Fölösleges szenvedély

Úgyis elég tényleges szükséglete van a testi életnek, ami sokszor leköti, akadályozza magasabb terveinket; minek fölösleges koloncokat is magunkra rakni! Pedig a szokássá vált dohányzás ilyen fölösleges teher a nyakunkban. Te talán már nem is emlékszel arra, hogy meglett férfiak mint álltak a háború alatt órák hosszat a trafikok elôtt és pocsékolták a drága idôt, csak hogy öt darab cigarettához jussanak. Szerettem volna megörökíteni egy ilyen jelenetet és ráírni a képre: ,,A szenvedély rabjai''.

Aki nem dohányzik, megérteni is alig tudja a szokássá vált dohányzás zsarnoki hatalmát.

A harctéren volt egy parancsnokom. Kemény, villámot szóró katona. Alig volt perc a napban, amikor nyugodtan szólhattunk volna hozzá. Úgy látszott, mintha hegyes bajuszára mindenkit fel tudna szúrni. Rendelkezett, parancsolt, dúlt-fúlt ... Egyszer nehéz napok virradtak reánk. Csapataink kikaptak és napok óta visszavonulásban voltunk. Ilyenkor a menázsi is rendetlenül megy, hát még a dohányosztás! Szóval elfogyott az utolsó dohány is. És egy este -- no képzeld! -- a rettegett, villámot szóró, mérgesszemû parancsnok szép, szelíd, kérlelô hangon fordul hozzánk, esengve, csendesen, kétségbeesett hangon, hogy segítsünk rajta, ha van dohányunk, adjunk neki, mert nincs az az erô, nincs az a hatalom, hogy ô tovább kibírja cigaretta nélkül ...

A kicsiny cigarettának most ismertem meg óriási zsarnokhatalmát, mikor földhöz vágta a kemény katonát, hegyes bajuszával, szikrázó szemével együtt. És hány ezer ,,hôst'' gyôzött le a dohányzás zsarnoki ereje, mikor az elsô rajvonalban vagy ôrségen -- a szigorú parancs ellenére -- rágyújtottak és a fénnyel elárulták helyüket a vizslaszemû ellenségnek! Hány lakolt ezek közül életével azért az egy rágyújtásért!

Az a fiatal ember, aki dohányzási hajlamát nem tudja megfékezni, igen könnyen enged rendetlen, esetleg bûnös vágyainak más, fontosabb következményû dolgokban is. Tolsztoj, a nagy orosz író így vélekedett a dohányzásról s alkoholról: ,,A fiúk mikor kezdik el a dohányzást? Majdnem mindig akkor, mikor elvesztették gyermeki ártatlanságukat.'' A világháború tömegsírokba temette Magyarország ifjúságának legjobbjait. Hát fiúk, ti, kik életben maradtatok, ti vagytok most e nemzet legnagyobb kincse, féltett jövendôje. A ti vaserôs egészségtekre és akaraterôs jellemetekre soha annyira nem volt szüksége a hazának, mint most! A legnemesebb értelemben szolgáljátok hazátokat már most, ha az ezernyi csábító alakban hozzátok férkôzô olyan élvezeteknek ellenálltok, amelyek testi egészségteket s akaraterôtöket egyaránt gyengítik. És én ezt az egész kis könyvet nem azért írtam, mintha a dohányzás valami fôbenjáró bûn volna. Hanem azért, mert aki a dohányzásról önként le tud mondani, ezzel már komoly akaraterejének elismerésreméltó tanúságát adta. A fiúk dohányzása végsô eredményben hazaellenes cselekedet is, az ifjak dohányzása elleni küzdelem pedig -- éppen azért, mert a fiúk akaratát edzi -- a hazaszeretet egyik megnyilatkozása. Ez magyarázza a híres Mackensen tábornok tettét, aki nemcsak maga nem dohányzik, hanem jó példaadás kedvéért be is lépett a német dohányellenes egyletbe (Bund deutscher Tabakgegner).

Azért ajánlom én is, hogy a fiúk ne dohányozzanak, mert dohányzásukkal lelki gyöngeségüknek, elkocsonyásodott, elpuhult akarattehetetlenségüknek adják tanújelét. A fiúk dohányzása (no még inkább a leányoké!) korunk ôrült élvezethajhászásának megnyilvánulása. Viszont a dohányzásról és az alkoholról való önkéntes lemondás értékes akaratgyakorlat, s a jellem megvédése az elpuhultság ellen. Az a fiú, aki dacos ,,nem!''-et tud kiáltani a csalogató cigarettának vagy a boros pohárnak, sokkal könnyebben fog megállani erôsebb erkölcsi kísértések közt is, mint az a társa, aki hozzászokott, hogy élvezetvágya követelôdzésére mindig Dobzse László módjára rázza a fejét.

Hát mit tegyek?

Azt hiszem, fiam, eleget olvastál most már a dohányzásról, hogy magad is a helyes utat tudjad választani. Ismétlem, amit a füzet elején mondottam: senkit erôvel nem akarok a dohányzásról leszoktatni, mert a dohányzás a felnôtteknél nem jár semmi erkölcsi fogyatékossággal.

A fejlôdô szervezetnek azonban mindenesetre sokat árt. Okvetlenül helyesen teszed tehát, ha középiskolás korodban -- beleértve a felsôbb osztályokat is -- teljesen tartózkodol a dohányzástól! Ha meglett férfi hódol ennek a szokásnak, -- bár magam nem lelkesedem is érte -- de azért nem tartom nála hibának vagy elítélnivalónak. Az azonban tény, hogy ha a felnôtt dohányosok közül százat megkérdezel, hogy meg van-e elégedve állapotával, a száz közül legalább hetven-nyolcvan azt fogja felelni: Hát ... hiszen ... ízlik az az ebédutáni szivar, de érzem, sokkal jobb volna, ha nem dohányoznám; és nem tudom, mit nem adnék érte, ha fiatal koromban nem szoktam volna hozzá ... Most már késô ... már nagyon megkívánja a szervezetem ...

Fogadd meg tehát, fiam, alábbi tanácsomat:

Ha még nem dohányzol, örülj neki és ne is kezdd el!

Ha pedig már rászoktál, próbáld meg abbahagyni. Nem végleg, csak egy hónapig. Ha erôsen kívánod a dohányt, egyél gyümölcsöt helyette, vagy cukrot. A megtartóztatás csak az elsô napokban fog nehezedre esni, de ha azon túl vagy, érzed, mennyivel tisztább a fejed és testileg-lelkileg frissebb vagy. Akkor azután tedd fel: No, most már egy évig csak meg tudom állani! És ha egy év sikeresen letelt: Amíg diák vagyok, nem dohányzóm. Nem én! Majd ha végzett fiatalember leszek, diploma a kezemben és saját keresetem lesz, akkor elkezdem! ...

A vége pedig mi lesz a dolognak?

Az, hogy mikor aztán már végzett fiatalember leszel és saját kereseted lesz és saját keservesen megszolgált keresetedbôl kellene a dohányt beszerezni, biztos vagyok benne, magadtól is okosabb leszel, semhogy csak eszedbe is jutna elkezdeni a dohányzást!


Bevezetô gondolatok

Régen még azt mondták rólunk, magyarokról, hogy nagy embereinket, szellemi és erkölcsi hôseinket legtöbbször csak haláluk után kezdjük dicsérni és követni. Mára már ez a hiedelem is érvényét veszítette. A rohanó, sôt életet roncsoló világunk képtelen visszatekinteni múltjára, nincs ideje foglalkozni olyan nagy személyiségekkel, akik annak idején elôdeinknek életükkel és mûveikkel kézzelfoghatóvá tették, hogy mit jelent kereszténynek és magyarnak lenni.

Ezek közé az emberóriások közé sorolom Tóth Tihamért, az ifjúság apostolát, a cserkész pedagógust, az elsô magyar rádió-prédikátort, egyetemi tanárt, veszprémi püspököt. Hetven évvel ezelôtt e sorok írója minden vasárnap apjával együtt hallgatta a budapesti Egyetemi Templomból közvetített szentbeszéd sorozatait, melyekkel a Kárpát medence összmagyarságában tartotta a lelket. Ugyanakkor generációkat nevelt fel Levelek diákjaimhoz címen közreadott mûveivel, melyeket már életében lefordítottak németre, angolra, eszperantóra. Spanyolországban ma is olvassák száz évvel ezelôtt írt jellemet acélozó könyveit.

Pár évvel ezelôtt próbaként honlapunkon megjelentettem egy szerény, rövid írását, ,,Dohányzol?'' címmel. Ekkor derült ki, hogy a naponta hozzám befutott statisztika adatai szerint Tóth Tihamér írása az összes közreadott szöveg közül a legolvasottabb. Mindenkit, és minden más szöveget elôbb-utóbb elhagynak az olvasók, de Tóth Tihamért évek óta egyetlen egy napon sem hagyták cserben még azok sem, akik képtelenek leszokni a civilizáció elsô nagy drog-szenvedélyérôl, a cigarettáról, szivarról, pipáról, régi magyar nyelven, a bagóról. Pedig Tóth Tihamér semmi mást nem tanít, és semmi másról nem ír, mint a lényegrôl: ha le akarsz szokni szenvedélyeidrôl, mindenekelôtt menj Jézushoz, az egyetlen orvoshoz, aki elôbb karakteredet acélozza meg, hogy azután képes legyél meggyógyítani önmagadat!

Az Indítlak statisztikai adatait megszívlelve, munkatársaimmal elhatároztuk, hogy elkezdjük Tóth Tihamér jellemet nevelô mûveinek közreadását. Meg vagyok gyôzôdve, hogy ezzel a bátor tettünkkel is sok örömet szerzünk olvasóinknak. Hiszen tudjuk, tapasztaljuk mindannyian, szülôk, pedagógusok, papok, cserkészparancsnokok, politikusok, mindenekelôtt maguk a fiatalok, hogy lassan, de feltartóztathatatlanul jellemtelen néppé válunk, ha meg nem állunk a rettentô szakadék szélén....

Így vegyük kezünkbe, illetve így kattintsunk Tóth Tihamér ,,A jellemes ifjú'' címû könyvének lapjaira, melynek szellemes illusztrációit Márton Lajos készítette.

A Katolikus Lexikon-ban (Bp., 1933. IV. 371.) Tóth Tihamérról az alábbi sorokat olvashatjuk:

,,Budapesti egyetemi tanár, címzetes apát, hitszónok (1889). A Központi Papnevelô Intézet kormányzója. Fôleg az ifjúság eszményi nevelésére írt közvetlen hangú s nagy pedagógiai érzékû mûveivel tette híressé nevét; ezirányú mûveit több nyelvre fordították. "Levelek diákjaimhoz" sorozata a diákvilág lelki életében közkedvelt útmutató lett. "Az intelligencia lelki gondozása" címû mûve mellett fôleg összegyûjtött szentbeszédei jelesek (Krisztus királysága, Tízparancsolat, Hiszekegy, stb.).''

A Szentszék 1938-ban nevezte ki veszprémi püspökké, de sajnos hirtelen halála kettészakította nagy jövô elôtt álló hivatását.

A honlapunkon most közzétett könyv elsô oldalán a következôket találjuk: ,,Ennek a könyvnek a beszerzése az Országos Ifjúsági Irodalmi Tanács 5/1924. sz. rendelete értelmében valamennyi középsikolára kötelezô.''

Székesfehérvár, 2005. október 8., Magyarok Nagyasszonya napján

Barlay Ö. Szabolcs

paptanár, öregcserkész

a Történelem Tud. doktora


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)