Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Ferenc barátomnak szeretettel. Segítsége nélkül nem készülhetett volna el ez a könyv. Wim Hornman A mû eredeti, holland nyelvû címe: De Rebel Németbôl fordította: Hetényi Varga Károly A borítót és az illusztrációkat készítette: Fábos György Tartalomjegyzék


Wim Hornman A LÁZADÓ

Ferenc barátomnak szeretettel.

Segítsége nélkül

nem készülhetett volna el ez a könyv.

Wim Hornman

Wim Hornman

A LÁZADÓ

Camilo Torres életének regénye

*

P r o D o m o

------------------------------------------

P é c s, 1998

A mû eredeti, holland nyelvû címe:

De Rebel

Németbôl fordította:

Hetényi Varga Károly

A borítót és az illusztrációkat készítette:

Fábos György

ISBN 963-049-803-0

Elsô megjelenés: Verlag J.H. Cottmer, Haarlem

A magyar fordítás alapja:

Der Guerilla-Priester. Roman um Camilo Torres

Verlag Herder KG Freiburg im Breisgau, 1969


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1998-ban jelent meg a Pro Domo kiadó gondozásában az ISBN 963-049-803-0 azonosítóval. Az elektronikus változat a fordító, Hetényi Varga Károly engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a fordítóé.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Bevezetés

A szerzô elôszava

1.	A gerillák három törvénye
2.	Kicsoda Antonia Valencia?
3.	Nincs bocsánat
4.	Razzia a nyomornegyedben
5.	,,Lélektani hadviselés''
6.	A rendôrfônök és a pap.
7.	,,.és azon tanakodának, miképpen öljék meg ôt''
8.	A titkárnô
9.	Egy különös összeesküvés
10.	A talmaci század parancsnoka
11.	Valencia páter kiáltványa
12.	Háború az ôserdôben
13.	Az erôszak az egyetlen lehetôség?
14.	Nincs mindenkinek honvágya
15.	Mit akart mondani a bíboros?
16.	Az elbocsátás
17.	A 4558805-ös számú fegyver
Camilo Torres élete

Jegyzetek


Bevezetés

Ez a könyv Camilo Torres életének regénye. Egy dél-amerikai katolikus papról szól, akinek választania kellett: vagy engedelmeskedik hivatali elöljárójának, vagy lelkiismeretének szavát követve az éhezôk, a szegények, az elnyomottak és a megalázottak védelmére kel.

Mivel Torres atya az utóbbit választotta, ezért meg kellett válnia hivatásától. Az egyházi hierarchia nem tûrhet meg soraiban olyan lelkipásztort, aki Jézus nevében akarja felforgatni a fennálló társadalmi rendet, bármilyen embertelen, bármilyen igazságtalan is az. Krisztus evangéliumára hivatkozva nem lehet fellázadni, forradalmat kirobbantani akkor sem, ha a nép szenvedése már túllépte az elviselhetôség határait.

A marxista gyakorlat a háttérben ilyenkor besegít a zsarnoknak: fokozza, élezi a feszültséget, hogy mielôbb kirobbanthassa a forradalmat, és átvehesse a hatalmat.

Krisztus, a kereszténység megalapítója nem ilyen forradalmat és hatalmat akart, hanem igazságot és irgalmat: mindennapi kenyeret az éhezônek, ruhát a ruhátlannak, szállást a hajléktalannak, orvost a betegnek, vigasztalást a szenvedônek, egyszóval: emberhez méltó, tisztességes életet. Nyilvános mûködésének kezdetén a názáreti zsinagógában Izaiás prófétát idézi:

Az Úr lelke rajtam:

Ô kent föl engem, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek,

Ô küldött engem, hogy meggyógyítsam a megtört szívûeket,

Szabadulást hirdessek a raboknak,

És a vakoknak megvilágosodást,

Hogy szabadulást vigyek az elnyomottaknak,

Hirdessem az Úr kegyelmének esztendejét,

És bosszújának napját.

Amikor visszaadta a szolgáknak a tekercset, így szólt: ,,Ma beteljesedett az Írás, amit az imént hallottatok''. (Lk 4,18-22)

Persze ez is forradalmi program volt, de másfajta. Jézusnak ezért a programjáért meg kellett halnia. Pedig nem hirdetett erôszakos hatalomátvételt, csupán kimondta, hogy szabadulást akar az elnyomottaknak. De ez is elég volt ahhoz, hogy saját egyházának fôpapjai keresztre juttassák. Annak az egyháznak a fôpapjai, akik lelkük mélyén ellene voltak ugyan a hazájukat megszállva tartó idegen hatalomnak, de amikor már a saját hatalmukat fenyegették a názáreti ács megnyilatkozásai, azonnal megtalálták ellenségükben, Pilátusban a szövetségest, és a lázadót halálra ítéltették.

Vajon nem ez ismétlôdött-e meg a történelem folyamán kétezer év óta mindenütt, ahol az egyházvezetés már nem a szegények és az elnyomottak egyháza kívánt lenni, hanem életstílusban, gazdagságban a világi hatalmasságokhoz hasonult? Egyházunk történetét érdemes lenne ebbôl a nézôpontból is megírni.

Camilo Torres atya úgy vélte, minden bizonnyal nagyobb hitele lesz az evangéliumnak, ha az igehirdetô lelkipásztor nemcsak prédikálja az örömhírt, hanem a mindennapi életben gyakorolja is az irgalmasság testi és lelki cselekedeteit.

Torres atya nem elégedett meg azzal, hogy csupán hirdesse azt a szabadulást, amelyet Izaiás jövendölt. Segíteni akart ennek a szabadulásnak a megvalósításában is. Ez pedig már sok volt! Sok volt nemcsak a világi hatalomnak, hanem sok volt egyházi feletteseinek is. Egy pap ne arról cikkezzen, hogy az embereknek mennyi kenyérre, orvosságra vagy ruhára van szükségük, hanem szép csendben misézzen, gyóntasson, vigasztalja a szenvedôket. Fôleg pedig ne nevezze meg nyilvánosan azokat, akik bôségben élvezik a javakat, amelyekért a szegények verítéke hullott. Intse inkább türelemre ínséget szenvedô, nyomorban élô híveit.

A történelem megtanította a gazdagokat, ha nem adják oda a szegényeknek, ami a szegényeké, elôbb-utóbb eljön az idô, amikor elpattan a húr, s erôszakkal veszik el tôlük. S vajon Isten ellen való vétek-e, ha erôszakkal elvesszük attól, aki visszatartja a mindennapi betévô falatot az éhezôtôl?

Torresnak, a katolikus papnak tapasztalnia kellett, hogy ebben a törekvésében legbuzgóbb segítôi éppen az ateista kommunisták.

Mindszenty bíborosról mondják, hogy minden erénye, bátorsága, megalkuvást nem ismerô, az egyház iránti rendíthetetlen hûsége ellenére politikai téren elkövetett egy súlyos hibát: bízott az amerikaiakban. Letartóztatása és elítélése elôtt elhitte nekik -- úgy hírlik, biztatták is erre --, hogy hazánk hamarosan nyugati érdekszférába kerül, s ennek következtében megszûnik a kommunista rémuralom, a megszálló szovjet csapatoknak ki kell vonulniuk. Nekünk nincs egyéb dolgunk, mint kitartani, kivárni azt a kis idôt, akár ,,guggolva'' is.

Egy évtized múlva hasonló naiv hiszékenység jellemzi a földteke túloldalán az egyház másik nagy alakját, könyvünk hôsét, Camilo Torres atyát. A különbség az, hogy Torres atya nem az amerikaiak, hanem a kommunisták segítségében reménykedett. Ô, aki sohasem járt sem a Szovjetunióban, sem valamelyik kelet-európai államban (bár állítólag Prágában egyszer misézett), és a marxizmus-leninizmust nem a maga hétköznapi valóságában, hanem csak tankönyvekbôl ismerte, hitt abban, hogy a kommunisták neki ôszinte szövetségesei az oligarchia elleni harcban. Pedig ha kissé közelebbrôl vizsgálja a ,,megvalósult szocializmus'' mindennapos gyakorlatát, föl kellett volna ismernie, hogy a kommunista hatalombitorlók messze fölülmúlják kegyetlenségben, elnyomásban, kizsákmányolásban, terrorban és diktatúrában mindazt, amelyet ô hazájában meg akar szüntetni. Arról nem is beszélve, hogy egy esetleges hatalomátvétel után az osztályharc célpontjában elsô helyre kerülne nemcsak saját egyháza, de maga a vallásos meggyôzôdés, az istenhit is, hiszen a kommunisták szerint ,,a vallás szellemi elnyomás a kizsákmányolók érdekében''.

Torres atya mentségére legyen mondva, hogy egy ilyen fordulatra nem számítottak talán maguk a kolumbiai kommunisták sem. Nagy buzgalmukban és a távoli Szovjetunió iránti rajongásukban nem gondoltak arra, nemigen értesültek arról, hogy a vörös csillag árnyékában már régen bevett gyakorlat a hatalomátvétel után a legtöbb régi vágású kommunistának akasztófára, jobbik esetben internáló táborba juttatása. Mert ugyebár elôbb-utóbb majdnem mindegyikükrôl kiderül, hogy már azokban az átkos kapitalista idôkben rendôrspiclik voltak, most pedig az új ,,demokratikus'' államrendet akarják megdönteni, s vissza akarják állítani a népnyúzó kapitalizmust.

Azt persze Camilo Torres és a kolumbiai kommunisták rémálmukban sem sejthették, hogy elérkezik egyszer az idô, amikor kelet-európai elvtársaik, akik a kapitalizmust évtizedekig a népek halálos ellenségének bélyegezték, s a legkisebb magánvállalkozást tûzzel-vassal üldözték, éppen ezek a kommunisták fogják egy szép napon visszaállítani a kapitalizmust, s Lenin hû tanítványaiból mintegy varázsütésre a legvadabb kapitalisták: gyártulajdonosok, bankárok, földbirtokosok lesznek.

Amikor Torres 1966. február 15-én a gerillák oldalán harcolva egy összeütközésben halálos sebet kap, a szovjet befolyási övezetben létükért küzdô egyházak papjainak jelentôs része már megjárta a legsötétebb börtönöket, internáló táborokat. A kommunista diktatúra azonban jókor taktikát változtat. Tisztában van azzal, hogy börtönnel, internáló táborokkal, erôszakkal nem lehet kiirtani istenhitet, vallást, minden nemes törekvést. Belülrôl kell bomlasztani az eszmét, alulról kell fellazítani az egyházat, pénzzel, ranggal, jóléttel kell megpuhítani a keresztény jellemet, a gyökereknél kell mérgezni az emberi kapcsolatokat.

E célok érdekében olyan egyházvezetést kellett létrehozni (a Vatikánnal kineveztetni), amely készségesen kiszolgálja a Kreml hazai helytartóit, s amely létét és biztonságát az egyeduralmat gyakorló ateista párt kegyeinek köszönheti. Ez sikerült. Ettôl kezdve a legkeményebb egyházellenes rendelkezéseket: papok áthelyezését, felfüggesztését, báziscsoportok mûködésének betiltását már nem a párttitkár, nem a rendôrfônök, hanem a megyés fôpásztor írta alá. Mindazok a lelkészek, akik ezzel a gyakorlattal nem értettek egyet, akik a rájuk bízott hívek lelki üdvét tartották fontosabbnak, s a töméntelen tiltó rendelkezés ellenére is folytatták például az ifjúsági pasztorációt, azok a saját egyházi elöljáróikkal kerültek szembe.

A diktatúrának eltökélt szándéka volt, hogy az egyház legjobb papjait, akik a legtöbb lelki segítséget nyújthatták az állandó félelemben tartott híveknek, eltávolítja a hívek közelébôl. De legalábbis lehetetlenné teszi pasztorációs tevékenységüket a számos tiltó és korlátozó rendelkezéssel. Lassanként sikerült elfogadtatni egy paptípust, amely a békesség kedvéért inkább az elöljáróinak engedelmeskedett, mint saját lelkiismeretének. A többiekbôl lett a lenézett, kirekesztett, nonkonformista, engedetlen, konzervatív -- a jelzôket lehetne folytatni -- kisebbség.

Ennek a kisebbségnek a megerôsítésére kellett fölmutatni a világegyházból egy olyan példát, amelyben a lelkipásztor mindenképpen üldözötté válik, ha az evangélium szellemében a rábízott hívôk oldalára áll. Akkor is, ha ez egy jobboldali diktatúrában történik. Camilo Torres minden vonatkozásban ellentéte annak a békepapnak, aki az elnyomó ateista államgépezet tetszésére mindenben aláveti magát püspöke rendelkezéseinek.

Ehhez kellett korhû dokumentumokat szállítani. Bizonyítani: Isten szolgájának a megváltás huszadik századában is az elnyomott, a kizsákmányolt, az üldözött mellett a helye, akár a kapitalizmusban, akár a kommunizmusban élünk. A titkosrendôrség és az Állami Egyházügyi Hivatal által üldözött papok és szerzetesek érezzék: jó úton járnak, amikor nem a hatalomhoz dörgölôdznek, hanem a kommunista rendszer által kizsákmányolt, megvallott hite miatt félreállított, házától, földjétôl megfosztott, esetleg börtönviselt kisember, az egyszerû hívô szívében próbálják ébren tartani a reményt, s átmenteni a keresztény életszemléletet egy jobb korba. Erre a célra látta alkalmasnak a fordító a hetvenes évek elején Wim Hornman könyvének magyarra fordítását.

Wim Hornman katolikus újságíró hosszabb idôt töltött Dél-Amerikában, s közvetlen tapasztalatból ismerhette meg az ott uralkodó viszonyokat. Kolumbiában személyesen is kapcsolatba került Camilo Torresszel. Megismerte életét, tevékenységét. Torres atya halálát követôen írta meg róla riportregényét, amely elôször Hollandiában jelenik meg De Rebel címmel. A könyvet német fordításban a freiburgi katolikus kiadó, a Herder jelenteti meg 1969-ben. Ezt követi gyors egymásutánban a francia (La Rebelle), az amerikai (The stones cry out), majd az angol (The Rebel Priest) kiadás. Hornman könyve a vasfüggöny mögött tudomásunk szerint csak Kelet-Berlinben jelent meg 1974-ben, szövegében több helyütt cenzúrázva. 1975-re elkészült magyar fordításának kézirata, és megkezdôdött a kálváriajárás a különbözô kiadóknál. A számos ,,áthallás'' miatt mindenütt visszautasították. Végül 1976-ban egy rangos kiadó mégis elfogadta, és a fordító megnyugtatására biztosítékul szerény tiszteletdíjat is kiutalt. Mint késôbb kiderült, ezt korántsem azért tette, hogy a könyvet megjelentesse, hanem hogy hosszú évekig -- vagy inkább örökre -- ,,elfektesse''. Bevett gyakorlat volt ez annak idején a nemkívánatos könyveknél. A kéziratot hosszas utánjárással végül csak 1982-ben sikerült visszaszerezni a kiadótól.

Azóta fiókban hevert. A fordító most tisztelettel ajánlja magyar olvasóinak, fôleg azoknak az egyszerû hívôknek, papoknak és szerzeteseknek, akik a kommunista diktatúra évtizedeiben mertek a lelkiismeretük szavára hallgatni, s ezért üldöztetést, megaláztatást, esetleg börtönt is vállaltak. Tudjuk, nem dicsérte meg ôket senki, bátor kiállásukért nem kaptak kitüntetést. Legtöbbjük elfelejtve él, távol minden ünnepléstôl, rangtól -- és sajnos, megbecsüléstôl is. Ez magától értetôdônek tûnik egy (kis)polgárosodó országban, ahol az erkölcsi értékeknek -- köztük a hûségnek, helytállásnak -- alig-alig jut hely a mindennapi életben. Az ô megpróbáltatásaik, az ô szenvedésük és megaláztatásaik emlékére szánja szerény munkáját a fordító,

Hetényi Varga Károly


A szerzô elôszava

1966. február 15-én a kolumbiai Patio Cemento nevû kis faluban a Nemzeti Hadsereg V. brigádjának egy katonája tûzharcban agyonlôtte a gerillák soraiban küzdô papot, Camilo Torrest.

Torres atya halálhíre mély megrendülést keltett a dél-amerikai munkás- és paraszttömegekben, különösen pedig az egyetemi ifjúság körében. Évek óta ô volt ugyanis a társadalmi haladás legszenvedélyesebb harcosa, és papként is kiállt a marxistákkal való párbeszéd mellett.

Ennek a rendkívüli embernek szeretnék könyvemmel emléket állítani. De elismeréssel kívánok adózni mindazoknak, akiknek Latin-Amerikában elég bátorságuk van ahhoz, hogy egész életüket, minden erejüket latbavessék a harmadik világ e szegletének elnyomottaiért.

Camilo Torresnek regényemben az Antonio Valencia nevet adtam, körülötte pedig megteremtettem a szereplôk egész sorát, akik -- hacsak nem valóban megtörtént eseményben lépnek színre -- kitalált személyek. A regény cselekményének magja viszont az a már történelemnek számító eseménysorozat, amely Camilo Torresszel és életével a legszorosabban összefügg.

A könyv másrészt teljesen önálló dráma, és benne nem csupán egy bizonyos személy, esetleg ország ismerhet magára. De Antonio Valencia alakjában mindenképpen Camilo Torres iránti csodálatomat szeretném kifejezni. Ô bizonyára megbocsátaná nekem, hogy személyét fantáziám ebbe a formába öltöztette. Benne testesülnek meg ugyanis azok az eszmék és gondolatok, amelyek ott élnek a papok és laikusok megújulást keresô kis csoportjában, -- mint errôl több éves latin-amerikai tartózkodásom alatt meggyôzôdhettem.

Ezek a papok és világiak fellázadnak az ellen az égbekiáltó igazságtalanság ellen, amely a latin-amerikai milliókat sújtja, akik csak most kezdenek igazán ráébredni emberi mivoltuk és értékük tudatára.

Camilo Torresnek volt bátorsága ahhoz, hogy nyíltan hirdesse a forradalmat. Amikor papi hivatásának gyakorlását lehetetlenné tették, és gyalázatos bûnökkel vádolták, úgy látta, egyetlen járható út marad: az erôszak. Ezért csatlakozott a gerillákhoz, és amikor egysége egy alkalommal összecsapott a nemzeti hadsereg katonáival, az ütközetben ô is életét vesztette. Holttestét sohasem adták ki, sírját anyja és hozzátartozói a mai napig se kereshették fel. Azt sem tudják, hol van eltemetve. Errôl mind ez ideig hallgattak a hatóságok.

Vajon a helyes utat követte-e Camilo Torres?

Errôl lehet vitatkozni. Bizonyára megteszik ezt többen is a könyv elolvasása után. Ez azonban nem változtatott azon a tényen, hogy nemcsak Camilo Torres folyamodott erôszakhoz. Erôszakot alkalmaztak azok is, akik ôt megölték, de bennük még annyi emberség sem mutatkozott, hogy hamvait a keresztények szertartása szerint engedjék eltemetni.

A kolumbiai Oscar Maldonado írja: ,,Torres halott, de halála nem menti fel Latin-Amerika kibontakozást keresô erôit az alól, hogy új politikai megoldásokat keressenek, és még kevésbé menti fel a világ többi népét a kötelezettségük alól, hogy segítsék, támogassák harcában ezt a földrészt. Torres atya halála nem lehet számunkra alibi.''

Akik Camilo Torres pályafutását figyelemmel kísérték, Antonio Valenciában újra ráismerhetnek. Azért változtattam meg a nevét, mert mint írónak így nagyobb lehetôségem nyílt arra, hogy fôszereplômet a maga életének síkján tágabb térben mozgathassam. A cselekményt pedig azért helyeztem egy nem létezô országba, hogy ezzel is lehetôvé váljék a többi latin-amerikai ország sajátos helyzetének megvilágosítása. Alakjaim se egyetlen ország polgárai, hanem egy egész kontinensé, amelyet csodálni tudok, miként csak csodálni tudom azt a szenvedélyességet is, amellyel itt az új utakat keresô emberek a szociális igazságok kivívásáért küzdenek, gyakran életüket kockáztatva.

Nekik akarok emléket állítani, hogy a világ észrevegye: Latin-Amerika ébred!

Wim Hornman


1. A gerillák három törvénye

Az ország fôvárosától, Cielótól több száz kilométerre, a Zalmar tartományt borító ôserdô közepén különös barakképület áll. Sötét fatörzsekbôl ácsolták, hogy a levegôbôl se lehessen észrevenni. Körülötte mély csend. De ha szél söpör végig a fák lombján, úgy tûnik, mintha egy félelmetes isten sóhajtása zúgna végig az erdôn. Most azonban semmi sem mozdul. Talán csak néhány falevél halk rezzenése hallatszik, miközben sötétség ereszkedik a tájra.

Rodriguez Tobar a barakk elôtti függôágyban feküdt és cigarettázott. Sötéten pillantott maga elé, s bozontos szakálla felett az ajkát összeszorította. Mellette egy zsámolyon Geraldo. Gerillavezér, akárcsak Tobar. Alacsony, zömök termetû ember, lábán rövid csizma, fején sötét sombrero. Ragyás képével, szüntelenül gyanakvó tekintetével s övében a két pisztollyal tökéletesen megfelelt annak az elképzelésnek, amit egy rablógyilkosról alkot az ember.

-- Rodriguez, te tisztára megôrültél! -- Geraldo a magas fûbe köpött.

Rodriguez vállat vont.

-- Mit akarsz ezzel mondani, amigo? Azért jöttél, hogy sértegess?

-- Nagyon is jól tudod, mit akarok. Ne kerülgessük a dolgot. Senki sem osztja a véleményedet.

-- Antonio Valenciáról van szó? -- kérdezte a férfi a függôágyból.

Geraldo gúnyosan felnevetett.

-- Hát kirôl másról? Persze, hogy Antonio Valenciáról. Én kommunista vagyok, nekünk semmi szükségünk kenetes szájú szentekre. Te pedig Cielóban az ô parancsnoksága alá rendelted az embereinket. Hát most azt kérdem, nem bolondultál-e meg tökéletesen.

Rodriguez a fegyveres gerillákat nézte, akik az ösvényen közeledtek. Ezeket az embereket ô tanítja öldökölni. Khakiszínû egyenruhát viselnek, amit a hadsereg katonáitól zsákmányoltak. Szakállukat Fidel Castro példájára rövidre vágják. Bármelyikük kész minden ellenük vezényelt katonát gondolkodás nélkül leölni, akár egy kutyát.

-- Tényleg azt akarod, hogy egy csuhásnak engedelmeskedjenek? -- kérdezte Geraldo.

Rodriguez mélyet szívott a cigarettájából.

-- Ha komolyan gondolod, odabent tovább beszélgethetünk, vagy gyorsan tûnj el, amíg embereim futni hagynak.

Kinyitotta az ajtót, és világosságot gyújtott. A karbidlámpa fénye groteszk árnyakat rajzolt a barakképület deszkafalaira. Rodrigueznek nem nagyon tetszett ez a rejtekhely. Hegyilakó volt, gyûlölte az ôserdô nyirkos szakadékait.

-- Most ülj le szépen, és ne akarj engem lóvá tenni! Kérsz bort?

-- Tulajdonképpen ki hatalmazott fel erre a döntésre? -- kérdezte Geraldo.

Tobar elmosolyodott.

-- Mindenki. A múlt hónapban megbeszélést tartottunk itt a barakkban. És tudod ki volt itt? Antonio Valencia páter. Késô éjszakáig tárgyaltunk. Nem egyedül jött. Esmalda professzor is elkísérte, aki nélkül semmit sem kezdhetünk, hiszen magad is tudod.

-- Engem miért nem hívtál meg erre a megbeszélésre?

-- Mert nem tudtalak elérni.

De Geraldo csak tovább morgott.

-- Egészen elment az eszetek. A pap csak pap marad. Igazán azt hiszed, hogy késôbb is együttmûködik velünk? Megmondjam, mi lesz a vége? Elôbb kikapartatja velünk a tûzbôl a gesztenyét, vagyis harcolunk az utolsó csepp vérig, kapitalistákat akasztunk, papokat ölünk. Aztán ha gyôztünk, ô és hittestvérei majd hálásan megköszönik, és szépen lecsuknak bennünket. Ez lesz a vége, barátom!

Rodriguez Tobar egy hajtásra kiitta poharát, és a denevért figyelte, amely a konyha mennyezetén csüngött. Nem tudott ellentmondani Geraldónak, mert a papokról ô is mindig így vélekedett. Szülôfalujában úgy uralkodott a plébános, akár egy középkori fejedelem. Vasárnap reggelenként misét mondott a földbirtokos családi kápolnájában, és csak úgy tizenkettô felé jött le a plébániatemplomba.

Beszédei szüntelenül tele voltak Istennel meg mennyországgal, de hogy a földbirtokosnak a lelkére beszéljen, amiért parasztjait, napszámosait éhbérért dolgoztatja, ahhoz nem volt bátorsága. Istennek és a földesúrnak mindig kijárt a hála és a köszönet, a munkásoknak soha. Azok nem egyebek, mint az uralkodó osztály rabszolgái.

-- Geraldo, én még sohasem találkoztam olyan pappal, mint ez -- szólt Tobar, és újra színültig töltötte a poharakat.

Geraldo egy csótány mozdulatait kísérte élénk figyelemmel, majd csizmája hegyével hirtelen agyontaposta.

-- A papok mind csirkefogók -- válaszolt lassan. -- Engem egész életembe bolonddá tettek. Kihasználják a szegények hiszékenységét, hogy a gazdagok megtölthessék a zsebüket. Piszkos haszonlesôk. Azt állítják, Isten küldte ôket, de nekem ezt már nem tudják bemesélni.

-- Ezt az embert viszont még sohasem láttad, nem igaz? -- kérdezte Rodriguez olyan hangon, hogy a másik kénytelen volt felfigyelni rá.

-- Úgy látszik, nagyon az uszályába kerültél, -- válaszolt Geraldo nem minden gúny nélkül.

De Tobar folytatta, mintha nem is hallotta volna.

-- Jól tudod, Geraldo, hogy én egyszerû ember vagyok, ha az egész környéken parancsolok is. De tudom, hogyan kell vezetni a gerillaháborút. Mindig csak, kislétszámú csapattal lehet manôverezni. Embereimnek azt magyarázom, hogy sohase szabad megjátszani a hôst. Ha tüzeltél, villámgyorsan vonulj vissza! Egy gerillatámadásnak semmi köze a bátorsághoz. Kirohansz jól álcázott, biztos rejtekhelyedrôl és lepuffogatod az embereket anélkül, hogy a rájuk váró halálos veszedelemre bármivel figyelmeztetnéd ôket. Gyorsnak kell lenned, nehogy elkapjanak. Alaposan kell ismerned az egész terepet, minden kôdarabot, minden sziklát, minden fát, ágat, minden gyalogutat. Gyilkolsz, hogy az ellenség fegyverét megkaparintsd. Ez talán gyávaság, de igaz ügyért tesszük. Senkiben sem bízhatsz meg, de benned sem bízik senki. Orgyilkosok vagyunk, mások hívatlan sírásói. És ebben van a mi erôsségünk. Magyarán mondva: a gyávaságban meg abban, hogy be merjük vallani, gyávák vagyunk. Nálunk nem kitüntetésrôl vagy magasabb rangról van szó, hanem egyszerûen az ellenség elpusztításáról.

Rodriguez érezte, hogy egy kicsit hirtelen ivott és többet a kelleténél. Vendégének arca elmosódott elôtte, de az alkohol hatására sokkal jobban ki tudta magát fejezni.

-- Mondd, találkoztál már olyan emberrel, akire felnéztél? -- kérdezte.

Geraldo a fejét rázta.

-- Miért néznék fel bárkire is? Beteges és veszélyes dolog az ilyesmi, amigo. Azt hiszem, te túlértékelsz engem. Én csak szegény fickó vagyok, aki hatalmat kapott, és élni akar vele. Ha a hadsereg ebben akadályoz, akkor harcolok ellene. Elárulni pedig senki sem fog, mert az egyszerû polgárokat békében hagyjuk, sôt gyakran még földet is ajándékozunk nekik. De felnézni valakire... Az mit jelent?

Kint valaki fájdalmas melódiát kezdett pengetni egy gitáron. A férfiak rekedt, fátyolos hangon énekeltek hozzá. A karbidlámpa világánál éjjeli lepkék táncoltak, és amint szárnyuk megperzselôdött, sorra lehullottak a padlóra.

-- Antonio Valenciát csak Cielóban ismertem meg igazán. Nagyon veszélyes volt ott, nekem elhiheted, Geraldo. Egy nyomornegyedben találkoztunk, és hosszan elbeszélgettünk. Van valami a szemében, ami engem a gyerekekre emlékeztet. Nem tudnám pontosan megmondani micsoda, de úgy érzem... szeretet.

-- Szeretet...? -- Geraldo jobbja, amellyel éppen tölteni akart, egy pillanatra megállt a levegôben.

-- Szeretet! Ember, hát ilyen nincsen! A szeretet csak kegyes szólam, amellyel be lehet csapni az embert. Ha forradalmat akarsz, barátom, akkor gyûlölnöd kell, különben elvesztél, még mielôtt az elsô lövés eldördülne. A szeretetet a papok prédikálják a templomban, és ha jól sejtem, abból a célból, hogy kordában tartsanak bennünket, hogy inkább forduljunk fel éhen, minthogy lázadozzunk a sors ellen.

Tobar a fejét csóválta.

-- Nem érted meg, Geraldo, vagy nem akarod megérteni. Talán nem is szeretetet, hanem jóságot akartam mondani, vagy valami vágyat, amely másokon segíteni kíván. Ezt az embert valami tûz emészti, amely látszik az arcán, lángol a szemeibôl.

-- Az idealisták megbízhatatlanok, Rodriguez. Nekünk vezetôkre van szükségünk, nem prófétákra.

Tobar belátta, hogy nem megy semmire. Miért is magyarázná el Geraldónak, miként vélekedik ô Valenciáról, és mi az, ami Cielóból való menekülése óta nyugtalanítja?

-- Mindketten elég edzettek vagyunk, -- mondta Geraldo -- te éppúgy, mint én. De úgy látszik, te könnyen befolyásolható ember vagy, legalábbis könnyebben, mint én.

-- Nem akarsz tehát együttmûködni?

Geraldo habozott. Tudta azonban, hogy vonakodásával elôbb-utóbb teljesen elszigetelné magát. Tevékenységének körét egyre jobban megnyirbálnák, nem kapna többé se fegyvert, se élelmet. Jól ismerte Rodriguezt, és tisztában volt vele, hogy bosszút állna rajta.

-- Miért nem mondasz semmit?

Geraldo gyanakvó tekintettel nézett Rodriguezre.

-- Mit mondjak? Hisz te már mindent elrendeztél. Latin-Amerika legalaposabban megszervezett gerillahadseregét egy hittérítô kezére játszottad, akinek halvány fogalma sincs arról, hogyan élünk, dolgozunk, és mik a terveink. Hát igen, tényleg gyávák vagyunk, de úgy tûnik, te vagy köztünk a leggyávább.

Még ki sem ejtette az utolsó szót, amikor az állán csattant Rodriguez kemény ökle. Hanyatt vágódott, és a padlóról leste támadója arcát.

-- Mondd még egyszer, és úgy lelôlek, mint a kutyát. Állj föl, és beszélj velem értelmesen.

Geraldo lassan felemelkedett, és akkor vette észre, hogy a barakkház ajtajában mozdulatlan, fenyegetô tekintetû emberek állnak, és fegyvereiket mind ôrá irányítják. Rodriguez egy kurta mozdulattal elküldte ôket. Aztán ismét teletöltötte a poharakat.

-- Na, megszólalsz végre, Geraldo?

A leütött gerillavezér tekintetében mintha még több bizalmatlanság bujkálna.

-- Szóval így teszed el láb alól az ellenfeleidet? Elôször iszol velük, aztán ha valami olyant találnak mondani, ami nem tetszik, akkor durr! Komolyan arra akarsz kényszeríteni, hogy egy papnak engedelmeskedjek?

Egy pillanatig akkora csend volt, hogy hallani lehetett, amint a szél zörgette a fák leveleit.

-- Igen, arra -- felelte Rodriguez keményen.

Geraldo bólintott.

-- Rendben van. Évek óta te vagy a legfelsô vezetônk. Akaratod törvény. Te határozod meg, mit kell tennünk. De szeretnék valamit megjegyezni: Nem illik a bátorság az olyan emberhez, aki egy nádvágó késsel képes ellenfelei százainak a fejét levagdosni.

-- Fogd be a pofádat! -- ripakodott rá Rodriguez. De Geraldónak fejébe szállt az alkohol. Megfeledkezett minden elôvigyázatosságról.

-- Ezek minket banditának, útonállónak, rablógyilkosnak neveznek. Szerintük mindannyiunk közt te vagy a legelvetemültebb. Hát nem vagy erre büszke? Vagy ez a pap már teljesen megtérített? Változzunk talán mi, többiek is egy csapásra jámbor birkákká, mint amilyenek azelôtt voltunk, amikor még a palotákban írták elô számunkra azok a csirkefogók, hogy mit csináljunk?

-- Azt mondtam, hogy befogod a pofádat, különben még egyszer odaütök. Megértetted?

Geraldo nem hagyta magát kizökkenteni.

-- Ha nagyon kíváncsi vagy rá, megmondom a szemedbe, Rodriguez. Én minden papot kurafinak tartok, akár Antonio Valenciának hívják, akár másként. Az egyház pedig itt ül évszázadok óta a nyakunkon, de mit tett eddig értünk? Na, mit? Ki vele, ha kényszeríteni akarsz rá, hogy egy pap utasításait elfogadjam!

Rodriguez dühe elpárolgott. Tulajdonképpen igaza van Geraldónak. Hogy is tehetne neki szemrehányást, amikor Valenciát még sohasem látta, és sohasem beszélt vele. Geraldo pedig a barátja már a polgárháború kezdete óta. Valamikor mindketten éppen eleget tûrték a földbirtokosok embertelen bánásmódját, és eleget szenvedtek papjuk gôgje és nyomorúságuk iránt tanúsított közömbössége miatt. Geraldo helyében ô nem ugyanúgy gondolkozna? Ilyen elôzmények után örülne talán, ha egy papot tennének meg felettesének?

-- Jól van na... Ne beszéljünk róla többet, Geraldo. Vegyük úgy, hogy beleegyezel és kész.

Geraldo hallgatott. Kétségkívül engednie kellett. De hát nem fogja majd ez a pap veszélyeztetni az ügyet, amelyért harcolnak?

-- Nem gondoltál még arra, Rodriguez, hogy rontani fogja jó hírünket, ha egy pap ugyanazt teszi, amit mi?

Rodriguez felnevetett.

-- És mit gondolsz, meddig marad még pap Antonio Valencia?

Geraldo ismét nem válaszolt. Ajkai körül ironikus mosoly bujkált. Ôt sohasem fogja meggyôzni Antonio Valencia kegyes papolása. Álla sajgott az imént kapott ökölcsapástól. Lehet, hogy Valencia egyszer még drágán megfizet ezért az ütésért. Szilárdan meg volt gyôzôdve, hogy egy pap sohasem lesz képes hozzá és a néphez hasonlóan gondolkodni. Egy papnak élete végéig meg kell maradnia a megkezdett szolgálatban. Ráadásul Antonio Valencia még gazdag családból is származik. Na persze, kezdetben mindent megígér, aztán majd gyorsan, ahogy csak lehet, lelép. De mit is kezdenének egy pappal? Gyôzniük a kommunistáknak kell, nem az egyháznak! Félre hát minden csuhással, akik csak a gazdagok talpát nyalják, félre ezekkel a jámbor, szoknyában járó idiótákkal! No, de elérkezik még az ô ideje is!

-- Jó, rendben van, elfogadom -- mondta Rodrigueznek. -- Hisz úgy sincs más választásom.

Rodriguez mélyet sóhajtott.

-- Ne haragudj az ütésért. Tudod, hogy túlságosan hamar tûzbe jövök.

-- Én viszont cserébe kiittam a te borodat is.

De most már mennem kell.

-- Majd adok melléd egypár embert kíséretnek a tartományhatárig.

A mindkét oldalon sûrû növényzettel szegélyezett erdei út lassan lejtett lefelé. Rothadó avar párája terjengett, nehéz, átható illat, amely fáradttá, levertté teszi az embert. Az éjszakai ôserdô tele volt kísérteties zajokkal; a majmok ordítása, egy-egy ág hirtelen reccsenése és az éjjeli madarak éles vijjogása szinte a velôkig hatott.

Rodriguez egyenesen ült nyergében, és a sötétben idônként hátrapillantott a mögötte imbolygó alakokra. Lovai aprók voltak, de annál szívósabbak és szinte fáradhatatlanok. Kitágult orrlyukakkal ügettek a szûk ösvényen, és éppen úgy figyeltek minden váratlan neszre, mint gazdáik. Minden lovas állig felfegyverkezve, mivel mindig számítani lehetett arra, hogy összeütközésre kerülhet sor a hadsereg katonáival. Zambrano ezredes -- észak-amerikai tanácsadói javaslatára és támogatásával -- újabban a gerillák életmódjának alaposabb tanulmányozására szánta el magát. Azóta a kormánycsapatok bizonyos egységei gerilla-taktikából is megkapják a kiképzést. Ezért rendkívül veszélyes az ilyen út, mint a mostani. A katonák az utóbbi hónapokban úgy üldözték ôt és embereit, mint a veszett kutyákat. Már több összecsapásra is sor került, amelyekben neki csak néhány, de a kormánycsapatoknak több tucat katonája odaveszett. Zambrano ezredes azonban nem engedett. Nagyon valószínû, hogy a gerillák szervezeteibe is árulók férkôztek be, mégpedig olyanok, akiket Zambrano ezredes oktatott ki. Ilyesmi tíz év óta nem fordult elô, és Rodrigueznek egyáltalán nem tetszett a dolog. Most életrôl-halálról van szó. Ha ôt egyszer elfognák -- és ez bármikor bekövetkezhet --, életét a titkosrendôrség kínzókamráiban végezné. Elôtte azonban irgalmatlanul meggyötörnék. Kicsavarnák, mint valami rongyot, hogy neveket és adatokat csikarjanak ki belôle.

Rodriguez nyugtalan volt, és ez az érzése lépésrôl-lépésre növekedett. Karabélya maga elôtt a nyeregben már rég kibiztosítva. Azon töprengett, vajon ma is ugyanúgy meg lehet-e bízni a parasztokban -- a campesinókban -- mint régebben. Tudta, hogy ebben az órában nem merészkednek ki a szabadba. Ilyenkor gyújtják meg az olajmécsesüket, felmásznak a függôágyba, és ott fekszenek napkeltéig szinte mozdulatlanul, teljes apátiában. Pedig ez az idegôrlô háború éppen ômiattuk kezdôdött, és ma is azokon a vidékeken folyik, ahol a földesurak a legszégyenteljesebb módon zsákmányolják ki parasztjaikat. Rodriguez ismert minden dûlôutat és ösvényt. Ismerte barátainak kunyhóit is.

Minden idegszálával figyelt. Élete az utóbbi években csaknem teljes sötétségben zajlott. A gerillák napközben alig láthatók. Ilyenkor fegyvereiket tisztogatják vagy alszanak.

-- Helyben vagyunk -- mondta. -- Leszállni, innen gyalog megyünk tovább.

Lovát átadta a mögötte haladónak, ô maga egyedül vágott neki a keskeny, sáros hegyi útnak, amely a mintegy harminc méternyire fekvô kunyhóhoz vezetett. Emberei majd csak akkor követhetik, ha elôzô táborhelyük legapróbb nyomait maradéktalanul eltüntették.

Egyedül volt. Felszerelése csak egy pisztoly és egy élesre fent tôrkés. Nem zavarta a magány. Jól ismerte a terepet. Pontosan tudta, hányszor kanyarodik az út a kunyhóig. Az egyszerû erdei épületet négy fa vette körül. A fák mögött egy karám, benne négy sovány tehén, s mintegy ötven méterrel odább egy patak, melynek csobogása elnyomja a léptek zaját. A kunyhóhoz csak ez az egyetlen út vezet, s ott véget ér. Utána ismét az ôserdô következik.

Zambrano ezredes emberei eddig a pontig még sohasem jutottak el. Egyszer ugyan nekiindultak, de a láthatatlan ellenfelek már tíz kilométerrel hamarább a hátuk mögé kerültek, és az ôrjárat harminc katonájából csak kettô tért vissza állomáshelyére. Ekkor újabb, az elôbbinél erôsebb katonai alakulatot küldtek ki, ez viszont nem talált semmit, csak teljesen elhagyott vidéket, még a parasztok kunyhói is üresen álltak. Így aztán még rabolni való sem akadt, ami nyilván érzékenyen érintette ôket, mivel a fosztogatás a kedvelt szokásaik közé tartozott.

A nemzeti hadseregnek ez a leggyengébb oldala, gondolta Rodriguez, miközben óvatosan haladt elôre. A fegyelem náluk korántsem olyan jó, mint nálunk. A mi embereink nem fosztogatnak. Ha valamelyik megtenné, lelôném, mint egy kutyát.

-- Állj! -- csendült hirtelen egy nyugodt hang, de a gazdáját sehol sem lehetett látni.

Rodriguez meg sem moccant, bár ráismert a hangra.

-- Rodriguez vagyok -- mondta röviden, és várt, amíg a másik engedélyt ad a továbbhaladáshoz.

-- Jelszó?

-- Mexikó.

-- Rendben van, kapitány. Továbbjöhetsz. Isten hozott!

Nem volt ebben az üdvözlésben semmi pátosz. Érzéseik ôszinték voltak. Itt volt az otthonuk, a hegyek és az ôserdô közepén, a legteljesebb magánosságban.

Az épület, amelyet kiválasztott magának, jól megerôsített kunyhó volt. Az egyetlen biztos pont az egész környéken.

Raoul, a helyettese öleléssel köszöntötte. Raoul nehéz, izmos, ötven év körüli férfi. Rodriguez ismerte egész élettörténetét. Családját csaknem teljesen kiirtották a katonák. Egyedül ô maradt életben. Nem érzett semmiféle részvétet a kormánypártiak iránt, akár liberálisokról, akár konzervatívokról legyen szó. Az ô szemében akasztófára való gazembernek számított minden földbirtokos, minden kormányhivatalnok. Ebben különbözött sok társától, akik kezdetben még nem tudták eldönteni, kell-e az erôszak vagy nem. Legtöbbjük nehéz szívvel szánta rá magát arra, hogy csatlakozzék a gerillákhoz, habár tudták, hogy számukra alig van más lehetôség. Raoul szabad helyet csinált az asztalon, és töltött egy pohár bort Rodrigueznek. Sápadt, beesett arcára kiült a kíváncsiság.

-- Mi újság, kapitány?

Rodriguez sóhajtott.

-- Hogy vagytok itt?

Raoul kitekintett az embereire.

-- Elkezdôdik a várakozás és az unalom. Fegyver kellene, több bor, jobb koszt meg asszonyok.

-- Lôszerrel hogy álltok?

-- A lehetô legjobban, kapitány.

-- A cél még ugyanaz?

-- Igen. A katonai támaszpont Talmacban.

-- Hány emberük van?

-- Harminc.

-- Felszerelésük?

-- Kitûnô.

-- Kidolgoztál valamilyen tervet?

Raoul mosolygott. Jól ismerte Rodriguezt. Tudta, nem bocsátkozik semmiféle kockázatba. Mindent, a legapróbb részletet is elôre rögzíteni kell. Semmit sem szabad a véletlenre bízni. Úgyszólván minden lépésnek elôre papíron kell feküdnie.

-- Holnap kora reggel megmutatom a terveket. Most azt hiszem, legfôbb ideje, hogy aludni menjünk.

Rodriguez bólintott. Elnyomta a cigarettáját, lehúzta a csizmáját, és felkapaszkodott a függôágyba.

-- Raoul -- szólalt meg kis idô múlva.

-- Tessék, kapitány.

-- Mondd, nincsenek néha rossz sejtelmeid?

-- Dehogy nincsenek. Ha csak a fele valóra válna, tízszer is meghalnék.

-- És honvágyad? Nincs néha honvágyad, Raoul?

A férfi a függôágyban felsóhajtott, kezével egy moszkitó felé csapott, amely a feje körül zümmögött.

-- Mi, concienciaiak szinte mindig betegek vagyunk a honvágytól, még ha vidámnak látszunk is.

-- Talán, mert soha semmi sem változik, nem gondolod?

-- Szerintem máris sok minden megváltozott.

Mi is változott meg tulajdonképpen, kérdezte magában Rodriguez. Végeredményben nagyon kevés. A gazdagok még mindig semmibe veszik a szegény embert. Még mindig sok gyerek éhezik és hal meg, mert betevô falatra sem telik. Az átlagos életkor pedig jóval alacsonyabb itt, mint szerte a világon.

-- És mondd, Raoul, meg vagy te elégedve? -- kérdezte. -- Úgy értem, ezzel az élettel, hogy állandóan bujkálnod kell egyik rejtekhelyrôl a másikra?

-- Ennek már csak így kell lennie, kapitány.

-- Miért kell így lennie, Raoul?

A másik csak hallgatott, és sóhajtott egyet. Rodriguez cigarettára gyújtott. Gyufájának fellobbanó fényében egy pillanatra láthatóvá vált a kalyiba négy deszkafala, a padló, az egész sivár szoba, amelyben aludniuk kellett. A szomszéd szobában egy férfi száraz köhögése hallatszott. Raoul elgondolkozva szólalt meg:

-- Ez az ember valószínûleg tüdôbajos. Ott, ahol én születtem, gyakran hallani ezt a száraz köhögést. Ezek mindannyian korán meghalnak, és rajtunk kívül nem gyászolja ôket senki. A pap még megjelenik a temetésen, a földbirtokos pedig már mást állít be a helyére. Az orvost még hírbôl sem ismerik. Hát ezért kell ennek így lennie, kapitány.

-- Úgy gondolod, Raoul? Van még egy korty innivalód?

-- Igen, van.

Rodriguez ivott az üvegbôl, melyet Raoul odanyújtott. Érezte, amint az erôs ital átjárja egész belsejét. Keze fejével megtörölte a szája szélét.

-- Mire gondolsz, Raoul, amikor megölsz egy embert?

-- Akkor nem gondolok semmire.

-- Nem érzel valamiféle gyûlöletet vagy megvetést?

Jó darabig nem jött válasz a másik függôágyból. Úgy tûnt, mintha Raoul valami megnyugtató választ keresne.

-- Nem -- felelte végül. -- Nem érzek sem gyûlöletet, sem megvetést. Egyáltalán nem érzek semmit. Egyszerûen ölök, hogy mások élhessenek. Érted már?

-- Azt akarod mondani, hogy szeretetbôl ölsz? -- Raoul még egyet húzott az üvegbôl, majd átnyújtotta Rodrigueznek, s csak azután válaszolt.

-- Ezen még nem gondolkoztam.

-- Tudod, mi történt, Raoul?

-- Nem.

-- Mindannyiunkat Antonio Valencia parancsnoksága alá helyeztem.

-- És miért?

-- Mert én még soha ilyen emberrel, ilyen pappal nem találkoztam, aki ennyire akarná a forradalmat. Hallottál már felôle valamit?

-- Igen, az emberek beszélnek itt róla.

-- Érzel gyûlöletet a papok iránt, Raoul?

-- Hm, gyûlöletet? Hát ôk is a gazdagokhoz tartoznak, kapitány.

-- Add ide még egyszer azt az üveget!

Így telt el eddig sok-sok éjszaka, gondolta magában Rodriguez, és számunkra nem változott semmi. Néhanapján támadást intéztünk egy-egy katonai támaszpont ellen, és fegyvert, lôszert zsákmányoltunk. Az egész vállalkozásnak gyorsan kellett lebonyolódnia. Villámgyors támadás, halottak, fegyverzsákmányolás és mielôbbi visszavonulás. Így ment ez évek óta. Terror volt ez, tudja ô jól, de így kellett lennie. Néha ô is elvesztette önbizalmát. Felvetôdött benne a kérdés, hogy miért teszi mindezt. De íme, most egy pap személyében szövetségesre talált.

-- Milyen embernek tartod te Antonio Valenciát? -- kérdezte.

Nem kapott választ. Leghívebb bajtársa mély álomba merült már.

A következô hetek folyamán a parasztok naponként fölkeresték Rodriguezt. Legtöbbször apró, sovány lovaikon vergôdtek fel az ôrségig. Zárt köpenyükben és a tôrkéssel, melyet mindig maguknál hordtak, nagyon szegényeknek és ágrólszakadtnak látszottak. Megindító módon bíztak Rodriguezben, hûségük nem ismert határt. Naponként kockáztatták életüket, hogy a katonai támaszpontról szerzett legfrissebb értesüléseiket eljuttassák hozzá. Raoul azonnal feljegyezte tudósításaiknak minden részletét, és néhány hét alatt meglehetôsen pontos kép alakult ki benne az ellenség tevékenységérôl és szokásairól. Rodriguez már tudta, hogy a tiszt, aki a támaszpont parancsnoka, arrogáns, olykor alkoholtól elködösült agyú ember, egy cielói gazdag ügyvédnek a fia. Lefektetett már néhány falubeli lányt, és fényesre tisztított csizmát visel, amelyet minden két órában újra kikeféltet. Az ôrmester hatalmas, durva fickó, akitôl saját katonái is rettegnek. A támaszpont elôtt katona áll ôrt, aki gépfegyverével az egész utcát sakkban tartja. Ha valaki belép a házba, ahol a katonák szállása van, jobb kéz felôl találja a százados szobáját, baloldalt pedig az ôrmesterét. A legénység három különálló teremben alszik. Ezek mögött van a lôszerkamra. Ez elôtt ismét ôr áll, aki az épület mögötti útszakaszt végigpásztázhatja gépfegyverével. Ezek a katonák speciálisan képzett különítményrôl érkeztek, észak-amerikai szakemberek oktatták ki ôket a gerillaháború stratégiájáról. Enni, inni bôven kapnak, és többen közülük vasárnaponként eljárnak templomba. Persze oda is fölfegyverkezve mennek, és a kis templom úgy fest, mintha megszállta volna a katonaság.

A falu maga egyetlen utcából áll. Csatornázása, vízvezetéke, villanyvilágítása nincs. A vizet egy kilométerrôl kell cipelniük, a folyóról. Ez fôként az asszonyok feladata. A férfiak egy óriási kiterjedésû cukorültetvényen dolgoznak, Henrico Mendoza birtokán, aki a hadseregre és saját testôrségére támaszkodva még mindig rabszolgaként kezeli munkásait.

Rodriguez másnap reggel nekilátott, hogy egy kis térképet rajzoljon. Raoultól eltérôen az volt a megállapítása, hogy a honvédségi támaszpont stratégiailag rossz helyen fekszik. Az épülettel szemben kissé oldalt egy keskeny út húzódik, amely a hegyekbe vezet. Ettôl tíz méterre egy másik út van, amelyet azonban csak nagyon ritkán használnak. Mielôtt valaki a faluba érkezik, érintenie kell a három katonából álló ôrséget, amely minden áthaladót tüzetesen megmotoz. A faluból való távozáskor hasonló számú ôrségbe ütközik az ember. A hosszú utcán tehát senki sem tehet egyetlen lépést sem anélkül, hogy figyelemmel ne kísérnék mozdulatait. A katonai támaszponttól mintegy harminc méternyire egy kis kávéház áll, amelynek söntésében a falubeliek olcsó rumot ihatnak. A katonák szállásépülete mögött napégette rét terül el, de körülbelül harminc méterrel odébb már sûrû erdô kezdôdik. Az utat, amely ezen az erdôn keresztül vezet, szintén fegyveres katonák ôrzik.

Rodriguez elôtt világos volt, hogy katonai ellenfelével szemben bizonyos vonatkozásokban fölényben érezheti magát. Itt vannak szövetségesei, a gerilla-campesinók, ezek az egyszerû földmûvesek, napszámosok, akikrôl lerí a szegénység: rongyos a nadrágjuk, az ingük még rongyosabb, lábukon facipô, fejükön széles karimájú szalmakalap, jobb vállukon átvetve a gyapjúból készült ruana, de az övükben természetesen ott a hosszú kés, melyet mindig maguknál hordanak.

Rájuk támaszkodhat leginkább, mert ôk rejtegetik a zsákmányolt fegyvereket, és részt vesznek csaknem minden ütközetben.

Általában nem politikai meggyôzôdésük készteti ôket együttmûködésre. Inkább csak a bosszúvágy, amiért a katonák olyan embertelenül bánnak velük.

Rodriguez és emberei éppen úgy öltözködtek, mint ezek a parasztok, csak akkor öltöttek magukra katonai egyenruhát, amikor támadásra készültek.

A gerilla vezetôségnek megvoltak a saját törvényei. Az áruló golyót kapott, holttestét ismeretlen helyen hantolták el. Aki egyszer csatlakozott valamelyik gerilla egységhez, többé nem térhetett vissza a polgári életbe. Ha mégis megkísérelte, mindenképpen meg kellett halnia. De minden eddiginél fontosabb az a szabály, melynek értelmében a gerillák soha a legparányibb nyomot sem hagyhatják maguk után, hogy abból bárki is megfejthesse tartózkodási helyüket. Tûzhelyük parazsát, de még a cigaretta végeket is a legnagyobb gonddal tüntették el, mert azt teljes biztonsággal tudták, hogyha közülük bárki a katonák kezébe kerül, annak menthetetlenül vége. Elôször kihallgatják, aztán megölik. A sajtóban aztán úgy tálalják, hogy szökési kísérlet közben lôtték agyon. Rodriguez erre számtalan példát tudott. Nem is olyan régen a hadsereg katonái így végeztek ki két egyetemistát, akik az összekötôi voltak egy kórházban.

Miközben Rodriguez gondolatai kissé elkalandoztak, Raoul lépett be a kunyhóba.

-- Itt van egy ember, sürgôsen beszélni akar veled, kapitány.

-- Kicsoda?

-- Egy paraszt Talomából.

-- De hiszen az negyven kilométerre van innen!

-- Hetek óta keres téged.

-- Mit akar velem?

-- Mind a két lányát megerôszakolták.

-- És mi közöm van nekem ehhez?

-- Azt mondja, Guillermo de la Cruz volt a tettes.

-- És honnan tudja ezt?

-- A saját szemével látta.

-- És mi történt azután?

-- Guillermo elmenekült.

-- Milyen idôsek voltak a lányok?

-- Az egyik tizenöt, a másik tizenhét éves.

-- Jó, engedd be.

A szerencsétlen ember rettenetesen félt, és Rodriguez tudta, hogy látogatója titokban még mindig a rablók és útonállók vezérét látja benne. A paraszt termetre alacsony volt, barna, sovány és valószínûleg beteg is. Rodriguez átölelte, mintha régi barátok lettek volna. Erre rögtön felragyogott a campesino ábrázata. Szalmakalapját óvatosan a térdére helyezte, és várta, hogy Rodriguez feltegye neki az elsô kérdést. Így szokta meg ezt egész életében, és most sem merészkedett elsônek kinyitni a száját.

Ami azonban most történt, arra Rodriguez nem számított. Miközben egymást nézték, a férfi nyugodt arca fokozatosan torzult egy dühöngô ábrázatává. Rodrigueznek úgy tûnt, mintha saját magát látná visszatükrözni az elkeseredett ember szemébôl. Vendége kezére nézett, látta keskeny csuklóit, és ismét érezte a saját csuklója körül a köteleket, amint a fához kötözve annak idején végig kellett néznie, hogyan erôszakolják meg a szeme láttára saját lányát és feleségét a nemzeti hadsereg katonái. Hallotta sikoltozásaikat, összeszorult a torka. Szája megtelt nyállal, és köpött egyet.

-- Biztosan tudod, hogy Guillermo volt a tettes?

A campesino bólintott.

-- Honnan tudod?

-- Többször is láttam már a faluban. Mindenki tudja, hogy ô a gerillák ottani vezetôje.

-- Egyedül jött?

-- Nem.

-- Ki volt még vele?

-- Két ember. Nem ismerem ôket.

-- Te is otthon voltál?

-- Nem, én csak akkor értem haza, amikor a kisebbik lányomat már megerôszakolta.

-- Védekezett a lányod?

-- Igen, kapitány.

-- És te mit csináltál?

-- Mit csinálhattam volna? Megfenyegettek, hogy agyonlônek, ha beleavatkozom.

-- Gyakran elôfordul az ilyesmi a ti vidéketeken?

-- Ezt nem tudom, kapitány.

-- Iszik Guillermo?

-- Persze, mint mindenki.

-- Különben milyen ember?

-- Veszélyes.

-- Mit értesz ezen?

-- Elôfordul, hogy pisztollyal fenyeget bennünket. Egyszer a kávéházban az egész berendezést összetörte.

Rodriguez bólintott. Jól ismerte ezt. Nem Guillermo az egyetlen, aki parancsnoksága alá tartozó terület lakosságát rémületben tartja. Korábban bizonyos fokig maga is ugyanezt csinálta. Mert a gerillák, akik hozzá hasonlóan most a hegyekben harcolnak, még a polgárháborúból maradtak vissza. A gyûlölet szította ôket ellenállásra személyes sérelmeikért. Vagy a liberálisokhoz tartoztak, akik a konzervatívokat akarták kiirtani, vagy a konzervatívokhoz, akik viszont a liberálisok életére törtek. Amikor aztán a hadsereg beavatkozott, a hegyekbe menekültek. A lakosság azonban máig is banditáknak, útonállóknak tartja, és így is hívja ôket, s mindenki retteg tôlük. Ezekbôl a szanaszét kóborló csapatokból váltak ki késôbb a gerillák. A módszerek éppen olyan durvák és kíméletlenek voltak, de a céljaik, a gondolkozásuk egészen más: Nem értettek egyet a feudális módszerekkel kormányzó réteg korrupt vezetésével, és az ország helyzetének megoldására Marx tanainak valóraváltásában látták az egyetlen kivezetô utat. Céljaik megvalósításához persze meg kellett nyerniük a lakosság rokonszenvét, mert a gerillaparasztok nélkül semmiféle eredményt nem tudtak volna elérni. A csoportok ,,Felszabadító Seregnek'' vagy ,,Népi Fegyveres Erôknek'' nevezik magukat, és minden veszéllyel szembenéznek, csakhogy az elnyomásnak véget vessenek. És íme, Guillermo de la Cruz, ez a cielói ügyvéd, aki évek óta a talomai csoport vezetôje, egy csapásra szétrombolja a mûvet, amelyet Rodriguez oly sok fáradsággal hozott létre.

-- Van valami kapcsolatod a gerillákkal?

A paraszt a fejét csóválta.

-- Tudsz arról, hogy hogyan élnek?

A férfi mosolygott, és lesütötte szemét, mintha ezzel a mosollyal máris sokat elárulna.

-- Idehallgass, amigo! -- szólt Rodriguez. -- Most rögtön hazalovagolsz Talomába. A lányaidat pedig elküldöd az orvoshoz, és megmondod, hogy a költségeket én fizetem.

-- És akkor...

-- A többi az én dolgom.

-- Mit akarsz ezzel mondani?

-- Azt, és ezt nyugodtan elmondhatod a barátaidnak, hogy nekünk, gerilláknak három törvényünk van: nem engedhetjük, és nem bocsátjuk meg a nôk megerôszakolását, az árulást és a megfutamodást.

-- De...

-- Mindháromra halálbüntetés jár.

A campesino úgy ugrott fel, mintha beleszúrtak volna.

-- Kapitány, én rettenetesen félek ezeknek a bosszújától.

Rodriguez fölnevetett.

-- Nem marad meg, öregem, azokból senki, aki rajtad bosszút állhatna. Senki az égvilágon.

A jövevény meglepetten bámult rá. Aztán hirtelen sarkon fordult, és már szaladt kifelé. Rodriguez még nézett utána egy darabig, majd Raoult hívatta.

-- Négy legjobb emberünkkel elmégy Guillermóhoz, és mindkét hadnagyával együtt kivégzed.

A következô órákban Rodriguez figyelmesen hallgatta tovább a falusiak híreit a katonai támaszpontról, amelynek megtámadása napról-napra közeledett.


2. Kicsoda Antonio Valencia?

Lopez generálisnak, a dél-amerikai Conciencia Köztársaság nemzeti szabadsághôsének a szobrát hat fényszóró világítja meg. A fényárban úszó emlékmû sokkal inkább magára vonja a figyelmet, mint a mögötte húsz emelet magasságba nyúló luxusszálló, amely napközben gigantikus gránitbálványként uralkodik a város felett.

Bruce Cornell szállodai szobájában elgondolkozva dobott egy táviratot az íróasztalára. Majd ismét fölvette, és másodszor is olvasni kezdte: ,,Antonio Valencia politikai tevékenységét figyelni stop befolyása erôsödik stop cikk mielôbb érkezzen stop egyelôre Ciellóban maradni stop sok sikert stop''

Estherhez fordult és megkérdezte:

-- Te jobban ismered nálam Concienciát. Kicsoda ez az Antonio Valencia?

Esther kivette Bruce kezébôl a táviratot és elolvasta.

-- Professzor volt az egyetemen -- válaszolta végül.

-- Csak volt?

-- Igen, mert elbocsátották.

Cornell vállat vont.

-- Beszélhetnél világosabban is. Nem szeretem a rejtélyeket. Ezt igazán megtanulhatnád már végre!

-- Végre? -- ismételte a lány erôsen hangsúlyozva a szót.

Bruce tudta, hogy hibát követett el. Felállt, és az ablakhoz ment. A háztetôk mögött látta a sötét hegyeket, amelyek mindig kényelmetlen érzést keltettek benne. Mintha millió más emberrel együtt foglya lenne ennek a fényûzô városnak, bekerítve egy iszonyatos nyomornegyed gyûrûjébe.

-- Igazad van. Hiszen alig négyszer-ötször látlak egy esztendôben. Nem lett volna szabad ezt mondanom.

Esther mosolygott.

-- Én is hibázom. Mihelyt megérkezel, már szaladok hozzád. Nagy meggondolatlanság.

-- Miért lenne meggondolatlanság?

-- Mert minden esetben kockáztatok.

Magához húzta a lányt, de Esther elhárította a mozdulatot.

-- Aki semmit nem akar kockáztatni, az nem érdemli meg a boldogságot.

-- Bizonyára ezért lettél újságíró!

A férfi tagadólag rázta a fejét.

-- Nem, biztos, hogy nem ezért. Azt hiszem, én nagyon ritka esetben kockáztatok. Te sokkal többször veszélyezteted magad ebben a nyugtalan országban.

-- Jó. Akkor hát menjünk le a bárba. Ott majd mesélek neked egyet s mást Antonio Valenciáról.

Cornell átölelte a lány vállát, és így mentek le a halványan megvilágított bárba. Bruce két koktélt rendelt.

-- Salud -- emelte föl poharát.

Ittak.

-- Antonio Valencia pap -- kezdte Esther.

A korty cigányútra ment, Bruce köhögött, és elnevette magát.

-- Atyaúristen, pap?

Esther cigarettát dugott a szájába, és kissé megütközve nézett rá.

-- Miért csodálkozol ezen? Azt akarod mondani, hogy egy papot nem kell komolyan venni, amikor arról van szó, hogy...

Bruce mosolygott.

-- Nem, de hogy a papok a gazdagok oldalán álljanak... És ne is akarj becsapni, hiszen errôl a témáról te is pontosan úgy gondolkodsz, mint én.

-- Biztosan nem, ha Antonio Valenciáról van szó.

-- Akkor úgy látszik, igen nagy kegyben állhat nálad.

Hirtelen egy hang szólalt meg a bár hangszórójában:

-- Szenyorita Grahamet kérik a telefonhoz!

Esther elnézést kért, és a telefonhoz ment. Legalább tíz percig maradt távol.

-- Fontos volt? -- kérdezte a férfi, amikor visszajött. A lány arca piros volt, de csak a fejét rázta.

-- Nem, semmi különös. -- Lassan kiitta a poharát, és szempillája alól figyelte partnerét. Van valami vonzó ebben a férfiban. Nem csupán markáns arcában, hanem inkább az energiában, amely belôle kisugárzik. Mozdulatai is arról tanúskodnak, hogy sokkal jobban koncentrál, mint amennyire odafigyelni látszik.

-- Ez igen veszélyes ország -- folytatta Esther nyugodtan. -- A mi hirhedt titkosrendôrségünknek minden szórakozóhelyen, minden utcasarkon, minden társaságban jelen kell lennie valamilyen formában.

-- Azt hiszem, most valóban túlzol -- felelte Bruce mosolyogva. -- Honnan tudod ezt ilyen határozottan? Mi dolga lenne például itt titkosrendôrségnek?

-- Gondoskodni arról, hogy minden úgy maradjon, ahogy most van.

-- Mi az, hogy minden?

-- Egyik oldalon a kis csoport gazdag, másik oldalon pedig a szegények hatalmas tábora.

A férfi lekicsinylôen vonogatta a vállát.

-- Ezt csak úgy elhitetitek egymással az egyetemen. Elfelejted, hogy a legtöbb fejlôdésben elmaradt országban ez a helyzet?

-- Csakhogy nálunk ezt a helyzetet mesterségesen tartják fenn!

Bruce elnyomta cigarettáját, és közelebb hajolt a lányhoz.

-- Antonio Valenciáról akartál nekem beszélni, édes.

Esther bólintott.

-- Jó. Tegnapelôtt két hallgatót kizártak az egyetemrôl, mert az a gyanú merült fel, hogy kommunisták. Szociológia tanárunk, Antonio Valencia azonban védelmébe vette a fiúkat. Kijelentette, egy demokratikus rendszerben mindenkinek joga van ahhoz, hogy saját meggyôzôdése legyen. Azt is mondta, hogy egyáltalán nem ártana párbeszédet kezdeni a marxistákkal, tekintettel az ország rendkívül elmaradt szociális viszonyaira. Ezért a kijelentéséért a bíboros ma egyszerûen kidobta.

-- A bíboros?

-- Igen, mert Valencia nem csupán tanár volt az egyetemen, hanem a diákok lelkésze is, és papnak nálunk nem szabad politikával foglalkoznia. Ez volt a megindokolás.

-- És a hallgatók belenyugodtak Valencia elbocsátásába?

-- Azt hiszem, nem.

-- A közeli napokban tehát mozgolódásra lehet számítani?

-- Valószínûleg.

-- Méghozzá egy pap miatt! Hm. És én még azt hittem, hogy a nemzeti egyetem a nonkonformizmusáról híres.

-- Ez igaz is. De Valenciát szintén nonkonformistának lehet nevezni.

-- Mégis, milyen ez a fickó?

-- Fiatal, magas, kellemes külsejû. Rendkívüli szónok. Arisztokrata család fia. Már jegyben járt egy lánnyal, de aztán pap lett, és Löwenben tanult. Igazi forradalmár. Az egyetemisták lelkesednek érte. Mindig tettre kész, és a szegények barátja.

Bruce mosolygott.

-- Vagyis születésétôl fogva mártírsorsra rendeltetett.

A lány hirtelen mozdulattal felvetette a fejét.

Szemében ijedt félelem tükrözôdött.

-- Mit mondasz?

-- Mondom: születésétôl fogva mártírsorsra rendeltetett.

Esther egy pillanatig mozdulatlanul meredt a férfira. Mi ez, talán jóslat? És ha igen, mi lesz akkor Concienciából? Jobban ismeri ezt az országot még az Egyesült Államoknál is, ahonnan a családja származik. Itt mindent szeret: a hôségben izzó nappalokat, a lila fényben derengô hegygerinceket, az egyszerû falusi embereket, Cielo belvárosának keskeny utcáit és az egyetemet, amely erôdítményként áll a repülôtér felé vezetô úton. Élvezi a hatalmas lendületet, amellyel az ifjúság beleveti magát az ország szociális, politikai és vallási problémáinak tanulmányozásába. De tisztában van azzal, hogy ugyanez az ifjúság forradalmár is, és szemben áll szülôkkel, vallással, kormánnyal, mindennel. A nemzeti egyetem diákjait fölháborítják az országban uralkodó nyomorúságos állapotok. Egy mindinkább kozmopolitika jellegû, teljesen elembertelenedett társadalom tudatára ébredtek, s tudták, hogy ezt a társadalmat szüleik teremtették meg a számukra. És ezeken az állapotokon gyökeresen változtatni akarnak.

-- Most mire gondolsz? -- kérdezte Bruce.

-- Ennek az országnak a fiatalságára. Ismerek fôiskolásokat, akik nem fogadják el törvényes örökségüket, mert megbocsáthatatlan szégyennek tartanák. Tudod, milyen nagyszerû, csaknem hôsies jellemvonás ez? Ilyen példát Európában vagy Észak-Amerikában hiába keresnél. Itt nálunk viszont mindent megtalálsz: a legnagyobb gonoszságot és a legtisztább emberi jóságot, a legnemesebbet és a legaljasabbat egymás mellett.

-- Ezzel nem sok újat mondasz nekem.

-- Lehet. De te mindezt csak kívülrôl látod, én viszont itt élek a kellôs közepében.

-- Talán igazad van. Mondd, nem találkozhatnék Antonio Valenciával?

-- Ezt most nem tudnám megmondani. Talán keresd föl elôbb a holland Francisco Verneer professzort.

-- Ô is pap?

-- Igen.

-- És miért éppen ôt keressem meg?

-- Mert jó viszonyban van Valenciával. Azonkívül az utódja is ô lesz az egyetemen.

-- Milyen ember?

-- Haladó szellemû.

-- Ismered?

-- Eddig kétszer találkoztunk társaságban. A maga módján éppen olyan lebilincselô, mint Antonio Valencia.

-- Mit értesz azon, hogy a maga módján?

-- Azonnal észre fogod venni, mihelyt beszélsz vele.

Két tiszti egyenruhás alak telepedett melléjük a bárszékre. Barátságtalannak tûntek, Cornell köszönését nem is fogadták. Annál nagyobb érdeklôdést mutattak Esther iránt. Pillantásaikkal szinte egész testét végigtapogatták.

-- Valósággal levetkôztetnek téged a nézésükkel, mintha én itt sem lennék -- jegyezte meg Bruce kedvetlenül.

A lány mosolygott.

-- Tipikus dél-amerikai tulajdonság. Az ember megszokja. Néha egészen izgalmas.

-- Szereted, ha néznek?

-- Talán igen.

Közelebb hajolt Estherhez.

-- Mondd, ezek a biztonsági rendôrség emberei?

Esther vállat vont.

-- Ezt csak akkor tudod meg minden kétséget kizárólag, ha válladra teszik a kezüket, és felszólítanak, hogy kövesd ôket. Néha polgári ruhát öltenek, máskor egyenruhát. Sohasem lehet ôket biztosan felismerni.

-- És hogyan védekezik ellenük a lakosság?

-- Sehogyan. Befogják a szájukat és hallgatnak. Csak baráti társaságban mernek ôszintén megszólalni.

-- Te is?

Egy pincér jött, és közölte Estherrel, hogy a bár elôcsarnokában valaki beszélni akar vele.

-- Bocsánat -- mondta a lány, és kiment a pincér után.

Ez már a második, gondolta Bruce, és nekem nem számol be semmirôl. Nem árulja el, ki akar vele beszélni, és azt sem, ki kereste telefonon.

Sötét tépelôdés lett úrrá rajta. Micsoda élet ez itt! A világot hírekkel kellene ellátnia, de ehhez gyakran semmi kedve. Hírek! Ennek a szónak manapság úgyis veszélyes csengése van. Hisz alig múlik el nap, hogy ne tudósítaná a lapját sztrájkokról, gyilkosságokról, felkelésekrôl. Egész Dél-Amerika forrong. Szinte irigyelte a vándorárust, aki cigarettát vagy valami más portékát kínálgatott a vendégeknek, és a pincérek alig tudták kitessékelni. De hol lehet Esther? Ma feszültnek, idegesnek látszik. Sôt mintha félne is valamitôl. A tükörbe nézett, ahonnan a bár többi részét is megfigyelhette. A polcokon üvegek csillogtak, s a kristálypoharak megtörve szórták szét a fényt. A tisztek hallgattak, csak a bárpincér szorgoskodott a pult mögött. A rádió halk zenét sugárzott, melyet reklámhirdetések szakítottak félbe.

Bruce már negyedórája várt Estherre, és gyorsabban kezdett inni a szokottnál. Vajon csak ô érzi, vagy valóban ilyen nyomasztó itt a légkör? Esther végre visszatért. Arca ismét piros volt. Hevesen lélegzett, mintha messzirôl futott volna.

-- Úgy látszik, eléggé igénybe vesznek -- fogadta Bruce ironikusan.

Esther cigarettára gyújtott.

-- Hogy érted ezt?

-- Úgy, ahogy mondom. Az ember elmegy egy csinos lánnyal randevúzni, és egyszer csak azt veszi észre, hogy partnerének eközben egy sereg más tennivalója akad. Az ilyen dolgok is hozzátartoznak ehhez az országhoz?

-- Talán igen. De miért zavar ez téged? Idejössz egy évben négyszer-ötször, és csak ilyenkor látjuk egymást. Egyébként meg csak leveleket írogatunk egymásnak. Ez minden. Nincs jogod ahhoz, hogy a dolgaimmal törôdj, ezt beláthatod.

Egy férfi lépett be, és halk hangon sört rendelt. Amikor körülnézett a bárban, a két tiszt feltûnés nélkül távozott. A jövevény elhanyagoltnak látszott. Amolyan töpörödött fickó, nagy kék szemmel és olyan ábrázattal, amely a legsürgôsebben borotválkozásra szorult. Kezei aprók, ruhája szennyes, gyûrött.

-- Ma egy kicsit kihalt ez a helyiség -- szólt barátságos hangon Cornellhez.

Cornell bólintott.

-- Nem tesz semmit, kellemes társaságban vagyok.

Az idegen végigmérte Esthert. Pillantása oly végtelen leértékelést fejezett ki, hogy a lány megborzongott tôle. A férfi hideg, érzéstelen szeme teljes érdektelenséget tanúsított, ahogy a homoszexuálisok néznek a másik nemre. Esther azonban rögtön látta, hogy nem az. Egy ragadozó szemei tekintettek felé, mint valami zsákmányra.

-- Üzletember? -- kérdezte Cornellt.

-- Nem, újságíró vagyok.

A férfi összeszorította ajkait, de egy pillanat múlva már ismét mosolygott.

-- Az ön számára, szenyor, bôven kínálkozik anyag ebben az országban. Meglehetôsen sok tennivalója lesz. Szokott írni politikai cikkeket is?

Bruce megérezte a veszélyt.

-- Nem. Sokkal inkább érdekel az archeológia és az antropológia.

A kis ember sovány gyermekkezein három hatalmas gyûrû csillogott. Türelmetlenül tologatta ôket ide-oda. Elôször a középsô ujjával, aztán a gyûrûs, végül pedig a kisujjával játszott.

-- Miért ássa el magát a múltba, amikor a jelen sokkal érdekesebb?

-- Tényleg?

-- Biztos. -- Hangja álmodozóan csendült. -- Évek óta kemény harc folyik nálunk, szenyor, anélkül, hogy a külvilág fölfigyelne ránk. Pedig higgye el, érdekes harc ez. Egyik oldalon a konzervatívok, másik oldalon pedig a liberálisok. A konzervatívokat katolikusoknak is nevezhetnénk, míg a liberálisok a baloldali orientáció hívei. Persze köztük is találni katolikusokat, de ezek bizonyos fokig szemben állnak a klérussal. Néhány éve például az történt, hogy egy falu liberálisai rárohantak ugyanannak a községnek konzervatív lakóira. El tudja képzelni, mit mûveltek? Kölcsönösen lemészárolták egymást. Nem valami szép idôtöltés ugyan, de így esett. Egyébként ma találták meg Carlos Cazusnak, ennek a nálunk igen közismert személyiségnek a holttestét. Meggyilkolták. Gondolom nem lehetett neki valami kellemes. De ilyesmi nálunk is csak egyszer fordulhat elô az emberrel.

A férfi hideg halszemeivel figyelmesen pislogott, miközben vékony ujjaival a bárasztalon dobolt.

-- Még az ilyen eset se lenne érdekes egy tudósító számára?

Cornell tagadólag intett.

-- Miért, szenyor? Ön talál valami érdekességet egy gyilkosban? Mert én nem.

-- Tehát nem gondol a lapjára?

Arca továbbra is barátságos maradt. Mindkettôjüket meghívta egy koktélra.

-- Tudja szenyor -- folytatta --, a mi országunk a legérdekesebb egész Latin-Amerikában. Ön is észreveheti, hogy nálunk beszélik a legszebb spanyolt, hogy rangos egyetemeink, szép templomaink és hatalmas palotáink vannak, hogy nekünk van a legérdekesebb archeológiai gyûjteményünk. Pénzünk stabil, exportunk kiterjedt, kávénk különlegesen finom, asszonyaink pedig vonzók, szenyor. És most jó éjszakát.

Felállt, meghajolt, és a kijárat felé indult.

-- Ki volt ez, az ég szerelmére? -- kérdezte Cornell a bárpincért.

Az csak vállat vont, és tovább mosogatta a poharakat.

-- Miért mentek el a tisztek? -- fordult Estherhez.

Esther mereven nézett maga elé.

-- Mert féltek -- szólt halkan.

-- Féltek?

-- Igen. Még mindig nem érted?

-- Mindenesetre egy hivatásos rablógyilkost éppen ilyennek képzelek, mint ez az alak. Csak nincs valami köze hozzád?

-- Ne légy bolond, Bruce! De ha nincs ellene kifogásod, most hazamegyek. Nem kell elkísérned, itt áll a kocsim a szálloda elôtt.

-- Miért lett egyszerre olyan sürgôs?

-- Fáradt vagyok. Hagyj csak nyugodtan. Majd találkozunk.

Bruca ránézett a lányra. Hirtelen sokkal többet jelentett számára, mint valaha is gondolta.

-- Nem tudnál nekem most mindent elmondani, Esther?

-- Mit mondjak el?

-- Tudod te azt jól.

-- Mennem kell, Bruce. Ne gyere, maradj csak ülve, egyedül is kitalálok. A viszontlátásra holnap!

Már el is tûnt, s amikor Bruce felocsúdott, már egyedül volt. A bárpincér feléje hunyorított a szemével.

-- Érdekes kis hölgy, mi, szenyor? Gyakran szokott idejárni.

-- Gyakran?

-- Ó, nagyon is.

-- És kivel?

A pincér fejét rázta.

-- Hát a nevüket nem tudom.

-- Férfiakkal?

-- Igen. Egyetemistákkal, úgy gondolom.

Errôl neki sohasem írt. Mirôl is tulajdonképpen? Az apjáról, szociológiai tanulmányairól, a barátnôirôl. De férfiakról soha. Vajon miért nem? Mindenesetre elgondolkoztató. És miért kellett most olyan hirtelen eltûnnie?

-- Furcsa ország ez -- mondta hangosan a pincérnek.

A barna arc elmosolyodott, de rögtön utána megmerevedett.

-- Nagyon furcsa, szenyor,... nagyon is furcsa.

-- Maga mit ért ezen?

A bárpincér minden figyelmét a poharakra összpontosította. Barna, mélabús arcának egyetlen vonása se rezdült, és nem szólt többé egy szót sem.

Másnap este Bruce Cornell becsöngetett Francisco Vermeer professzorhoz. Telefonon már megbeszélték, tudta tehát, hogy nyolc óra körül várják. Magas, ôszhajú, szemüveges, rendkívül kifejezô arcú férfi nyitott ajtót. Úgy üdvözölte, mintha régi barátok lettek volna. A szoba rendetlen volt, könyvek, folyóiratok hevertek szanaszét. Egy négyszögletes asztalon lemezjátszó, hanglemezek, arrébb egy üveg whisky két pohárral, az egyik üresen állt, másik pedig félig megtöltve.

Vermeer kényelmes székkel kínálta, és kérdés nélkül whiskyt töltött neki.

-- Ön újságíró?

Cornell bólintott

-- És mirôl szeretne velem beszélgetni?

Bruce elôhúzta zsebébôl a táviratot és átnyújtotta. A professzor összeráncolt homlokkal olvasta, majd egyhajtásra kiitta poharát.

-- Nevetséges távirat annak, aki jól ismeri az itteni állapotokat.

-- Hogy érti ezt?

-- Egészen egyszerûen. Ennek a szövegnek a másolata már tegnap Garcia rendôrezredes íróasztalán feküdt.

-- Gondolja?

-- Biztosan tudom.

-- De most...

Vermeer professzor azonban félbeszakította.

-- Azért jött, hogy segítsek önnek kapcsolatot teremteni Valencia barátommal?

-- Nem egészen, professzor úr. Szeretném a véleményét is hallani az egész ügyrôl. Nézetem szerint ennek az országnak a sajtója egy kissé eltúlozza Antonio Valencia jelentôségét.

Vermeer egy darabig szótlanul nézett.

-- Megengedi, hogy szavait értelmezzem, Cornell úr? Önnek semmi kedve sincs ehhez a feladathoz. Azt reméli, hogy Valencia valami jelentéktelen személyiség, de legalábbis unalmas alak. Már maga a légkör sem tetszik önnek Concienciában. Az elsô adandó alkalommal legszívesebben elpárologna innen. De hadd terheljem meg újságírói lelkiismeretét. Mondhatnám azt is, hogy igaza van, ha elmegy. De mégsem teszem. Tudja tulajdonképpen, hogy kivel beszél?

-- Hogyne. Valencia atya barátjával.

-- Nem így gondolom. Miért fontos önnek éppen az én véleményem? Uram, én csak egy csavargó vagyok, egyszerû csavargó az Isten kegyelmébôl. Megmondom egész röviden, ki vagyok. Aztán maga döntse el, hogy megiszik-e velem még egy pohár whiskyt, vagy pedig minden velem töltött további percet fölösleges idôpocsékolásnak tart. Nézze, így lehetne az életemet megfogalmazni: Semmi sem idegen tôlem, ami emberi. Tudja, mit jelent, ha ezt egy pap szájából hallja? Tudja, mit jelent számomra érezni azt, hogy sokan képtelenek mások lenni, mint amik, mert fejlôdésük csak egyetlen irányban halad elôre? Látni, hogy mennyi a haszontalan korlát, az akadály, rádöbbenni arra, hogy akik harcolnak ellene, mit sem tudnak egymásról? És tudja mit jelent tapasztalni olyan emberek jóindulatát, akik helyzetüknél, állapotuknál fogva tudnak és akarnak is másokon segíteni, de a cselekvésben képtelenek elszakadni saját elgondolásaiktól? Megérti ön ezeket, az emberi létnek ezt az elképesztô sokoldalúságát? Megérti a magány, a szenvedés és az unalom értékét? Azt a felismerést, hogy mindennek megvan a maga értelme? Megérti a szeretet felsôbbrendûségét a tudománnyal szemben? A szeretetnek azt a képességét, hogy csaknem mindent megért, kiegészít és megbocsát? Megértené Isten jelenlétét az életben, de majdnem teljes hiányát a könyvtárakban? Elég érthetôen fejeztem ki magamat?

Bruce kiitta a poharát, s csak utána szólalt meg.

-- Ez úgy hangzott mint valami hitvallás, professzor úr.

Vermeer szeme egy pillanatra az újságíróra szegezôdött, majd hangosan elnevette magát, közben pedig újra töltött vendégének.

-- Annak is vehetjük -- mondta csaknem jókedvûen. -- Talán kicsit el is túloztam, de hát végtére is elôbb-utóbb hozzá kell szoknom, hogy elôadásokat tartsak.

-- Úgy hírlik, ön Antonio Valencia kiszemelt utóda. Igaz lenne ez, professzor úr?

-- Látom, jól tájékoztatják.

-- Mit gondol, miért kaptam ezt a táviratot?

-- Mondhatnám azt is, hogy nagyon egyszerû okból: Nálunk Valencia most körbejár, és mindenütt elhelyezi a maga jól idôzített politikai bombáját, mely aztán egy szép napon robbanni fog.

-- Miféle ország ez tulajdonképpen, professzor?

-- Csodálatos ország. A forradalmi Mexikónak egy változata. Klerikális ország, ahol a püspökök a legmagasabb társadalmi osztályokból származnak, a papok pedig a jobbmódúak közül. Olyan ország ez, amely tele van hittel, reménnyel, kétségbeeséssel, az emberi élet megvetésével. Olyan ország, amely fölött ott leng a láthatatlan zászló, s a zászlón ez a jelszó: szabadság. Elég világos ez önnek?

-- Nyugtalanság uralkodik?

-- Jobban, mint kellene. De a népnek eddig nem volt vezetôje. Kezdi most már megérteni Antonio Valencia jelentôségét? Cornell a fejét rázta:

-- Hogy ôszinte legyek, nem.

Vermeer professzor levette a szemüvegét, és maga elé tette a kis asztalra, melyen félig töltött whiskys pohara állt. Lehunyta szemét. Cornell cigarettára gyújtott, és kényelmesen elhelyezkedett a karosszékben.

-- Rendkívül érdekes ország ez, Cornell úr, és ezért is érzem magam itt bizonyos tekintetben otthon. A furcsa emberek elôbb-utóbb megtalálják a maguk furcsa országát. Úgy vonzza az ôket, mint a tenger a hajósokat. Tudnia kell, hogy számomra gyakran nagyon nyomasztóak voltak azok az országok, ahonnan idekerültem. Ott az ember túlságosan gyakran találja magát szemben olyan megállapításokkal, ítéletekkel, melyek csupán az önmagára figyelô, barokk stílusú vallásos életben, a tetszelgô polgár önelégült életszemléletében vagy esetleg a valóban meglevô történelmi hagyományokban gyökereznek. Érti, mire gondolok?

Cornell leverte cigarettájáról a hamut.

-- Nem, nem egészen, professzor úr! -- Vermeer szemében felfedezte a türelmetlenséget. Élvezte jelzôinek kiemelt hangsúlyát, amint szinte dacosan megnyomott egy-egy szótagot.

-- Elôször rólam kell megtudnia egyet s mást, Cornell úr, különben -- bármilyen furcsán hangzik -- nem tudok önnek Antonio Valenciáról beszélni.

Egy pillanatig hallgatott, majd hirtelen folytatni kezdte.

-- Látja kérem, én sokkal korábban találkoztam az utca Krisztusával. Az iránta érzett hihetetlen szeretetet pedig megtaláltam a vallásos nevelésnek csaknem teljes hiányában felnôtt emberekben is. Megtanultam, hogy az általunk ,,hitetleneknek'' nevezettek Krisztusa az egyetlen lehetséges norma és kiindulópont, ha meg akarjuk érteni a marxistákat, mivel ôk az egyszerû embernek, az utca emberének felfogása szerint akarják a gyakorlatban alkalmazni mindazt, amit Krisztus az ember fáradtságáról és megterhelésérôl hirdet. Nyomasztó felfedezés volt számomra, hogy ezek a gondolkodók éppen minket: papokat és gyakorló keresztényeket tartanak hitetlennek -- anélkül persze, hogy ezt a kifejezést használnák --, s ugyanakkor mi bélyegezzük meg ôket ezzel a jelzôvel.

Cornell bólintott, és ismét töltött magának a whiskybôl, miután erre Vermeer csaknem türelmetlen mozdulattal biztatta.

-- De ha ön Európában annak idején ebben a fölfedezésben megtalálta további tevékenységének jelzôtábláit, miért nem dolgozik itt, ebben az országban is a szegények között? -- kérdezte, némi éllel hangjában.

Vermeert nem hozta ki sodrából ez a támadás. Még csak kedvetlenség vagy bosszúság sem érzôdött válaszából. Elgondolkozva tette fel ismét a szemüvegét, és kissé figyelmesebben vette szemügyre Cornellt.

-- Nézze, Cornell úr, én voltam munkáspap is: munkás a munkások között. És többet tanultam ott tôlük, mint képzeli. De itt, ebben az országban megértettem, hogy fontosabb dolog megváltoztatni a vezetô rétegek mentalitását, gondolkodásmódját, mint az, hogy korábbi életemet folytassam. Ehhez azonban az szükséges, hogy a vezetôkhöz tartozzam, hogy én is egy legyek közülük, hogy valóban tapasztalatból beszélhessek, és az ô igényeiket is ismerem. Vegyük például a nemzeti egyetemet, ahová valószínûleg meghívást kapok. Valencia meséli, hogy van az egyetemen néhány fiatalokból álló csoport, melynek tagjai az emberi léttel kapcsolatban határozottan pozitív álláspontot vallanak. Ezek a fiatalok most azon fáradoznak, hogy megtalálják az utat, miképpen lehetne az élet igenlésével, a kereszténység örömteli vállalásával is boldogan élni, ugyanakkor e beállítottság révén az élet megvetésének spanyol hagyományával szakítani. Most már jobban megért engem?

Az utolsó kérdés úgy hangzott, mint egy lövés dörrenése.

-- Hallottam, hogy ön Rómában is tartott elôadásokat, és rendjének kolostorában élt. Hogy tetszett ott önnek? Nem, igazán nem kell rá válaszolnia, ha nem akar. Ha úgy tetszik, ki is dobhat.

Vermeer felállt, odament a lemezjátszóhoz, és feltett rá egy lemezt. A félhomályban Cornell felé fordult.

-- Ön tehát tudni akarja, miért él egy szerzetes bérházban ahelyett, hogy pontosan járna az imádságokra, és hogy miért nem tölti életét inkább rendházának cellájában. Jól értettem?

Cornell csak bólintott anélkül, hogy egy szót szólt volna. Nem akarta szavakkal megtörni a feszültség és a szenvedélyesség atmoszféráját.

-- Jó, megpróbálom elmagyarázni olyan világosan, amennyire lehetséges. Meglehet, hogy csupán az emberi életforma védelme az, ahogy most élek. De meglehet az is, hogy ön elôtt nyilvánvalóvá válik: rosszul ítélt meg eddig engem. Az elsô esetben én is örülnék. A második változat viszont csak önnek tetszene.

-- Miért beszél ezekrôl a dolgokról éppen énnekem?

Vermeer csak legyintett, és újra leült. Kissé elôredôlt, ujjai idegesen játszottak poharával.

-- Valami rendkívülit talál abban, hogy ezekrôl önnek, a csaknem teljesen idegennek ilyen sokat beszélek? Nos, ha tudni akarja, ezt nem azért teszem, mert például érdekes egyéniségnek tartom önt, vagy mert tudom, hogy jól ismeri ezt a kontinenst, és sokat ír róla. Egyszerûen azért beszélek, mert meg akarok szabadulni valamitôl. Valószínûleg ugyanúgy megtenném, ha ön helyett egy kôszobor ülne elôttem.

Cornell bólintott, s hangja egészen lehalkult, amikor válaszolt.

-- Hálás köszönet a rendreutasításért, professzor úr!

-- Ez nem volt rendreutasítás, még kevésbé szándékos megalázás vagy hasonló. Ez egyszerûen a valóság.

-- Folytassa kérem!

-- Nem volt nekem Rómában semmi kifogásom a szemlélôdô szerzetesek ellen, sem a szent jámborságban és visszavonultságban élô rendtársak ellen, akik kezüket skapuláréjuk alatt összekulcsolva ájtatosan vonultak az imakórusba, egész életüket ennek a különben stílszerû és esztétikus létformának szentelve. De mit tegyek az Isten országáért, ha a hagyományt, a kórust és a pontosságot a vallási tökély elemeiként szemlélem, viszont tagadom, hogy bármi köze lenne a világhoz és annak eseményeihez? A kolostor falai mögött reggel öt órakor kezdôdik az élet, Cornell úr. Nekem tehát ebben az idôpontban részt kell vennem a kórusban. Nos, nincs semmi kifogásom a kórus ellen. Breviáriumot akkor is végzek, ha egyedül vagyok a vadonban, vagy ha holtfáradtan érkezem haza lelkipásztori munkámból. De tételezzük fel, hogy például háromnegyed ötkor felkeres valaki, akinek az életét jól ismerem, és fontos dologban beszélni óhajt velem. Mondhatom én ennek az embernek öt órakor, hogy most eridj, barátom, és csak holnap gyere újra, mert nekem most dolgom van, nem érek rá? Látogatóm ügye sürgôs, nem tûrhet halasztást. Bár holnapra talán elhárul feje fölül a vész, de ez mit sem változtat azon, hogy pillanatnyilag nagy bajban, kétségbeesett állapotban leledzik, és azonnali segítségre szorul. Én mindig meghallgatom ezeket az embereket, aztán ilyen vagy olyan tanácsot adok nekik --, mert szeretem ôket.

-- Rómában rendtársaim úgy vélekedtek errôl, hogy semmibe veszem a rendház fegyelmi szabályzatát. Én azonban úgy érzem, a dolgoknak megvan a maguk természetes értékrendje. Megpróbáltam ezt megértetni velük, de nem sikerült. Magamnak kellett hát kézbe vennem a magam sorsát. A teljes felelôsség engem terhel ezért. Az életet mások számára is elviselhetôbbé kívántam tenni, még akkor is, ha ezáltal az enyém megnehezült. És ez, úgy gondolom, itt sem lesz másképpen.

Vermeer professzor hirtelen szünetet tartott, és leállította a lemezjátszót. Valahonnan Mozart-muzsika szûrôdött a szobába.

-- Úgy látszik, Valencia itthon van.

-- Talán ô is itt lakik?

-- Meglepi ez önt?

Cornell le-föl járkált a szobában. Aztán megállt Vermeer elôtt, és hangjában nem kis nyomatékkal megkérdezte:

-- Ez most az ön életrajza volt vagy Valenciáé?

Vermeer mosolygott.

-- Az enyém. Miért? Csak nem fedezett föl közös vonásokat?

-- Azt még nem tudom, de hogy némi hasonlóságnak lennie kell, abban biztos vagyok.

-- Némi hasonlóságnak? Soknak is, Cornell úr! Önnek Valenciát az itt uralkodó katolikus gondolkodásmód szemszögébôl kell vizsgálnia. Kezdjük mindjárt a bíborossal. Mint az egykori államelnök fia, feltétlen engedelmességet követel mindenkitôl. Ha megfigyeli, legtöbbször egyes szám elsô személyben beszél. Szentül meg van gyôzôdve arról, hogy az egyház tökéletes intézmény, mivel isteni eredetû. Ebben az intézményben tehát egyesek parancsolnak, míg mások, vagyis a többség engedelmeskedik, természetesen nem csak az egyháznak, hanem az államnak is. Vitáról szó sem lehet, a parancsok helyességének kétségbevonásáról még kevésbé. A papoknak eleve tilos politikával foglalkozniuk. Még akkor is, ha erre saját lelkiismeretük kényszerítené ôket. Ha tehát tisztán akar látni, meg kell értenie azt a rendszert, amelyben mi itt élünk. Önnek fogalma sincs arról az áthidalhatatlan szakadékról, amely akár a liberális, akár a konzervatív uralkodó körök és a széles tömegek között tátong. Mindenek fölött pedig ott tornyosul az egyház, az elérhetetlen és megfoghatatlan hatalom. Ez a hatalom, mint mondják, az Istentôl származik ugyan, de az egyházban, az államban és a munkaadóban testesül meg. Vidéken még ma, a huszadik században is vannak parasztok, akik -- bármilyen hihetetlenül hangzik -- abban a hiszemben élnek, hogy Isten ôket a földbirtokosok gondjaira bízta. Még hálát is adnak, amiért a gondviselés ily kegyes volt hozzájuk. A hegyekben viszont ott vannak a banditák, akik egyáltalán nem zavartatják magukat Istentôl, még kevésbé törvényeitôl. A képet még teljesebbé teszik azok a parasztok, akiknek éhen kell halniuk, mert nincs egy talpalatnyi földjük sem. Vegye még számításba az összlakosság kilátástalan nyomorát, az analfabétizmust, a magas gyermekhalandóságot, nem beszélve a negyvenezer leprásról, akik közül csak hatezer részesül orvosi kezelésben!

-- De hiszen ez valóságos vulkán!

Vermeer professzor bólintott.

-- Ez bizony vulkán, amely mûködésbe lépett. Jöjjön csak közelebb az ablakhoz! Látja ott azt a magas hegyvonulatot? Elôttünk húzódik észak-déli irányban több ezer kilométer távolságra. Ezen a vidéken találja meg a mezôgazdaságilag megmûvelhetô területek legnagyobb részét. De itt tanyáznak a banditák is -- a bandolerók, -- ezek a kemény fickók, akik elôtt a politikusoknak már semmi hitelük sincs, és akik a jogszolgáltatást is teljesen a maguk kezébe vették. A hadsereg és a titkosrendôrség halálra üldözi ôket, de búvóhelyeik elsôrangúak, és a lakosságnak eszébe sem jut, hogy elárulja ôket. Itt aztán tényleg mûködésben van a vulkán, Cornell úr. Kitörése eddig mintegy százezer ember életébe került.

-- Nem a Hegyi Boldogasszony szobra áll odafent?

-- De igen, kissé jobbra, ahol a fényszórókat látja. A templom bejárata felé vezetô lépcsôkön véresre horzsolt térddel csúszkál szegény és gazdag egyaránt, kétoldalt pedig a legförtelmesebb koldussereg, amelyet egyáltalán el tud képzelni.

Vermeer visszaindult a szobába, miközben Cornell továbbra is az ablaknál maradt. Kint elcsendesült a világ. Az autódudák lármája elnémult, csak a járókelôk lépteit lehetett hallani. A szemközti ablakok rácsosak voltak, a nagy házakat vaskerítés választotta el a külvilágtól.

Cornell egy darabig még szótlanul nézett ki az ablakon. Vermeer se beszélt tovább. Aztán Cornell elbúcsúzott, lement a lépcsôn, és már kint találta magát a csillagfényes égbolt alatt. Elindult a városközpont felé. Közben arra az emberre gondolt, akirôl Vermeerrel beszélgettek. Egy dolog világossá vált elôtte a beszélgetés folyamán: ez a pap, ez az Antonio Valencia egy forradalmár, egy lázadó, aki hazájának látszólag szilárd rendjét alapjaiban akarja felforgatni. Az ilyen vállalkozás pedig Concienciában életveszélyes. Cornell feltette magának a kérdést, vajon számíthat-e egyáltalán valamilyen eredményre egy ilyen magányos, egyedülálló személy, akinek politikusok hatalmi csoportjaival, bankárokkal, sajtómágnásokkal, nagybirtokosokkal és egyházi tekintélyekkel szemben kell kivívnia a maga igazát. Számíthat-e eredményre, még ha az ország lakosságának nagy része támogatja is törekvéseit.

Átvágott a tarka mozaiklapokkal díszített téren, szállodája irányába, és szemügyre vette a katedrális és a bíborosi palota sötét körvonalait. A palota lépcsôin leterített újságpapírokon koldusok feküdtek és aludtak. Cornell meggyorsította lépteit, és csaknem vidám volt, amikor végre mély karosszékébe ereszkedhetett, s megkérdezhette a pincért, nem kereste-e valaki telefonon.

-- De igen, a szenyorita hívta fel önt, uram -- válaszolt a pincér. -- Azt kérdezte, fel tudná-e ôt keresni holnap.

Cornell kiürítette poharát, és felment a szobájába. Amikor bezárta maga mögött az ajtót, fáradtnak, kimerültnek érezte magát. Hogy lehet valaki olyan idióta, gondolta magában, hogy egy népért harcol, egy olyan népért, amely még a saját Istenétôl is engedi elnyomni magát, és amely már teljesen a gazdagok rabszolgájává süllyedt. Levetkôzött, ágyba bújt. Hirtelen heves vágy fogta el Esther után, mintha a lány meg tudná szabadítani attól az érzéstôl, amely elhatalmasodott rajta. Elmosolyodott, és mély, álomtalan álomba merült.


3. Nincs bocsánat

Conciencia biztonsági rendôrségének épülete, az úgynevezett Seguridad Nacional sivár, barátságtalan kaszárnyára emlékeztet. Ezért Cardona Garcia ezredes a megbeszéléseket szívesebben tartotta a tiszti klubban, amely Cielónak egy barátságosabb kerületében fekszik. Ez a középület sokkal inkább megfelelt ízlésének a maga hatalmas parkjával, uszodáival, teniszpályáival, játszóterével, lóistállójával, meghitten berendezett bárjával és üléstermeivel, amelyeket a különbözô tartományok címere és a katonai ezredek lobogói díszítettek. Itt igazán el tud mélyülni gondolataiban. Különösen, ha a parkban sétál. Ha pedig kedve tartja, benéz egy kicsit gyakorolni a lôterembe, ahol bábukat állítottak fel erre a célra. De legszívesebben Carlos Mendoza századossal társalog. A százados ismerte Garcia munkakörét. Soha sem mutatta azonban, hogy tudja, milyen tevékenységet folytat az ezredes.

-- Próbálja csak ki ezt az Izraelbôl származó fegyvert, ezredes. Huszonöt lövetû automata géppisztoly. Aztán itt van az M-14-es mintájú amerikai gépfegyver meg a browning rendszerû automata fegyver. Amikor hallani fogja a dörrenéseket, szépen elképzelheti, katonáink hány banditát terítenek le az Andokban ezekkel a puskákkal.

Garcia ezredes barátságosan nézett a századosra, és homlokán nem látszott redô, amikor válaszolt.

-- Hozzáképzelhetem még azt is, hogy a banditák a mi katonáink közül hányat terítenek le ugyanígy.

Villámként tûnt fel képzeletében Rodriguez, akinek a fényképe -- hosszú, fekete, négyszögletesre nyírt szakállal, éles sasorral, széles vállakkal és sötét, csaknem fekete szemekkel -- ott függött a teremben.

Amikor kézbe vette a fegyvert, és a bábura célzott, annak maszkja egyszerre Rodriguez ábrázatává változott. Garcia minden habozás nélkül beleeresztett huszonöt golyót a bábu szívébe. Mendoza figyelmesen szemlélte az eredményt, majd ujjaival pattintva megjegyezte:

-- Nem szerettem volna a bôrében lenni, ezredes. Meg sem szólalhattam volna, máris elintézett.

A kis ember kifejezéstelen arccal bólintott.

-- De ne higgye, hogy én egész életemben csak bábukra lövöldöztem. Ehhez túl drágák lennének ezek a masinák. No, a viszontlátásra!

Elgondolkozva ballagott végig a széles folyosókon és a vörös szônyeggel borított lépcsôkön az ezredparancsnoki tanácsterem felé, ahol már hatan vártak rá. A megbeszélést André Salazar igazságügyminiszter vezette. Külsejére nézve vizsgálóbírónak látszott. Garcia elôre tudta, mirôl fognak beszélni. Bevezetôjében Salazar az államelnökrôl szólt néhány szót. Beszélt az elnök gondjairól és elképzeléseirôl. Aztán egy darabig hallgatott, maga elé nézett, és rátért a legfontosabb problémára. Nem kétséges, hogy mi lehetett ez. Antonio Valencia és Rodriguez Tobar, a hegyekben rejtôzô gerillák vezetôje.

Valenciát illetôleg Garciának nem voltak kétségei. Büszke volt arra, hogy a papnak és azoknak, akik vele érintkeznek, minden lépését ellenôrzi, Valenciának pedig a telefonbeszélgetéseit lehallgatja. Pontosan tudja tehát, mit tervez a fiatal lelkész. Hiába, mindent elôre be kell kalkulálni, mindenre idôben fel kell készülni.

Rodriguez ezzel szemben sokkal keményebb dió volt. Állítólag kapcsolatban van és együttmûködik Valenciával, de ezt mindaddig nem lehet bebizonyítani, amíg Rodriguezt nem sikerül kézrekeríteni. Máig sem tudja senki a tartózkodási helyét. A gerillavezér jól tisztában van azzal, hogy saját biztonsága érdekében mind gyakrabban kell a hegyek közé rejtôznie.

André Salazar Garciára pillantott, és a rendôrfônök tudta, most oda kell figyelnie.

-- Uraim, a helyzet a következô: Akivel a legtöbb problémánk van, rendkívül tehetséges tudós, ugyanolyan rendkívül nagytehetségû szónok és kiemelkedô papi egyéniség. Gondolom, mindannyian ismerik. A Rua Maióban lakik, anyjával. Már egyetemi hallgatóként kitûnt zsenialitásával. Maga köré gyûjtött egy csomó fiatalt, és a társaságot elnevezte ,,Los Amigos''-nak. Megbeszéléseiket a szülôi ház falain belül, családias légkörben tartották, a jelenlegi tevékenységének gyökereit is itt kell keresnünk. De talán mégsem egészen. Késôbb beutazta Európa országait, és értesülésem szerint igen intenzíven tanulmányozta a nagy pápai enciklikákat. Amikor visszatért, a nyomornegyedek életével foglalkozó tanulmányán dolgozott, sôt ô maga is lakott egy ideig ilyen nyomortanyán. A tudósítás, amelyet ott szerzett tapasztalatairól késôbb közzétett, meghökkentô volt. Uraim, ezzel az emberrel, ezzel az Antonio Valenciával bajok vannak. Amikor Európában járt, marxista befolyás alá került, és ez itt Concienciában igen veszélyessé teszi ôt. Pillanatnyilag keveset tudunk ellene tenni, mert ha valamit kezdeményezünk, a diákság forradalmi megmozdulása az egész országban csaknem biztosra vehetô. Elnökünk kívánsága szerint tehát hagyjuk ôt békében. Mindenekelôtt azért, mivel csak föltevéseink vannak, de semmi biztos terhelô adat nincs a kezünkben. Vagy önnek máris van, Garcia ezredes?

Az ezredes nem válaszolt azonnal. Körülnézett a társaságban, és rögtön látta, hogy ô itt az egyetlen, akinek ebben a kérdésben kellô értesülései vannak.

-- Így azért nem mernék fogalmazni, excellenciás uram -- szólt nyugodtan. -- Antonio Valencia igen óvatos ember. Ez persze nem változtat azon, hogy továbbra is megkülönböztetett érdeklôdést tanúsítsunk iránta. Legyen szabad közölnöm néhány részletet följegyzéseimbôl. Az utóbbi két hét folyamán például felhívta a nemzeti egyetem csaknem minden tanárát. A beszélgetések általában azzal kezdôdtek, hogy milyen álláspontot foglalna el Valencia arra az esetre, ha a kormány beleavatkozna az egyetem belügyeibe. Miután pedig elbocsátották a tanári testületbôl, a professzorok hívták fel ôt, és tervei, szándékai felôl érdeklôdtek. Ezekre a kérdésekre azt válaszolta, hogy az ország szociális és gazdasági problémáit tárgyaló tanulmányán dolgozik. Amikor kérték, határozza ezt meg pontosabban, azt felelte, hogy a pillanatnyi körülmények nem teszik ezt lehetôvé. Késôbb felhívták hallgatói is, elsôsorban azok, akiknek az egyetemi ifjúság vezetôségében tisztségük vagy némi befolyásuk van. Tôlük azt kérte, a sztrájkkal még várjanak, amíg ô maga végsô elhatározásra nem jut. Nem tudom biztosan, de az az érzésem, már kidolgozott egy tervet, amelyet adott pillanatban megindít. Egyébként rendkívül kulturáltan fejezi ki magát. Mindig nyugodt, és nagy tisztelettel beszél az elnökrôl. Ôszintén szólva az az érzésem, hogy... hogy jól tudja, a telefonbeszélgetéseit lehallgatjuk.

-- Nagyon köszönöm ezredes. Van az uraknak még valamilyen javaslatuk?

Cuevara tábornok, Cielo katonai városparancsnoka emelkedett szólásra. Külseje után ítélve észak-amerikainak látszott. Magas és szôke volt.

-- Csapataim -- mondta -- az Andokban megkezdték Rodriguez felkutatását. Mind ez ideig azonban semmi eredményt nem értek el. A parasztok, akiket kihallgattak, nem tudnak semmit. Azonkívül halálos rettegésben élnek. Nem tudom tehát megígérni, hogy Rodriguezt kézrekerítem. Ami az egyetemen tervezett sztrájkot illeti, csapataink bevetésre készen állnak.

-- Köszönöm, tábornok. És most még néhány gyakorlati kérdés: Tudja-e önök közül valaki, hogy mikor adják meg a jelet az egyetemen a sztrájk kezdetére? Maga Valencia adja-e meg a jelet? Izgatja-e erre a hallgatókat? Önök, uraim, éppen úgy Conciencia polgárai, mint én vagyok. Önök is nagyon jól tudják, milyen gyorsan ragadtatja magát a nép erôszakoskodásra. Nem tennénk tehát jobban, ha Valenciát mielôbb letartóztatnánk?

Garcia tagadólag rázta a fejét.

-- Nem, excellenciás uram, még nincs elegendô bizonyíték a kezünkben ahhoz, hogy bebizonyíthassuk: tevékenysége veszélyezteti az állam biztonságát. Nem adhatjuk a nép kezébe a botot, hogy aztán bennünket verjen vele agyon. Ha Valencia most tûnik el, amikor a legnagyobb népszerûségnek örvend, az legalább is láncreakciót vált ki, hacsak nem forradalmat. Nem, hagynunk kell ôt tovább dolgozni. Önök is tudják, uraim, miként viselkednek az idealisták. Egy bizonyos pillanatban szem elôl tévesztik az óvatosságot, és akkor... -- Pattintott az ujjával.

A tartományi kormányzó, akihez Cielo is tartozott, megrázta fejét.

-- Ön túloz, ezredes. Egyszerûen el kell menni a bíboroshoz, és meg kérni, hogy helyezze el Valenciát valahová jó messze. Egy távoli zugban mindenesetre kevesebb veszélyt jelentene, mint itt, Cielóban. Ezért a városért én vagyok felelôs, uraim. Nem tûrök hát semmi nyugtalanságot, mozgolódást. De ezt csak úgy akadályozhatjuk meg, ha gondoskodunk arról, hogy az ilyen szófogadatlan papocskák eltûnjenek innen, amilyen gyorsan csak lehet.

Garcia mosolygott.

-- Ezzel ön csak elodázná a nehézségeket. Ha Antonio Valenciát elhelyeznék, akkor vidéken folytatná tevékenységét, méghozzá a háttérben. Ha most eltüntetjük, ismétlem, megvan minden kilátásunk a forradalomra. Sohasem szabad az ellenséget lebecsülnünk. Különösen akkor nem, amikor dicsôsége tetôpontján tündöklik.

A miniszter helybenhagyóan bólintott.

-- Ez tehát azt jelenti, hogy egyelôre várunk. De addig is meg kell tennünk a szükséges intézkedéseket. Jelentést teszek az elnöknek, de már most biztos vagyok abban, hogy egy véleményen lesz önökkel. A következôket javaslom tehát: a jelenlevôk közül mindenki gyûjtsön össze Antonio Valenciáról annyi adatot, amennyit csak lehetséges. Mindegyikük a saját területén, a rendelkezésére álló lehetôségekkel. Ha a jövô héten újra összejövünk, remélem, részletesebb híreket kapok, hogy majd az elnököt is kellôképpen tájékoztathassam. Uraim, van még valami javaslatuk?

Hector Garavito rendôrparancsnok jelentkezett szólásra.

-- Nem, nincs semmi javaslatom, excellenciás uram, csupán egy kérdésem. Én azon a nézeten vagyok, mint a kormányzó: minek ez a nagy hûhó a professzor urakkal ott az egyetemen? Hát nem teljesen mindegy, kirôl van szó, ha egyszer rendet kell teremteni?

Garcia az öklével az asztalra csapott.

-- Akkor legalább olvassa el a jelentéseimet, parancsnok! Antonio Valencia nem valami jöttment pap, és ha csak egy kicsit tájékozottabb lenne, ezt már ön is nagyon jól tudhatná. Egy rendkívül tehetséges emberrôl van szó, akiért az egyetemi hallgatók a tûzbe mennek, ha kell. Legyen valamivel körültekintôbb, parancsnok! Nem ön lenne az elsô, aki fejjel megy a falnak, mert rosszak vagy hiányosak az értesülései.

A miniszter egy kézmozdulattal elvágta a további veszekedést. Jól ismerte a két rendôrtiszt közötti ellentéteket. Felállt, és egyenként elbúcsúzott mindenkitôl. Garciánál valamivel tovább idôzött.

-- Számítok önre, ezredes -- mondta. -- Azonkívül szeretném még az elnök üdvözletét is tolmácsolni. Nagyon meg van önnel elégedve.

Garcia meghajolt, de nem szólt semmit. Hideg szeme áthatolhatatlan pillantással meredt a miniszterre, aki kifelé menet nem tudott borzongásán erôt venni: nézett ô már egyszer ilyen szemekbe, mégpedig akkor, amikor egy alkalommal az ôserdô folyóinak egyikében egy csapat piranha, ez a közismerten élesfogú, húsra éhes halfajta megtámadott egy embert. A piranháknak volt ilyen a szemük, miközben, zsákmányukat széttépték.

Garcia figyelmét nem kerülte el a hatás, amelyet a miniszterre gyakorolt. Ez azonban egyáltalán nem zavarta. Nem helyezett rá súlyt, hogy szeressék. Az igazán hatalmasokat sohasem szeretik, gondolta magában.

Kellemesen hûs szobájában félig elnyújtózva ült egy kényelmes karosszékben Esther Graham, és Bruce-ra gondolt, akinek a látogatását várta. Nem kétséges, élete nyugodtabban folyik, ha Bruce Concienciában van. Ilyenkor sokkal kevesebbet foglalkozik egyetemista barátaival, és legalább egy kissé távol marad olyan ügyekbôl, amelyek komoly veszélyt jelentenek számára. Az utóbbi hónapokban az egyetemen nagyobb nyugtalanság uralkodott, mint valaha. Napirenden voltak a rendôrséggel való összecsapások, s a kezdeményezôket rendszerint a szociológiai fakultás hallgatói között találták, akik Antonio Valencia elôadásaira jártak. Egy-egy ilyen viharos esemény után a diákok itt, az ô szobájában szoktak lázas hangulatban összegyûlni, hogy a történteket megvitassák. De másra is sor került. Két hónapig egy nyomornegyedben laktak, és tanulmányozták a telep mindennapi életét, hogy kutatásaik eredményét Antonio Valencia irányításával részletesen megírják, és nyilvánosságra hozzák.

A nyomornegyedben való tartózkodás igen nagy hatással volt rá, és amikor megfigyeléseit egy értekezésben összegezte, forró együttérzés lobbant föl benne ezek iránt a kizsákmányolt, félretolt emberek iránt. Szégyen töltötte el, hogy hazájában az ilyen állapotok még egyáltalán lehetségesek. A közösen szerkesztett tanulmányban nem hallgatták el, hogy a kormány tett ugyan egyet s mást a nyomorúságos állapotok enyhítésére, de ugyanakkor leszögezték, hogy a szegénység nem a nyomornegyedekben kezdôdik, eredetét az uralkodó osztály magatartásában kell keresni.

Kopogtak. Mielôtt Esther igent mondhatott volna, már be is lépett az apja. Szokása volt, hogy csak úgy bejelentés nélkül meglátogassa, de ez nem zavarta Esthert. Apja izmos, erôteljes férfi volt, rövidre nyírt hajjal. Arca keskeny, komoly, mozdulatai szögletesek. Az utóbbi öt év alatt, mióta özvegyen él, egymáshoz fûzôdô kapcsolatuk sokkal melegebbé vált. Esther azelôtt csak nagy ritkán látta. Egy észak-amerikai olajtársaság igazgatója lévén, rendkívül elfoglalt ember volt, és alig maradt ideje a családjára. Felesége halála után apa és lánya között mégis komoly szellemi kapcsolat fejlôdött, amelyet gyakori eszmecserék, hosszú, élénk beszélgetések, vitatkozások szilárdítottak meg. Esther úgy érezte, ô és apja sokban hasonlítanak egymásra. Mindketten ugyanabból az irányból közelítik meg a problémákat. Ha valamit tenni kellett, apjához hasonlóan ô is gyorsan és ügyesen rögtönzött, és állandóan idôhiányban szenvedett, mert rengeteg dolog érdekelte.

-- Minden készen van? -- kérdezte apja.

Esther bólintott.

-- Igen, papa. Vendégeid megint kedvükre válogathatnak a legfinomabb ínyencségek között. Italból mindent megtalálsz a házban, amit csak akarsz, a kertben pedig hideg büfé áll rendelkezésükre. A felszolgálásban négy lány segít. Három szolga és még két férfi fogja nyitogatni a vendégek kocsijának az ajtaját. Meg van elégedve, fônök úr?

Apja nevetett, és leült mellé, a szék karfájára.

-- Elbûvölô! De megtennéd, szívecském, hogy mára kivételesen félreteszed a szokott iróniádat? Tudom, persze, hogy többnyire korrupt alakok jönnek össze, akik téged egyáltalán nem érdekelnek. De tedd meg a kedvemért, és ne éreztesd velük. A legtöbbjével így vagy úgy üzleti kapcsolatban állunk.

Esther elnevette magát.

-- Tudom, papa, persze, hogy tudom. De én is meghívtam valakit: Bruce Cornellt. Van valami kifogásod ellene?

-- Azt az újságírót gondolod, akivel az utóbbi napokban csavarogsz?

-- Igen.

-- Semmi ellenvetésem nincs. Még mindig szívesebben veszem, ha vele állsz szóba, mint az idevaló színes bôrûekkel. Ezek teljesen megbízhatatlanok, egyik éppen olyan, mint a másik. De hiszen ezt te magad is jól tudod.

Esther elharapott egy megjegyzést, amely az apja szavai hallatára kikívánkozott belôle.

-- Fontos mindig ezen a régi vesszôparipádon lovagolni, papa? Itt élsz köztük, már nem tudom, hány éve, de bármit tesznek, te leszeded rólunk még a keresztvizet is. A te szemedben mindnyájan megbízhatatlanok, veszélyesek, undorítók, leprás dögök, mást sem tesznek, csak fajtalankodnak.

-- És talán nem így van?

-- Természetes, hogy nem. Sok nagyon ügyes embert ismertem meg köztük. Egyébként utálom ezt a szót, hogy színes bôrû. Szégyenlem magam, ha ki kell mondanom.

Apja fölnevetett.

-- Hát én nem. De te talán még hozzá is mennél feleségül egy színeshez?

-- Miért ne? Én nem látok semmi különbséget. Közöttük is, mint mindenütt, vannak jó és kevésbé jó emberek.

Apja egy kézlegyintéssel félbeszakította.

-- Legalább saját magadat ne áltasd, Esther! Te is tudod, hogy belül egészen másként gondolkodol. Jó, rendben van, nincs semmi kifogásod ellenük, nem fut végig a hátadon a hideg, ha hozzád érnek. Szükség esetén, kisebb ügyekben kész vagyok velük együttmûködni. Ez egészen más. De férjhez menni mégiscsak olyan emberhez fogsz, mint Cornell.

-- Miért éppen ôt említed?

-- Mert ô fehér.

-- Fehérek nálunk is vannak, idehaza.

Az ilyenfajta témákról órák hosszat tudtak vitatkozni anélkül, hogy dûlôre jutottak volna. Ezekben az eszmecserékben a legfigyelemreméltóbb a nyíltság, gondolta Esther. Apja nem nagyon törte magát, hogy szép kifejezéseket találjon. Ez magától értetôdô egy férfi részérôl, akinek az olajtársaság vezetô igazgatójaként nem ritkán fúrótornyok és olajvezetékek között kell botladoznia.

-- No, jó. Tehát minden készen van.

-- Igen, papa, nem kell már semmivel sem törôdnöd. Nyugodtan fogadhatod barátaidat, az elnököt, a bankárokat és a többieket, akik szintén nyakig ülnek a pácban.

Kopogtak, Bruce lépett be. Esthernek az volt az érzése, hogy az egész szobát betölti a jelenléte. A két férfi alaposan megnézte egymást --, és mindkettô láthatóan megkönnyebbült. A csendet Esther apja törte meg.

-- Hozta Isten nálunk, Cornell úr! Nem mennénk talán a kertbe inni egyet? Addig Esther átöltözhetne. Ebben a ruhában még megbotránkoztatná a bíborost, és azt nem vehetné a lelkére.

Bruce habozott, de amikor Esther szemével intett neki, kilépett Graham után a hosszú folyosóra. Végighaladtak a belsô udvaron, majd ismét egy folyosón mentek keresztül, végül kiértek a kertbe. Csend volt. Mint a zöld övezetben a legtöbb magánháznál, itt is magas kôfal és szögesdrót zárta el a kertet, a külvilágtól.

-- Pompás háza van.

Graham csak vállat vont.

-- Reprezentáció az egész. Bár a feleségem szerette. De ebben az országban sokkal fontosabbak a státusszimbólumok, mint nálunk otthon az Egyesült Államokban. Ha szabad érdeklôdnöm, mi az, ami önt itt tartja?

-- Antonio Valencia.

-- Kicsoda?

-- Antonio Valencia.

Graham meglepôdve nézett vendégére.

-- Ó, igen, most, hogy mondja, már eszembe jut, kirôl is van szó. A lányom szokott róla beszélni. Tanár az egyetemen. És pap, ha jól hallottam.

-- Ez minden, amit tud róla?

-- Körülbelül. A fényképeivel találkozom néha az újságokban. Úgy emlékszem, az ország szociális kérdéseivel foglalkozik.

 Whiskyt töltött a pohárba, és tovább beszélt.

-- Mert Concienciában ezek égetô problémák. Szociális törvényeink kitûnôek. Persze csak papíron, hiszen például minden munkaadó egy év után kiteszi alkalmazottait az utcára, különben túl sok bért kellene nekik fizetnie. És az emberek lenyelik ezt -- kivétel nélkül! És tudja, hogy miért? Mert ez, mondják, mindig így volt, és így is marad örökre. Hiányzik belôlük a virtus, nincs bennük semmi energia, kivéve, ha az ágyban vannak. Elég, ha a születések állandó emelkedô számát figyeli. De ehhez jön még más is: indián elvehet ugyan fehér nôt, de ilyen esetben a gyerekek legtöbbször mindkét szülônek a rossz tulajdonságait öröklik. Nézzen csak jól körül. Tulajdonképpen néhány fehér dirigálja az országot, de még belôlük is hiányzik a szükséges kezdeményezôkészség. Akikre egyáltalán számítani lehet, azok külföldiek. Minket, amerikaiakat tudnak leginkább használni. És mégis, amikor már eleget befektettünk a vállalatainkba, megpróbálnak bennünket nacionalizálni. Megteremtettük az iparukat, mert ôk lusták voltak hozzá. És mi a köszönet? Elneveznek bennünket neokolonialistáknak. Hiányzik ezekbôl a jellem, Cornell úr!

-- Halló, papa! Túl korán kezded a whiskyt! -- szakította meg ôket egy vidám hang.

Bruce hátrapillantott, és látta, hogy a kerten át Esther közeledik.

-- Nem akartok még átöltözködni? Az elsô vendégek félórán belül betoppannak. Bruce, kérlek, megmutatom a szobádat.

Karöltve mentek vissza a házba. Cornell mosolyogva vette tudomásul, hogy szobája Estheré mellett van. Amikor beléptek, a lány becsukta az ajtót, a kulcsot megfordította a zárban, és Bruce karjaiba vetette magát. Ajkuk megtalálta egymást, és a férfi érezte a lány testének melegét. Esther hirtelen kibontakozott az ölelésbôl.

-- Gyorsan öltözz át, Bruce, nincsen sok idônk.

Az ágy szélére ült, és figyelte a férfi mozdulatait.

-- Milyennek találod apámat?

-- Nem tesz a szájára lakatot, az biztos. Az ilyen emberek tetszenek nekem. Mindenesetre nem jár a fellegekben.

-- Mit akarsz ezzel mondani? -- Esther arca elkomorodott.

-- Magam sem tudom igazán -- válaszolt mosolyogva a férfi. -- Azok az emberek, akikkel az utóbbi napokban találkoztam, átkozottul sokat foglalkoznak saját problémáikkal. Már magam sem tudom néha, miféle társaságba keveredtem.

-- Tévedsz, kedvesem. A problémák, amelyekrôl neked beszélnek, nem a saját problémáik, hanem másokéi. Ezt nem is vetted észre?

Bruce óvatosan magára húzta fehér ingjét, és még egyszer lekefélte a szmokingot. Anélkül, hogy a tükörtôl elfordult volna, röviden válaszolt.

-- Egyáltalán nem értelek. Fiatal vagy és vonzó. Élvezhetnéd az életet, de te ehelyett a papok után szaladgálsz.

Látta, amint szavai hallatára a lány elvörösödik, de nem volt kímélettel. Már a hotel bárjában is dühös volt rá a titkolódzása miatt.

-- Ó, a mindentudó újságíró! -- szólt keserûen Esther. -- Hisz neked tényleg teljesen mindegy, hogy mi történik itt. Idejössz, hogy megírj néhány érdekes cikket. De, hogy itt naponta ezer vagy tízezer ember éhen hal, az téged egyáltalán nem érdekel. Legföljebb, ha tízezer, mert akkor nagyobb a szenzáció. Semmilyen érzést sem ébresztettek benned a nálunk tapasztalt állapotok?

A férfi visszafordult, tekintete kemény volt.

-- Eszmefuttatásaid meghatók, Esther, de rám, sajnos, nem érvényesek. Tudod, miért? Mert ha engem minden piszok és szenny, amit mint külföldi tudósítónak évrôl-évre fel kell dolgoznom, meghatna, megindítana, vagy bármiképpen érintene, akkor már régen a bolondok házában kötöttem volna ki.

-- Lelkileg tehát távolmaradsz tôlük.

A férfi mosolygott.

-- Én nem vagyok se hittérítô, se keresztes vitéz. Én, ha úgy tetszik, a történelem hangja vagyok. Feljegyzéseket készítek, és összehasonlításokat teszek. Tudomásul veszem a szennyet, és írok róla. Tényeket, adatokat gyûjtök. Emberekrôl, állapotokról, helyzetekrôl, háborúkról, forradalmakról és sztrájkokról tudósítok. Ez a feladatom. Ha te és a fôszerkesztôm egy forradalmárhoz küldötök, akkor mindent elkövetek, hogy megismerhessem. Ez a Valencia katolikus. Rendben van. Én viszont nem vagyok semmilyen vallású. Ô hisz Istenben. Én csak magamban hiszek. Ô imádkozik. Én írok. Ô a szegénységgel foglalkozik. Én a cikkeimmel. Kezded már érteni, mire gondolok?

-- Nem. -- Esther arca égett a dühtôl, szemei sötéten csillogtak.

-- Jó, akkor megpróbálom világossá tenni elôtted. -- Szavait lassan, külön hangsúlyozva ejtette. -- Figyelj csak rám! Újságírói táviratstílusban a következôképpen lehetne megfogalmazni az itteni helyzetet. Ország neve: Conciencia. Fôváros: Cielo. Felszín: magas hegyvonulatok, folyók, ôserdôk. Lakosság: meszticek, indiánok, egy kis csoport fehér, ezek uralkodnak. Politika: liberális és konzervatív párti. Ma: kormány a konzervatívok kezében. Életszínvonal: Csak a szûk uralkodó osztály számára magas, a maradék csaknem éhen pusztul. Intézkedések: papíron rengeteg, gyakorlatban majdnem semmi. Szakszervezetek: vannak, de korruptak és nincsen szavuk. Politikai helyzet: nyugtalan. A hegyekben gerillák. Diákok az egyetemen. Hatalmi csoportosulások: hadsereg, rendôrség, titkosrendôrség. Vallás: katolikus, hagyományokból táplálkozó.

Ennyi adat birtokában aztán már hozzáfoghatsz valamihez. Elôször is jöhet egy számtanfeladat: az egyenlet egyik oldalán ott a kormány, a hadsereg, a rendôrség, a titkosrendôrség. Ott állnak továbbá a bankárok, a gyárosok, földbirtokosok, sajtómágnások és egyházi tekintélyek. A másik oldalon pedig a diákok kis csoportja, szakszervezeti vezetôk és néhány olyan fantaszta, mint Antonio Valencia. Mögöttük még esetleg a kommunisták, a gerillák és talán a nonkonformisták. Hát melyik oldal az erôsebb? Az elsô? Vagy a második? Az ég szerelmére hadd kérdezzem meg tôled: valóban nem látsz tisztán, vagy mindnyájan idealista rajongók vagytok, akik a legszívesebben még ma halomra lövetnétek magatokat?

-- Ne légy olyan beképzelt, Bruce!

A férfi cigarettára gyújtott, és leült Esther mellé. Magához akarta húzni a lányt, de az idegesen elhárította a mozdulatot.

-- Hát akkor elmagyarázom még érthetôbben. Apád ma itt koktélpartit ad. Kertje pompásan kivilágítva. Annyi az innivaló, hogy egy regiment katona berúghatna tôle. Ételbôl olyan sok van, hogy akár néhány hegyi falut jól lehetne lakatni vele. És mégis kik jönnek erre a fogadásra? Talán az éhezôk? A szegények? Kik jönnek ide, felelj nekem!

-- Azok, akiket az elôbb felsoroltál.

-- Na, látod, lassan kezded megérteni. De ezek a vendégek nem csupán a fogadás végett jönnek, kedvesem! Ôk minden két-három napban találkoznak valahol, esetleg egy hasonló összejövetelen. Ezek már jól ismerik egymást. Érted? És kölcsönösen védik a maguk érdekeit. Együttesen gurulnak dühbe, ha bármilyen támadás éri a vagyonukat. Ôk az elôkelôk, az okosak, a mûveltek, az arisztokraták, a nemzet színe-virága. A másik csoport pedig sehol nincsen. Elôször is gyorsan pusztul. Hiába, nem gondozzák eleget. Meghalnak a szerencsétlenek, mielôtt még élhetnének. És ki tesz ez ellen valamit? Egy állásából elbocsátott tanár? Hagyj föl ezzel, Esther! Az ország legnagyobb hegyének legmagasabb fájára fogják ôt ezek felakasztani.

A lány fölkelt, és szorosan Bruce elé állt. Arca halvány volt, és úgy tûnt, mindjárt pofonvágja a férfit. Ehelyett azonban alig halhatóan, majdnem suttogva csak ennyit kérdezett:

-- Hallottál már valamit az isteni szeretetrôl?

A férfi felnevetett. Teljesen mindegy volt most neki, megsérti-e ezzel a lányt, vagy sem.

-- Ha jól értettelek, Istennek az ember iránti szeretetérôl beszélsz. De nem árulnád el nekem, hogy ki az, aki ezt a szeretetet számodra közvetíti? Talán én? Az egyház? A bíboros? A püspökök? A papok? A gazdagok? Vagy a szegények? Mondd meg hát, kitôl kapod meg ezt a szeretetet végül is? No, válaszolj nekem, kitôl? Hát majd én megmondom neked, ha nem tudod: az analfabétától, akinek már semmi egyebe sincs, amibôl adhatna. A földhözragadt szegénytôl, aki még hisz a mennyország dajkameséjében, hogy legalább ez az egyetlen reménysége maradjon. A már mindenbôl kiábrándult, megcsalt emberroncstól, akiben semmi virtus, semmi energia sincs már ahhoz, hogy fellázadjon azok ellen, akik hatalmuk gátlástalan gyakorlása érdekében Istent régóta csak ürügynek használják. Az ország hiénái ezek! Számukra Isten csupán varázsige, melynek hallatára a sok szerencsétlen nyomorult befogja a száját. Ha pedig ez sem elég, ott van a pokol, melynek segítségével még világosabban meg lehet magyarázni Isten szeretetét.

Esther felsóhajtott.

-- Legjobb lesz, ha abbahagyjuk és lemegyünk. Papa még megkérdezheti, hol maradtam ennyi ideig.

Hallgatva mentek lefelé, mint akik alig ismerik egymást. Graham azonnal észrevette ezt.

Cornell kissé hátrább húzódott, és onnan nézte Esthert, amint apja mellett állva fogadja a vendégeket.

A társaság hirtelen megélénkült. Néhány püspök kíséretében magas, sovány férfi lépett a kertbe. Bruce azonnal felismerte a fényképekrôl. Esperanza Medina bíboros volt, Conciencia leghatalmasabb embere. Anélkül, hogy egy szót is váltott volna a bíborossal, Cornellnak el kellett ismernie, hogy egy valódi arisztokrata jött közéjük. Néhány lépéssel közelebb ment, hogy jobban szemügyre vehesse a kardinálist, Graham és Esther éppen akkor térdelt le az egyházfejedelem elôtt, hogy gyûrûjét megcsókolják. A bíboros mindezt elôkelô közömbösséggel fogadta, és a lehajtott fejek fölött a kertre nézett.

-- Hozta Isten eminenciádat!

Bruce hallotta amint Graham köszöntötte a kardinálist, de látta azt is, hogy a vendég már a mondat elején elfordult.

Fehér kesztyûjét, melyen nehéz gyûrûje csillogott, le sem vetette. Úgy látszott, unatkozik. Idônként a kert bejárata felé tekintett. Néhány szót váltott azokkal, akik körülállták, mindennek ellenére mégis olyannak tûnt, mint akit ez az összejövetel egyáltalán nem érdekel.

Bruce azon töprengett, vajon nem túl elfogultan szemlélte-e a bíborost, és nem túl elhamarkodva ítélte-e meg már eddig is. Egy pálmafa törzsének dôlt, teljesen fesztelenül, és maga sem tudta, hogy lazaságával kiválik ennek a feszes társaságnak a kereteibôl. Mert itt mindenkin látszott, milyen görcsösen törekszik arra, hogy a másikra a lehetô legkedvezôbb hatást gyakorolja. Csak egy jó félóra leforgása után kezdett a hangulat valamelyest oldódni, és a bíboros is jobban szemügyre vette a meghívott vendégeket. Ezt az alkalmat használta ki Esther, hogy Bruce-t bemutassa neki.

A bíboros hûvösen nyújtotta oda a kezét, de Bruce ahelyett, hogy letérdelt volna elôtte, csak kezet fogott vele, és mélyen meghajolt. Egy pillanatig meglepôdés ült az egyházfejedelem arcára, de aztán növekvô érdeklôdéssel nézett Cornellre.

-- Ön itt az egyetlen, aki... -- Félbeszakította mondatát, szünet állt be, melyben jól megnézték egymást. Elég büszke és öntelt. De a vereséget arisztokrata módjára viseli el, gondolta Bruce. Azt hiszem, a szemei is élesebbek a szemüveg mögött, mint sejtettem, és biztos tekintélytudat sugárzik belôlük.

A bíboros mosolygott.

-- Gondolom, beszél spanyolul szenyor. Azért jött, hogy Concienciáról írjon?

Cornell bólintott.

-- Igenis eminenciás uram, mindenekelôtt azonban egy bizonyos Antonio Valencia nevû papról.

A reakció csak pillanatig tartott, és csupán egy szemvillanásból meg egy szemöldökrándulásból állt.

-- Kiváló tudós, szenyor. Beszélt már vele?

-- Nem, eminenciás uram, legnagyobb sajnálatomra. De egy ideig még Concienciában maradok.

A bíboros most egészen szokatlanul viselkedett. Megfogta Bruce-t a karjánál, és a kerti székek egy magános csoportjához vezette, amely a társaságtól kissé távolabb állt. Amikor helyet foglalt, mélyet sóhajtott, és egy darabig hallgatagon nézett maga elé.

-- Fáraszt engem ez a sok ember -- kezdte végül. -- Különben is mindig ugyanazok. Ma pedig rendkívül nehéz napom volt.

Bruce-nak az volt a benyomása, a bíboros kissé alaposabban el akar beszélgetni vele. Erre abból is következtetett, hogy egy feléjük közeledô prelátust türelmetlen kézmozdulattal visszaparancsolt.

-- Nagyon nehéz ezt az egyháztartományt kormányozni -- szólt a kardinális. -- Mindenekelôtt azért, mert az egyház nálunk jogilag privilegizált helyzetet élvez. Amelyet a törvényhozó szervektôl kapott. Többek között ez is oka annak, hogy amióta pap vagyok, arra a meggyôzôdésre jutottam, hogy nekünk távol kell magunkat tartanunk a politikától. Isten szolgái vagyunk, és Isten nem kívánja tôlünk, hogy a politikai aréna küzdôterére lépjünk. Önnek nem ugyanez a véleménye?

A kérdés oly váratlanul jött, hogy Bruce megfeledkezett az óvatosságról.

-- Hogy ôszinte legyek, nem -- válaszolta.

A bíboros kiegyenesedett, mintha vipera csípte volna meg.

-- Nem? -- ismételte döbbent hangon, és Cornellt vizsgálgatta. -- Kezdetben én is így vélekedtem, de ha az ember sokáig itt él ebben az országban, ha tisztába kerül az itteni politikával, és megismeri azt, ami a kulisszák mögött játszódik, akkor elôbb-utóbb másként gondolkodik. Ez a magasabb szinten szerzett tapasztalat kérdése.

Az ütés talált, gondolta Cornell. Ezzel visszaküldött arra a helyre, ahova tartozom. Hogy jut eszembe nekem, újságírónak, aki itt csak látogatóban vagyok, hogy tudni merjem, miképpen oldhatók meg a helybeli problémák. Sejthettem volna, hogy ô, Dél-Amerika egyik vezetô személyisége nem tûr ellentmondást. Még kevésbé kritikát. Ilyen kendôzetlen formában pedig egyáltalán nem.

-- Elnézését kérem, eminenciás uram.

A bíboros felkelt. Cornell elsô ízben vett észre az arcán valami halvány mosolyt.

-- Az én feladatom, szenyor, hogy a rámbízott népnek a lelki üdvérôl gondoskodjam. Ebben szilárdan hiszek, püspökeim úgyszintén. Az élet itt a földön szerfölött unalmas, és csupán elôjáték ahhoz, ami a mennyországban vár ránk. A földi élettel foglalkozzanak csak a politikusok, én azzal az élettel törôdöm, amely majd odaát vár ránk. De most bocsásson meg!

Kezet sem nyújtott, hanem egyenesen az államelnökhöz ment, aki néhány magasrangú katonatiszttel beszélgetett.

-- Hát megismertem -- mondta félhangosan maga elé Cornell, miközben az arra járó szolga tálcájáról levett egy pohár whiskyt.

Esther, aki távolról figyelte beszélgetésüket, most odalépett hozzá.

-- Nos, mirôl volt szó? -- kérdezte, miközben Cornell bosszús arckifejezését figyelte.

A férfi kurtán fölnevetett.

-- Tudni akarod? Hát akkor hadd ismételjem meg az utolsó szavait: ,,A földi élettel foglalkozzanak csak a politikusok, én azzal az élettel törôdöm, amely majd odaát vár ránk.'' De az ördögbe is, micsoda neveletlen pimaszság ez! A politikusok foglalkozzanak az evilági élettel, ô majd az örökkévalósággal törôdik. Más szóval: Elnök úr, szíveskedjék rendet teremteni ebben a nyomorult országban. A mennyországról majd én gondoskodom. Minderrôl olyan mély meggyôzôdéssel beszélt, hogy kétlem, valaha is meggondolja magát. 4

Esther komolyan pillantott a férfira.

-- Püspökeinek a foglya ô, Bruce. Hidd el nekem, nagyon nyílt szívû ember, de a paloták falai között nevelkedett.

Cornell bosszúsan bólintott.

-- Mint itt mindenki, kedvesem. Csak szét kell nézned ezen a fogadáson. El tudod képzelni, hogy ezeknek a buzgón csevegô hölgyeknek és uraknak van fogalmuk arról, ami Concienciában végbemegy? Briliánsaikat mutogatják, miközben a szegények néhány utcával arrébb éhen halnak, mert nincs egy betevô falatjuk sem.

Cornell némi mozgolódást észlelt a vendégek között. Meglepett pillantásaikat követve látta, hogy egy jól megtermett férfi lép a kertbe. Elôször körülnéz, majd megáll. A jelenlevôk közül csaknem mindenkinél magasabb. Metszô, sötét szemei voltak, egyenes orra és hullámos haja. Egyszerû utcai ruhát viselt.

Esther idegesen szorította meg Cornell karját.

-- Mégis eljött.

-- Kicsoda?

-- Antonio Valencia.

-- Ez Valencia...?

-- Igen, méghozzá hétköznapi ruhában. Én hívtam meg, de nem gondoltam, hogy kisebbfajta botrány lesz belôle.

-- Botrány?

-- Hát nem veszed észre? Nézz az emberek arcára! Nem hisznek a szemüknek. Provokációnak tartják. Ebben az országban a papoknak kötelezô reverendát viselniük.

Amint Cornell körülnézett, látnia kellett, hogy a vendégek sugdolóznak, s közben lopva Valenciára pislognak, aki mosolyogva a bíboros felé tartott. Elôször kezet rázott a házigazdával, majd türelmesen várt a bíborba öltözött arisztokratára, aki az elnökkel tárgyalt. Amikor Valencia letérdelt elôtte, és megcsókolta gyûrûjét, Cornellnek nem kerülte el figyelmét, hogy a bíboros összeráncolja a homlokát. De utána mindjárt elmosolyodott, és olyan hangosan, hogy mindenki hallhatta, megkérdezte:

-- Fiam, Antonio, mire való ez az öltözék?

Valencia fölemelte fejét, így magasabb volt a bíborosnál is. Arca nagyon komoly volt.

-- A szegények papja vagyok, eminenciás uram. Engedelmével ez a ruha jobban áll nekem, mint amit egyébként viselek.

A bíboros bólintott, és kissé szórakozottnak látszott. -- Helyes, fiam, igen, engedelmemmel... De ezt az engedelmet eddig még nem kaptad meg. Az egyház egyik legerôsebb pillére az engedelmesség. Aki nem tartja magát ehhez, az rossz úton jár.

-- Megbocsát nekem, eminenciás uram?

A bíboros nyugodtan nézett a papra.

-- Nem fiam. Aki a feletteseinek bánatot okoz, annak a számára nincs bocsánat. És most menj.

Kurta kézlegyintéssel elküldte, és ismét az elnökhöz fordult, aki a felháborodástól elvörösödve állt mellette.

-- Hogy engedheti ezt meg eminenciád? -- kérdezte megbotránkozva.

A bíboros viszont egyáltalán nem úgy viselkedett, mint akit megsértettek. Sôt, szája körül ironikus mosoly játszadozott.

-- Az egyháznak mindig megvoltak a maga forradalmárai. Olykor belôlük kerültek ki a legjobb tanítványok, de gyakran valóban komoly gondot okoztak nekünk. A legnagyobb bajt azonban mindig maguknak szerezték. Az egyháznak nincs szüksége individualistákra, legkevésbé pedig a concienciai egyháznak. Ezt elôbb-utóbb közölni fogom vele, persze nem nyilvánosan. Talán akkor majd meghunyászkodik.

-- Kételkedem benne, eminenciás uram. Éppen tegnap kaptam róla egy részletes jelentést. Eszerint tevékenysége csaknem államellenes.

A kardinális megigazította fején a pileolust.

-- Ön túloz elnök úr. Az államférfiak az olyan alattvalókat, akik nincsenek velük egy véleményen, mindig potenciális ellenségnek tekintik. Az önök elôdei sem bíztak meg önökben, sôt önök sem bennük. A konzervatívok abszolút hatalmat gyakorolnak a falvakban, ahol többséget élveznek, de ugyanezt teszik a liberálisok ott, ahol a konzervatívok kisebbségben vannak. De az egyház mindenek fölött áll ebben az országban, s ezt nem szabad elfelejteniük. Az egyház nélkül és énnélkülem még az olyan tehetséges fiatalembernek sincsenek esélyei, mint Antonio Valencia.

Míg beszélt, Valencia felé nézett, akit Esther éppen Bruce-nak mutatott be. A pap kézfogása erôs volt, tekintete szokatlanul tiszta, mosolya nyílt, becsületes.

-- Vermeer professzor már beszélt önrôl -- mondta Valencia. -- Úgy látszik, külföldön érdeklôdnek irántam.

Cornell bólintott.

-- Miért provokálja az embereket? -- kérdezte nyersen.

Valencia hangosan felnevetett.

-- Így is föl lehet tenni a kérdést. Nálunk szokatlan, hogy egy pap civilben járkáljon, különösen a kardinális jelenlétében. Sôt, tilos is. Én azonban olyan megbeszélésrôl érkezem, ahol egyáltalán nem megszokott dolog reverendát viselô papokat látni. Pontosabban kifejezve egy nyomornegyedbôl jövök, ahol szégyelltem volna egy bizonyos társadalmi osztály tagjaként mutatkozni.

-- Esther hívta meg önt ide, professzor úr?

Valencia bólintott, és meghajolt Esther elôtt.

-- Igen, és ilyen csábító meghívásnak sohasem tudok ellenállni. -- Szavai közben Esther felé fordult. -- Cornell úr is bele van avatva a dologba, szenyorita?

A lány bólintott.

-- Igen, de figyelmeztetnem kell önt valamire. Cornell úr bizonyos tekintetben antiklerikális.

Valencia mosolygott.

-- Akkor legalább van valami, amiben megegyezünk, habár én is a klérushoz tartozom. Egyébként sohasem fogják kitalálni, kivel beszéltem ma.

A lány kérdôn nézett rá, a pap pedig suttogóra fogta hangját.

-- Rodriguez Tobarral.

-- Micsoda!? -- kiáltott Esther ijedten. -- Miért van ô itt? Hiszen az életét kockáztatja!

-- Azért van itt, hogy velem érintkezésbe lépjen. Tudomást szerzett a szándékaimról, és együtt szeretne velem dolgozni.

-- Miért említette ezt meg elôttünk, professzor úr?

-- Mert azt szeretném, ha ön és Cornell úr szintén megismernék ôt. Még egy napig itt lesz Cielóban, aztán visszamegy a hegyekbe. Van kedve velünk tartani, Cornell úr?

-- Természetesen, professzor úr, nagyon szívesen. Mikor indulunk?

-- Ma este. Pontosan nyolc órakor egy kocsi áll meg a szállodája elôtt, hogy önt elhozza. Önnek nem kell egy szót sem szólnia, minden Rodriguez Tobar utasításai szerint fog történni.

-- Nagyon érdekes lesz -- morogta Cornell.

Antonio Valencia fülét azonban megütötte a megjegyzés hangszíne, és aggodalom ült arcára. Erôsen Cornell szemébe nézett.

-- Figyeljen rám, Cornell úr. Önt nekem, s ezt hangsúlyozni kívánom, Vermeer professzor ajánlotta bizalmamba. Nekem Európában sajtónyilvánosságra van szükségem, s ezt ön megteremtheti számomra. Én bízom Vermeer professzor megítélésében, s ennek alapján fogadom önt bizalmamba. Azért jöttem el erre az összejövetelre, hogy megismerhessem, s ezért fogadtam el Graham kisasszony meghívását is. Most talán azt gondolja, hogy a bolondok házába került? Azért mégse higgye, hogy így van. A bolondok is normális emberek! El akar tehát jönni ma este?

-- Számíthat rám.

Valencia elbúcsúzott. Mindketten hallgatva néztek utána.

-- Tudod, Bruce, az embereknek itt Concienciában sok jó tulajdonságuk van -- szólalt meg Esther. -- Büszkék, bátrak, de meggondolatlan hôsködésük néha erôszakossághoz vezet, aminek aztán a legszörnyûbb bûnök, a legembertelenebb kegyetlenségek a következményei. De Valencia mindenkinek csak jót akar.

Antonio Valencia a vendégek pillantásaitól követve rugalmas léptekkel haladt át a kerten.

Micsoda ember, gondolta magában Cornell, és szorongás fogta el.


4. Razzia a nyomornegyedben

A nyomornegyed sötétjében botorkálva Valencia egy röfögô disznóba botlott. Nyomban ezután egy gyermek ordítását hallotta. Amikor zseblámpáját felkattintotta, az eléje táruló kép láttára elszörnyedt. A disznó és a gyermek között alig volt különbség. Mindkettôt rettenetes piszok borította, egyforma bambán meredtek rá, aztán ugyancsak egyszerre eredtek futásnak.

Amikor szeme lassan hozzászokott a sötéthez, látta, hogy a kunyhók elôtt mindenfelé emberek hevernek. Üvegekbôl itták az olcsó alkoholt, és inkább itt kint feküdtek, mint bent, a szûk és büdös kunyhóikban. Valencia ismerte ezt a települést. A nyomorúságos kalyibákat a meredeken emelkedô domboldalban eszkábálták össze. Mindegyik cölöpökön állt, akár az indiánok kunyhói a nagy folyók mellett. Csatornázás vagy vízvezeték? Itt mindez ismeretlen volt. A gyerekek arca felpuffadt, az éhségödéma szomorú tüneteit hirdetve. A megfelelô közegészségügyi intézkedések hiánya, valamint az éhség és a férgek miatt a gyermekhalandóság itt elérte az ötven százalékot. A telep lakóinak több mint hetven százaléka teljesen analfabéta volt. Nagyobb ünnepeken alamizsnát szoktak osztogatni közöttük, többnyire használt ruhát és élelmiszert. Ez az egyetlen, amit a nyomornegyed lakóinak érdekében valaha is tettek.

Az összetákolt viskók siralmas képet nyújtottak. Legtöbbjük bambusznádból, régi pléhdarabokból, vashulladékból készült. Tetônek hullámpapírt, deszkát, gyakran csak piszkos rongyokat használtak. Ha esik az esô, senki sem marad szárazon a kunyhóban. Szép idô esetén pedig perzselô nap aszalja az emberi és állati ürüléket, és mindenféle fojtogató bûz terjeng.

Antonio Valencia gyorsan haladt végig a kövezetlen sikátorokon. Közben a koktélpartira gondolt. A bíboros szavai még a fülében csengtek, és úgy vélte, mindig hallani fogja ôket, mert elôjelei azoknak a megpróbáltatásoknak, melyek még kétségtelenül várnak rá.

Szorosan összeszorította az ajkát. Hogy is mondta neki a bíboros? ,,Az egyház egyik legerôsebb pillére az engedelmesség. Aki nem tartja magát ehhez, az rossz úton jár... Aki a feletteseinek bánatot okoz, annak számára nincs bocsánat.'' Ezt azonban megfordítva is lehetne kérdezni: ,,Vajon van-e bocsánat a felettesek számára, akik alárendeltjeiknek bánatot okoznak? Vagy az egyház iránti engedelmesség talán fontosabb, mint az Isten iránti engedelmesség?''

Érezte, hogy a düh fellobban benne, s elönti, mint a forró láva. Isten... Ebben az országban hosszú évszázadokon keresztül csak gúnyt ûztek belôle. Úgy állították a nép elé, mint minden bajban oltalmazót, mint valami munkaadót, akitôl el lehet várni a segítséget, ha elôzôleg megvesztegetik valamivel. Mindazoknak pedig, akik akár jogosan, akár jogtalanul fellázadtak ez ellen a szilárdan megalapozott rend ellen, attól kellett félniük, hogy lázadozásukkal elôbb-utóbb Istennel is szembekerülnek. Ezt a tételt mindenkinek a fejébe verték, aki csak gondolkodni tudott. Isten parancsolt, s a népnek csak az volt a dolga, hogy engedelmeskedjék. A bíboros és az államelnök az ô nevében beszélt, s éppen ezért lehetetlen volt bármiféle dialógus Istennel. Ô csak monológ formában szólt a néphez, és mindig csak a gazdagok száján keresztül. Ha a múltban valakinek eszébe jutott, hogy másként gondolkozzék, azt a legsürgôsebben elûzték a helyérôl. Az elôadásokkal kapcsolatban, melyeket Valencia tartott szerte az országban, szintén felmerült az engedetlenség gyanúja. Csak a diákok rokonszenveztek vele, nekik viszont nem volt semmi szavuk a politikában. Igaz, a szakszervezeti vezetôk egy véleményen voltak vele, de ôket csak nagyon hosszú alkudozás után sikerült rávenni, hogy közös frontot alakítsanak. A kommunistáknak, valamint szövetségeseiknek, a gerilláknak természetesen megvoltak a saját elképzeléseik. Határozottan állították, hogy a fennálló problémákat csak erôszakos forradalom oldhatja meg gyökeresen. Ebben Valencia tökéletesen egyetértett velük. Rodriguez, aki a hegyekben az összekötôje volt, s akinek ejtôernyôvel szállították a fegyvereket Kubából, most itt rejtôzködik a városban.

Valencia megállt egy viskó elôtt, amelyet a többitôl eltérôen kôbôl építettek. Háromszor koppantott az ajtón. Azonnal kinyitották.

-- Jöjjön csak, professzor úr! Nem követte valaki?

-- Nem, legalábbis nem vettem észre. De ne okozzon ez gondot magának, Rodriguez. Már évek óta játszom ezt a bujócskát.

Aprónak érezte magát a gerillavezérrel szemben, akinek volt bátorsága bemerészkedni ide, az oroszlán barlangjába.

Rodriguez elôvett egy üveg bort a szekrénybôl, és az asztalra tette.

-- Mondja csak, okvetlen szükségesnek tartja, hogy ez az újságíró megismerjen engem? -- kérdezte.

Valencia hallgatott egy darabig. Szeme megakadt a szoba sarkában tornyosuló fegyvereken.

-- Igen -- felelte késôbb. -- Tudatnunk kell a világgal mindent, ami nálunk történik. Ehhez pedig szükségünk van az ilyen emberre, mint ô! Van valami kifogása ellene, Rodriguez?

-- Nem, de a legkisebb elôvigyázatlansága önt is, engem is, sôt Esthert is veszélybe sodorhatja.

Rodriguez fogta a borosüveget, és megtöltött négy poharat. Az elsôt maga elé helyezte, a másodikat Valenciának nyújtotta, kettôt pedig félretolt az asztal szélére.

-- Salud -- szólt, és felemelte poharát. -- A forradalomra!

Valencia megrettent. Ez az elsô eset, amikor leplezetlenül a szemébe mondják, mire akarnak vele szövetkezni.

-- Ön tulajdonképpen miért pap még mindig, ha az egyház ölbetett kézzel, némán szemléli, hogyan zsákmányolják ki az embereket? -- kérdezte Rodriguez.

Ezt a kérdést már Valencia is gyakran feltette magának. A lelke legmélyérôl jövô válasz vétkesnek mondta ki ebben. Mégis úgy érezte, éppen papsága révén lehet olyan támasza a forradalomnak, amelyet senki más nem nyújthat helyette.

-- Mert a népnek meg kell tudnia, hogy vannak olyan papok is, akik másként gondolkodnak -- felelte.

-- No, akkor elöljárói igazán nem fognak sokáig habozni, hogy ettôl a tisztségétôl megfosszák.

Nem kérdés volt ez, csupán egyszerû ténymegállapítás.

Valencia nézte a puskákat és a gépfegyvereket. Olyan szerszámok ezek, amelyeket emberölés céljából gyártottak. Bizonyára használták is már ôket, s emberek halálát is okozhatták velük. Halottak... Vajon Rodrigueznek hány emberi élet kioltása szárad a lelkén? Gyilkolni, mindig csak gyilkolni...

-- Tudom, min gondolkodik -- szakította félbe tûnôdéseit Rodriguez.

-- Ön egy forradalom esetleges következményeitôl tart. És ezért fölveti a kérdést, vajon kínálkozik-e más eszköz is, mint a fegyvereké és az erôszaké. De akkor legyen szíves válaszoljon erre a kérdésemre: Concienciában a hadseregnek miért mennyei oltalmazója a Boldogságos Szûz Mária? És milyen alapon kapja az egyház papja, akinek templomában ott függ az Istenanya képe, a törzstiszti fizetést? Mit gondol, professzor, a katonáknak talán nincs olyan fegyverük, amellyel lônek, sôt embert ölnek? Vagy talán még mindig a bíboros szavainak a hatása alatt áll, amelyek szerint az erôszakos forradalom ellenkezik az egyház törvényeivel?

-- Nem, természetesen nem -- felelt Valencia. -- De valahogy még mindig nyugtalan a lelkiismeretem.

Rodriguez kissé idegesen felnevetett, és közben újra teletöltötte poharát.

-- Lelkiismeret! Hogyan mondta? Lelkiismeret? Ön mondja ezt, aki éppen most jött végig ezen a nyomornegyeden? Itt nyugodt volt a lelkiismerete? És ön is nagyon jól tudja, hogy ilyen nyomornegyedet még legalább ötvenet lehet találni a városban, s közülük nem egyet még ennél is sokkal siralmasabb állapotban.

Kintrôl léptek zaja hallatszott, majd Esther Graham hangja csendült fel. Elsônek a lány lépett be, utána Cornell. Amikor Cornell megpillantotta a teletöltött borospoharakat, elmosolyodott. Aztán kezet fogott Valenciával és Rodriguezzel, és leült a gerillavezérrel szemben.

-- Hálás köszönet a kedves fogadtatásért! Egészségükre!

Rodriguez tekintete egy pillanatra megpihent Estheren. Ennyi idôs lenne most az ô lánya is, ha annak idején a szörnyû megerôszakolás után nem pusztul el oly nyomorultan, akár egy állat. Legalább ettôl kímélte volna meg a sors!

-- Mirôl beszéljek önnek? -- kérdezte Cornellt.

-- Valamit a szándékairól -- válaszolta az újságíró röviden.

Rodriguez maga elé meredt. Kemény arcvonásai úgy hatottak, mint valami élettelen maszk, a szeme azonban parázsként izzott. Nyakán tûzpiros heg húzódott, és Cornell megállapította, hogy zakója alatt pisztolyt visel.

-- Azért nyilatkozom, szenyor, mivel a professzor megkért erre -- mondta végül. -- De hát az Isten szerelmére, hogy magyarázzam el magának, hogy mi játszódik le ebben az országban? Hiszen ön külföldi, és aki nem ebben az országban született, az el sem tudja képzelni mindazt, ami nálunk végbemegy. Hadd kérdezzek azonban valamit öntôl: Tudja, uram, mi az, éhezni? Igazi éhezésre gondolok, amely nem fél óráig, esetleg néhány napig, hanem évekig, egy egész életen át tart. Fájdalmai vannak, s tisztában van azzal, hogy van rá orvosság, csak meg kellene venni a sarki patikában, de nincs rá pénze? Tudja mit jelent ez? És az, ha tehetetlenül kell szemlélnie, amint gyermekei sorban egymás után meghalnak? El tudja képzelni, hogy a rendôrség az ön feleségét és lányát a törvényesség nevében megerôszakolja?

Elhallgatott, és sötéten meredt a szoba falát díszítô filmplakátra.

-- Tehát forradalmat akarnak? -- kérdezte Cornell. Rodriguez bólintott.

-- Következetesnek kell lennünk -- folytatta --, mert ha nem, akkor minden marad úgy, ahogy van. Igen, tudom, azért sok embernek meg kell halnia. Ezen nem tudunk változtatni. Én eleget öltem már, és még fogok. A kormány is gyilkosnak nevez, persze minden attól függ, milyen szemszögbôl nézzük a dolgokat.

Cornell a gyertya halvány fényénél láthatta, hogy a gerillavezér komoly arcvonásai kissé felderülnek, amint folytatja:

-- A hegyekben pillanatnyilag harmincezer emberünk van. Nem félnek senkitôl, és nem rettennek vissza semmitôl. Ezt a hadsereget bocsátom Valencia professzor rendelkezésére.

-- Mikor hozzák ezt nyilvánosságra? -- fordult oda Cornell Valenciához.

-- Néhány napon belül, amikor a nemzeti egyetem diákjai megkezdik a sztrájkot. De szeretném, ha jól megértene. Ennek a megbeszélésnek titokban kell maradnia. A forradalom kitörését az ember nem harangozhatja be elôre, mint egy új párt megalakulását.

-- És mit fog szólni a bíboros?

--Valószínûleg felelôsségre von majd. Hogy utána mi történik, most nem tudnám megmondani.

Rodriguez fölkelt, és Cornellhez lépett. Szorosan elôtte állt meg, és úgy beszélt hozzá:

-- Mielôtt elmenne innen, szenyor, jól hallgasson meg engem. Tudja, miért élünk mi, gerillák ott fent a hegyekben, primitív körülmények között, minden veszéllyel dacolva, miközben a kormány katonái állandóan vadásznak ránk? Nem? Nos, én megmondom önnek. Mert mi vagyunk ebben az országban az egyetlen felkelô hadsereg. Az újságok banditáknak neveznek bennünket, mi viszont a rendôrséget és a katonaságot nevezzük így. Ha mi megtorló intézkedésekhez nyúlunk, akkor ezt mindig csak olyan emberekkel szemben alkalmazzuk, akik az ország lakosságát csalással forgatják ki a legelemibb jogaiból. Akarja hallani, miként éli le egy napját nálunk az átlagember? Egész álló nap dolgozik -- egy darab vajaskenyérért! Ha aztán estefelé hazavergôdik a mezôrôl, leissza magát, mert el akarja felejteni a nyomorát, amilyen gyorsan csak lehet. És ha besötétedik, bemászik az ágyba a felesége lába közé. Alkohol és nemi élet --, ezek jelentik a kikapcsolódási lehetôséget az idevaló munkás számára. Ez az egyetlen, amit ismer, esetleg a futballon és egy kis muzsikán kívül. De ezzel aztán vége! És senki sem gondol arra, hogy ezen változtatni kellene. Én az általam ellenôrzött területen bevezettem néhány új dolgot: termelôszövetkezeteket alakítottam, a gazdagoktól erôszakkal elvettem földjeiket, és a szegény parasztoknak adtam. Mindenkit, aki ez ellen föllázadt, kivégeztettem. Tudom, hogy ez kegyetlenül hangzik, de vajon azokat a szerencsétlen napszámosokat, szegényparasztokat évek lassú folyamán nem a földbirtokosok teszik-e testi és szellemi ronccsá, és juttatják idô elôtt sírba az embertelen kizsákmányolással? Hát ez talán nem éppen olyan gyilkosság? Megérti most már, hogy mi ellen kell itt harcolni?

Cornell Valencia arcába pillantott. Ez az arc most hirtelen öregnek, beesettnek látszott, és mély fájdalmat árult el.

-- Ön úgy beszél a gyilkolásról, mintha az mindennapos elfoglaltsága lenne.

Rodrigueznak arcizma sem rándult.

-- Ha önt ez bántja, szenyor, azt ajánlom, nézzen egy kicsit széjjel Garcia ezredes pincéiben. Ott a gyilkolás nem csak mindennapos elfoglaltság, hanem valóságos nagyüzem.

Esther arcára kiült a félelem.

Rodriguez észrevette ezt a változást.

-- Elnézést kérek, szenyorita, amiért megrémítettem, de hiszen ön is tudja, hogy nálunk nem babra megy a játék, ha ezzel nagyon kevesen vannak is tisztában. Bárki közülünk holnap már áldozat lehet.

-- Vagy bárki a mi áldozatunk -- vetette ellen Cornell.

Valami egészen valószerûtlent érzett ennek a kis háznak az atmoszférájában, mint ahogy a koktélpartin csevegô jólöltözött urak társasága: a püspökeitôl körülvett arisztokrata megjelenésû bíboros, a tábornokok társaságában szórakozó elnök szintén valószerûtlenül hatott.

-- Mindkét oldalon a félelem uralkodik -- mondta Valencia.

-- Ez viszi pusztulásba az országot.

-- És a gazdagok.

-- Meg a szegények.

A szobában csend lett. A gyertya fénye groteszk árnyakat rajzolt a falra. A halványan pislákoló láng végigtáncolt a földön heverô fegyvereken.

A levegô fülledt volt. Cornell izzadságszagot érzett. Úgy tûnt, mintha Rodriguez ültében elszunnyadt volna. Szögletes fejét széles tenyerébe támasztotta, és vállait kissé magasra húzva meredt maga elé. Valencia gondterhelten simított végig homlokán. Esther egyikükrôl a másikra nézett.

-- Gondolják, hogy a hadsereg át fog pártolni önökhöz? -- kérdezte Cornell.

Valencia mélyet sóhajtott.

-- Odáig még nem jutottunk. Elôször szabályszerû politikai hatalmat kell kiépítenünk, mindenkit föl kell fegyvereznünk, s csak azután tudunk oda jutni.

-- Ehhez viszont sok külföldrôl jövô pénzre van szükségük. Honnan veszik azt? Oroszországból? Kínából? Amerikából?

-- Amerikából semmi esetre sem. Amerika eddig minden országban csak az oligarchákat támogatta.

-- Tehát Kínából és Oroszországból?

-- Valószínûleg.

Cornellnek már alig volt kérdezni valója. Vajon miért bíztak meg benne az emberek? Vajon fölfogták-e az ôket fenyegetô veszélyt? Hirtelen eszébe jutott Vermeer professzor.

-- Mikor kezdi meg Vermeer az elôadásait? Úgy tudom, már kinevezték.

-- Néhány nap múlva.

-- Tehát amikor a sztrájk elkezdôdik?

-- Igen.

Cornell elgondolkodott. Két mindenre elszánt ember ült vele szemközt. Az egyik az erôszakot választotta jelszavának, a másik pedig arra kényszerül, hogy az erôszak oldalára álljon. Világossá vált elôtte, hogy egyikük sincs egyedül. Százezrek követnék ôket. De vajon azok is olyan elszántak lennének-e, mint ez az Antonio Valencia, a pap és ez a gerillavezér, Rodriguez? Egy dolog mindenesetre biztos: cikkének megírásához nem kényszerül arra, hogy másod- vagy harmadkézbôl szerezze értesüléseit. Különösen akkor nem, ha maga is részt vesz ebben a veszélyes játékban.

-- Igazán nem tudom, belebocsátkozhatom-e egy ilyen kockázatos vállalkozásba? -- fordult Esther felé.

A lány a vállát vonta.

-- Néhány nappal ezelôtt még magad mondtad, hogy aki semmit sem akar kockáztatni, az nem érdemli meg a boldogságot. Vagy ezt akkor nem komolyan mondtad?

Ránézett a lányra. Nyilvánvaló, hogy a terveket illetôen sokkal tájékozottabb, mint eddig sejtette volna róla. Jelenléte is teljesen magától értetôdônek tûnt ebben a társaságban.

-- Tulajdonképpen mi a te feladatod itt?

Valencia közbeszólt:

-- Kérem, ezt ne kérdezze, szenyor.

Cornell hallgatott. A kör lassan bezárul, gondolta magában. Elôször Vermeer, aztán Valencia, majd Rodriguez és végül Esther. Tudta, hogy most maga is választás elôtt áll. Vagy haladéktalanul el kell hagynia ezt az országot, vagy pedig egyik intrikából a másikba keveredik, aminek eredménye minden bizonnyal fejvesztett menekülés lesz, vagy éppenséggel a halál. Vagy gyôznek a forradalmárok. De ebben nem hitt, a vele szemben ülô férfiak minden érvelése ellenére sem.

-- Miért veszel te részt ilyen veszélyes vállalkozásban?

A lány tekintete tele volt meggyôzôdéssel, amint válaszolt:

-- Mert hiszek benne.

-- Amerikai létedre?

-- Tévedsz, Bruce. Én itt születtem.

-- És ha arra kérnélek, hogy lépj ki ebbôl az egészbôl?

-- Akkor sem tenném meg.

Cornell tanácstalanul pillantott egyik arcról a másikra.

-- Mondják meg nekem ôszintén a valóságot -- fordult végül a gerillavezér felé --, mekkora a kockázat?

-- Életre-halálra megy a játék, szenyor -- válaszolta Rodriguez komolyan. -- Ön még ép bôrrel kibújhat, közülünk azonban már senki.

Életre, halálra... Cornell Valenciát vizsgálgatta. Körülbelül harminchárom évesnek becsülte, tehát még teljes erejében van. Vajon ô is mert volna ennyi idôs korában a halállal játszani?

Az ajtón háromszor kopogtak. A férfi, aki belépett, koldusnak látszott. Inge cafatokban lógott, kitaposott szandált viselt. Nadrágját csak madzag tartotta, s amint beszélt, Cornell megállapította, hogy egyetlen foga sincs.

-- Értesítettek bennünket, hogy a titkosrendôrség útban van errefelé -- mondta nyugodtan.

-- Ki szólt nektek? -- kérdezte tôle Rodriguez.

-- Az egyetemrôl üzentek. Most körülbelül arra járhatnak a kocsijaik.

-- Ki mondta neked, hogy ide fognak jönni?

-- Vincent Zabola.

-- És ô honnan tudja ezt?

-- Egy rendôr kifecsegte.

Rodriguez felemelkedett.

-- Köszönöm, Arthuro. Vigyél ki bennünket a negyedbôl, amilyen gyorsan csak lehet! Az emberek dugják el a fegyvereket a padló alá. A helyet tudod.

-- Gyerünk, gyorsan!

Amikor a rendôrautók megérkeztek, Rodriguez, Esther, Valencia és Cornell már útban voltak Valencia egyik barátjának lakása felé, amely közvetlen a város szélén állt. Senki sem gondolt arra, hogy Hernando Pintónál, az ország leghatalmasabb ültetvényének fôintézôjénél, ennél a büszke úrnál keresse ôket, aki egyébként maga sem tudta önmagáról, hogy agnosztikus-e inkább, vagy talán ateista. Még egyetemi tanulmányai idején keveredett konfliktusba szüleivel, mert elkeserítette, hogy roppant nagy vagyonuk ellenére semmit sem tesznek a szegény nép érdekében. Az ellentétek odáig fajultak, hogy a fiú elhagyta a szülôi házat. Egy fillért sem vitt magával.

A rendôrség körülzárta a nyomornegyedet. A stratégiailag fontos pontokhoz odaállították a teherautókat, amelyek fénycsóváikkal irgalmatlanul végigpásztázták az egész telepet. Garcia ezredes, aki a parancsokat osztogatta, minden egyes lakót egyenként állíttatott elô. Ô maga is résztvett a kihallgatásokon.

-- Láttál itt egy magas, ôszhajú férfit katonai egyenruhában?

-- Nem, tábornok úr. De hogyan láthattam volna a sötétben. Nekünk nincsenek ilyen fényszóróink, mint maguknak.

-- És te?

-- Esküszöm a Boldogságos Szûz Máriára, excellenciás uram, hogy senkit sem láttam. Én be voltam rúgva.

-- Még most is részeg vagy. Tûnj el! Csak úgy bûzlesz! -- rivallt rá Garcia az emberre.

-- Hát te?

A megszólítottnak nem volt már egyetlen foga sem. Lábán szandált viselt, nadrágját madzag tartotta.

A férfi habozott.

-- Nos, kérdezte Garcia türelmetlenül -- felelsz, vagy azt akarod, hogy a saját nadrágtartódra akasszunk fel?

A férfi remegni kezdett.

-- Én aludtam, excellenciás uram. Ha alszom, nem látok semmit. És legtöbbször aludni szoktam, mert olyankor nem vagyok éhes.

-- Hogy hívnak?

-- Arthurónak, ezredes úr.

-- És nem láttál egyetlen idegent sem?

A sovány férfi buzgón bólogatni kezdett:

-- De igen, excellenciás uram. Tegnap itt volt Valencia atya.

-- Mit akart itt?

-- Az emberekkel beszélt, excellenciás uram, és misét mondott.

-- Jó. A következôt kérem.

De senki sem tudott semmit. Garcia érezte, hogy becsapják. Körüljártatta tekintetét, de semmi gyanúsat nem észlelt. A rendôrôk átkutatták a kunyhókat, és jelentették, hogy semmit sem találtak. A rendôrfônök sejtette, hogy ezek a lesoványodott, kiéhezett, rongyokba öltözött férfiak és nôk valósággal az orránál vezetik.

Odahívta magához az egyik századosát.

-- Mióta állnak itt ezek a kunyhók, százados?

-- Nem tudnám pontosan megmondani, de minden nap több lesz belôlük.

-- Honnan jöttek ide az emberek?

-- A hegyekbôl, ezredes.

-- És hol állnak azok a kunyhók, amelyeket ezen a héten építettek? A százados az újonnan épült kunyhók felé mutatott, a fényszórók követték kezének mozdulatát.

Garcia mélyet sóhajtott, és cinikusan felnevetett.

-- Bontsátok le ôket!

-- De hogyan gondolja...

-- Azt mondtam, bontsátok le. Vagy meg kell még egyszer ismételnem?

A százados kiosztotta a parancsokat. A rendôrôk felugráltak a teherautókra, és a kocsik lassan elindultak, miközben a fényszórók éles lándzsaként fúródtak bele a sötét éjszakába. Egy öregasszony feljajdult. Egy nagycsontú indián nôt, aki szitkokat szórt a rendôrökre, a földre taszítottak. Malac futott át visítva az autók elôtt. A kisgyermekeket sûrû szidalmak és fenyegetések közt beterelték a kunyhókba, de a szerencsétlen apróságok újra kirohantak, és nagy lármát csapva ide-oda futkostak a rendôrkocsik körül.

Néhány perccel késôbb a reflektorok borzalmas jelenetet világítottak meg: Egy hatalmas gödörben össze-vissza rohangáló embertömeg igyekezett kétségbeesetten menteni nyomorúságos kis motyóját a pusztulástól.

A rendôrôk már hozzáláttak a munkához. Morogtak eleinte, de a vékonybajszú százados egy káromkodással beléjük fojtotta az ellenkezést. Garcia pontosan tudta, mit csinál. Ezeket a kalyibákat a városhoz tartozó telken ütötték fel, és ide néhány hét múlva egy bankházat fognak építeni. Már ki voltak téve a hatalmas táblák ezzel a felírással: ,,Tiltott terület! Átjárni tilos!'' De ezzel a jövevények mit sem törôdtek, sôt a tiltó táblákat is felhasználták a tetôfedéshez. Az új telepesek a hegyekbôl jöttek azzal a reménnyel, hogy a városban majd jobbra fordul a sorsuk. Leginkább éjszaka érkeztek, s néhány óra alatt már állt is a viskó, amelynek tetejére aztán kitûzték Conciencia lobogóját. A telket ezzel máris sajátjuknak tekintették. Így ment ez mindenfelé a városban. A nyomornegyedek gombamód nôttek a földbôl, s mindenütt a nyugtalanság tûzfészkévé váltak. A felforgató elemek pedig, akik az elnök hatalmát állandóan veszélyeztették, mindig jó rejtekhelyet találtak ezekben a negyedekben.

A Garciához befutott jelentés, mely szerint Rodriguezt itt kell keresnie, megbízhatónak bizonyult. Az ezredes szilárdan meg volt gyôzôdve arról, hogy Rodriguez valóban itt tartózkodott a kunyhók valamelyikében. Azonkívül Antonio Valencia is gyakran megfordult itt. Az ô kapcsolatai a baloldali beállítottságú csoportokkal már önmagukért beszélnek. Ha valaki, akkor Garcia ezredes tudta a legjobban, mennyire veszélyben forog az elnök élete. Szinte alig múlik el nap, hogy ne terveznének ellene merényletet. Az olyan emberek, akiknek az égvilágon semmi veszteni valójuk sincs, inkább ma támadnak a hatalom ellen, mint holnap. Ô a felelôs azért, hogy ezek a támadások meghiúsuljanak. Jól ismerte ellenfeleit, hiszen egész sort eltakarított már az útból.

Mások kiszöktek az országból vagy elmenekültek, mielôtt sikerült volna elcsípni ôket. De a legveszélyesebbek itt rejtôznek ezekben a nyomornegyedekben. Kívülállónak sohasem jutna eszébe, hogy itt keresse ôket. Az csak a vigasztalan kunyhókat látja, a szennyet, a piszkot és az emberek nyomorúságát. De az ezredes mindezt jobban és másként tudja: a legtöbbjüknek itt semmije sem hiányzik. Szegénységük csupán álcázás, a legkitûnôbb álarc, amelyet egy ember egyáltalán használhat. És többnyire nem is tartózkodnak itthon. Feladatuk abból áll, hogy befolyásuk alá kerítsék az analfabétákat, ami elég könnyen megy. Mert az elégedetlenség mindig a legjobb táptalaja a forradalomnak. És ezekben a hivatásos naplopókban, a társadalomnak ezekben az élôsködôiben szinte burjánzik az elégedetlenség. A kunyhókban bujkálnak, koldulásból élnek, betörnek, gyerekeiket az utcára küldik, isznak, kurválkodnak, és mivel szegények, még támogatásra is találnak egy ilyen megszédült idealista személyében, mint ez az Antonio Valencia. Ez nem akarja belátni, hogy úgy sem tud rajtuk segíteni, már csak azért sem, mivel helyzetüket, gondolkodásmódjukat nem okként, hanem következményként fogja fel. Ugyanez áll a nemzeti egyetem diákjaira. Ôk is csak unalomból lázadoznak. Közülük sokan azért hagyták el a jómódú környezetüket, mivel ott dolgozniuk kellene, és vállalniuk a felelôsséget az ültetvényekért, Conciencia jólétének gazdasági bázisáért.

Garcia közelebb ment a kalyibákhoz, és szája hideg mosolyra húzódott, amint a puskatus tompa püffenését hallgatta a deszkafalakon és bádoglemezeken. De a következô pillanatban már eltûnt arcáról a mosoly. Homlokához egy kô csapódott, keményen és súlyosan. Úgy érezte, hirtelen meginog lába alatt a talaj. Félig elbódulva igyekezett állva maradni, miközben égô fájdalom hasított a halántékába. Ujjával megtapogatta a megsebbzett helyet, és borzongva érezte saját vérének tapadós nedvességét. Megdermedt szíve egyszerre gyorsabban kezdett verni. Egy pillanatra azt hitte, elveszti eszméletét. De amint túljutott a rosszulléten, már csak hideg, könyörtelen bosszúvágyat érzett. Lassan odament a századoshoz, aki a kocsi bal oldalán állt. A reflektor fénykévéje élesen megvilágította a Garcia homlokán kirajzolódott sebet és a vért, amely vékony csíkban csorgott lefelé az arcán, és befolyt a szájába. Érezte a vér émelygôs ízét, és ez még azt a kevéske kis emberi érzést is elfojtotta benne, amelyre ritka pillanataiban olykor képes volt.

-- Ellenszegülnek? -- kérdezte a tisztet.

A százados bólintott.

-- Igenis. Használják egyetlen létezô fegyverüket, kövekkel dobálják embereinket.

Garcia a fejét rázta.

-- Honnan tudja maga, hogy ezeknek nincsen más fegyverük? Szerintem ez a nyomortanya a legjobb búvóhely forradalmárok számára. A házkutatás itt nem ér semmit, mert itt nincsenek házak. De sár, kosz, lyuk és odú az van bôven, és ott nem kutat senki.

Miközben beszélt, a rendôrôket figyelte, akik a kalyibák oldalát úgy döntötték, mintha azok csupán játékdobozok lennének. Látta, amint az asszonyok megpróbálták emberei kezébôl kicsavarni a puskát. Látta, ahogy az apró gyerekek segédkeznek a pusztításban, mintha ôk is a rendôrség oldalán állnának, és vigyorgott, mert a deszkafalak recsegése kellemes muzsikaként csengett fülében.

De most hirtelen változott a kép. Olyan gyorsan és hirtelen történt, hogy maga az ezredes is meglepôdött. Lövés dördült, egy rendôr felkiáltott és összeesett. Aztán még néhány lövés hangzott, s utána néma csend. Talán csak egy másodpercig tartott az egész, de ez oly iszonyatos másodperc volt, hogy az ember úgy érezte, mintha minden élet megszûnt volna a földön. Ekkor egy gyerek elkezdett hangosan sírni, bár látni sehol se lehetett senkit.

-- Azonnal fogasson össze mindenkit, és csukassa le ôket! -- lihegte Garcia dühtôl eltorzult arccal.

A sebesült rendôrt félrevitték, és rádiótelefonon mentôautót rendeltek. A többi rendôr egy percnyi szünetet tartott a pusztításban, és az egész terepet pillanatok alatt teljesen elzárta a külvilágtól. Egy lélek sem menekülhetett. A férfiakat elszakították az asszonyoktól, a rendôrök pedig csak most kezdtek igazán hozzálátni a munkához, hogy megtámadott kollégájuk miatt bosszút álljanak.

-- Kerestesse a fegyvereket, gyorsan! -- förmedt Garcia a századosra.

A százados kezdetben még pislákoló részvéte már régen elpárolgott. Hiszen rálôttek egy beosztottjára, s ezt meg kellett torolnia ezen a csôcseléken. Igaza van Garciának: a részvét gyengeséget jelent. Aki ebben az országban enged a részvét érzésének, annak el kell buknia a küzdelemben.

-- Hívassa azonnal a riadóautókat! Terelje össze az embereket!

Úgy tûnt, hogy a nyomornegyed lakóinak ellenállása megszûnt. Aki nem adta meg magát azonnal, azt könyörtelenül ütlegelni kezdték, miközben a többi rendôr élesre töltött fegyverrel készen állt arra, hogy szükség esetén tüzeljen. Az embereket rugdosással és ütlegeléssel hajtották elôre. Az ezredes nézte ôket, amint közelednek, s közben a vért nyalta a szája szélérôl. A kalyibákból már nem sok állt. Jól tudta, hogy nem mindenkit sikerült elcsípniük. Egy részüknek sikerült egérutat nyernie, velük együtt valószínûleg annak a férfinak is, aki a lövéseket leadta. No, de a többinek a titkosrendôrség pincéiben majd elveszi a kedvét az ilyen tréfáktól. Bár egy hétnél hosszabb ideig nem szabad ott tartani ôket, de mire kikerülnek, örökre megtanulják, mit jelent, ha valaki rendôrre mer lôni. Hogy bíróság elé állítsa ôket, annak semmi értelme. Ezzel csak a baloldali sajtó kezébe adná a robbanóanyagot. Ha viszont ezek a lapok mégis értesülnének az incidensrôl -- s ez minden valószínûség szerint meg fog történni --, még mindig nyilvánosságra lehet hozni, hogy a lövöldözést mások kezdték, amikor a rendôrség néhány tolvajt ôrizetbe akart venni. Ez egyébként megfelel a valóságnak -- legalábbis részben. Aztán majd ha a letartóztatottakat szabadon engedik, azok nagyon is vigyázni fognak, hogy ne járjon el a szájuk. A félelem egy életre befészkeli magát csontjaikba, gondolta magában.

A riadóautók megérkeztek, és Garcia végignézte, amint rendôrei a foglyokat sûrû ütlegek közt betaszigálják a kocsikba. Azonnal indultak visszafelé. Az ezredes még egyszer hátrapillantott a romokra, melyeket maga után hagyott. Ügyet sem vetett a síró kisgyermekekre, akik a rémülettôl halálra válva ide-oda ténferegtek. Kocsiba szállt, szájába cigarettát dugott, és kényelmesen hátradôlt. Elégedett volt magával. Ismét felszámolta a nyugtalanság egyik tûzvészkét. Ki is adja azonnal a parancsot, hogy a másik nyomornegyedet is alaposan fésüljék át. De az ô jelenléte ott már nem szükséges. Fáradt volt. Bizonyára nyugtalan lenne miatta a felesége, aki egyébként semmit sem tud ezekrôl a ténykedéseirôl. Abban a hiszemben él, hogy ô is csak olyan rendôrparancsnok, akár a többi. De minek is beszélne neki ezekrôl a dolgokról? Magának is elege van már belôle. Ha valakinek az a kötelessége, hogy egy államférfi életét védje, akkor kíméletlennek kell lennie mindenkivel szemben, aki veszélyes lehet.

Azért valamivel még sem volt megelégedve. Rodriguez ismét kisiklott a kezei közül. Vajon ki figyelmeztette? Vajon melyik emberének járt el a szája? Bár a feje még lüktetett, a vérzés szerencsére elállt. Most már nincs több dolgom, gondolta magában. Embereim elintézik a foglyokat, és ha nem vernek néhányat agyon, hát bizisten akasztatni fogok. Így talán majd valamivel többet megtudhatunk. A rendôr szerencsére nem sebesült meg súlyosan, de ahhoz eléggé, hogy a bajtársai meggyôzôdjenek arról, miféle disznó bandával van dolguk. Olyanokkal, akikkel szemben csak a kemény ököl módszere használ.

Így gondolkodott Garcia. De arról már nem tudott, hogy a fegyver egy olyan ember kezében dördült el, akinek végig kellett néznie, hogyan bontják le a szeme láttára nyomorúságos kalyibáját, mialatt két kisfia mélyen aludt a rongyokból összefoldozott ágyon. Tulajdonképpen nem is akart ô tüzelni, de ez a kegyetlenség annyira felbôszítette, hogy nem tudta magát türtôztetni tovább.

Garcia arról sem tudott, hogy az egyik kunyhóban három halott feküdt, s nem hallotta Arthuro megjegyzését sem:

-- Most legalább tudjuk, miféle ellenséggel van dolgunk. A bosszú a rendôrség tetteinél is keményebb lesz! Erre esküszöm neked, Szentséges Szûzanyám!

Eskü volt ez, fogadalom, s mindenki tudta, hogy ez milyen súlyosan nyom a latban. Garcia nem hallotta azt a telefonbeszélgetést sem, amelyet ezekben a percekben Antonio folytatott egyik barátjával, a nemzeti egyetem professzorával. Értesítette ôt a történtekrôl, közölve azt is, hogy a diákok néhány nap múlva tüntetéssel akarnak tiltakozni a rendôrség brutalitása ellen. Valencia odafordult Cornellhez, akivel az éjszaka folyamán hosszú beszélgetést folytatott. Arcát mély gondok árnyékolták.

-- Megértette? -- kérdezte Valencia.

Cornell bólintott.

-- Mit fog most tenni?

-- Utánanézek a dolgoknak.

-- Most, az éjszaka kellôs közepén?

-- Igen.

-- És nem fél, hogy magát is letartóztatják?

-- Nem.

-- Magával megyek.

-- A saját felelôsségére. Remélem, ezzel tisztában van?

-- Természetesen. Ne értesítsük Esthert is?

-- Ne.

-- És Rodriguezt?

-- Ôt hagyjuk ki a játékból. Különben már mindketten alszanak. Mi pedig néhány órán belül visszatérünk.

A késô éjszakában Cielo egészében kihaltnak látszott. A fôváros fényei úgy szikráztak, mint a csillagok. Az éjszaka hûvös volt és világos, mert éppen telihold volt. Útközben Valencia beszélni kezdett a sötét kocsiban:

-- Néhány nap múlva mindenki tudni fogja, hogy mit akarok. Ha valami bajom történne, akkor diákjaim egyike ismerteti programomat. Nekem egyébként néha úgy tûnik, mintha csak most kezdenék igazán élni. Rengeteget gyötrôdtem eddig. Vajon megérti-e ezt? Voltak napjaim, amikor ráeszméltem, hogy az imádság egymagában nem elég, mert semmi más, mint egyszerûen beszélgetés Istennel, egy hatalmas ismeretlennel, aki azonban csak meghallgat, de sohasem válaszol. Ezért az embernek saját magának kell megfogalmaznia a döntéseit. Van, akinek a lelkiismerete megadja a választ. És ha valami, akkor a lelkiismeret szava valóban az Isten szava lehet.

Nyúl futott át az úttesten, és majdnem a kerekek alá került.

-- Gyakran úgy érzem magam -- folytatta Valencia --, mint ez a kis nyulacska, amely az imént az életét mentette. Azt hiszem, sok hibát követhetek el. Talán túlságosan leegyszerûsítem a dolgokat. De nem látok más kiutat. Mert ha minden úgy megy tovább, ahogyan most van, akkor semmi sem fog megváltozni ebben az országban. Néha úgy gondolom, ha Krisztus újra visszatérne a földre, alig merészelne bárki is a szemébe nézni. Néha pedig megkérdem magamtól, tulajdonképpen miért foglalkozom ezekkel a kérdésekkel. Amikor Európában voltam, Dél-Amerika olyan távolinak, oly végtelen messzinek tûnt, hogy alig tudtam elképzelni, hogy ez a földrész valaha szerepet játszhat a mai világban. De most már tudom, hogy igen. Mi a többi népnek azért nem jelentettünk semmit, mert az ô szemükben a mi országaink csak bábszínházak. Ugyanazok a családok, akik száz évvel ezelôtt kormányozták ezt az országot, ma is vezetô helyeken ülnek. Hogy melyik párthoz tartoznak, az egyáltalán nem lényeges. Még csak programjuk sincsen. Csak törvényeik vannak. De akkora kibúvókkal, hogy akár egy elefánt is átnyargalhat rajtuk. Az uralkodó osztályon belül mindenki a másikat védi, a többiek védelem és szeretet nélkül élnek. A szentképek pedig mozdulatlanul tekintenek ránk a templomok faláról, és szótlanul szemlélik az évszázad legszörnyûbb szociális igazságtalanságait. Meg tudja ön érteni mindezt?

Cornell a fényszóróktól megvilágított úttestet figyelte. Valencia szavai meggyôzték. Valanciához hasonlóan maga is tudta, hogy a latin-amerikai világ lángokban áll. Tudta, hogy ezeket a katolikus lakosságú országokat olyan emberek irányítják, akik mindent maguknak gyûjtenek, és a tömegeknek semmit sem adnak. Látta, milyen görcsösen ragaszkodnak egy maguk alkotta reakciós Istenhez, aki a gazdagokat békében hagyja, mert hiszen azok eddig is gazdagok voltak. A szegényeket is nyugton hagyja, hiszen azok amúgy is szegények maradnak. Cornell sokkal többet beszélgetett szegényebb rétegekbôl származó emberekkel, minthogy ne tudná: ezek a szerencsétlenek még mindig hisznek Istenben. Hisznek, amikor már nem segít rajtuk, már nem is tesz értük semmit, csak ostorát érezteti velük. Ez az Isten már régen nem képes önállóan tevékenykedni, szava csak a bíborosok és püspökök, az ország egyházi vezetôsége által erôsen ,,megszûrve'' juthatott el a tömegekhez.

A motor halkan zümmögött. Valencia szája élesen metszett vonalnak tûnt. A telefonbeszélgetés elég világos volt. Eszerint a nyomornegyed lakóinak többsége most a börtönben vár sorsára, s a néhány hátramaradt a halottakat gyászolja.

Végighajtottak a széles sugárúton, maguk mögött hagyva a munkásnegyedet. Végül megálltak a telep elôtt, amelyet sajátos iróniával ,,El Futuró''-nak, ,,A jövô''-nek kereszteltek. Miközben Valencia kiszállt, és becsukta a kocsiajtót, azon gondolkozott, vajon tényleg vállalhatja-e mindazokat a nehézségeket és megpróbáltatásokat, amelyek még csak ezután kezdôdnek igazán. Vajon el tudná-e viselni, hogy a legjobb barátai elhagyják? Mert ô maga nem a munkások soraiból, hanem az ország leggazdagabb rétegébôl származott. Ezek a gazdagok ismerik ôt, és haladó eszméi ellenére sem taszítják el maguktól. De ha egyszer erre is sor kerül? Honnan meríti majd az erôt? Imádkoznia kell Istenhez, aki azonban látható valóságában sehol sincs jelen. Erôsebben kellene hinnie. De hogyan tehetné ezt meg, amikor olyan politikát hirdet, amely a kereszténység szellemétôl eltérôen az erôszak politikája. Ezt már nagyon rossz néven vennék tôle. Az embernek keresztre kell tehát feszíttetnie magát mindig, minden évszázadban, mint ahogy Krisztus is hagyta, hogy saját vallásának a fôpapjai feszítsék keresztre. De vajon a mai egyházra is érvényes ez? Nem használt-e ez az egyház is elég gyakran fegyvereket hatalmának megszilárdításához? Dél-Amerikát is nem katonák hódították-e meg elôbb, s a nyomukban érkeztek a misszionáriusok?

Egy útkanyarulatnál hirtelen megállt, és megérintette Cornell karját. Amit maga elôtt látott, borzalmas volt. A nyomornegyedet teljesen körülvették a teherautók, amelyekrôl éles fényszórók világították meg a térséget. A nyomornegyed -- gondolta magában. De már egyetlen kunyhó sem állt... Csak hamu, szétroncsolt deszkadarabok, szanaszét szórt bádoglemezek, hulladék. És csontbôr gyerekek, akik céltalanul szaladgáltak, és a malacokkal meg a sovány kutyákkal játszottak. A teherkocsik mellett megpillantotta a rendôrôket. Cigarettáztak, beszélgettek, jóízûen nevetgéltek.

Cornell Valenciára tekintett, akit ebben a pillanatban iszonyatos düh fogott el. Kezét ökölbe szorította, melle hullámzott, amint gyorsan kapkodta a levegôt. Anélkül, hogy egy szót szólt volna, hirtelen futni kezdett lefelé a síkos úton, mely az elpusztított nyomornegyed felé vezetett. Futás közben egyensúlyát vesztve többször megcsúszott, földrezuhant, és a sáros agyagba kapaszkodva próbált feltápászkodni. Cornell utánarohant. Érezte, Valenciát most olyan erôs indulatok feszítik, hogy minden akadályt könnyen le tud gyôzni. Annak ellenére, hogy utcai ruhát viselt, megjelenésében talán soha nem hatott annyira papnak, mint ezekben a percekben.

Reflektort irányítottak feléjük, s ez elvakította ôket. A felvillanó fényben Cornell láthatta Valencia élesen metszett arcában a szikrázó szemeket.

-- Maga kicsoda? -- kérdezte egy ôrszem.

-- Antonio Valencia -- kiáltotta a pap, és rohant tovább, noha a fényszórók teljesen elvakították. De ügyet sem vetett erre, sem a gépkocsikra, sem a feléje zúduló kiabálásra, melyet különben egyikük sem értett. A játszadozó gyerekekhez futott, akik nagy lármával rögtön körülvették mindkettôjüket. Hogy jutunk keresztül a fényszórókon, tûnôdött magában Cornell, és elborzadva nézett szét maga körül. De Valencia erôsen karon ragadta, és vitte tovább magával. Egyetlen rendôr sem tartóztatta fel ôket. Egy hajlotthátú öregember közeledett feléjük, és bevezette ôket ugyanabba a kôbôl épült kalyibába, melyben az est folyamán Rodriguezzel beszélgettek. Az öreg kinyitotta az ajtót, és a szoba sarkába mutatott, ahol az este a fegyverek voltak. Cornell visszahôkölt, amikor megpillantotta egy férfi, egy asszony, és egy gyermek élettelen arcát. A halottak mellett férfiak és nôk álltak, hangosan imádkoztak, rózsafüzérük szemeit morzsolgatva.

Valencia néhány lépést elôrement, és a megmerevedett arcokba nézett, amelyekbôl még halálukban is a félelem gyötrelmeit lehetett leolvasni. De a gyerek mintha mosolyogna, mintha azt hinné, csak játék az egész, és most majd valami szép következik, szebb annál, mint amiben eddig élt. Ennek a halott gyermeknek az arca érintette meg szívét a legmélyebben. Nem csupán valami játékfélére gondolnának követôi közül is sokan, ha programját nyilvánosságra hozná? S vajon hányan maradnának mellette, ha rádöbbennének, hogy itt egyáltalán nem játékról, hanem a legkeserûbb valóságról van szó?

Valencia összekulcsolta a kezét, s fájdalmasan hasított belé a gondolat, hogy ez a három ember teljesen hiába pusztult el. Nem voltak sem mártírok, sem szentek, sem hôsök. Egyáltalán senkik sem voltak. A halottak miséjének gondolatai jutottak eszébe, és maga elé mondta a szöveget:

-- Mily irtózat fog az lenni -- ha a Bíró el fog jönni -- ami csak lappang, kipattan, -- mi sem marad megtorlatlan...[1]

Észrevette, hogy a többiek figyelik. Érezte, hogy a körülállók nem az utolsó ítéletre gondolnak, hanem arra a leszámolásra, amely Concienciában fog bekövetkezni, ha majd üt az óra. Hirtelen világossá vált elôtte, hogy itt ezek hárman mégsem hiába haltak meg. Nevüknek be kell járnia az egész országot, hírüknek el kell jutnia minden szegletbe, haláluknak föl kell háborítania a közvéleményt. A munkások, parasztok és diákok szívében föl kell lobbannia a harag tüzének, hogy az, aki agyonlövetésüket megparancsolta, százszor is megbánja tettét, és mindennél jobban kívánja, bárcsak még egyszer feltámaszthatná ôket, mert haláluk által új életet támasztottak mások szívében is.

Valencia letérdelt és imádkozott: -- Adj, Uram, nekik örök nyugodalmat. Az örök világosság fényeskedjék nekik...

Amikor fölállt, körülvették a férfiak és az asszonyok, és izgatottan kezdték neki mesélni a telepen lejátszódott eseményeket. Kezét szorongatták, sírtak, átkozódtak, jajgattak és fohászkodtak. Ô csak állt köztük, és Cornell látta, amint a pap arca elváltozik. A bibliai esemény éledt itt újjá, gondolta magában. A szegények, a kizsákmányoltak, az éhezôk körülvesznek egy embert, és rábízzák életüket, sorsukat, mindenüket. És ô új erôt ád nekik, mert az ô nyelvükön beszél, és ismeri nyomorúságukat. Tudja, hogy veszélyes dolgot tesz, de akkor is folytatja, ha egész életén át végigkísérnék is kétségei -- akár engem az enyéim. Bár az enyémek másfajta kétségek. Sokszor felteszem magamnak a kérdést: mi értelme az életemnek? Néha úgy érzem, hiába éltem eddig. De csak ennek az embernek az árnyékában tudok erre világosabban rádöbbenni. Mert mit tettem eddig azonkívül, hogy szemléltem az eseményeket? Csináltam egyáltalán valamit? Felhívtam-e cikkeimben eléggé a világ figyelmét arra, ami például itt történik? Vagy ehelyett inkább a szenzációkeltés vezette tollamat? De már maga az élet is nem elég szenzáció-e ebben az országban? A diktátorok itt mindent megígérnek az embernek, de azután nem adnak meg semmit. Csak a hatalomhoz ragaszkodnak, és emlékmûveket állítanak maguknak szobrok, színházak, repülôterek, felhôkarcolók alakjában. De mit nyújtanak az egyszerû emberek? Mit adtak ezeknek a szegényeknek, akik most itt fekszenek ebben a kôkunyhóban holtan, felravatalozva? A két idôsebb valójában sohasem eszmélt annak tudatára, hogy élt. Csak tengôdtek egyik szomorú napról a másikra, s a napokat úgy fogadták, ahogy az ember a dörgést, villámlást és az esôt fogadja. Aztán megöregedtek, mert az élet belenyúl az ember testébe, elfárasztja, megemészti, elkoptatja. És a kisgyerek? Ô még egyáltalán semmirôl sem tudott. Talán azt hihette, hogy az élet csak játék, hogy az iszapgödrök gyönyörûek, és a malacok kövérek.

Még csak indulóban volt, s máris elvette életét egy puskagolyó. Csak a kis életét, hiszen egyebe nem volt.

Gondolataiból hirtelen felocsúdott, amint észrevette, hogy Valencia elôveszi zsebébôl noteszét, és néhány szót jegyez bele. Ezután Cornellhez fordult:

-- Jön velem tovább? -- kérdezte.

Cornell csak bólintott, és még egy utolsó pillantást vetett a halottakra. Különös, gondolta magában... Ugyanabban a sarokban fekszenek, ahol elôbb Rodriguez fegyverei voltak. Azok közül lôttek eggyel, és a rendôrség viszonozta a tüzet. Így kellett történnie, és Garcia ezredes is erre a feltevésre alapozza a kihallgatásokat. Addig fogja kínozni áldozatait, amíg ezt be nem vallják.

Az emberek tisztelettel köszöntek a papnak, amikor elhaladt mellettük. A telep kijáratánál azonban egy vékonybajszú százados útjukat állta. Úgy nézett Valenciára és Cornellre, mint két rablógyilkosra.

-- Mit keres maga itt? -- kérdezte Valenciát.

-- Lelki vigaszt hoztam az embereknek -- felelte nyugodtan.

A százados cigarettára gyújtott.

-- Hogy hívják magát?

-- Antonio Valencia.

-- És magát, szenyor?

-- Bruce Cornell.

-- Mit keresnek itt?

-- Ezt már az elôbb megmondtam önnek.

A százados elbizonytalanodott. Nem mert fellépni a pap ellen, hisz a nevét ô is nagyon jól ismerte. Cornell azon gondolkodott, van-e ennek az embernek felesége, vannak-e gyerekei. Vajon mit válaszol, ha majd hazaérve leveti a zubbonyát, és a felesége megkérdezi tôle, hogy hogyan telt el a mai nap? Elmondja-e neki, hogy ma agyonlôtt egy férfit, egy asszonyt és egy kisgyereket az ,,El Futuró'' nevû nyomornegyedben, mert meg akarták védeni a pusztulástól egyetlen vagyonukat, a nyomorúságos kalyibát a fejük felett? De ha semmit se mond, és a felesége másnap az újságokból értesül a történtekrôl, vajon hogyan mossa magát tisztára elôtte? Talán azt erôsítgetné majd, hogy elôbb azok az emberek lôttek a rendôrségre, s nekik viszonozniuk kellett a tüzet, hogy a további vérengzést megakadályozzák? Szóval mindenképpen találna valami magyarázatot, amit egy asszonnyal szemben amúgy is mindig kéznél tart egy férfi. Cornellnek hirtelen és minden összefüggés nélkül különösen gyengédséggel Estherre kellett gondolnia.

A százados még egyszer megkérdezte:

-- Miért jöttek ide maguk? Ezek itt mind tolvajok és kommunisták.

Valencia mosolygott.

-- Honnan tudja ön ezt? És ha azok lennének is, vajon miért lettek azzá?

A tiszt vállat vont.

-- Legjobb lesz, ha szépen hazamennek! -- mondta barátságtalanul. -- Semmi kedvem sincs hozzá, hogy most nekiálljak magukkal vitatkozni. Ha valamit tudni akarnak, forduljanak Garcia ezredeshez. Ô adta ki a parancsot.

Valencia bólintott, és a reflektorok fénycsóváján keresztül elindult a telep kijárata felé. Amikor ismét autóba ültek, és megindultak visszafelé, nem szólt egy szót sem. A halott kisgyermek arcának mosolyát nem tudta elûzni magától. A nyomornegyedben minden gyermek ezzel a bájos mosollyal kezdi az életet, amint lassan ki nem nyílik értelme a rogyadozó tetôk alatt, ahol egymás mellett alszik apja, anyja, nôs bátyja és férjezett nôvére. A gyerekeknek mindannyiszor végig kell hallgatniuk a sóhajtásokat, a párok lihegését és a sikolyokat, ahányszor csak ilyesmire sor kerül.

Ott lapulnak lángoló arccal hallgatózva és feszülten figyelve minden kis neszre, mozdulatra. Amikor nagyobbak lesznek, maguk elégítik ki önmagukat, amíg nem hozhatnak ôk is társat maguk mellé a kunyhóba. Ennyibôl áll ezeknek az embereknek a nemi élete. Teljesen elállatiasodik, mert hiányzik belôle minden intimitás. És ez csak egyik oldala szegénységüknek. A másik még szomorúbb. Az asszony túl hamar megöregszik, és a férj másutt keres kielégülést. A hûtlenség mindennapos, de mit lehet tenni, amikor az asszony egyre ápolatlanabbá válik; amikor a mocskos alsónemût viselô, lesoványodott feleség csak szenvtelenül elterül az ágyon, amikor a férje megkívánja, de a megfelelô táplálkozás hiányában már nincs elég ereje ahhoz, hogy végigcsinálja a játékot, hanem örül, ha már maga mögött tudhatja az egészet anélkül, hogy közben akárcsak egy szó is elhagyná az ajkát. És ezután jönnek a gyerekek, de a szükséges gondozás és táplálkozás hiánya miatt éhségödémában hal meg egyik a másik után. S a szülôk mindezt olyan beletörôdéssel viselik el, amely szinte már ijesztô. E miatt a borzasztó testi és lelki nyomor miatt kell neki, a papnak politikával foglalkoznia. Ezért kell az erôszakot hirdetnie. Úgy látta most maga elôtt hazáját, mint egy nyitott könyvet, melynek fejezeteit nem lehet elolvasni anélkül, hogy az embert ne öntené el a szégyen.

A kocsi odaért Hernando Pinto házához, és Valencia végighordozta tekintetét az épületen. Amikor kiszálltak, Esther nyugtalanul és zavartan futott eléjük.

-- Rodriguez hirtelen eltûnt. Nem tudja senki, hogy hol van -- mondta izgatottan.

-- Én tudom -- mondta Valencia. -- Visszament a hegyekbe. Gerilláinak szükségük van rá.


5. ,,Lélektani hadviselés''

Raoul Castillo egy egész rendôrosztag megtámadásánál is veszélyesebbnek tartotta azt a Rodriguez Tobartól kapott feladatot, hogy Guillermo de la Cruzt és két társát tegye el láb alól. Jól ismerte ô a marsall által megszállt Talomát. Ez annak a kevés vidékeknek egyike, ahová a hadsereg sohasem tudta tartósan befészkelni magát, mert nincsenek járható útjai, így a gyors csapatmozgatásra még csak gondolni sem lehetett. De la Cruz tehát megtehette, hogy országon belül kis köztársaságot rendezzen be magának. Egyszer, amikor a nemzeti hadsereg egy kétszázfôs csapata behatolt erre a területre, nem is igen védekezett, csak kis idôre visszahúzódott gerilláival egy Dorado nevû félreesô hegyi falucskába. Azelôtt ügyvéd volt Cielóban, de már hallgató korában az egyetem legforradalmibb szellemû vezetôi közé tartozott. Késôbb a bíróságok elôtt tartott éleshangú törvényszéki védôbeszédeivel hívta fel magára a figyelmet, végül pedig azzal szabadította magára az uralkodó körök dühét, hogy nyilvánosan kijelentette: az arisztokrácia a velejéig korrupt, és nem a nép javát, hanem kizárólag a maga hasznát tartja szem elôtt. Ezután két sikertelen merényletet követtek el ellene, erre ô az ellenzéki lapokban szabályszerû fenyegetést tett közzé, mondván: a legközelebbi alkalommal meg fogja elôzni a merénylôt. És így is történt. Ô lôtt elsônek, és áldozatát azonmód ott hagyta szobájának a padlóján. A rendôrség persze azonnal gyilkossággal vádolta. Az utolsó pillanatban azonban sikerült Talomába menekülnie, ahol Conciencia rettegett gerillavezérévé tornászta fel magát. Százezer peso vérdíjat tûztek ki fejére, de mindmáig senkinek sem volt elég mersze arra gondolni, hogy ezt a hatalmas összegû jutalmat megszolgálja.

Raoul Castillo eddig csak kétszer látta a marsallt Rodriguez sátrában, a vezetôségi megbeszéléseken. Mégis emlékezett hatalmas, erôs termetére, de leginkább szúrós tekintetére, ami úgy tûnt, mindenkin átlát.

De la Cruz élesen tiltakozott az ellen, hogy az ô területét is Rodriguez fôparancsnoksága alá rendeljék, de mert enélkül semmi támogatást nem kapott volna a többiektôl, kénytelen-kelletlen beadta a derekát.

Egyébként egyáltalán nem könnyû bejutni erre a területre. Az embernek primitív kötélhídon kell magát végigtornásznia egy folyó felett. Vagy át kell gázolnia lovával a mély és gyors sodrású vízen. A túlsó parton pedig már ott állnak a marsall katonái, hogy mindenkit kihallgassanak, és az idegeneket visszavezessék. Talomában az öszvér és a ló az egyetlen szállítóeszköz, ezzel fuvarozzák a kukoricát, a rizst és a cukrot, mert itt sem utak, sem hidak nincsenek.

De ebben de la Cruz igazán nem volt bûnös. Hiszen a területén szolgálatot teljesítô rendôrfelügyelô segítségével -- ennek egyébként ô fizette a zsoldot -- kapcsolatba lépett a belügyminiszterrel, aki megígérte, hogy véget vet a tarthatatlan állapotnak. Természetesen sohasem került rá sor.

Az utóbbi évek folyamán azonban úgy hírlett, sok minden megváltozott a Guillermo de la Cruz által kormányozott vidéken. Mindenfelé azt rebesgették, nem mûködnek már azok a szakszervezetek, amelyeket annak idején ô maga hívott életre. Hogy a tartomány egyetlen iskolája, ahol korábban egy tanítónô többek közt marxizmust is tanított, most üresen kong, és a parasztok jobban éheznek, mint bármikor életükben. Aztán még olyan hírek is szárnyra keltek, hogy de la Cruz ivásra adta fejét, és beteg. Ezeket a híreket azonban senki sem tudta megerôsíteni, leszámítva azt a parasztot, akinek mindkét lányát -- a hír szerint -- megerôszakolta.

Raoul meglehetôsen kelletlenül fogadta Rodriguez parancsát, de ennek legkisebb jelét se mutatta. Az elsô órákat arra használta fel, hogy kiválassza a négy embert, aki elkíséri. Ez nem volt olyan egyszerû, mert arra senki sem vállalkozott szívesen, hogy sorukból való embereket lôjön le. Hosszas huzavona után végre megtalálta a megfelelô társakat. Az elsôt Emanuelnek hívták, gúnynevén El Diablo, azaz ördög. Ez az alacsony, zömök férfi, akinek túlságosan rövid lábai meglehetôsen izmos felsôtestet hordoztak, állandóan bosszús hangulatban volt. Számára egy gyilkosság semmit nem jelentett, s még csak egy álmatlan éjszakája sem volt miatta. A maga módján mégis idealista volt. Senki se róhatta fel, hogy Emanuel valaha is megütött vagy csak összeszidott volna például egy parasztot. És ha arra került sor, barátait sohasem hagyta cserben.

Pedro, más nevén El Mono, vagyis Majom, minden tekintetben az ellentéte volt Emanuelnek. Vékony volt és sovány, sohasem durva, viszont arrogáns, és -- különösen mikor lecsapott ellenfeleire -- valami fölényes józanság szállta meg, amitôl barátai nem egyszer megborzongtak.

Carlos, akit a többiek El Gerentének, Igazgatónak hívtak, olyan ember volt, aki sohasem tudott másról beszélni, csak saját magáról. Csúfnevét -- azt állította -- annak köszönheti, hogy valamikor egy gyár igazgatója volt. Ezt azonban senki se hitte el neki.

Armandónak volt a leghátborzongatóbb gúnyneve. El Esqueletónak, Csontváznak nevezték. Hatalmas, csontos ember volt, kopasz fején állandóan kicsi, szemellenzô nélküli lapos sapkát hordott. Még a függôágyban sem vette le. A többieket bizalmatlanul és elutasítóan kezelte. Az emberekrôl kifejezetten lekicsinylôen vélekedett. Utálta, de ami még rosszabb, gyûlölte is ôket. Amikor a többiek átkozódtak, ha egy lövedék túlságosan közel csapódott be a fedezékükhöz, ô csak rekedten fölnevetett, fogta fegyverét és viszonozta a tüzet. Ez a lövés csaknem mindig talált, és ha az áldozat összerogyott, elégedett arckifejezéssel ismét visszafeküdt anélkül, hogy csak egy szót vesztegetett volna a dologra. Ô volt a legjobb lövész a gerillák közt, ezért is vitte magával Raoul.

Raoul Castillo pontosan tudta, hogy eljárása alattomos. Azzal a hírrel kell Guillermo de la Cruzhoz mennie, hogy Rodriguez ôt nevezte ki minden tartomány másodparancsnokának, és Rodriguez Tobar ezt az elôléptetést személyesen akarja vele közölni. Mégis számolt a marsall hiúságával, azzal a tulajdonságával, amely föltehetôleg belekergethette ebbe a mostani, érthetetlen életformába. Vagy talán a házasságán múlott? -- tûnôdött magában Raoul. Felesége, aki elôkelô családból származott, már együttlétük elsô esztendejében végkép faképnél hagyta. Megvetette ôt eszméiért, és megvetette a barátait, akiket a házba hozott, és nem szenvedhette, hogy szembeszegül a kormánnyal.

A marsall forradalmi lelkülete, így gondolta Raoul, talán ezekben az élményekben gyökerezik, és talán azért csatlakozott oly nagy sietséggel a gerillákhoz. Valószínûleg nem fûtötte sem a gyûlölet, sem az idealizmus, hanem egyszerûen csak egy csalódott szerelem állt mögötte, amelyre a felejtést az ôserdôben kereste. Az ilyen ember sohasem lesz képes arra, hogy teljes következetességgel végigvezesse a felkelôk elkeseredett harcát. Az ilyen embernek el kell pusztulnia.

Amikor Raoul tépelôdésében eljutott eddig a meggyôzôdésig, a marsall halála már nem jelentett számára semmit. Kiadta a parancsot az embereknek, hogy nyergeljék fel a lovakat, és felülvizsgálta kísérôi fegyvereit. A férfiak a campesinók öltözékét viselték, hogy elkerüljék a feltûnést, és ha a katonák föltartóztatnák ôket, szegényes megjelenésükkel bizonyíthassák és elhitethessék, éppen a munkába igyekeznek.

Lovaikra régi nyerget erôsítettek, meg egy kötelet kantárnak, zabla nélkül. Látszólag mind az öten jó hangulatban hagyták el Rodriguez táborát. Elhaladtak a kis kunyhók mellett, melyek mögött zöld banánültetvények húzódtak. A banánnak azt a fajtáját termesztették itt, amelyet csak megsütve lehet fogyasztani. Aztán a manihot földek következtek, majd a burgonya és kávéültetvények. Nyeregtáskájukban ott voltak a finomítatlan cukorból készült rövid rudacskák, melybôl elkészíthették a közismert népi eledelt, a paellát. Olykor teherautó haladt el mellettük, de ôk alig pillantottak föl, mert sohasem lehetett tudni, ki ül a kocsiban. A zsebükben pisztoly lapult. Tudták, azonnal használni is fogják, ha a helyzet úgy kívánja.

Baloldalt égbenyúló hegyek meredeztek, jobbra pedig feneketlen szakadékba pillanthattak, ahol a végtelen ôserdôk zöld lombkoronái integettek a mélybôl. Egy kis tanyánál bizalmas barátaik egyikénél pihenôt tartottak, lovaikat a házat körülvevô kerítéshez kötötték. Szívélyesen fogadták ôket. Hosszú idô után itt ettek ismét sancochót meg levest yukkával, húst és fôzeléket. Korán lepihentek, mert a következô napon már napkelte elôtt indulni akartak, hogy Guillermo de la Cruz területét még sötétedés elôtt elérhessék.

Raoul nagyon rosszul aludt ezen az éjszakán. Fázott, és valahogy a gyomra se volt rendben. Kételyek gyötörték, hogy vajon van-e valami értelme annak a kemény életnek, melyben évek óta él. Mert ha az ember jól körülnéz, megállapíthatja, hogy ebben az országban tulajdonképpen semmi sem változott: a napilapok továbbra is derûs hangú cikkeket közölnek, az elnök ismét felavat egy középületet, és utána misét hallgat. Az egyetlen új talán az, hogy az újságok mindig többet írnak Antonio Valenciáról, és a fényképét egyre gyakrabban látni a címoldalon.

Miután már két órája álmatlanul forgolódott, fölkelt és kiment a szabadba. Az éjszaka tiszta volt és hideg, sehol semmi nesz, csak valahonnan nagyon messzirôl hallatszott szamárordítás vagy kutyaugatás. Némi irigységgel szemlélte a kis házat, mely elôtte emelkedett. Búvóhelyén, fent a hegyekben sokszor álmodozott arról, milyen jó lenne egy ilyen kis tanyán élni, yukkát, kukoricát meg kávét termeszteni, tehenet, disznót és baromfit nevelni. De amíg semmi sem változik ebben az országban, ô is marad, ami eddig volt: pária, aki a fákon vagy a puszta földön alszik, egyik tartományból a másikba vándorol; gerilla, aki keményen, kegyetlenül és szenvedélyesen harcol, és minden katonában, földbirtokosban halálos ellenséget lát.

Visszament a kunyhóba, ahol fojtó volt a levegô a sok összezsúfolódva alvó férfi lélegzésétôl. Nevetni sem volt kedve, amikor Pedro megkérdezte:

-- Na, aztán jó volt-e az asszonyoknál?

Tizenkét óra felé elérték a folyót, és lovaikkal belegázoltak a vízbe, átkeltek a túlsó partra anélkül, hogy a kötélhidat igénybe vették volna. Tíz erôsen felfegyverzett campesino várta ôket, és bizalmatlanul érdeklôdött aziránt, hogy mi célból jöttek Talomába. Raoult egyáltalán nem félemlítette meg az a fogadtatás. Ôt nem érdekli, hogy kivel áll szemben, válaszolta, de azt igazán szeretné tudni, hogy vele, Rodriguez Tobar személyes képviselôjével milyen jogon mernek így beszélni. Neki haladéktalanul tárgyalnia kell Guillermo de la Cruzzal, akinek fontos üzenetet hoz fônökétôl.

Ez persze csak blöff volt, de hatott. A férfi, aki eddig a szót vitte, félrevonta Raoult, és közölte vele, a marsall valószínûleg Doradóban tartózkodik. De ha ott nem, Oróban, innen lóval két óra lovaglásnyira, minden bizonnyal találkozhatnak vele. Ott azonban mindenképpen jelentkezzenek a rendôrfelügyelônél. Az biztosan meg tudja majd mondani, hol találhatják meg de la Cruzt.

Megkönnyebbülten lovagoltak tovább. Raoulnak mégis az volt a homályos sejtése, hogy követik ôket. Azonkívül még azt is észrevette, hogy egy lovas néhány perccel azután, hogy az engedélyt a továbbvonulásra megkapták, megelôzte ôket, és elôre vágtatott. Guillermo de la Cruz egy órán belül, de talán még elôbb értesülni fog arról, ki jön hozzá látogatóba. Az utat, amelyen haladtak, csak jóindulattal lehetett útnak nevezni. Egyszerû szamár-ösvény volt, tele kátyúval, omladékkal. Kétoldalt itt-ott elhanyagolt kunyhók árválkodtak, s a teljes apátiába süllyedt asszonyok még csak fel sem néztek, amikor elhaladtak mellettük.

Egy tisztáson Raoul megálljt parancsolt, hogy megbeszéljék, mitévôk legyenek a továbbiakban. De talán még egy percig sem idôzhettek, amikor az erdôbôl hirtelen mintegy negyven lovas ugratott elô. Élükön magas, jólöltözött férfi sárga sombreróban, fehér bôrövében pisztoly. Pompás paripáján ezüstbôl készült szerszám és finom gyapjúnyereg. A lovas kezében karabély. Egyenesen Raoul elé lovagolt, és megállt elôtte.

-- Ha jóbaráttal akar beszélni -- kezdte anélkül, hogy bemutatkozott volna --, akkor miért nem egyedül jött?

-- Maga Guillermo de la Cruz?

-- Igen... És ön kicsoda?

-- Raoul Castillo vagyok, Rodriguez Tobar helyettese. És ezek az emberek itt Emanuel, Pedro, Carlos és Armando.

-- Nem felelt még a kérdésemre.

A marsall hangja élesen és parancsolóan csengett.

-- Ilyen vidéken nem lovagolok egyedül.

-- Miért nem? Hiszen úgy biztosabb és kevésbé feltûnô. Fegyverei vannak?

-- Természetesen.

-- Ez egyáltalán nem természetes. Ha ön itt mint egyszerû campesino közlekedik, sokkal kisebb veszélyt jelent számára, ha nincs nála fegyver.

-- Hogy érti ezt?

-- Majd mindjárt elmagyarázom. Kövessék embereimet, és szolgáltassák ki nekik a fegyvereket! No, egy kicsit gyorsabban! A legkisebb gyanús mozdulat, és soha többé nem látják viszont Rodriguez Tobart.

Vonakodva bár, de teljesítették a parancsot. A marsall megfordult és elvágtatott, nem törôdve azzal, hogy a többiek követik-e vagy sem.

Raoult és barátait a lovasok közrefogták, és elindultak. Egy órai lovaglás után elérték Orót, egy piszkos kis falut, ahol a foglyokat egy kunyhóba vezették. Mint kiderült, ez a rendôrfelügyelô irodája. Az íróasztalnál Guillermo de la Cruz foglalt helyet, a mellette ülô ember rendôrfelügyelôi egyenruhát viselt.

De la Cruz nyugodtan nézte ôket. Percek teltek el anélkül, hogy egy szót szólt volna.

Raoult enyhe nyugtalanság fogta el. A szemben ülô férfi túl magabiztos ahhoz, hogy bûnösnek érezze magát. Nem is úgy néz ki, mint aki iszákos lenne, vagy mint aki teljesen lezüllött.

-- Hallott már valamit a lélektani hadviselésrôl? -- A kérdés olyan hirtelen jött, hogy Raoul egy pillanatig csak zavartan pislogott.

-- Hogy érti ezt?

-- Pontosan úgy, ahogy mondom. Hallott már valamit errôl?

-- Nem.

A marsall arcán könnyû mosoly suhant végig.

-- És ti most kicsi híján mégis ennek az áldozatai lettetek. Rólam nem is beszélve.

-- Nem értem, amit mond.

-- Utánajártatok egyáltalán, hogy honnan erednek azok a híresztelések, mely szerint én valami nagy disznóságot követtem volna el?

Raoul félni kezdett, s társai hirtelen összerezzenésébôl megállapíthatta, hogy ôk is érzik a fenyegetô veszélyt.

De la Cruz keresztbe rakta lábait és mosolygott.

-- Az én Rodriguez Tobar barátom bedôlt egy álhírnek, amigo. Ezt még nem veszem tôle rossz néven, de azt igen, hogy nem hagyta meg nektek, mielôtt lelônétek, gyôzôdjetek is meg arról, vajon megfelelnek-e a valóságnak, amit rólam állítanak.

Raoul elôször úgy akart tenni, mintha sehogyan sem értené a dolgot, de rögtön rájött, hogy ezzel csak ront a helyzeten.

Pedro azonban elôrelépett.

-- Maga téved -- mondta. -- Mi azért jöttünk, hogy hírül hozzuk: Maga lesz az egész vidék másodparancsnoka.

Carlos is bekapcsolódott a beszélgetésbe:

-- Amikor elindultam, azt sem tudtam, hogy ön kicsoda. Én csak azt a feladatot kaptam, hogy közöljem: Rodriguez Tobar beszélni kíván önnel. De la Cruz figyelmesen szemlélte a két embert, majd hirtelen hangosan elnevette magát.

-- Maga aztán jól kiválogatta az embereit -- fordult Raoul felé. -- De legjobb, ha nem erôltetitek magatokat azzal, hogy bármirôl meggyôzzetek. Inkább figyeljetek ide, és hallgassátok meg, miféle hamis rágalmaknak ültetek föl. Néhány nappal ezelôtt elcsíptünk egy férfit, aki a környéken megerôszakolt két lányt. A fickó nem a mi csoportunkhoz tartozik, ezért csak azt a büntetést tartottam számára igazságosnak, hogy alaposan megbotoztassam, és kiutasítsam a tartományból. Azon lehet vitatkozni, hogy ez volt-e a leghelyesebb büntetés, de én ebben az esetben így döntöttem. És mivel tartottunk attól, hogy bosszút áll valakin ez a gazember, néhány napig követtük titokban és figyeltük. Nos, a legnagyobb meglepetésemre -- miután elhagyta a tartományt -- elsô útja Zambrano ezredeshez vezetett. Embereim ezután megvárták, és nyomon követték egészen Rodriguez táboráig, ahol a nyavalyás fordított egyet a keréken, és az egész megerôszakolást az én nyakamba varrta.

-- Honnan tudja ön ezt? -- kérdezte élesen Raoul.

-- Ez nagyon egyszerû. Embereim vártak rá, és amikor eltávozott Rodrigueztôl, azonnal elfogták és idehozták. Itt aztán addig puhítottuk, amíg mindent szépen bevallott. Ha esetleg beszélni akartok vele... De nem nyújt valami szívderítô látványt...

-- Ezzel azt akarja mondani, hogy ...

De la Cruz bólintott.

-- Ezzel azt akarom mondani, hogy az egész tervet Zambrano ezredes tanácsadói eszelték ki, hogy engem gyanúba keverjenek. Ôk nagyon jól tudják, hogy a megerôszakolás a gerilláknál halálbüntetéssel jár. Na, már most: ezek hónapok óta azon fáradoznak, hogy rólam a legelképesztôbb aljasságokat koholják és terjesszék mindenfelé. Hogy iszom, hogy az egész vidéket terrorizálom, hogy itt minden sokkal rosszabb, mint valaha volt. Ezen az alapon próbálják azt is bizonygatni, hogy a campesinók problémáira a marxizmus rossz megoldás. Ha lelôttetek volna, telekürtölik vele a nemzetközi sajtót, s így a világ színe elé tárják, hogy mindenki lássa, milyen következményekkel járna, ha Concienciában egyszer gyôzelemre jutna a forradalom. Bizonyára külföldi tudósítók is érkeztek volna -- abban a hiszemben, hogy amit tettetek, az helyes --, így azután ezek az emberek gyorsan elérnék, amit akarnak: bemocskolni és lejáratni a gerillák vezetôinek erkölcseit a világ színe elôtt. És ti majdnem bedôltetek ezeknek.

Az egyetlen, akit de la Cruznak nem sikerült meggyôznie, most felemelkedett.

Nyakát megmerevítve még soványabbnak tûnt, mint máskor. Komor ábrázata elutasítást tükrözött.

-- Szabad valamit kérdeznem? -- szólalt meg.

-- Hogy hívják?

-- Armando vagyok.

-- No, ki vele!

Armando végignézett barátain, s pillantása megakadt Raoulon, mintha tôle várna valamilyen segítséget.

-- Honnan tudhatjuk mi, hogy az, amit nekünk mond, igaz is? Maga nekünk lélektani hadviselésrôl magyaráz, de ezek csak szavak, amelyeket én alig értek. Én az ilyen módszerek hasznáról nem tudok semmit. Az egyetlen, amit jól tudok, lôni. Valószínû, hogy magát is lelôttem volna. Maga azelôtt ügyvéd volt, és ennélfogva a nyelvét jobban tudja forgatni, mint mi. De hogyan akarja nekünk bebizonyítani, hogy tényleg tévedtünk?

De la Cruz még mindig mosolygott.

-- Remek, Armando! A maga szavai legalább egészséges emberi értelemrôl tanúskodnak. De engedjék meg mégis, hogy bemutassam azt az embert, aki annak idején maguknál járt!

Tapsolt, és erre egy alacsony kis ember jött be két gerilla között, és reszketve megállt de la Cruz elôtt. A marsall emberei alapos munkát végeztek, gondolta Raoul. A férfi szeme teljesen szét volt zúzva, hátán ostorcsapások hosszú csíkjai piroslottak, lábait pedig alig bírta mozdítani.

-- Mondd el, hogy történt! -- szólt rá de la Cruz.

-- Én mindent az ezredes utasítására csináltam -- kezdte a campesino. -- Elmentem hozzá, mert meg akartam bosszulni, amiért megbotoztak. Ekkor ô azt kérdezte tôlem, volna-e kedvem nekik dolgozni. Megkapnám a kitûzött vérdíjat is, gazdag ember lehetnék, és egész életemben nem kellene többé dolgoznom. Az ezredes pontosan elmagyarázta, mit kell mondanom. Be kellett feketítenem Rodriguez elôtt a marsallt. Szerényen és félelmet színlelve kellett viselkednem. Utána aztán mehettem volna utamra, s a többi már elrendezôdött volna magától. Én nem gondoltam arra, hogy a megerôszakolást a gerilláknál halállal büntetik.

-- De most majd gondolkozhatsz rajta -- ordította de la Cruz. -- Meg azon is, hogy az árulást ugyanazzal büntetik. Vigyétek innen, és intézzétek el!

Raoul a szerencsétlen után nézett, amint a gerillák magukkal cipelték.

-- Most már hisz nekem végre, Armando? -- kérdezte de la Cruz. -- Hiszen mindezt nagyon egyszerû megérteni. Zambrano ezredes pontosan tudja, hogy a leggyengébb pontunk a hírközlés. Lehetünk mi akár a világ legbátrabb harcosai, ha egymás szándékairól, tevékenységérôl rosszul vagy sehogy sem értesülünk, az ilyesmi mindig elô fog fordulni --, hacsak nem gondoskodunk arról, hogy másképp legyen. És ennek másképp kell lennie. Ilyen hibáknak, mint ez is, nem szabad még egyszer elôfordulniuk. Ezt nem engedhetjük meg magunknak. És most hallgassátok meg, mire kérlek benneteket: két héten belül beszélni akarok Rodriguez Tobarral. Ez a beszélgetés sürgôs és fontos, mert nem nézhetjük tovább ölbetett kézzel, hogy az egész világ elôtt rendszeresen csôcseléknek bélyegezzenek bennünket. Banditáknak és rablóknak, akik senkitôl és semmitôl nem riadnak vissza. Lelketlen gazembereknek, akiknek vezetése alatt a népnek még mélyebb nyomorba kell süllyednie, mint amilyenben volt. Nagyon sokat töprengtem ezeken a dolgokon az utóbbi napokban, de csak most fogtam fel valójában, hogy a hadviselésnek ez a módja milyen sok veszélyt rejteget a mi ügyünk számára. Sokkal többet, mint akár egy sereg katona. Mert az ilyen híreket nemcsak külföldön, hanem természetesen nálunk, itthon Concienciában is el lehet terjeszteni. És hogy ez mit jelent, azt ti tudjátok a legjobban, legalábbis ha tudtok olvasni. Én pedig most elhatároztam, hogy éppen titeket, akik meg akartatok engem ölni, éppen titeket foglak felhasználni arra, hogy saját propagandám eszközei legyetek. Hiszen ti a magatok tapasztalatai alapján lettetek most okosabbak. Kérlek hát benneteket, gyôzôdjetek meg saját szemetekkel arról, hogy mi a valóság és mi a kitalálás. Gyertek velem!

Amit a következô órákban láttak, az minden várakozásukat felülmúlta. De la Cruz megmutatott nekik két mintafalut, amelyet nemrég építettek föl. Elmagyarázta nekik a négy jól mûködô szakszervezet feladatait, bemutatta a három betegápolót, akik szintén gerillák voltak, és az egész vidéken ügyeletet tartottak. De la Cruz bevezette vendégeit egy jól fölszerelt kis kórházba, ahol egy fiatal orvos és négy ápolónô éjjel-nappal készenlétben állt.

Raoul és társai nem gyôztek újra meg újra eleget bámulni a látottakon. Ez bizony egészen más kép volt, mint amilyenre a híresztelések alapján számítottak. Amikor újra visszatértek a kis falucskába, a marsall visszaadta fegyvereiket, és kezet rázott velük.

-- És most meséljétek el Rodriguez Tobarnak, amit nálam láttatok! Mindezt persze Zambrano ezredes is tudja, de neki megvan rá minden oka, hogy errôl mélyen hallgasson. Ha nem volna olyan kockázatos, az ország sajtójában mutatnám be itteni életünket. Egy ideje nagyon foglalkoztat a gondolat, hogy megtegyem. Csupán a kémkedés komoly veszélyét kellene kiküszöbölni. Nos, uraim, a viszontlátásra, és mondjátok meg Rodrigueznek, hogy máskor ne siessen annyira, hanem alaposabban gyôzôdjék meg a tényekrôl, mielôtt döntene. A folyóig pedig adok mellétek néhány embert kísérônek.

Szótlanul lovagoltak ki az udvarból mind az öten. Amikor a falucskát egy útkanyarulatnál maguk mögött hagyták, három lövést hallottak egymás után.

-- Az árulók jutalma -- jegyezte meg a kísérôk egyike.

Zambrano ezredes terve tehát dugába dôlt. Nekik azonban most az a legfontosabb, hogy biztonságban visszatérhessenek Rodriguezhez. Ha Zambrano idôközben esetleg értesül jöttükrôl, valószínûleg figyeltetni és követni fogja ôket, hogy kipuhatolja a gerillák legfelsô vezetôjének rejtekhelyét, és így egy csapásra két legyet üssön. Raoul azt tanácsolta kísérôinek, hogy tartsanak pihenôt, és beszéljék meg, mitévôk legyenek. A többiek szintén fontosnak tartották ezt a kérdést, és végül elhatározták, visszatérnek de la Cruzhoz, mivel most a legkisebb elôvigyázatlanság könnyen végzetessé válhat a gerillák ügye számára. A marsall még mindig ugyanazon a helyen ült, komoly beszélgetésbe merülve a rendôrfelügyelôvel.

Meglepôdve fogadta a visszatérôket, de amikor végighallgatta Raoult, helyeslôen bólintott.

-- Az lesz a legjobb, ha egyenként lovagoltok egy elôre megbeszélt távoli pontra, és onnan kísérlitek meg közösen, hogy a fôhadiszállásra jussatok. Én majd közben azt fogom híresztelni, hogy az ellenem tervezett merénylet meghiúsult, és ti magatok váltatok a merénylet áldozatává. Ma tehát még maradjatok nálam, és holnap korán reggel induljatok. Dél felé itt már biztosan mutatkoznak Zambrano katonái. Hiába, cselre csellel kell válaszolnunk. Ez visz az életbe egy kis érdekességet.

Néhány órával késôbb két gyors lovas érkezett Zambrano ezredes táborába. Beültek a közeli kávéházba, és többek között arról beszéltek, hogy miket hallottak, amikor egy rakomány cukrot szállítottak a folyó túlsó partjára. A marsall állítólag elfogott öt embert, és utána azonnal agyonlövette ôket. Azt suttogják, az öt idegen azt a parancsot kapta, hogy a marsallt egyszerûen lôjék le, mint egy kutyát.

Aztán kiürítették poharaikat, és abban a biztos meggyôzôdésben, hogy a hír a legrövidebb idôn belül eljut Zambrano ezredes füléhez, lóra pattantak, és villámgyorsan elvágtattak. A folyón túl megkönnyebbülve lélegeztek föl, hogy a marsall parancsát ilyen gyorsan végre hajtották.

Zambrano ezredes, akit az Egyesült Államokban képeztek ki a gerillák elleni könyörtelen harcmodorra, harcolt Európában és Koreában, és csupán egy évvel ezelôtt tért vissza Vietnamból, csak estefelé hallotta meg a hírt. Egyszerû dolgozószobájának falán hatalmas térkép függött, melyen apró zászlócskák jelezték a gerillák fontosabb egységeinek elhelyezkedését. Az újság hallatára szitkozódni kezdett, és haladéktalanul magához kérette adjutánsát.

-- Hozassa ide nekem a kávéház tulajdonosát! Szükségem van a fickók pontos személyleírására.

Az adjutáns tisztelgett és távozott.

Az ezredes a régimódi telefonkészülék felé nyúlt, feltárcsázta a számot, és amikor hallotta, hogy a vonal másik végén felvették a kagylót, beszélni kezdett:

-- Ide figyelj, John! A dolog nem sikerült. Gyere át hozzám az irodába. De la Cruz ismét kicsúszott a kezünkbôl.

Amikor a telefonban meghallotta az amerikai gerilla-szakértô káromkodását, mosolyogni kezdett, és óvatosan visszahelyezte a kagylót a villára.


6. A rendôrfônök és a pap

Antonio Valencia magányosan üldögélt cielói otthonában. Most különösképpen hiányzott neki anyja, aki néhány nappal korábban Washingtonba utazott. Egyébként itt ülne hátradôlve karosszékében, és szokása szerint elmondaná, hogy ô, Antonio volt a lelke az egész társaságnak, s hogy mindenkit magával ragadott. Ha pedig ô ezt túlzásnak találná, és mosolyogva tiltakozna, anyja kijelentené, nincs eléggé tisztában a saját erejével.

De miután a vendégek elbúcsúztak, és ô a köröskörül lerakott üres poharakra pillantott, világossá vált elôtte, hogy ez a megállapítás sántít. Anyjának mindezzel csupán azt sikerült megakadályoznia, hogy ne hatalmasodjék el fölötte a kétkedés szelleme. Tudta, hogy ezt neki köszönheti. Most azonban, hogy a szék üresen állt, megértette, hogy anyja véleménye és meglátásai többé már nem lehetnek mértékadók a számára.

Mély megelégedéssel tekintett körül. Ez volt itt az ô világa: Szent Ágoston, Platon, Hegel, Marx és Kant mûvei, a pápák legújabb enciklikái, amelyekkel bebizonyíthatta, hogy az, ami hazájában történik, igazságtalanság. Könyvek egymás hegyén hátán, tele évszázadok bölcsességével. Papírrá száradt emberi sorsok. Mintha valamikor nem is húsból és vérbôl lettek volna.

Érezte, hogy jólesett az alkohol. Felvillanyozta. Azonkívül ma este találkozott Estherrel is, aki valószínûleg a titkárnôje lesz. Már az elsô alkalommal, amikor megismerkedtek, érezte rajta, hogy ugyanúgy megszállottja az eszmének, mint ô. De nem! Annál sokkal jobban! Emlékszik még néhány mondatára, melyet akkor hallott tôle: ,,A béke a gyengék számára való. Ön pedig tökéletes ellentéte a békének. Ön maga a megtestesült küzdelem.''

Ez egy kicsit fellengzôsen hangzott, mosolygott is rajta. Esthernek mégis igaza volt. Ebben az országban az erôszak az egyetlen eszköz, amely még megoldást kínálhat. Mert mit használ az a rengeteg tárgyalás a habozó szakszervezeti vezetôkkel, ezekkel az örök kétkedôkkel, akik szüntelenül a biztos és a bizonytalan közt ingadoznak? Mit használnak a megegyezések, amelyeket senki sem tart be, mihelyt a saját érdekei veszélyben forognak?

Igen, Esthernek igaza volt, amikor az erôszakot emlegette.

Esther a harcostársa, szép és fiatal. Elûzte a gondolatot, de tudta, úgyis visszasettenkedik. Felállt, és föl-alá kezdett járkálni. Hálószobájának szekrénye elôtt megállt, kinyitotta, és nézegetni kezdte ruháit.

Négy reverenda lógott benne, megszámlálhatatlan gombbal. Egyet kiemelt, magához fogta, és gépiesen számlálni kezdte rajta a gombokat. Amint így tartotta, meghitt, csaknem ünnepélyes kapcsolatban érezte magát a ruhával. Áldozati ruhája volt ez, eszményeinek megtestesítôje. Mert pap ô, de ugyanakkor ember is. És ha sokan gúnyt ûznek is ebbôl a hosszú, fekete ruhából, ha elnevezik is csuhának, madárijesztônek, mégis ez a reverenda az, ami megtestesít mindent. Mindent, amit feláldozott, mindent, amit el kell felejtenie: a nôket -- és Esthert. A pipája nem jól szelelt. Visszament a székéhez, közben a reverendát az ágyra terítette. Az állványról levett egy másik pipát, gondosan megtömte, rágyújtott. Kifújta a füstöt, s feje körül valóságos felhôgomolyag keletkezett. Ebben a füstfelhôben újra megjelent elôtte Esther arca, de rögtön eszébe jutottak Vermeer szavai: ,,Ne keveredj az egyházi hatóságokkal semmiféle konfliktusba csupán azért, hogy utána feljogosulva érezd magad arra, hogy megnôsülj.'' Elmosolyodott. Esthernek egyébként is van már barátja, mégpedig Cornell, az újságíró. Ezért csupán hajtóerôként érezte maga mögött a lányt. Csak a szemét nézte... -- vagy becsapta volna önmagát? Talán a testét is észrevette? De hiszen mindezeket egyszer már feláldozta! Egyáltalán meg lehet ezt bárkinek magyarázni? Azt hinnék, megbolondult. Beskatulyáznák, rányomnának egy címkét. Nem tudnák például még azt sem megérteni, hogy miközben az erôszakot prédikálja, ô maga mindenkinél jobban megveti az erôszakot. Mint pap védekezik a szerelem ellen, de vajon ki értené meg, hogy ez a szerelem mégis hatalmába tud keríteni valakit anélkül, hogy észrevenné? Miért van az, hogy az emberek nagy része ennyire szûk látókörû? Jó, rendben van, a forradalmat akarja. Erôszakot akar, és mégis ellene van az erôszaknak; de mivel az erôszak az egyetlen megoldás, a nép érdekében ezt kell választania, akár tetszik, akár nem.

Most hirtelen rádöbbent, hogy börtön a számára ez a lakás. Ha itt ül egyedül, nincs akitôl tanácsot kaphatna. Mindig magának kell megoldást keresnie és találnia. Nincs nehezebb, mint saját kérdéseinkre feleletet adnunk. Itt, szobájának teljes magányában, csak messzirôl érezve a város lüktetô érverését, egyedül kell döntenie maga felett. Semmi sincs nehezebb ennél, mert ilyenkor az ember önmaga a kérdés és önmaga a válasz. Hiszen egy országot csendes pusztulásában sorsára is lehet hagyni. De annak érdekében, hogy ezt a pusztulást megakadályozzuk, emberéletek ezreit lehet kioltani. Melyik hát a kisebb rossz? Számoljunk csak egy kicsit! Vegyük azoknak az embereknek az átlagos számát, akik évente a nyomor és az elégtelen táplálkozás miatt pusztulnak el! Most ezt az adatot helyettesítsük be azoknak a számával, akiknek egy esetleges forradalom kitörésekor kell meghalniuk. S ekkor félelem száll meg bennünket, és itt van a baj. Mert azok, akik a döntést hozzák, sohasem félhetnek, hanem mindig hinniük kell abban, amit határoztak, bármilyen következményei legyenek is.

Teletöltötte a poharát. Hirtelen elfogta a rémület. Mintha megnyílnának a szoba falai. Úgy érezte, az ország közepén ül, olyan országban, amelyet meg kell mentenie, mert az emberek elpusztulnak benne, amíg ô itt ül és iszik. Ezt a tétlenséget csak a gazdagok engedhetik meg maguknak, még ha azok esetleg papok is, mint ô maga. Dehát a gazdagoknak nem lehet joguk az élvezethez? Nem, nincs joguk hozzá, mert a szegények vére az, amibôl a gyönyört habzsolják. Miközben minden elképzelhetô jóban dúskálnak, a parasztok a legnagyobb nyomorban tengôdnek.

Felkelt a székrôl, s átment a hálószobába. Fölvette az ágyról a reverendát, vállfát keresett hozzá, és visszaakasztotta a szekrénybe.

Még egy pillantást vetett az üvegre, a poharakra, és a megtelt hamutartókra, majd becsukta maga mögött a lakásajtót, lement a lifthez, és kilépett a hideg, cielói éjszakába.

Az alvó fôváros utcáin barangolt, ahol a közlekedési jelzôlámpák úgy hunyorogtak, mint a felhôkarcolók közé szorult csillagok. Különös érzés volt hallania saját lépteit, amelyeket napközben elnyomnak a nagyvárosi élet zajai.

Hirtelen összerezzent. Sötét alak lépett elô egy kapualjból, és elállta az útját. Arcát nem láthatta, az árnyékban volt. A széles sugárút néptelen volt, csak a jelzôberendezések villogtak az útkeresztezôdéseknél.

-- Hajlandó követni engem, Valencia atya?

A pap vállat vont.

-- Vajon minek? Nem követek senkit, akit nem ismerek. Egy ismeretlennel elmenni veszélyes dolog, amigo. Ráadásul éjszaka, amikor csak az utcai lámpák a tanúk.

A férfi a jobb zsebébe süllyesztette a kezét.

-- Na, ne tréfáljon már velem, atya! A rendôrfônök, Garcia ezredes beszélni akar magával.

Antonio Valencia elmosolyodott, és ezzel a mosollyal mindjárt feloldódott a helyzet feszültsége.

-- Hát ez valóban különös véletlen. Mert én is éppen hozzá indultam. Mi az ön neve, amigo?

A sötéten öltözött férfi mogorván hallgatott. Fehér ingében és fekete zakójában egy városba tévedt pingvinre hasonlított.

-- Az egyáltalán nem érdekes -- válaszolta.

Antonio Valencia mélyet sóhajtott.

Mindannyian ilyenek, gondolta magában. Nincs bennük egy szemernyi humorérzék, de még egy csipetnyi irónia sem. Buzgó sírásók, akik a világot óriási szitának tekintik. Akik behódolnak, azok átesnek ezen a szitán. Akik viszont ellenszegülnek, azok fennakadnak, és a gyûlölet hálójában, a biztonsági rendôrség pincéjében végzik.

Éppen elhaladtak a bíboros palotája elôtt, amely terméskôbôl, gyarmati stílusban épült. A legpompásabb épület az egész téren. Ablakainak üvegét különleges, zöldszínû anyaggal vonták be. Ennek következtében bentrôl szépen ki lehet látni rajtuk, de kívülrôl nem nézhet be senki. Most, éjjel ez a berendezés fölöslegesnek bizonyult, hiszen a drága anyagból szôtt függönyök amúgy is elszigetelték a ház lakóit a külvilágtól. A teret egyik oldalán a parlament épületei szegélyezték. A bíborosi palota és a bazilika a tér másik oldalán, pontosan a parlamenttel szemben állt. Milyen különös, jutott eszébe Valenciának, hogy a forradalom idején a nép nem a bazilikát, hanem csak a bíborosi rezidenciát rohamozta meg. Az épület viszont kiheverte az ostromot, s most, akár valami poraiból megelevenedett fônix, mint az egész város egyik legpazarabb építészeti csodája, még hatalmasabb, még büszkébben áll, szörnyû kihívásul minden szegény emberrel szemben, aki a ház elôtt elhalad.

Ebben a palotában lesz majd a kommunisták fôhadiszállása, gondolta, de abban a pillanatban csaknem megijedt a saját jóslatától.

-- Mindig éjszaka fogjátok el az ellenfeleiteket? -- kérdezte.

A férfi feléje fordította arcát, úgyhogy most jól láthatták egymást. Homloka alacsony volt, szája széles, szemei üresek. Mintha az egész ember fáradt lett volna.

-- Legtöbbször igen.

-- Nem valami szép dolog.

-- Hát nem. Az ember sohasem tudja magát rendesen kipihenni.

-- Én az áldozatokra gondoltam...

-- Ha azokra... -- Hangja teljesen közömbösen és súlytalanul csendült, mint akit az áldozatok egyáltalán nem érdekelnek.

-- Ôk is emberek -- folytatta Antonio Valencia --, gondolkodó, érzô emberek, akik ugyanúgy tudnak örülni, szenvedni, mint bárki más közülünk. Ti pedig megfosztjátok ôket -- ezeket a többnyire legszegényebbeket, legnyomorultabbakat -- attól, ami még eddig megmaradt a számukra: a szabadságtól.

-- Most megpróbálja felébreszteni bennem a részvétet? -- Hideg tekintetével csodálkozva nézett a papra.

Hát igen. Valencia szája ironikus mosolyra húzódott.

-- Magában aztán valóban nincs sok felébreszteni való, nem igaz, amigo?

-- Mit érdekel engem az ilyesmi! Én az embereket letartóztatom és kihallgatom. Már maga a puszta tény, hogy el kell csípnünk ôket, elég bizonyíték arra, hogy vaj van a fejükön. Az egyetlen, amit még elvárunk tôlük az, hogy elárulják barátaik nevét. Ez néha könnyen megy, máskor annál nehezebben.

-- Végsô esetben pedig ott a kínzókamra. Vagy ez már túlzás a részemrôl?

Beszélgetésük foszlányai visszaverôdtek a bíborosi palota gránitköveirôl. Valencia arra az emberre gondolt, akinek a hatalmát híven jelképezik ezek a falak.

Most bizonyára otthon alszik a városon kívül fekvô villájában. És ô mégis inkább fogoly, mint én, gondolta eltûnôdve. Foglya tanácsadóinak, saját életstílusának, társadalmi és rokoni kapcsolatainak. Rövidlátó szemével úgy néz be a számára teljesen idegen világba, mintha valami hatalmas méretû színpadot látna maga elôtt. A fôszerepek alakítóit még valahogy csak felismeri. A mellékszereplôket rövidlátása miatt már csak alig, vagy egyáltalán nem tudja megkülönböztetni. Ha egy játékos vagy egy szerep nincs ínyére, magához hívatja a rendezôt, kéri a darab szövegét, mondatokat töröl, amelyek nem tetszenek neki, vagy azt kívánja, hogy a fôszerepeket mások játsszák. A kulisszák mögé sohasem teszi be a lábát, mert ott csak rendetlenség és ideges kapkodás van. A páholyban marad, és onnan hallgatja a szereplôk hangját, miközben egészen másra gondol. Ezért aztán a darab mondanivalóját csak ritkán érti meg -- annak ellenére, hogy egy sereg szociológus és pszichológus áll rendelkezésére tudásával és tanácsaival. De gondoljuk csak meg, használnak-e egyáltalán valamit a tudományos fejtegetések, amelyek ezektôl a szakemberektôl származnak? Mi értelme van a töméntelen cikknek, értekezésnek, amelyeket halomszámra írnak? Mennyit nyom a latban annak a kérdésnek a feszegetése, hogy a fejlôdésben elmaradt országok problémái ,,pszichoszomatikai'' természetûek-e, hogy a nyomornegyedek ,,diszkontinuánsak-e'', vagy inkább ,,dezintegráltaknak'' nevezhetôk? Mit segít ez az egész frazeológia, ha az idô múlik, a nép pedig továbbra is kiszolgáltatottja marad saját sorsának anélkül, hogy szenvedésének enyhítése érdekében csak a legkevesebb elôrehaladás történne.

-- Ön is ott volt a nyomornegyed lerombolásakor? -- kérdezte.

-- Igen.

-- Szívesen csinálta?

-- Parancs volt.

Válasza közben hosszúkás arca nem árult el semmiféle részvétet. Parancs volt. Ô tehát nem tartozik senkinek felelôsséggel. Szótlanul haladtak tovább anélkül, hogy bárkivel találkoztak volna. Végül egy szûk utcához értek, melyben egy hatalmas épület elôtt rendôr vigyázott géppisztollyal a nyakában.

-- Az ezredesnek -- mondta a hosszúkás arcú, mintha legalábbis valami csomagot, nem pedig embert hozott volna magával. Az ôr kelletlenül mozdult arrébb, mintha nem szívesen szakadt volna el attól a darab flasztertól, amelyen eddig álldogált.

-- Az utat tudja -- morogta, és egy rúgással belökte az ajtót. A falak fehérek voltak, akár a cellák belseje.

-- A folyosó végén balra -- mondta a másik hangosan --, aztán jobbra az utolsó ajtó.

A folyosó gyéren volt megvilágítva. Lábuk alatt a padló fojtott, csaknem emberi hangon nyöszörgött. Valenciának olyan érzése volt, mintha a rendszer áldozatainak a hátán járkálna. Mielôtt odaértek volna az ajtóhoz, kísérôje megelôzte és bekopogott. Egyenruhás rendôrtiszt engedte be ôket, és szótlanul az íróasztal mögött ülô ezredes felé intett.

-- Önök most elmehetnek -- mondta a rendôrfônök a két embernek, és megvárta, amíg az ajtó becsukódik mögöttük.

-- Amint látja, Valencia atya, túlórázunk. Nagyon hálátlan hivatás ez. Feletteseink kívánják így. Ügyfeleink viszont gyûlölnek bennünket emiatt. De bárhogy legyen is -- az ország biztonsága az én kezembe van letéve, és ezért kell nekem ma éjjel is a posztomon szolgálnom.

Valencia hirtelen félbeszakította:

-- Miért fogatta el azokat az embereket, Garcia ezredes?

A férfi az íróasztal mögött megvonta a vállát.

-- Hogy kihallgassam ôket. Közülük lôtt valaki a rendôrségre.

-- Ön talán nem lône, ha a feje fölött bontanák a födelet?

A válasz úgy jött, mint egy puskalövés.

-- Nem.

Valencia körüljártatta a szemét. Négy fehér fal, íróasztal, szekrény, tele iratokkal...

-- Ön addig feszítette a húrt, amíg azok a végsô kétségbeesésükben fegyverhez nyúltak.

-- Ne beszéljen badarságokat, atya. Hisz maga ezt jobban tudja. Különben pedig szeretném, ha valamivel tisztában lenne: ebben a szobában nem ön kérdez, hanem én. Egyébként nem tudná nekem véletlenül megmondani, hol tartózkodik pillanatnyilag Rodriguez Tobar?

Olyan barátságosan kérdezte, mintha csak egy kedves közös ismerôsök után érdeklôdne. Csupán hideg szemei meredtek keményen Valencia arcába, miközben jobb keze a papírvágó késsel játszott, amely tôrhöz hasonlított.

-- Nézze, ezredes, ha tudnám, akkor sem mondanám meg.

-- Nekünk pedig megvannak az eszközeink arra, hogy valakit vallomásra bírjunk.

Pillantásuk keresztezte egymást, de egyikük sem mozdult, mintha minden mozdulat a gyengeség jele lenne.

-- Tisztában van vele, ezredes, hogyha egy órán belül nem leszek otthon, a fôiskolások értesülni fognak errôl?

A rendôrfônök mosolygott.

-- Gondolja, hogy ki fogják önt szabadítani innen? Most, éjnek idején?

-- Ön jól tudja, mi lesz a következménye annak, amit csinál.

-- Magát nagyon kedvelik a fiatalok, nemde?

-- Ha így akarja felfogni, igen.

-- Az igazán hatalmasok sohasem közkedveltek, Valencia atya. A közkedvelt személyiségek mindig a jövendô áldozatok.

-- Ez fenyegetés akar lenni?

-- Értse, ahogy akarja. Árulja el nekem, hol volt a nyomornegyedben tartott razzia alatt!

Valencia nem válaszolt azonnal. Számított erre a kérdésre. Tudta, hogy elôbb-utóbb elérkeznek idáig. Kezdik a megfélemlítéssel, ezt követik a fenyegetések, utána pedig jön a verés, végül a halál. Az egyetlen, ami nyugtalanította, az volt, hogy mindez sokkal gyorsabban történt, mint várta volna.

-- Választ kérek.

Valencia még mindig hallgatott. A feje fölött lógó lámpa fényébe nézett.

-- Ez kihallgatás akar lenni, ezredes? Ha így állunk, akkor legyen szabad megkérdeznem, ki hatalmazta fel önt erre? Talán nem tudja, hogy nekem igen befolyásos barátaim vannak Concienciában?

-- Válaszoljon a kérdésemre!

-- Sajnálom. Az egyetlen, amit mondhatok, az, hogy én a honfitársaimnak emberhez méltóbb életéért harcolok. Ön szerint megvetendô ez, Garcia ezredes?

-- Ez attól függ, milyen eszközöket használ fel céljai eléréséhez.

-- És ön, ezredes, milyen eszközöket használ?

-- Én az elnök megbízásából dolgozom. Nem elég ez?

-- Én az Isten megbízásából dolgozom.

-- És azt hiszi, az Isten majd megvédi magát, ha bajba kerül?

-- Legalábbis remélem.

-- Tehát még el is bízza magát.

-- Egy kis elbizakodottság tényleg elkelne.

-- Még mindig nem válaszolt a kérdésemre.

-- Nem is fogok.

Garcia ezredes nagyot sóhajtott. A lelke mélyén tulajdonképpen tiszteletet érzett azok iránt, akik bátrak akkor is, ha a bátorság a saját pusztulásukba rántja ôket. Elnézte az elôtte ülô atléta termetû férfit, az energikus vonásokat, a szögletes állat, a sugárzó szemeket a magas homlok alatt. Azt a megbízást kapta, hogy hallgassa ki ezt az embert, de azzal a kikötéssel, hogy testi erôszakot nem alkalmazhat vele szemben, mert pap, és a reverendája még védôpajzsot jelent. Ennek a papnak az egész országban elterjedt nagy népszerûségével ô is tisztában volt. Fényképét csaknem naponta látta az újságokban, és tudta, hogy óvatosan kell eljárni vele szemben.

Felemelkedett, és megkínálta cigarettával. A pap vonásai feloldódtak, és kényelmesen elhelyezkedett a székében.

-- Hallotta-e már valahol, ezredes, hogy a szeretet mindig legyôzi a gyûlöletet?

-- Az ég szerelmére, atyám, mire akar már megint kilyukadni?

A pap csak mosolygott.

-- Tudja, volt egyszer egy ember, aki azt állította magáról, hogy ô Isten fia. Az írástudók azonban gondoskodtak arról, hogy ez az ember minél elôbb meghaljon. És íme, kétezer év múltán a szociális igazságokról szóló tanításai mégis frissebbek, mint valaha. Ez az ember meghalt és feltámadt -- mégpedig eszméivel együtt. Ön és társai, kedves ezredes, elkövetnek egy súlyos hibát. Kínzószerszámokkal, bebörtönzéssel, vagy akár oroszlánok segítségével sohasem lehetett egy hitet kiirtani. Éppen ellenkezôleg! Ez volt mindig a vetés, melybôl az új mozgalom kisarjadt.

Garcia ezredes nem válaszolt, csak odalépett az ablakhoz, kinézett a sötét hegyekre, amelyek mögül éppen fölkelt a nap. Egész életében tudta, hogy ezek a hegyek titkokat rejtenek. De az utóbbi húsz év folyamán a halottak százezreit nyelték el, olyanokat, akik a két hatalmas párt, a liberálisok és a konzervatívok közti fanatikus harc áldozatai lettek. Számára mindez nem jelentett különöset. Elég önbizalma volt ahhoz, hogy ezt az öldöklést lekicsinylôleg esztelennek minôsítse, és egy olyan nép féktelen természetének tulajdonítsa, amely nem képes magát megzabolázni. De most ô maga került bele a sodrásba. Azt a feladatot kapta, hogy egyszer s mindenkorra vessen véget ennek az áldatlan állapotnak. Az állig fölfegyverzett gerillák kezdenek mind veszélyesebb politikai erôt jelenteni. Újabban nem ritka, hogy igen gazdag földbirtokosokat is elrabolnak. Vezetôjük a vidék legnagyobb és legfontosabb területén Rodriguez Tobar.

-- Ezen az új mozgalmon a Rodriguez Tobarét érti? -- kérdezte hirtelen.

Valencia elnyomta cigarettáját a hamutartóban. Nem ízlett neki. Jobb szerette volna, ha itt van nála a pipája.

-- Miért ne?

-- Én jól ismerem ezt az országot, Valencia atya -- folytatta Garcia anélkül, hogy visszafordult volna --, jól tudom, hogy azoknak a gyilkosságoknak, amelyeket a hegyekben elkövetnek, lényegében semmi közük a pénzhez. Itt nem az Egyesült Államokban vagyunk. Tobarnál nem a pénz az indítóok, hanem az uralkodó osztályon való bosszúállás, párosulva egy beteges hôsiességgel. Inkább rombol, mintsem használna valamit. Ezek mind gyökértelen emberek, akik mindenüket elvesztették, még a becsületben és a jogban való hitüket is, amelyért kezdetben harcoltak. Magának nem ez a véleménye?

Csak most fordult vissza.

Valencia elôredôlt, és az ezredes szemébe nézett.

-- Nem.

-- És miért nem?

-- Mert ön a tisztán emberi szempontokat figyelmen kívül hagyja. El tudja azt képzelni, hogy mi történhetett például egy olyan ember életében, mint Rodriguez Tobar? Évekkel ezelôtt, még a konzervatívok uralma idején a rendôrség egy alkalommal benyomult a faluba, ahol Tobar lakott, és teljesen indokolatlanul megölt két öregembert, akik azon a vidéken igen nagy köztiszteletnek örvendtek. Ezután odarendelték a meggyilkoltak gyermekeit, de a lakosság legnagyobb felháborodására nem engedték meg nekik, hogy szüleiket eltemessék. Amikor aztán a tilalom ellenére mégis eltemették ôket, a rendôrség újra megjelent a faluban. A nép és a rendôrök között nyílt összecsapásra került sor. Az ütközet során a falu egyetlen tanult emberét, ezt a bizonyos Rodriguez Tobart elfogták és megkötözték. Ezután feleségét és leányát a szeme láttára megerôszakolták. A lövöldözés közben fia is egy golyó áldozata lett. Rodriguez Tobart a falu feldühödött lakói szabadították ki, akik aztán vele együtt menekültek a hegyekbe. Azóta van, hogy a bosszú felülmúlja a támadók kegyetlenségét.

-- És ön ezzel az emberrel barátkozik? -- villant meg gonoszul Garcia ezredes szeme.

Antonio hallgatott, Garcia pedig szétterpesztett lábbal megállt elôtte.

-- Tudja, Valencia atya, az a söpredék ott a hegyekben miért teheti azt, amit tesz? Mert maga mögött érzi az egyetemi hallgatók erkölcsi támogatását, az ön elôadásait és cikkeit, amelyek mind a mi szilárd rendünk ellen irányulnak.

Valencia rövid kézlegyintéssel félbeszakította.

-- De miféle rend ellen, ezredes úr? Nemde egy olyan hatalom iránti vak engedelmesség rendje ellen, amely visszaél helyzetével? A pénzmágnások, a gazdagok rendje ellen, akik azt hiszik, hogy az ország szegényeit alamizsna osztogatásával tartósan meg lehet szédíteni? Az olyan rend ellen, amelyet a biztonsági rendôrség szolgál? Vajon elôadásaimban nem azt a rendszert vádolom-e szüntelenül, amelyben az embernek hallgatnia kell, különben a börtönben köt ki? Ismeri a számokat, ezredes? Az ön társadalmi rendjében a földbirtokosok 61 százaléka a lakosság 3,6 százalékának a kezében van, míg a szegényparasztok 56 százaléka a jó termôföldnek csak 4,2 százalékával rendelkezik. Az ön úgynevezett szilárd társadalmi rendjében a lakosság 4,6 százaléka a nemzeti jövedelemnek több mint 40 százalékát élvezi, miközben a lakosság 95 százalékára csupán 59,5 százalék esik. És ön még ezt a rendet akarja megvédeni -- ráadásul velem, a szociológussal szemben!

-- Ez kommunizmus!

-- Ez kereszténység! Mégpedig egy jobb kereszténység! Annál mindenesetre sokkal jobb, mint amilyent itt a templomban hirdetnek. De inkább így mondanám: az egyetlen, az igazi kereszténység. Mert ami eddig volt, az merôben idegen a mi életünktôl. Ebben az országban az értelmiség jelentôs hányadáról el lehet mondani, hogy vallási téren komoly olvasottsággal rendelkezik. Ugyanakkor a szegények szentképeket és érméket gyûjtenek. A gazdagabb társadalmi osztályokon belül, ahonnan egyébként magam is származom, a kifinomult önzés csak egyetlen formában ad lehetôséget a rászorulókkal való törôdésre. Ez a forma az úgynevezett jótékonykodás. Ez növeli az adakozó társadalmi tekintélyét, egyúttal pedig próbálja elsimítani a kizsákmányolásból származó égbekiáltó ellentéteket. Abban a reményben ringat, hogy az adakozás elég a lélek megmentéséhez, az örök üdvösség elnyeréséhez. De figyeljük csak meg jól az egyszerû népet, amely nem ideológiai fogalmakban gondolkodik. Isten és a szentek a nép számára olyan realitások, akikhez kegyelemért és védelemért fordulhat. Egyébként úgy éli végig az életet, ahogy a közvélemény elvárja tôle. De hogy ez az életforma mennyire idegen az egyszerû ember esze járásától, azt élénken bizonyítják a nép bosszújának szörnyûségei. Az utóbbi évtizedekben lezajlott borzalmas kegyetlenkedések idején nem egyszer elôfordult nálunk, hogy a rablógyilkosok papot hívattak haldokló hozzátartozóikhoz, vagy például mielôtt egy házat mindenestül felgyújtottak, elôbb kihordták belôle a feszületet és a szentek képeit. Érti már, mire gondolok? Mi más volt ezeknek az embereknek a katolikus egyház, mint az ingyenes biztosítótársaságnak egy formája, amely garantálja a mennyországba való bejutást? Egyébként ugyanez a szemlélet uralkodik a felsôbb osztályokban is. Végezetül csak egyet szeretnék még mondani: Én nem kételkedem legfôbb honfitársam jóhiszemûségében és jámborságában. Istenbe vetett hitük valósággal megindító. Mégis kétlem, hogy ez a hagyományos, hogy úgy mondjam: biztosra menô katolicizmus biztosítani tudja-e majd az ország fejlôdését? Tudja, mi fog itt bekövetkezni, ezredes? Latin-Amerikában a katolicizmus bensôleg meg fog újulni, hogy az élet teljes és mindent átfogó kifejezôjévé váljék. Ez a bensô megújulás már folyamatban van, de nem olyan formában jelentkezik, amely szembeszáll a törvényektôl védett hagyományokkal, hanem abban nyilvánul meg, hogy egyre inkább érzékelhetô és erôsödô éhség mutatkozik a vallási táplálék iránt. Ez az igény a szociális és gazdasági forradalom kísérôjelensége, és szintén ideológiai gyökérzetbôl táplálkozik.

-- Úgy gondolja, hogy kommunista gyökérzetbôl -- szakította félbe gúnyosan Garcia ezredes. Arcán megszûnt a könnyed fesztelenség, mely a beszélgetés során még fölfedezhetô volt.

-- Tudja, Valencia atya, hogy ön most nagyon veszélyes elôadást tartott nekem? -- kérdezte.

-- Miért lett volna veszélyes?

-- Mert az egészet hangszalagra vettem.

-- No, és? Hiszen ugyanazt mondtam el itt is, amit hónapok óta a legnagyobb nyilvánosság elôtt hirdetek.

-- De most, hogy úgy mondjam, már teljesen tisztában vagyunk egymással.

Valencia nem hagyta magát megfélemlíteni. Kifelé mutatott az ablakon, ahol a nap vérvörösen és méltóságteljesen emelkedett a hegyek fölé.

-- Látja ezt, ezredes? Próbálja egyszer összehasonlítani a nép ébredésével. Néhányan átalusszák, és ezzel sokat elmulasztanak.

-- De maga, Valencia atya, semmit sem akar elmulasztani.

-- Ahogy mondja, semmit.

Garcia ezredes felsóhajtott.

-- Azt hiszem, ön nagyon balga ember, professzor úr, és én óva intem ezért. A bátorságáért becsülnöm kell, és a meggyôzôdését még értékelni is tudom. Mégis, ha ön túllép bizonyos határokat, történjék az bármely területen, akkor ismét ide kerül, és nem fogja többé élve elhagyni ezt az épületet. Világos beszéd ez?

Antonio Valencia mosolygott.

-- Ezt számításba vettem ezredes úr, de ezzel már elkésett, mert nem az ember, hanem az eszméi a maradandók.

-- És mikor szándékozik az eszméit nyilvánosságra hozni?

-- Ha eljön az ideje. Most már elmehetek?

-- Természetesen, legalábbis egyelôre. A viszontlátásra, Valencia atya. És kérem, ne felejtse el, hogy az erôszak mindig újabb erôszakot szül. Elég, ha csak a néhány nappal ezelôtt történt eseményekre gondol.

-- Szabadon fogja engedni az elfogott embereket?

-- Ha majd úgy látom, hogy eljött az ideje. De most már menjen, mielôtt meggondolnám magam, és másképpen határoznék.

Valencia végighaladt a hosszú folyosón a fehér falak között. Valahonnan egy férfi ordítása ütötte meg a fülét. Összerezzent. A kapuôr semmit sem szólt, Valencia arra gondolt, vajon használta-e már tulajdonosa ezt a géppisztolyt. Garcia ezredessel folytatott beszélgetése közben úgy tûnt neki, hogy ennek az egész országban rettegett rendôrfônöknek tulajdonképpen nem a kihallgatás volt az igazi célja. Talán nem is kell majd jelentést továbbítania a beszélgetésrôl. Hiszen a hangszalag csak a gondolatait, elképzeléseit rögzítette. Vagy Garcia csupán meg akarta volna ismerni ellenfelét, hogy egyszer személyes benyomásokat szerezzen?

De az is meglehet, hogy tudtára akarta adni, ha továbbhalad ezen az úton, egyszer s mindenkorra elhallgattatja.

A városban megindult az élet. Munkásokkal teli autóbuszok kígyóztak a város központján keresztül. A koldusok ismét elfoglalták szokott helyüket, az utcai cipôtisztítók már fogadták elsô vendégeiket. Jól öltözött nôk siettek a korai szentmisére, a templomokban harangozni kezdtek.

Cielo hangulata békés volt, mint annak idején sok évvel ezelôtt, amikor eldördült a népszerû baloldali politikusnak szánt végzetes lövés, amely megadta a jelet a népnek a fegyveres fölkelésre.

A nap mind magasabbra hágott, fehér fényével mindent beragyogott, sugaraival elárasztotta Garcia ezredes szobáját.

-- Nos, milyen a beszélgetés, Alvarez? Minden érthetô?

-- A felvétel kitûnôen sikerült, ezredes úr. De hiszen ez nyílt felhívás a forradalomra!

Garcia kölnivízzel dörzsölgette homlokát.

-- És mit gondol, fiam, mindezt miért mondhatta el nekem?

Nyugodtan nézett a beosztottjára.

-- Talán, hogy önt beavatkozásra kényszerítse.

-- Milyen beavatkozásra gondol?

-- A letartóztatására.

-- És azután?

-- Így késôbb igazolni tudná, hogy a diákok fellázadásának nem ô, hanem maga volt az oka.

Garcia felsóhajtott.

-- Bárcsak ilyen egyszerû lenne a dolog, Alvarez.

-- Viszont ha...

-- Hallgasson ide! Azt szeretném, ha ezt a Cornell nevû újságírót és azt a lányt, Esthert megfigyelés alatt tartaná. Ismeri ôket egyáltalán?

-- Mind a ketten Valencia baráti köréhez tartoznak.

-- Na jó. Tehát mindent tudni akarok róluk. Figyeltesse Vermeer professzort is. Ô az utódja Valenciának az egyetemen. Tartsa szemmel éjjel-nappal, és tegyen nekem róla rendszeres jelentést. Értette?

Garcia ezredes felállt, és újra kinézett a fény felé. Nyakkendôjét lassan megkötötte, zakóját magára vette, és kocsiért csengetett.

Fáradtnak érezte magát. Az Antonio Valenciával folytatott beszélgetés semmit sem használt neki. Hirtelen megértette, hogy saját érvei közül egy sem volt meggyôzô. De miféle érvek voltak ezek? Rendet tartani? Parancsokat teljesíteni? Hiszen hány embert megölt már a rend és a parancsok nevében. Dehát mi máshoz tartaná magát? Mi lenne egy országból, ha a csôcselék kaparintaná kezébe a hatalmat? Mi történne ôvele, ha az alja nép berontana a dolgozószobájába? Ô lenne az elsô áldozat! És miért? Gyilkos banditák és fölheccelt diákok fantasztikus elképzelései miatt. Igaza van a feletteseinek. Nem szabad addig várni, amíg vér folyik, legalábbis ebben az országban, mert nem kétséges, hogy kinek a vére lenne az. Ezt nem látják be az olyan idealisták, mind például ez a megszállott, lelkileg sérült Antonio Valencia. Ezért az ilyen embert el kell távolítani, még mielôtt bajt csinál. Az eltávolítás pedig az ô feladatköréhez tartozik.

Most már csak az a kérdés, milyen formában. Ezen törte a fejét, mialatt a széles sugárúton hazafelé hajtott. Amikor egy jelzôlámpánál várnia kellett, megpillantotta Antonio Valenciát, amint megy a járdán, arcát, szemét a nap felé fordítva, mint egy legyôzhetetlen, ifjú isten. Garcia ezredes -- hosszú idô óta elôször -- összerezzent.


7. ,,... és azon tanakodának, miképpen öljék meg ôt.''

Monsignore Ariano Zasi, Cielo segédpüspöke és a bíboros sosem voltak barátok. Minden tekintetben különböztek egymástól, és az évek folyamán olyan mély szakadék keletkezett köztük, amelyet már nem lehetett áthidalni. A különbség már életformájukban is megmutatkozott. A bíboros évekkel ezelôtt pompás villát építtetett Cielo zöldövezetének legdrágább negyedében. Berendezése ékesszólóan hirdette a bíboros kifinomult ízlését és megállapodott stílusérzékét. Az igazság kedvéért azonban meg kell említeni, hogy ezért a villáért az egyháztól egyetlen pesót sem fogadott el. Minden költségét saját pénztárcájából fedezte. A pálmák hûs árnyékában széles pázsitszônyeg övezte a házat, és a járókelôk gyakran láthatták, amint a bíboros a kertben sétál, és a virágokat nézegeti. Ilyenkor olyan, mint egy elôkelô öregúr, aki életének utolsó éveit nyaralójában tölti. Kevés számú, de jól képzett személyzet gondoskodott arról, hogy semmiben se szenvedjen hiányt. Néha fogadást adott, s ezen megjelentek Cielo arisztokratái és a diplomáciai testület színe-java. Ezeken az estéken mindig arra emelte az elsô poharat, aki a legtöbbet tett az egyház és az állam közös érdekeinek elômozdításáért. A fehér villa elôtt minden reggel pontosan nyolckor megjelenik egy hosszú, vakítóan csillogó autó, egy gazdag amerikai üzletember ajándéka. A sofôr tiszteleg, ajtót nyit, a fehérkesztyûs testôr pedig szolgálatkészen segédkezik a beszállásnál. A kocsi nesztelenül kígyózik keresztül a város élénk forgalmán, miközben a kardinális a breviáriumot olvassa, kevés érdeklôdést tanúsítva az ôt körülvevô világ iránt.

A bíboros szerette Concienciát, noha az ország életét csak tartózkodó távolságból szemlélte. Szerette a maga módján, akár az apja, az egykori államelnök. Ismerte az arisztokrácia kulturális iskolázottságának szintjét, és tudta azt is, mennyire fontosak a szociális változások. De úgy vélte, a változásnak az uralkodó osztály elképzelései szerint kell bekövetkeznie, az uralkodó osztály fogalmi körébe pedig az egyház is beletartozik minden elôjogával együtt.

Monsignore Zasi segédpüspök, aki Rómától minden hatalmat megkapott ahhoz, hogy a cielói püspökséget önállóan kormányozhassa, teljesen elütött a bíborostól. Külsejére nézve egyszerû parasztembernek látszott, s a bíborossal ellentétben nem Cielóból származott. Valamikor Talomában volt plébános, ahol most pillanatnyilag Guillermo de la Cruz az úr. Az ô családja is volt olyan gazdag, hogy a bíboroshoz hasonlóan villát tarthasson a zöldövezetben, de erre még álmában sem gondolt. Ehelyett az érseki palota néhány egyszerû szobáját lakta, ahol egy-két halkszavú apáca tartott rendet, és gondoskodott szerény étkezésérôl. Ha egy munkával teli nap után visszavonult lakószobájába, magára öltötte a ferencrendiek kámzsáját, amely a harmadrend tagjaként illette meg.

Az ország problémáiról monsignore Zasi egészen másként gondolkodott, mint a bíboros. Ez a tény az egyházi hatóságok elôtt is ismeretes volt, és egy ízben kis híján palotaforradalomhoz vezetett, melyben a kis püspök feltétlenül a vesztesek közé tartozott volna. Mert az itteni szellem elképzelhetetlenül konzervatív, a szociális forradalom rémképe pedig nagyon mélyen beleivódott a lelkekbe. Az idôsebbek még nem felejtették el azt a sok kincset, értéket, amit a fölkelés alatt elveszítettek.

Ezen a reggelen monsignore Zasi szakszervezeti vezetôket fogadott egyszerû dolgozószobájában, és órákig türelmesen hallgatta mondanivalójukat. Elôször a kardinálishoz akarta irányítani ôket, de csökönyösen ragaszkodtak ahhoz, hogy Cielo püspökével beszéljenek. Idegesek, kapkodóak voltak, maguk sem tudták pontosan, hogy mit akarnak, és monsignore Zasi gyanította, a végsô elkeseredés hajtotta ôket hozzá. Közölték vele elhatározásukat: a szakszervezeteket együttesen Antonio Valencia vezetésére akarják bízni, akinek a közeljövôben megalakuló nemzeti forradalmi frontja teljesen szembefordul a kormány mai politikájával.

Monsignore Zasi az elsô pillanattól kezdve érezte, hogy ezekkel az emberekkel bensôleg mindenben egyetért. Mégis úgy döntött, hogy óvatos lesz, mint az a katona, aki fel nem robbant bombát tart a kezében.

-- Alaposan meggondolták az elhatározásukat? -- kérdezte.

A szakszervezeti küldöttek bólintottak. Egyikük volt olyan bátor, hogy kijelentette: ô hisz Antonio Valenciának, annak a papnak, aki kész a pápai enciklikákat a gyakorlatban is megvalósítani.

A segédpüspök elgondolkodva nézett a felszólalóra, majd szelíden megjegyezte, hogy vannak még ebben az országban mások is, akik megtennék ezt. A szakszervezeti vezetô azonban udvarias akart maradni, és nem mondott ellent.

Monsignore Zasi a maga közismert nyíltszívûségével tulajdonképpen ezt akarta mondani: -- Önöknek igazuk van! Az egyháznak itt egy régóta rendezetlen, szégyellnivalóan súlyos történelmi számlát kell kiegyenlítenie. Ennek ellenére még nagyon sok pap úgy viselkedik, mintha Krisztus minden ereje ôrá szállt volna. A Megváltóból rózsásképû, ájtatoskodó szentfazekat csinálnak, és férfiasságát, hôsies bátorságát teljesen elködösítik. Jól megértem önöket. Önök egy élettelen, maradi kereszténység ellen lázadoznak, mert élni akarnak, mert át akarják törni az évszázadok folyamán kôvé dermedt rendet. A helyzet súlyos, és elkerülhetetlen válság fenyeget. Az eszmei zûrzavar azonban minden valószínûség szerint csak átmeneti. A világ kihív bennünket, s nekünk el kell fogadnunk ezt a kihívást. Nagy dolgok történnek, és mi szerencsések lehetünk, hogy az elmúlt századok biztonsága széthullt körülöttünk. Útban vagyunk ahhoz, hogy az emberiség megtisztult óceánjába jussunk. Csak az a kár, hogy soknak közülünk nincs bátorsága ahhoz, hogy belevesse magát az óceánba sietô folyó hullámaiba. Tragédiája ez korunknak. Annak a kornak, amely éppen olyan kishitû, mint amennyire nagyszerû...

Legalábbis ezek voltak azok a gondolatok, amelyeket az elôzô este följegyzett naplójába. Mert kimondani nem merte ôket. Tudta, szavai ma vagy holnap, de menthetetlenül a bíboros fülébe jutnának. És még mindig jobb, ha ô marad Cielo püspöke, mintha más valaki jönne, aki esetleg kihívná maga ellen a nép haragját. Mert annak borzasztó következményei lennének.

-- Ismerik a bíboros álláspontját? -- kérdezte.

-- Igen -- vágta rá mérgesen a férfi, aki eddig a szót vitte.

-- Ha kívánja, szó szerint elismétlem, amit mondott: Tartanunk kell magunkat a status quo-hoz, mivel a fennálló rendszer keretein belül számíthatunk egy lassú, de biztos haladásra. A forradalmi változás esetén viszont senki sem vállal garanciát semmiféle jövôért. Ellenkezôleg: csak teljes bizonytalanságra és zûrzavarra számíthatunk.

Az apró püspök elmosolyodott. Aztán hirtelen újra komoly lett, mintha ezzel a mosollyal megsértette volna a felebaráti szeretetet.

-- Remélem, megértik, hogy nekem errôl a beszélgetésrôl be kell számolnom a bíboros úrnak -- jegyezte meg végül. Most vette csak észre, hogy reggel elfelejtette felhúzni ujjára a püspöki gyûrût. Ez talán valami elôjel lenne? ...

A küldöttek meghajoltak, és elhagyták a szobát.

Monsignore Zasi visszaült széles íróasztalához, és töprengeni kezdett. Olykor irigyelte a bíborost, akinek látszólag csak egy alapelve volt: az engedelmesség. Mégis könnyû dolog, gondolta magában, amikor az ember pontosan tudja, hogy a jog az ô oldalán áll! Milyen egyszerû lehet, ha valaki biztosan tudja, hogy gondolatai jó irányban haladnak, hogy nem történhetnek kisiklások, és nem merülhetnek föl kételyek! Milyen pompás érzés, ha az embernek nem kell kérdôre vonnia önmagát, s abban a megnyugtató tudatban lehet, hogy kérdéseit már elôre megoldotta a mindenható Isten, s neki csak az ô nevében kell dönteni.

Monsignore Zasi néha, mint például most is, elgondolkodott azon, vajon igazságosan vélekedik-e a bíborosról. Vitathatatlan tény, hogy sok mindent megmagyaráz már maga a palota is, ahol korábban lakott, és amit a csôcselék egy alkalommal lángtengerré változtatott. De azért mégse mindent! A bíboros az engedelmességet teszi meg abszolút mércének, s abban látja a biztonságot garantáló egyetlen tényezôt. Engedelmesség mindenben -- különösen az ô személye iránt! De az is lehetséges, hogy csak az idôk folyamán vált ilyenné. Mert egyszer, valamikor régen igen haladó szellemû nézeteket vallott. Amikor még fiatal püspök volt, sok mindent meg akart változtatni ebben az országban. Püspöktársai annak idején lenézték ezért, sôt ki is nevették. És ez volt az, amit már nem bírt elviselni. A méltóság neki veleszületett tulajdonsága volt. Egyházi hivatására készülve bizonyára sok olyan dolgot nem ismert meg otthon, amelyet a többi, magakorabeli fiú egészen természetesnek tartott. Neki senki sem mondta el, hogyan lehet és kell is nyitott szemmel és füllel járni a világban, anélkül hogy az ember elvesztené a fejét. Ez teljesen ellentmondott volna vallásos neveltetésének, amely elsôsorban abból a parancsból állt, hogy kerülni kell a bûnre vezetô alkalmat. De mi az a bûnre vezetô alkalom? Vajon nem a beállítottság, a lelkület, ahogyan az ember a kísértéshez viszonyul?

Monsignore Zasi visszaemlékezett egy beszélgetésre, amelyet Vermeer professzorral folytatott. A professzor elmesélt neki egy esetet, amely egyrészt mélyen megrendítette, másrészt azonban felnyitotta a szemét az élet helyes mércéit illetôen. Egy alkalommal -- mesélte neki Vermeer -- valamelyik diákjával, akinek szexuális problémái voltak, elmentek a strandra. A fiatalember, gazdag szülôk gyermeke, bevallotta neki, hogy intim viszonyt kezdett a szobalányukkal. Ez a lány szegény családból származott. Mivel a nemi életben nem voltak számára titkok, nem érzett különösebb lelkiismeretfurdalást. A lány kereste az alkalmat, hogy nemi vágyait kielégítse, és ez azon a házon belül volt számára a legkényelmesebb, ahol szolgált, mert egy ilyen gazdag családnál kevés szabad idô állt rendelkezésére ahhoz, hogy hosszabb idôre elcsatangoljon. A fiú azonban nem tudott megmaradni ennél az egy lánynál. Hogy hány lány következett utána, maga sem tudta volna megmondani. És még ma is ezt az életet éli. S mindennek az lett az eredménye, hogy ez a fiatalember nem hiszi, hogy valamikor képes lenne az igazi, tiszta szerelemre. Minden a testi vágy fölébe kerekedik, s ô képtelennek érzi magát arra, hogy kitartson egyetlen lány mellett. Újra meg újra elveszti a fejét. Valósággal megszállottja lett a nemi érintkezésnek. Mit tegyen? Hagyja abba, és térjen vissza a helyes útra? Viszont ha az ember csak egy lányt szeret, az egyáltalán nem jelenti még, hogy más lányra már rá sem szabad néznie! És ha az ember pap, még az sem jelenti azt, hogy egy lányt sem szabad szépnek tartania.

Vermeer nem tudta megállni nevetés nélkül, amikor folytatta elbeszélését. Amint továbbhaladtak az elhagyott strandon, a fiú mindinkább belemélyedt panaszainak feltárásába. Aztán leheveredtek a fehér homokra és órákig beszélgettek mindenfélérôl. Vermeer a spanyolok és az olaszok vérmérsékletérôl beszélt, akik -- a hûvös észak-amerikaiaktól és angoloktól eltérôen -- már egy jó alakú nôt ábrázoló reklámplakáttól is tûzbe jönnek, és elvesztik uralmukat akaratuk fölött. Hasonló a helyzet Latin-Amerikában is, magyarázta Vermeer, mert a gyerekeket az elôkelô családokban olyan prüdériával és szigorral nevelik, hogy az már szinte természetellenes. Az ifjúságnak ez a mesterségesen kialakított és fenntartott ,,életszentsége'' azonban tizenhat-tizenhétéves korban többnyire kártyavárként omlik össze. Ezek a fiatalok nem kérnek többé családjuk vallásos légkörébôl. Egy elméletet, egy ideológiát keresnek maguknak, amellyel belsô lelki robbanásukat igazolni tudják. De nem ôk a bûnösök, hanem a szüleik!

Késôbb, amint újra a part mentén ballagtak, Vermeer levetette ingét, sôt az alsónadrágját is, és beleugrott a vízbe. A fiatalember ennek láttára elszörnyedt, de Vermeer csak nevetett rajta. -- Látod, ilyenek vagytok ti, derék oligarchák! Ezen a forró éghajlaton feketébe öltöztök, és nyakkendôt csavartok a nyakatok köré, mert a társadalmi szabályok így kívánják. És szentül meg vagytok gyôzôdve arról, hogy egy teljesen elhagyott és néptelen strandon is fürdônadrágot kell húzni, ha az ember fürödni akar. Féltek Isten teremtményét a maga valóságában szemlélni, mintha az legalábbis erkölcstelen dolog lenne. De ugyanakkor nem átallottak egy hét alatt több lánnyal is ágyba bújni. Miért nem látjátok be, hogy ezek a dolgok összefüggenek egymással?

Zasi megpróbálta elképzelni, mi történne, ha ezt az esetet egy kellemes estén elmesélné a bíborosnak. A bíboros egyszerûen elájulna. Pedig bármilyen hihetetlenül hangzik, mégis ez az élet, akárhogy hallgatnak róla. És hiába a hazaszeretete: mit tud és hall meg a bíboros mindabból, ami az országban történik? Egyébként csak a tanulmányoknak, a tankönyveknek hisz. A regények csak képzelet szülte fantáziát jelentenek számára. Azokat különben is mélyen az ô társadalmi szintje alatt álló emberek firkálták össze. Ugyan már, hogyan lehetne az ilyenektôl tanulni valamit? Évek során, amíg Conciencia szellemi vezérévé nôtt, úgy látszott, tudományos könyveinek garmadával az elméleteknek csaknem áttörhetetlen válaszfalát építette föl maga köré. És mintha jól is érezné magát ebben a szellemi börtönben.

Zasinál ez elképzelhetetlen. Ehhez ô túlságosan sokáig volt plébános, mégpedig éppen Talomában, a bandolerók központjában, ahol a legiszonyatosabb túlkapások történtek, ahol a gyilkosságok száma meghaladta a százezret. Zasi nem sajnálta a fáradságot, hogy utánanézzen néhány dolognak. E törekvéseknek az lett az eredménye, hogy a maguk hamisítatlan valóságában tárultak fel elôtte a hazájában uralkodó rettenetes állapotok. Úgy érezte, olyan világban kell helytállania, amely egyszerre felemelô és megvetésre méltó. Ebben a világban az emberek a hôsiesség ragyogó példáját mutatták, de nem sokkal utána a legundorítóbb aljasságra is képesek voltak.

Ebben az idôben nyilvánvalóvá vált elôtte, hogy a legtöbb pap azzal tölti idejét, hogy a maga számára idejében biztosítsa a menyországot. Ezek a papok a maguk üdvösségét sokkal fontosabbnak tartják a gondjaikra bízott hívek üdvösségénél. Világossá vált elôtte, ha a kereszténység valóban teljesíteni akarná igazi feladatát, akkor nem az embernél kellene befejeznie, hanem éppen ellenkezôleg: az embernél kellene kezdenie. És mielôtt engedelmességet követelne tôle, meg kellene legalább hallgatni, és el kéne gondolkozni azon, vajon panaszai valóban alaptalanok-e. Az nagyon ritkán fordul elô, hogy egy keresztény a hit alapjait megtámadja. Olyat pedig sohasem fog hirdetni, hogy az isteni és a felebaráti szeretet nem az elsô és legfontosabb. De abban már alapos kételyei lesznek, hogy ezt a szeretetet vajon a papok is gyakorolják-e a mindennapi életben -- a püspökökrôl nem is beszélve.

Monsignore Zasi töprengései közben rágyújtott egy cigarettára, egy finomabb fajtára, amilyent csak ritkábban engedett meg magának.

Vajon a bíboros is elmulasztja ezt a kötelességét? És ha elmulasztja, vajon meg tudja-e ítélni helyesen a mai világot? Veszélyes kérdések ezek, annál is inkább, mivel itt az engedelmesség kérdése forog kockán. Zasi természetesen még reménykedett Conciencia vezetô rétegeiben. Hisz most érkezett el az a pillanat, amikor nem tudnak többé visszalépni. De vajon képesek-e belátni ezt, és elég tôkét meg tehetséget bocsátanak-e majd rendelkezésre, hogy jóvátegyék a múltban elkövetett tévedéseiket. S vajon ezt fogja-e tanácsolni nekik a bíboros? Azt Zasi maga is belátta, hogy a szegények nincsenek még abban a helyzetben, hogy kormányozni tudnák magukat. De hát akkor ki kormányozza ôket? Talán az az osztály, amelyben a bíboros is él születése óta, az ország legfelsô arisztokráciája, amely eddig gôgösen süket fülekkel és részvétlenül ment el minden hozzá intézett panasz mellett?

Monsignore Zasi lehajtotta a fejét, a telefonhoz nyúlt, és feltárcsázott egy titkos számot, amelyet csak nagyon kevesen ismertek. Tudta, a kardinális íróasztalán álló különleges készülék most halk zümmögô hangot hallat.

Mélyet sóhajtott, amikor meghallotta, hogy a vonal túlsó oldalán felveszik a kagylót. Az volt az érzése, árulást követ el barátai, a szakszervezeti vezetôk ellen.

A bíboros egy fejmozdulattal kiküldte titkárát a szobából, megvárta, amint az ajtó teljesen becsukódik mögötte, és csak azután emelte föl a hallgatót. Monsignore Zasi szavai tisztán csengtek a fülébe.

-- Eminenciás uram, az imént nagyon fontos megbeszélést folytattam néhány szakszervezeti vezetôvel. Errôl szeretném mindjárt tájékoztatni, ha önnek is megfelel.

A bíboros összeráncolta homlokát. Mindig bosszantotta a talomai tájszólás, amelyben a cielói püspök beszélt. Azonkívül az is zavarta, hogy kéréseit Zasi minden bevezetés nélkül, csak úgy egyszerûen elôadja. Legalább azzal kezdhetné, hogy megkérdezi, hogyan viselkedik a mája. De azonnal összeszidta magát, apjára, a néhai államelnökre és szeretett édesanyjára gondolva. Utóvégre nem mindenki születhetik az övéhez hasonló szerencsés családban, és nem mindenki részesülhet olyan elôkelô nevelésben sem.

-- Kedves, hogy felhívott, monsignore -- mondta a telefonba. Ön igazán sokat tesz a cielói püspökségért. Ezt én tudom a legjobban. Hogy vannak a nôvérek?

Monsignore Zasi kissé bosszúsan vette tudomásul a bíborosnak ezirányú érdeklôdést, ezért aztán egészen röviden és velôsen adta elô mondanivalóját:

-- Az urak közölték velem, hogy a szakszervezetek csatlakozni fognak a nemzeti forradalmi fronthoz, amely Antonio Valencia páter vezetése alatt áll.

A bíboros összerezzent. Hányszor kellett már ezt a nevet olvasnia az újságok hasábjain! Hányszor rázkódtatták már meg ezek a cikkek a lelke legmélyéig! Jól ismerte Antonio Valencia családját. Ôt magát is Antonio apja operálta meg, nem sokkal halála elôtt, és el kell ismerni, Valencia professzor az ország egyik legkitûnôbb sebésze volt. A professzor halála után éppen azért küldte a fiát, a fiatal Antonio Valencia lelkészt Európába, viselve a tanulmányút minden költségét, hogy az orvos iránt érzett háláját lerója. Most pedig szerte az országban csak úgy emlegetik hajdani védencét: a forradalmár.

Villámgyorsan átgondolta a helyzetet. Ahhoz semmi kedve sem volt, hogy monsignore Zasival vitába bocsátkozzék Antonio Valenciáról. Felvetôdött ugyan benne, hogy a szakszervezeti vezetôk miért éppen Zasihoz fordultak, ahelyett hogy ôhozzá jöttek volna. De ez így még talán jobb is. Elég barátja van ahhoz, hogy a szakszervezetekre nyomást gyakorolhasson, hogy elálljanak szándékuktól. Egész biztos, hogy inkább ôrá hallgatnak, mint Valenciára.

-- Készítsen a megbeszélésrôl írásos jelentést, és küldje el hozzám, kedves monsignore. Addig nem nyilatkozhatom, amíg pontosan nem ismerem az urak elhatározásának okait.

Letette a kagylót, és felhívta unokaöccsét, az államelnököt.

A telefonösszeköttetés pillantok alatt létrejött.

-- Igen, itt a kardinális. Figyelj ide, Luiz! Elôször is hogy van a feleséged? Jól? Ennek igazán örülök. És a gyerekek? Még mindig Európába tervezitek a szabadságotokat? Párizsba? Kitûnô! De azért egyszer menjetek át Rómába is... Köszönöm, jól vagyok. A májam pillanatnyilag jól viselkedik. Nem, az utóbbi napokban már egyáltalán nem voltak fájdalmaim.... Óh, köszönöm... Te, Luiz, még valamit akarok mondani. Éppen most hallom monsignore Zasitól, hogy Antonio Valencia páter a szakszervezeti csoportokat is be akarja olvasztani nemzeti forradalmi frontjába. Úgy gondolom, ezt mégis csak tudomásodra kell hoznom. Mi a véleményed? Igen, én is gondolkozom rajta... De hát mit kezdjek ezzel a Valenciával? Az egyetemrôl már eltávolítottam, de azóta még rosszabb.

A bíboros nem láthatta, amint ennek a mondatnak hallatára az elnök halálsápadttá vált.

-- Ráérne ma esete, eminenciás uram? Hacsak lehetséges, nagyon kérem, fogadjon engem.

A bíboros mosolygott.

-- Természetesen, Luiz. Tudod mit? Gyere egy kicsit korábban. Iszunk egy aperitifet, és utána együtt vacsorázunk. Ezzel csak nekem teszel szívességet.

-- Nagyon köszönöm, eminenciás uram. Tehát viszontlátásra ma este.

A kardinális óvatosan visszahelyezte a hallgatót a készülékre. Egy darabig maga elé meredt, majd felhívta monsignore Zasit.

-- Figyeljen rám, monsignore! Nagy szívességet tenne nekem, ha a szakszervezeti vezetôkkel folytatott beszélgetést most azonnal lediktálná titkárának, és két órán belül átküldené hozzám. Hálásan köszönöm a fáradtságát. Igazán nem is tudom, mihez kezdenék maga nélkül.

Az elnök fekete diplomatatáskájában elhozta magával azt a hangszalagot, amelyre Garcia ezredes felvette az Antonio Valenciával folytatott beszélgetést. Nála voltak azok a jelentések is, amelyeket a különbözô minisztériumok készítettek a harcias professzorról. Az elnök tanácsot akart kérni, mitévô legyen ezzel a ragyogó tehetségû fiatalemberrel. Mert hogy ragyogó tehetség volt, azt az elnök is tudta, és mit sem kívánt jobban, mint hogy bárcsak saját baráti körében is akadna legalább egy-két hasonló. Már ez a tény elegendô ahhoz, hogy tennie kelljen ellene valamit. De Concienciában Antonio Valencia nélkül is akadt elég gond. Itt van elôször is az értelmiségi rétegekben szüntelenül növekvô amerikaellenesség, amelyet a háttérben meghúzódó, kitûnôen szervezett kommunisták egyre inkább szítanak. Itt van továbbá az az állandó nyomás, amely a külföldi sajtó képviselôi részérôl ránehezedik. Azt kívánják tôle, ismerje el, hogy a Southern Command az Egyesült Államokból a gerillaszakemberek egész sorát küldi az országba, amit eddig váltig tagadott. Itt van Gilberto Granada letartóztatása, melyet szintén elhallgatott a sajtó elôtt. Ehhez jön még a gerillák új módszere: elrabolják és megölik a gazdag földbirtokosokat. Ennek következtében az arisztokrácia köreiben valóságos pánik tört ki. Küszöbön az infláció. Igaz, hogy már nem az elsô, de ô megint nem tudja megállítani, és ismét arra kényszerül, hogy új pénzügyminisztert nevezzen ki. És most a tetejében még az a veszély is fenyegeti, hogy Antonio Valencia fellépésével minden kicsúszik a kezébôl. Ezt mindenáron meg kell akadályozni. Ha másként nem, föl kell áldozni magát Antonio Valenciát.

Medina bíboros olyan ember volt, akinek egyénisége újra meg újra bámulatba ejtette az elnököt. Egész lényébôl sugárzott a tekintély még most is, amikor nagy igyekezettel maga töltögette a whiskys poharakat. Utána nyugodtan leült széles karszékébe, és nézte, amint az elnök befûzi a magnóba azt a szalagot, amelyre az Antonio Valenciával való beszélgetést rögzítették.

Amikor Garcia ezredes elkezdte a kihallgatást, a bíboros hátradôlt székében. Néha halvány mosoly játszott az arcán, mintha mindenben egyetértene Valenciával. De egészben véve mindvégig komoly maradt, nagyon is tartózkodó, és szemrehányó tekintettel nézett az elnökre, mintha ô volna a hibás mindezért.

A párbeszédet hallgatva a bíboros úgy vélte, sok mindenben nagyon hasonló, sôt teljesen azonos véleményen van Antonio Valenciával. Régebben, különösen fiatal püspök korában maga is így gondolkodott ezekrôl a dolgokról. Igen élénken emlékezett még arra az élményre, amely annak idején forradalminak számító beállítottságához vezetett. Egy tikkasztó hôségtôl izzó nyári délután a temetôben járt, és onnan kijövet, gondolataiba merülve sétálgatott. Kíváncsian vizsgáltatta a kalyibákat, amelyeket közvetlenül a temetôfalhoz építettek, s valami megmagyarázhatatlan érzéstôl indítva belépett az egyik szegényes viskóba. A család emberhez nem méltó viszonyok között élt. De legjobban az tûnt fel neki, hogy a falakból nedvesség szivárog, pedig már hosszú hetek óta egyetlen csöpp esô sem esett. Csodálkozva kérdezte az asszonyt, hogyan lehetséges ez. Az asszony idegenül pillantott rá, és közömbösen csak ennyit válaszolt: ,,A másik oldalról jön, a sírokból. A rothadó hullák nedve.'' Nagyon emlékezett, hogy az eset után napokig nem tudott aludni, és a soron következô konferencián beszámolt megrázó élményeirôl. A többi püspök ugyancsak megengedhetetlennek tartotta ezt az állapotot, akárcsak ô, és ezért közösen elhatározták, hogy kellô mennyiségû alamizsnát osztanak szét a nyomorultak között.

Ô viszont egészen más megvilágításban látta a dolgokat. Azt javasolta, a felsô papság részére indítsanak szociális tanfolyamot. Az akkori bíboros ezt a javaslatot természetesen ellenezte. Hangsúlyozva, hogy az evangélium minden szociális programnál érdekesebb ugyan, de ha valakinek ez sem lenne elég, még mindig ott vannak a szociális pápai enciklikák, tessék azokat tanulmányozni.

Világosan tudtára adták, hogy a kormány nem jó szemmel nézi, ha egy püspök olyan ügyekkel foglalkozik, amelyek kívül esnek a hatáskörén. A barátai megmagyarázták neki, hogy törôdjék inkább a maga egyébként is igen sok dolgával, s mint püspöknek és minden bizonnyal lehetô bíborosnak ajánlatosabb, ha jobban tartja magát a protokolláris elôírásokhoz.

Garcia ezredes metszô, gúnyos hangja félbeszakította visszaemlékezéseit: ,,Ez kommunizmus, amit prédikál!'' És nyomban utána Antonio Valencia válasza: ,,Ez kereszténység, mégpedig egy jobb kereszténység... ''

Talán egy ilyen párbeszéd hiányzott az ô életébôl annak idején, gondolta a kardinális, miközben utánatöltötte az elnök poharát. Ezt különben csak igen magasrangú vendégeinél tette meg. Hogyan tudott volna annak idején a többi püspökkel szembeszállni, hisz mind idôsebbek voltak nála, gondolta tovább. Ôszintén megmondva, félt tôlük. Mindannyian kemény, hajthatatlan, jámbor emberek voltak, akiknek vezetése alatt Conciencia a kontinens legnyugodtabb állama volt. Ôk voltak az ország kultúrájának, minden szellemi értékének megtestesítôi. Ugyanígy azok a papok is, akik a püspökök tekintélyének súlya alatt szolgáltak. Mindannyian meg voltak gyôzôdve arról, hogy amit tesznek, az jó a kereszténység számára. Néhány év elmúltával rádöbbent, hogy nincs semmi értelme protestálni, nincs semmi értelme új eszméket fogalmazni, és nincs semmi értelme mindenki ellenségének és senki barátjának lenni. Sok év telt el azóta, hogy meg kellett érnie azt, hogy a felbôszült tömeg felgyújtsa a bíborosi palotát. Az akkori bíborossal együtt kénytelen volt egy szál hálóingben menekülni a sötét éjszakába. Ezt a megrázkódtatást nem tudta elfelejteni. Ez az eset teljesen megváltoztatta addigi egyéniségét. Ilyennek nem szabad még egyszer elôfordulnia. Amíg ennek az országnak ô a szellemi irányítója, erre nem fog senkinek lehetôséget nyújtani. Arra fogja inkább ösztönözni az elnököt, hogy haladéktalanul avatkozzék be. És ez már máskor is eredményes volt. Hála a hadseregnek, amely mindig hûséges támasza a kormánynak.

,,...Egyre inkább érzékelhetô éhség mutatkozik a vallási táplálék iránt...'', hallotta Valencia hangját, s aztán lassan lejárt a szalag.

Colombo elnök kikapcsolta a készüléket, és az értékes porcelán gyûjteményt kezdte nézegetni az üvegajtós teakfa szekrényben. Végül megszólalt, valamivel hangosabban, mint akarta:

-- Eminenciás uram! Ön és én könnyen véget vethetünk ennek az esztelenségnek.

A bíboros töprengve nézett az elnökre. Csaknem úgy, mintha teljesen megfeledkezett volna jelenlétérôl.

-- Gondolod, Luiz? -- kérdezte gúnyosan. -- Olyan helyzetben vagy? Számoltál a következményekkel? Tudod, hogy éppen itt fekszik elôttem egy írásbeli jelentés? Ebbôl megtudhatod, hogy a szakszervezeti vezetôk monsignore Zasi elôtt kijelentették, Valencia vezetése alá kívánják helyezni magukat, és mostantól kezdve az ô eszméit fogják támogatni. Csatlakozni akarnak a nemzeti forradalmi fronthoz.

Odament paliszanderfából készült íróasztalához, felvett néhány papirost, és olvasni kezdte: ,,Mi, a szakszervezetek vezetôi egyáltalán nem vagyunk megelégedve sem a kormánnyal, sem a parlamenttel. Az elnök jól tudja, hogy hányszor emeltük már fel szavunkat a munkások életkörülményeinek megjavítása érdekében. Egy alkalommal összehívott bennünket, s mi akkor barátságosan elbeszélgettünk vele. A megbeszélés eredményeként megalakítottunk egy testületet, amely szakszervezeti vezetôkbôl, gyártulajdonosokból és földbirtokosokból állt. Sok fáradságos munka és megbeszélés után végre dûlôre jutottunk egymással, és elkészítettünk egy részletes jelentést. Akkor azt mondták nekünk, hogy ezt a jelentést egy parlamenti vizsgálóbizottság fogja majd tanulmányozni, mi pedig hamarosan értesülünk a vizsgálat eredményérôl. Ennek már egy éve. A vizsgálat még mindig tart, emészti a pénzt, de eredménye nincs. Ezért a szakszervezetek nem bíznak többé sem az elnökben, sem a parlamentben.''

-- Most már elég világos, Luiz? -- kérdezte a bíboros.

Az elnök elvörösödött nagybátyja gúnyos szavaira. Rágyújtott egy cigarettára, és egy hajtásra kihörpintette poharából a whiskyt.

-- Mindenesetre könnyebb egy hadtestet elvezényelni, mint egy országot kormányozni -- jegyezte meg a bíboros nem kevés iróniával.

Az elnök elsápadt. Félt ettôl a beszélgetéstôl. A bíboros nyelve élesebb volt bármelyik tisztjének kardjánál. Medina kardinális felhajtotta whiskyjét, és elgondolkodva nézegette püspökgyûrûjét, amely kissé bô volt az ujjára.

-- Mit tudtok egyáltalán Antonio Valenciáról? -- kérdezte végül. -- No, nem a születési adataira gondolok meg a neveltetésére és hasonlókra. Ezeket sokkal jobban ismerem, mint ti. Engem elsôsorban a mai Antonio Valencia érdekel.

Miközben ezeket kérdezte, figyelmesen vizsgálta az elnököt. Magas, karcsú férfi ült vele szemben, akire sokkal jobban illett volna egy katonai egyenruha, mint a polgári öltözék. Mégis el kellett ismernie, hogy a sûrû, hullámos haj, a hosszúkás, barna arc, az éles szemek és a magas homlok markáns egyéniségre vall. Külsô megjelenésével tulajdonképpen a család dísze lehetne. Csak ne lenne olyan hiú, gondolta a bíboros. Jól ismerte az elnököt. Luiz világéletében hiú volt, emellett valami szokatlanul nagy mértékû tehetetlenségi erô hatása alatt állt. Ugyanakkor nagyon pontos volt mindenben, ami latin-amerikaiaknál szinte ismeretlen. Ezek a tulajdonságok emelték ôt Conciencia egyik leggazdagabb családjából vezetô egyéniséggé. Amikor pedig a konzervatív párt ismét uralomra jutott, a család minden erejét latba vetette, hogy bejuttassa az államelnöki székbe.

A bíboros kérdése után az elnök ismét biztos talajt érzett a lába alatt.

-- Valenciát rendszeres megfigyelés alatt tartom -- felelte. -- Meghatározott napi programról aligha lehet beszélni vele kapcsolatban. A társadalmi kapcsolatoknak hihetetlen tömegével rendelkezik, mégpedig a legkülönbözôbb rétegekbôl. Sokat iszik, olykor túlságosan sokat, szívesen mesél borsos vicceket. Gyakran elôfordul, hogy társaságban hirtelen leveti reverendáját, és táncolni kezd a többiekkel együtt. Férfiak közt éppoly közkedvelt, mint a nôk körében. Van egy titkárnôje, egy amerikai lány, név szerint Esther Graham, aki itt született, és saját bevallása szerint kapcsolata van egy Cornell nevû külföldi újságíróval.

-- Nem az ilyesmikre gondolok -- vetette ellen élesen a bíboros. -- Az összefüggéseket akarom látni!

Most az elnökön volt a sor, hogy aktatáskáját kinyissa. Elôvett belôle egy iratcsomót, felütötte és olvasni kezdett:

-- ,,Antonio Valencia személye az értelmiségiek egy széles csoportjának, fôként a nemzeti egyetem diákjainak és tanárainak szellemi vezéregyéniségeként jelölhetô meg. Ez a csoport évek óta titkos összejöveteleket tart, ahol megvitatják Lenin, Marx és Che Guevara tanait. Ebben a társaságban a fegyveres felkelést tartják a kiindulópontnak. A csoportnak kapcsolatai vannak Moszkvával, sôt Havannával is. Szinte majdnem biztos, hogy az erdôk fölött ejtôernyôvel ledobott fegyverek Kubából érkeznek a gerillák részére. Valószínûleg Kubában képezik ki a gerillák leendô vezetôit, mégpedig az egyetemisták soraiból. Meg vagyunk gyôzôdve arról, hogy Valencia rendszeresen találkozik, és megbeszéléseket folytat Rodriguez Tobarral. Arról is tudomásunk van, hogy a gerillák már legfôbb vezetôjüknek tekintik Antonio Valenciát. Az értelmiségiek abból az alapgondolatból indulnak ki, hogy a vezetô réteg visszaél a nép helyzetével, miként az Egyesült Államok is visszaél az Alliance For Progress küldetésével, amelyet arra használ föl, hogy imperialista céljait hazánkban is megvalósítsa. Ezek az elemek demokráciaellenesek, amerikaellenesek és vallásellenesek is. Azzal vádolják az egyházat, hogy egy gyékényen árul az uralkodó osztállyal. A kormánynak pedig azt vetik a szemére, hogy a diktatórikus és korrupt módszerekkel vezeti a népet, és egyedül az oligarchák kis csoportjának igyekszik a kedvében járni. Az Egyesült Államokat felelôssé teszik, amiért olyan elôszeretettel támogatja a diktátorokat, mint ahogy ez a közelmúltban kiderült. És az Amerikaiak által támogatott diktátorokat nyíltan meg is nevezi. Szerintük ide tartozik a kubai Battista, Trujillo a Dominikai Köztársaságban, Francois Duvalier, aki Trujillo barátja volt és most Haiti elnöke. Továbbá Jorge Obico Guatemalából. Végül itt áll Colombo, Cielo államelnökének a neve is... ''

Az elnök elhallgatott, majd megkérdezte:

-- Elég világos, eminenciás uram?

A bíboros bólintott.

-- Éppen ezért kérettelek, Luiz. Néhány nappal ezelôtt megbeszélést folytattam az amerikai nagykövettel. Ô is aggodalommal szemléli az országunkban kialakult újabb fejleményeket.

A bíboros hangjából már eltûnt minden irónia. Miközben az államelnök beszélt, érezte, hogy életének drámai fordulata elôtt áll. A pap, aki fellépett ellene, méltó ellenfél: képességeihez, tudásához, sôt hatalmához sem fér kétség. És anélkül, hogy ez teljesen világossá vált volna elôtte, egyszerre aggódni kezdett Valencia életéért, mert az elnök, aki néhány perccel ezelôtt még tehetetlenül ült elôtte, hirtelen nyerssé, magabiztossá vált, s ezzel a magatartással szemben az ô híres iróniája már mit sem használt.

-- Ha megengedi -- szólt az elnök, és whiskyt töltött magának.

A bíboros érezte, hogy az elnök átmeneti bizonytalansága végleg eltûnt. De ha még nem is billent benne teljesen helyre az egyensúly, elég ha látja, hogy egy holtfáradt, félénk, keményfejû öregemberrel van dolga, aki alapjában véve ugyanúgy vélekedik Valenciáról mint ô: mindkettôjük számára potenciális veszélyt jelent!

-- Eminenciás uram! -- szólalt meg újra, és éles szemével könyörtelenül vizsgálta a bíborost. -- Ennek az országnak én vagyok az elnöke, akár egyetértenek vele egyesek, akár nem. Valencia tevékenysége veszélyezteti az állambiztonságot, éppen ezért föl kell lépnem ellene. Kérem, ne nyugtalankodjék. Minden eszközzel fellépek ellene, amit csak alkalmazhatok. Efelôl nyugodt lehet. De ezekre csak akkor kerül sor, ha eminenciád már latba vetette minden tekintélyét. Mert civilizált országban élünk. Bár az is igaz, hogy az állami bürokrácia lassan dolgozik, de mi azért mégis minden lehetôt megteszünk. Miénk például a legjobb oktatási program az egész kontinensen, nálunk építik a legmodernebb lakóépületeket, és rendszeresen foglalkozunk a szociális reformokkal. De azt senkinek sem engedem meg, hogy elôírja a tempót, amelyben dolgoznom kell. Még Valenciának sem. Azonkívül én katona voltam, és tisztában vagyok azzal, hogy az ellenség csak a nyers erôt respektálja. Azt hiszem, megért engem, eminenciás uram.

A bíboros jól tudta, hogy az elnök mire gondol. Csak azon csodálkozott, hogyan felejthette el unokaöccse oly gyorsan az elôbbi pirongatásokat.

-- Félek, hogy zöldeket beszélsz, Luiz, -- szólt, és megpróbált hangjából minden gúnyt számûzni. -- Neked most nem katonával, hanem mûvelt, intelligens emberrel, tudóssal van dolgod. Nem tiszttel, hanem egy megszállottal, és nem bolonddal, hanem kimagasló tehetségû egyéniséggel. És ez nagy különbség! És azt se feledd, hogy mindenki szereti, tiszteli, ráadásul rendkívül népszerû is. Az ilyen ember veszélyesebb ellenfél, Luiz, mint gondolnád.

A szavait követô csendben hallani lehetett a poharak és a tányérok halk zörrenését, mivel a személyzet a szomszéd szobában már a vacsorához terített. A bíboros megérezte a krízis közeledését. Értesüléseibôl arra kellett következtetnie, hogy az ilyen embert, mint Valencia, már képtelenség visszatartani. És szívvel-lélekkel hisz abban, amit kimond, leír. Vakon rohan a saját vesztébe. Vajon ô meg tudná állítani? És ha igen, hogyan? Nem látott semmi kiutat. Olyan emberek, mint Valencia, nem születnek minden esztendôben. Ezek több egymás utáni nemzedék kultúráját, erejét és bátorságát testesítik meg a maguk személyében. Nem, nem tudná megállítani. De ami még rosszabb, maga Valencia se tudná már lefékezni önmagát. Hány alkalommal sikerült eddig megakadályozni azt, hogy fiatal, életerôs férfiak, akikben az önfeláldozás tüze lobogott, ne rohanjanak fennhangon dalolva a saját pusztulásukba! Csak úgy lehet ôket megmenteni, ha mellékvágányra futtatják, csellel más irányba terelik ôket, hogy aztán lassan feledésbe merüljenek.

-- Talán próbáld meg kipuhatolni Valencia gyengéit -- mondta végül. -- Neked megvannak ehhez az embereid. Gondolok alkoholra, nôkre vagy valami hasonlóra. Én nem azt akarom, amit te. Nem akarok áldozatot. Éppen elég mártírja van már eddig is az egyháznak. Én ezt a fiút bizonyos tekintetben még szeretem is. De ha olyan emberre gondolok, mint az a Fidel Castro Kubában, akkor világos elôttem, hogy olyasminek nálunk nem szabad megtörténnie.

Miközben beszélt, érezte, hogy kétségek merülnek föl benne, de már nem tudott másként tenni. Tudta, hogy belül, a lelke legmélyén még pislákol egy láng, melyet püspöksége elsô évei óta máig sem bírt kioltani magából. De e fölé a láng fölé hatalmasabb lángok csaptak, és tûzbeborították, rombadöntötték magát a bíborosi palotát is. Intô figyelmeztetés volt ez számára: ennek nem szabad még egyszer megismétlôdnie! Azóta két ember lakott benne: az egyik nem ismert el maga fölött senkit: méltóságával, iróniájával elzárkózott a külvilágtól. Büszkesége, magabiztossága falat emelt maga köré. De minden igyekezete ellenére érezte, hogy az egykori fiatal püspök tiltakozik a bíboros által foganatosított rendszabályok ellen. Érezte, hogy régi énje vonakodik elpusztulni a tekintély fullasztó légkörében.

Talán monsignore Zasi emlékeztette leginkább arra az ideálra, amelyet valamikor maga elé tûzött. Félt is tôle ezért, mert ô maga már túl öreg és fáradt volt ahhoz, hogy rendszeresen a tükörbe nézzen. Néha figyelte saját lélegzését, és észrevette, hogy milyen szaporán kapkodja a levegôt. Néha irigyen figyelt az ablakból egy-egy fiatalembert, aki gyorsan átvágott az utcán. Máskor arra gondolt, bárcsak ô lehetne Zasi, akinek nincs szüksége olyan erôs biztonságra, mint neki. De hát a bíborosi tisztség roppant felelôsséget helyez a vállára. Ha most futni hagyja Valenciát, néhány éven belül véres szônyeg terülhet el elôtte, amely az egész országon végigvezet. Nagyon is jól tudta ô, mit lát benne Zasi: a tekintélyt, az egyház javainak ôrzôjét. De ô még Zasival szemben sem adott a lelkében élô fiatal püspöknek soha egyetlen lehetôséget sem. Zasival szemben is megmaradt bíborosnak. Elôtte is meg kellett maradnia egyházfejedelemnek, aki hûvösen és nyugodtan hozza meg a döntéseket. Hirtelen összerezzent. Adott-e egyáltalán lehetôséget a fiatal püspöknek -- akár Zasi személyében, akár máséban? Vagy hajdani énje már régen megbilincselve raboskodik saját lelkének legmélyén?

-- Valamiféle cselre gondol? -- kérdezte az elnök.

A bíboros vállat vont.

-- Nevezd, ahogy akarod, Luiz. Még magam sem tudom pontosan, mi lenne a leghelyesebb, de annyi biztos, hogy nincs sok vesztegetnivaló idônk. Ha Valencia a következô napokban hivatalosan nyilatkozik, magamhoz hívatom, és megpróbálok vele szót érteni. Bár ahogy ismerem, kétséges, lenne-e valami haszna az ilyen beszélgetésnek. Egy dologban azonban hajthatatlan vagyok. Nem fogom megengedni, hogy politikával foglalkozzék. Erre semmi szükségük a papoknak. Éppen elég súlyos a paphiány, és elegünk van már a katolicizmus megújhodásából. Teljesen fölösleges, hogy papok mással is foglalkozzanak, mint tisztán vallási kérdésekkel.

Az elnök még nem volt megelégedve. Végleges választ várt a kardinálistól. A maga részérôl egy olyan embert, mint Valencia, sehova sem tudott besorolni. Az ô környezetében élô papok sohasem mondanak neki ellent. Mindig hû tanácsadók nemcsak a hivatalban, a magánéletében is. Sohasem avatkoznak bele a politikába. Kedves intellektuelek, akik egyházról, emberekrôl, a hit megújhodásáról és természetesen a pénzrôl úgy beszélnek, mint akiknek ezekkel a dolgokkal magától értetôdô kapcsolatuk van. Bizalmasai, akikre mindig számíthat. Akkor is, ha családi életében esetleg nehézségei adódnak. De az a pap, aki politikával foglalkozik, feltétlenül elhanyagolja lelki hivatását.

A kardinális a torkát köszörülte, mintha ezzel akarná felhívni jelenlétére az elnök figyelmét.

-- Az utóbbi idôben különös dolgok történnek ebben az országban. Egyesek tele akarják tömni a fejemet minden zagyvasággal abban a hiszemben, hogy majd elôírják nekem, mit és hogyan cselekedjem. Ezeket én kidobatom. Mi lenne az egyházból, ha kiveszne az engedelmesség, és mindenki a maga feje után menne?

A beszélgetés akadozni kezdett, de az elnök már tudta: a bíborosban szövetségesre talált. De Medina bíboros e pillanatban megborzongott attól a magányosságtól, melyet önmagára kellett kiszabnia annak érdekében, hogy a kereszténységet megmentse. Rémület szállta meg arra a gondolatra, mi lett volna hazájából, ha a fiatal püspök annak idején szabad kezet kap a cselekvésre. Miféle erô tarthatta volna vissza a hívôket? Anyagi jólétük növekedése csak hitük pusztulásához vezetett volna, mint ahogy a tények ezt a világon mindenütt igazolják. A papok fellázadtak volna püspökeik ellen, a hívôk pedig a papok ellen. Hozzányúltak volna a magántulajdonhoz, az állam és az egyház tekintélye pedig már rég romokban heverne. Az addig követett eszméket, az állam és az egyház közt fennálló konkordátumot figyelembe se vették volna. A baloldal politikai vezetôi a nép új prófétáiként elôtérbe kerültek volna. Marx és Lenin nevében alkottak volna új dolgokat, és Krisztust, mint valami gyengeelméjût, félrelökték volna. Akárcsak Kubában. Elôször éljenzô néptömeg és üres börtönök, aztán egy olyan társadalom, amelyben az ember géppé válik, majd ismét zsúfolt börtönök, hogy az új diktátor megtarthassa uralmát. És így lenne itt is, ha most Antonio Valencia elôtt megnyitná a kaput.

-- Van valamiféle terved? -- kérdezte.

Az elnök bólintott.

-- Az ügyet teljesen Garcia kezébe helyeztem. Teljhatalmat kapott tôlem. Meg fogom kérni Arthuro Cuellart, hogy az újságokban és folyóiratokban indítsanak támadást Valencia ellen. A tábornokoknak kiadom a parancsot, tegyenek meg minden tôlük telhetôt, hogy a nemzeti egyetem kilencezer hallgatóját sakkban tartsák. Azonkívül éjjel-nappal figyeltetni fogom Antonio Valenciát. Aztán fogadom a szakszervezeti vezetôket, és megígérem nekik, hogy a lehetô legrövidebb idôn belül megadok nekik minden támogatást, ami csak lehetséges. A hegyekbe megerôsített katonai egységeket küldök a gerillák ellen, és a Rodriguez Tobar fejére kitûzött vérdíj összegét fölemelem. Ha pedig a helyzet úgy kívánja, az egyetemisták esetleges sztrájkja alkalmával kihirdetem az ostromállapotot, és addig tartom fenn, amíg ismét rend nem lesz. Hogy ítéli meg eminenciád ezeket az intézkedéseket?

A bíboros csak bólintott. Ez az egyetlen megoldás. Ami tennivaló még marad, az az ô dolga lesz.

-- És ha Valencia ennek ellenére is ... -- Nem merte befejezni a mondatot.

Az elnök vállat vont.

-- Akkor eminenciás uram, Garcia ezredes megteszi a kötelességét. Én nem fogok, és nem is akarok elôre értesülni arról. Senki sem fog visszatartani attól, hogy az országot a felforgató elemektôl megtisztítsam, s ha szükséges, elmegyek a legmesszebbmenôkig.

A bíboros érezte, hogy a májában erôsödik a fájdalom, és elgondolkozva válaszolt:

-- Ismered ezeket a szavakat, Luiz: A papi fejedelmek és írástudók azon tanakodának, miképpen öljék meg ôt, mert féltek a néptôl?

Az elnök úgy tett, mintha nem hallaná az idézetet, és követte a bíborost az ebédlôbe, ahol már kitöltötték a vörösbort.

-- Harminchetes évjárat -- jegyezte meg a bíboros. -- Jó kis bordói, sajátos zamattal. Erre sokáig fogsz emlékezni. Nem hallottad, amit az elôbb mondtam?

 Az elnök fölemelte poharát.

-- Conciencia biztonságára iszom önnel, eminenciás uram, és arra, hogy az állam és egyház konkordátuma még nagyon sokáig éljen.

Hangjában alig észrevehetô fenyegetés lappangott. Ittak. Miközben a bíboros a bort ízlelgette, rádöbbent, hogy a hajdani fiatal püspök ebben a pillanatban végérvényesen és örökre meghalt a szívében.

-- Bûnös világban élünk -- mondta nagyon halkan. Az elnök nem is hallotta talán, mert közben a bíboros szavain töprengett:

 ,,...azon tanakodának, miképpen öljék meg ôt, mert féltek a néptôl.''


8. A titkárnô

Amikor Cornell kilépett a szálloda kapuján, és észrevette a park egyik padjáról felemelkedô férfit, mindjárt tudta, hogy követni fogják. Egyébként már csodálkozott, hogy eddig békén hagyták. Talán mégis igaza volt Esthernek, amikor megjegyezte, hogy Valenciáról küldött tudósításai csak az itteni vezetôk malmára hajtják a vizet. Az ô szempontjukból nem is olyan rossz, ha külföldön kissé alaposabban megismerik Valencia eszméit, hiszen így könnyebben igazolhatják óvintézkedéseiket egy baloldali beállítottságú pap ellen, aki nyíltan hangoztatja veszélyes forradalmi elképzeléseit.

Cornell nyugodtan átsétált a parkon. A tóparti padon egy fiatal pár beszélgetett. Ahogy elhaladt mellettük, a fiatalember hirtelen felállt, és tüzet kért tôle. Két tenyerét védôn a láng fölé tartotta, s közben odasúgta: ,,Ma délután a társadalomtudományi tanszéken várja önt Vermeer professzor a szobájában. Fél ötkor. Legyen óvatos. Követik. Az a szemüveges alak.'' Megköszönte a tüzet, visszaült, átölelte a lányt, és csókolózni kezdtek.

Cornell elgondolkodva ment tovább, majd egy forgalmi csomópontnál megállt, és nézelôdni kezdett. A városból kivezetô fôútvonalak számára észak-amerikai mintára fölüljárókat építettek. Hatalmas plakátokat látott ezzel a szöveggel: ,,Milliókat nyerhetsz egyetlen sorsjeggyel.'' Mellette a rádió, a televízió és a légitársaságok óriási falragaszai. A modern épületek között, mintha eltévedt volna, régi kis templom árválkodott, még a gyarmati idôkbôl. Cornell egy pillanatra visszanézett az elegáns szállodára: a felhôkarcoló, amelyben lakik, hatalmas oszlopként emelkedett a környezô épületek fölé. Nem véletlenül választotta ezt a szállodát. Ez az épület jelképes az egész világ számára. A latin-amerikai ízlés legrafináltabb luxuskellékeivel rendezték be, persze az észak-amerikaiak pénzén. S ha minden jól beválik, a huszadik század latin kultúrájának hírnevét növeli. De ha valami balul üt ki, az természetesen az észak-amerikaiak bûne. A szálló bárját, ahol gyakran beszélgettek Estherrel, pasztellszínû freskók és tompított fénnyel megvilágított régi fegyverek díszítik. Az embernek önkéntelenül is suttognia kell ebben a környezetben.

A szálloda falai közt mindig az volt az érzése, hogy ez a gazdagság, ez a kultúra egy magasan fejlett népé, egy ôsi civilizáció eredménye, akárcsak a fáraók korának alkotásai. De most, ahogy itt állt, érezte, hogy a kifinomult ízlésnek ez a remekmûve úgy hat, mint egy szép orchidea a szemétdomb tetején. Az egész szálloda nem is annyira a gazdagság és a nyomor kirívó ellentétének szimbóluma, hanem inkább a gazdagok erôdítménye, amelyet csak saját népük teljes kiszipolyozása árán építhettek föl.

A szállóvendégekkel való beszélgetésekbôl világossá vált elôtte, hogy azok egyszerûen kártékony legyeknek tartják az ország szegényeit, akik ellen, ha már nagyon idegesítik az embert, légyirtószert szoktak használni. De azok a szemtelen legyek mindig visszatérnek, s bármilyen gazdag legyen valaki, nem képes kiirtani ôket a világból. Ennélfogva Concienciában a gazdagok legfôbb gondja egyetlen fogas kérdés: hogyan lehetne hathatósabban védekezni a legyek ellen?

Cornell kifújta magát, és lassan elindult felfelé a San Martin sugárúton. Egy kirakat elôtt megállt, hogy meggyôzôdjék, követik-e még. Amikor látta, hogy a férfi nem messze tôle újságot vásárol, megint felsóhajtott. Hát igen, ez tipikusan Latin-Amerika. Az elnyomó különös zsenialitása, hogy olyan játékot ûz, amelyben a báj, a mosoly és a szépség megtévesztô szín, s aki bedôl ennek a szemfényvesztésnek, annak vége, annak meg kell halnia, vagy el kell tûnnie. Mikor az ember megérti ezt, megszállja a félelem. A legjobb barát holnap gyilkosod lehet, a kedvesed már régen más szeretôje, a halál pedig nem más, mint ,,véletlen'' utcai baleset vagy rablótámadás, és a rablók többnyire a biztonsági rendôrség beosztottjai.

Cornell hirtelen megállt. Széles embergyûrû vett valamit körül néma csendben. Innen nem láthatta, mi az. Átfúrta magát a tömegen. Éles, durva hang ütötte meg a fülét:

-- Ki engedte meg neked, hogy észak-amerikai cigarettákat árulj? Nem tudod, hogy ez tilos? Na, gyerünk felállni!

Az üvöltô férfi civil ruhát viselt, de mindenki elôtt nyilvánvaló volt, hogy csak rendôrtiszt lehet. Áldozata pedig egy borostás, nyomorult öreg, talán félvak. Bakancsa csámpás, nadrágja rongyos, inge kirojtosodott.

A földön guggolt, és segélykérô pillantást vetett a körülállókra. De senki nem mozdult. Senki sem szólt egy szót sem. Mintha mindenkit megbénított volna a rendôrtiszt hangja, aki most a körülállók megdöbbenésére minden átmenet nélkül rugdosni kezdte a szerencsétlen öreget, és kosarából minden cigarettát a járdára szórt. A meghökkent bámészkodók elhúzódtak, mintha a cigarettásdobozok legalábbis robbanó gránátok lennének. A kör egyre tágult, az öreg arcát pedig elöntötte a vér, mivel nem tudott idôben kitérni a rúgások elôl. Vérzô orral, térden csúszva próbálta összeszedni a széjjelszórt cigarettásdobozokat.

-- Könyörgöm, szenyor, hagyja meg! Ebbôl tartom el a családomat! -- jajveszékelt az idôs férfi. -- Hiszen ebbôl kell megélnünk!

De a rendôrtiszt mindent elvett tôle. Aztán visszament a kocsijához, beszállt és elhajtott. Az öregember ismét az ácsorgókra nézett, mintha most is tôlük kérne segítséget, de azok lassan elfordultak, szétszéledtek. Csak imitt-amott hallatszott néhány elmarasztaló megjegyzés. Cornell megfigyelte az arcokat. Mialatt a rendôr kedvét töltötte az öregen, az emberek tekintetében düh lobogott, de ugyanakkor ott bujkált a félelem is, a sok évszázados elnyomás öröksége.

Elgondolkodva sétált tovább, és eszébe jutottak az utóbbi hét beszélgetései Vermeer professzorral. Vermeer egy napon azzal kereste fel monsignore Zasit, hogy mint Valencia utóda, segítôtársakat kér az egyetemi szociális diákmunkához. Monsignore Zasi örömmel beleegyezett, és olyan papokat bocsátott rendelkezésére, akiket már régebben kiszemelt a lelkipásztori munka átszervezésére.

-- Öt igen értékes embert kaptam, -- meséli Vermeer -- akiket elôször a regulákba szorult és kizárólag a liturgiára irányuló katolicizmustól kellett megszabadítanom. Megkérdeztem tôlük, mivel magyarázzák, hogy vasárnaponként alig férnek el az emberek a templomban, de ugyanezek az emberek egész héten át úgy élnek, mintha az égvilágon semmi közük nem lenne a vallásukhoz. Hát képesek-e a vasárnapi keresztények arra, hogy mindennapi életükkel, magatartásukkal csak egy szemernyi érdeklôdést is ébresszenek embertársaikban a keresztény életfelfogás, a keresztény életstílus iránt? Mert mit kezdjen az ember olyan papokkal, akik nemcsak az életidegen spanyol szellemben nevelkedtek, de ráadásul olyan haza szülöttei, ahol a legnagyobb tökéletességet a törvények betartása jelenti. A múlt század függetlenségi harcaiban ez a nép, sajnos, csak az ügyvédektôl kapott segítséget -- jegyezte meg Vermeer. -- Eddig még egyetlen országban sem láttam annyi formalizmust, mint itt. Conciencia olyan gépezet, amely kizárólag paragrafusokban gondolkodik. Az ország egyházi életének legfôbb irányítói alighanem nagy adag kétkedéssel fogadták megállapításaimat. Bár nekem jó kapcsolataim vannak a legfelsô körökkel, ahol nagyon jól tudják, ki vagyok, a külföldiektôl mégis valahogy irtóznak, mert azok egyebet sem tesznek, csak zavarják az itteni nyugalmat, különösen akkor, ha elképzeléseik eltérnek Conciencia hivatalos irányvonalától. Mindenesetre gyakran megvan rá az okuk, hogy így fogadják a külföldrôl érkezôt. Magam is sok olyan külföldi lelkipásztort ismerek, aki minden jelenséget észak-amerikai, francia, esetleg spanyol vagy holland szemszögbôl néz. Elvégre nincs sok csodálkoznivaló azon, hogy minden ország azt hiszi, az ô módszere a bölcsesség kezdete és vége.

Másnap Vermeer folytatta a fejtegetéseit, és Cornell jól emlékezett a tôle hallottakra.

-- Monsignore Zasi lelkészeinek beállítottságát lehetetlen volt máról holnapra megváltoztatnom. De szemükben én a püspök barátja voltam, s ezért hallgattak rám. Nem állítottam eléjük szigorú követelményeket, csupán utaltam a szellemi éhségre, amely tapasztalható szerte Latin-Amerikában és itt Concienciában. Maga az a mód, a hangnem, ahogy én a laikusokkal beszéltem -- mindig tiszteletben tartva az ôszinte meggyôzôdést és nézetet --, teljesen idegen volt számukra. Ez az egyik legfôbb oka annak, hogy a hallgatók -- Valencián és rajtam kívül -- nem voltak hajlandók együttmûködni a papokkal. Ezt persze nem mondhattam meg az öt lelkésznek. Végeredményben ôk voltak az okosok, hisz a zsebükben hordozták a Jóistent. Azonkívül arról is szentül meg voltak gyôzôdve, hogy jól ismerik a népet, azt a népet, amely tiszteli, de ugyanakkor meg is veti ôket, mert ez a két ellentétes érzés szépen megfér a concienciaiak szívében.

De ez az öt ember kedvezô színben akart feltûnni a felettes hatóságok elôtt, és ezért azt javasolták, kezdjünk párbeszédet a különbözô egyetemek lelkészeivel. Ez megfelelt monsignore Zasi elképzeléseinek is. A megbeszéléseken mintegy húsz résztvevô jelent meg. Minden a legnagyobb ôszinteség és nyíltszívûség légkörében zajlott. Latin-Amerikát elemzô elôadásomat megfelelô taktikával készítettem elô, ôk mégis tudni akarták, miképpen gondolkodnak a felvetett kérdésekrôl a világiak. Ezért a legközelebbi megbeszélésre hallgatókat és tanárokat is meghívtunk a különbözô egyetemekrôl. Elsô alkalommal egy professzor és két tanítványa látogatott meg bennünket. Érdemes lett volna hangszalagra venni, ami ott elhangzott. A világiak bizalommal feltárulkoztak a papok elôtt, mert azt hitték, ôk is hasonlóképpen gondolkodnak. Panaszaikat ôszinte szívvel mondják el. Problémáikkal már többször jártak a felsô egyházi szerveknél, de mindig csak üres szavakat kaptak. Ez a magatartás annyira kiábrándította ôket, hogy a jelenlevô laikusok közül egy alkalommal valaki így könnyített a szívén: ,,Már felmerült bennem: egyáltalán kereszténynek lehet-e még nevezni a bíborost? Mert számára minden csak politika.'' A résztvevô papok fülének ez a kijelentés bizonyára nagyon eretnek módon hangzott. S bár a laikusoknak az ilyen megbeszélés meglepôen újszerûnek tûnt, hamar rájöttek, hogy a lelkészek, akik ôket nyílt párbeszédre hívták, teljesen némák maradtak. Sötét tömböt alkottak, amelynek láttára az inkvizíció jut eszünkbe. Rögtön gyanítottam, hogy mindent, ami a megbeszéléseken elhangzik, jelentenek a felettes egyházi hatóságnak, egyúttal felhasználják az alkalmat, hogy engem befeketítsenek.

A viták szokatlan légköre annyira felvillanyozta az érdeklôdést, hogy legközelebb minden felsôoktatási intézmény elküldte a maga képviselôjét. Ettôl kezdve aztán már nyíltan vádolták az egyházi vezetést és a papságot, magam pedig felkészültem a legrosszabbra. A megjelent papok közt ott ült a bíboros megbízottja, aki egy alkalommal felugrott helyérôl és odakiáltotta: ,,Ez az egész a laikus fantaszták hisztériája!'' Erre az a rendkívül intelligens professzor, aki éppen beszélt, nyugodtan csak annyit mondott: ,,Ha ez hisztéria, akkor a dialógust befejezhetjük. Itt tényekrôl van szó. Ha tévedünk, mondja meg kérem, miben. Nem arról van szó, hogy kinek van igaza filozófiailag, hanem arról, hogy a tények kölcsönös tiszteletben tartása alapján találkoznunk kell, és megkeresnünk közös tennivalóinkat. Lehet, hogy túlzok, és egyoldalú vagyok, de kérem, akkor javítsanak ki.'' Dermedt csend támadt.

Mivel Vermeer professzor beszámolói meglehetôsen felfokozták az érdeklôdést, a következô találkozóra maga Cornell is elment. Mindjárt észrevette, hogy a diákok és a tanárok száma növekedett, a papok sorai pedig megritkultak.

Az itt zajló viták már az ország többi egyetemét is érdekelték, amelyek most már szintén elküldték követeiket a gyûlésre. Ez a tény önmagában is igen figyelemreméltó jelenség volt, és Cornell feszülten várta a fejleményeket. Mégsem történt semmi különös. A delegált klerikus csoport valósággal úgy vonult be, mint valami inkvizíciós bizottság. A papok meg voltak gyôzôdve, hogy csak egyedül ôk tudják, mit jelent valójában az élet, senki más. Viszont amit a hallgatók és professzorok elôadtak, az sem volt más, mint untalan vádaskodás a jelenlevô papok ellen. Az ôszinte nyíltság, hangoztatta a laikusok egyik szóvivôje, teljesen értelmetlen volt a részükrôl, hiszen az könnyen végzetessé válhat számukra. Mert a legtöbb esetben azt tapasztalták, hogy amit itt segítô szándékkal a papok elôtt vagy esetleg a püspöknek elmondtak, azt a klerikusok ellenük fordítják, és egyáltalán nem biztosak abban sem, hogy ezután az összejövetel után majd másképp lesz. A gyûlésen szóba került, hogy Concienciát csak forradalommal lehet gyökeresen megváltoztatni. Fölmerült a kérdés, vajon a papok követnék-e Valencia példáját, vagy legalább vállalnák-e a vele való szolidaritást. Cornell elszörnyedt a heves reakció láttán. A kardinális képviselôje, akirôl egyébként ismeretes volt, hogy ô fogalmazza fônökének a pásztorleveleit, emelt hangon kijelentette:

-- A forradalom tilos a keresztények számára, mivel ôk elismerik a törvényes tekintélyt, és még inkább tilos a papok számára, mivel az ô feladatuk kizárólag vallási természetû.

Ez tehát Valencia elsô nyilvános elítélése, gondolta magában Cornell, és homályosan emlékezett a bibliai sorokra, hogy az ember ôrizkedjék a farizeusoktól, akik hosszú köntösben járkálnak, elvárják a köszöntést, és a lakomában elfoglalják az elsô helyeket, ahol aztán hosszú imádságokat mondanak. Ezekrôl az emberekrôl a forradalmár Krisztus igen éles kritikát mondott, és mindenkit óvott tôlük. Cornell végignézett sima, megelégedett arcukon. Ezek a papok már régen elfelejtették, mit mondott róluk az a férfiú, akirôl azt állítják, hogy az ô szolgálatában állnak. Ezen az estén véletlenül ott volt egy külföldi misszionárius is, aki a kardinális kiküldöttjének hozzászólását értelmetlennek találta, majd szenvedélyes szavakkal ecsetelte a concienciai állapotokat, hogy ezzel is bizonyítsa a forradalom szükségességét. A gyûlés végén a bíboros követe félrehívta a misszionáriust, és közölte vele:

-- Ha ön úgy gondolja, hogy megjegyzéseivel Conciencia javát szolgálta, akkor nagyon téved, és ennek következményeit hamarosan tapasztalni fogja.

Két nappal késôbb Cornell személyesen kísérte ki a repülôtérre a misszionáriust, akit maga a bíboros utasított ki az országból. Vermeer szerint a dialógus folytatódott ugyan, de a tanárok, a diákok és az ô részvétele nélkül. Sajnos, már az elsô összejövetelek negatív eredményt hoztak. Igen tehetséges fiatal katolikusok egy csoportját -- akiknek Vermeer korábban többször tartott lelkigyakorlatot, s akik messzemenôen nonkonformisták voltak --, kommunistának és az egyszerû nép hitére veszélyesnek bélyegezte a felettes egyházi hatóság. S miközben az egyházi szervek hisztériája kiterjedt a félig eretnek külföldi papokra, valamint a kommunistákkal szimpatizáló értelmiségiekre, a másik táborban elhatalmasodott a katakombahangulat, amely most ôt is utolérte.

Körülnézett. A detektív még mindig a nyomában volt. Úgy látszik, nagyon félhetnek Antonio Valenciától, ha még engem is figyelnek.

Félórával késôbb találkozott Esther Grahammel, aki egyenesen a fodrásztól érkezett. Külsejét tekintve Esther mindenben olyan, mint egy bennszülött concienciai. Mint minden latin-amerikai nô, sokat adott a hajviseletére és öltözködésére, és semmi pénzért nem jelent volna meg például nadrágban, ami pedig Észak-Amerikában már régóta nagy divat. Cornell rögtön közölte vele, hogy egy férfi követi a szállodától kezdve. Esther hátrapillantott, elmosolyodott és kijelentette, hogy ismeri a fickót.

-- Egy veréb, de nem a legrosszabbak közül. Ha nincs ellenedre, ügyesen lerázzuk.

Kéz a kézben sétáltak végig a fôútvonalon, itt-ott megálltak a kirakatok elôtt, aztán leültek egy lármás kávéházban egy csésze tintóra. Jót kuncogtak, amikor a detektív néhány asztallal odébb letelepedett. Mint tipikus latin-amerikai, nem tehette meg, hogy szintén tintót rendeljen, s ôk ezt az alkalmat használták föl arra, hogy gyorsan fizessenek, taxiba vágják magukat és elrobogjanak, faképnél hagyva a meglepôdött pasast.

-- Hadd együnk inkább valahol a városon kívül -- javasolta Esther. -- Ezzel igazán nagy örömet szereznél nekem. Utána mindketten idôben ott lehetnénk Vermeernél az egyetemen.

-- Mindketten? -- kérdezte Cornell csodálkozva. A leány bólintott.

-- Elfelejtetted, hogy páter Valencia titkárnôje vagyok -- felelte Esther.

Angolul beszélgettek, hogy a taxisofôr ne értse.

-- Hogyan felejteném el? -- méltatlankodott Cornell. -- Amikor látlak néhanapján, egyebet se hallok.

A lány maga elé mosolygott.

-- Talán sohasem fogod ezt megérteni, Bruce.

A férfi elengedte a lány kezét, és úgy ült mellette, mint egy idegen. Tulajdonképpen az is, gondolta magában Esther. Két férfi van az életében: Antonio Valencia és Bruce Cornell. Ha összefonódó érzelmeit bontogatja, be kell vallania, hogy Valenciára gyakrabban gondol, mint Bruce-ra. Antoniót nemcsak önmagától, de ellenségeitôl is védenie kell, Bruce-nak viszont ilyesmire semmi szüksége. Ôt sohasem fenyegetné veszély az elvei miatt. Már az is kétséges, vannak-e egyáltalán elvei. Másrészt mégis Bruce-nál találta meg azt a kielégülést, amelyrôl Valenciánál le kellett mondania, mert Bruce szenvedélyes szeretô volt és nagyszerû hódító. Viszont Esther életének ebben a válságos szakaszában a férfinak nem volt olyan nagy szüksége ôrá, mint neki a férfira. Az életben Valencia mégis többet jelentett számára. Cornell mindig keményen és irgalmatlanul kimondja azt, amit gondolt. Valenciánál ez egészen más. Ô tud gúnyos lenni, de ebben a gúnyban mindig humor, mosoly, mûveltség és udvariasság bujkál, tompítva az irónia élét. Valenciát inkább a farkashoz tudná hasonlítani, Cornellt pedig a juhászkutyához, mert az félti a bôrét, ha szorul körülötte a hurok. Talán Bruce az a férfi, akivel szívesen lefekszem, Valencia pedig az, akihez tartozom, gondolta magában.

A taxi megállt, Cornell fizetett. Hallgatagon mentek végig a teraszon, amelyet kétoldalt felállított színes napernyôk tarkítottak. A nap hevesen tüzelt az acélszürke égrôl, és a férfiak széles karimájú kalapban vagy köpenyként használt pokrócban járkáltak. Oldalukon széles pengéjû, hosszú kés. Némelyek gyors kis lovakon nyargaltak, és üdvözléskor magasan lengették kezüket.

-- Végre, túl vagyunk rajta -- szólt Cornell, s miközben elégedetten helyet foglalt, szilárdan elhatározta, hogy nem engedi a hangulatot elrontani.

-- Túl? -- kérdezte a lány élesen.

Bruce csak mosolygott.

-- Túl az összeesküvések, titkos megbeszélések, a titkosrendôrség és egy lány titkos gondolatainak atmoszféráján. Távol attól a másik lánytól, aki nekem nagyon sokat jelent, s aki mégis egy papnak a titkárnôje. Most újra friss levegôt szívhatok egy kicsit, és érzem is, hogy szükségem van rá.

Kinyújtózott, cigarettát dugott a szájába, és elégedetten nézett körül.

-- Tudod, Esther, nem lehet állandóan feszíteni a húrt. Az ember nem számítógép, amely éjjel nappal dolgozik, s ha azt kívánják, a kapcsolók és kerekek segítségével minden problémát meg tud oldani. Én semmilyen tekintetben sem vagyok számítógép, legkevésbé az irántad érzett szerelemben.

A lány semmit sem válaszolt, de maga is érezte, hogy a feszültség fölengedett. Tudta, hogy Bruce-nak igaza van, de Valenciát mégsem akarta elárulni, még gondolatban sem. Azonkívül ebben az országban a húrt a végsôkig feszítették, és ô már tudja, amit Cornellel eddig nem közöltek, hogy Valencia holnap fogja a nagy nyilvánosság elé terjeszteni politikai programját. Az elôkészítés roppant nagy munkát igényelt. A diákok, a szakszervezeti vezetôk, a tüntetô csoportok vezetôi már napok óta úton vannak Cielo felé, hogy holnap részt vehessenek a nemzeti egyetem nagygyûlésén. A szervezô munkának csaknem minden szála az ô kezében futott össze annak ellenére, hogy munkatársak egész sora segített neki, s közülük nem egyrôl tudta, hogy a kommunista párthoz tartozik. Telefonbeszélgetéseket bonyolított le, amikor Valenciát keresték, hogy megpróbálják befolyásolni. Ezekrôl a beszélgetésekrôl sohasem tudósította fônökét. Megállapodásokat kötött, vagy megbeszéléseket mondott le a nevében. Valencia második lelkiismerete lett. Ô -- akárcsak Valencia -- maga volt a forradalom. Amit Valencia akart, azt ô is akarta. Tudta, hogy Valenciával egy véleményen vannak a legfontosabb kérdésekben. De Valencia túlságosan jó ember volt, nem akarta megsérteni még a legellentétesebb nézetû embereket sem. Ezért ráhárult a feladat, hogy Valencia életét -- tudta nélkül -- a háttérbôl szabályozza, hogy gondoskodjék róla, bizonyos partnerekkel összehozza, másokat pedig távoltartson tôle.

-- Te még akkor is Valenciára gondolsz, ha velem vagy -- mondta Cornell. -- De csak csináld! Eljön még az idô, amikor nagy szükséged lesz rám.

Tudta, hogy szavai kihívást jelentenek, és sértik a lányt. De most nem sokat törôdött ezzel. Még mindig nem jött el az ideje, hogy ez a lány fölébredjen és rádöbbenjen: ô és Valencia ketten együtt már forradalmat jelentenek. Esther lázas munkában töltött órái és napjai után Cornell elôtt egyértelmûvé vált, hogy a lány nem Valenciába, hanem magába a forradalomba szerelmes, hogy Esther ebben a férfiban egy gyerekre lelt, akit mindenáron meg akar oltalmazni.

-- Nem kell válaszolnod, de veszélyes játékot ûzöl, Esther.

A lány hallgatagon nézett szét a körülöttük elterülô tájon, és csészéjébôl egy korty kávét ivott.

Tudta, Cornellnek igaza van. De ami ôt ilyen megszállottá teszi, az nem egyedül Antonio Valencia. Számára Valenciában testesül meg a szegénység elleni küzdelem, Valenciához fûzi a nyomornegyedben közösen átélt leírhatatlan szenvedés emléke. Sohasem gyógyulnának be lelkének sebei, ha most nem vetné latba minden erejét, ha nem ôrizné minden lépését. Nem Cornell volt az, aki az ô életét egyenesbe hozta, hanem Valencia, rajta kívül senki más. Ezért áll mellette, ôrködik mögötte, és síkraszáll érte. Benne testesül meg mindaz, ami az ország millió szegénye szívében csak pislogó remény. Ô jelenti számukra az erôt, a szimbólumot és a jövôt. Mert ôutána ismét évtizedek fognak elmúlni, amíg újra felbukkan majd egy ilyen ember, akinek ugyanilyen tiszták lesznek a céljai, akiben ugyanannyi lelkierô lesz, akit ugyanígy szeretnek, s aki ugyanilyen ôszinte meggyôzôdésbôl cselekszik. A várakozás ismét több nemzedék életébe kerülne, és ismét nyomort, szenvedést jelentene.

Mégis megkérdezte:

-- Mit értesz azon, hogy veszélyes?

Bruce már jó ideje szótlanul nézte, s Esther a mellén és a combján érezte a férfi tekintetét. Kellemes bizsergés futott végig a testén, mert azokra az órákra gondolt, amikor együtt voltak.

-- Te talán azt hiszed, hogy a pap nem férfi? -- mondta Cornell.

Esther megpróbált visszaemlékezni, vajon éreztette-e valaha is Valencia, hogy többet jelent számára munkatársnál. Egy esti beszélgetés jutott eszébe. Röviddel a hazaindulás elôtt zajlott le közöttük.

-- Miért teszi mindezt értem? -- kérdezte Valencia.

-- Mert ezt kell tennem.

-- Mit?

-- Amit ön.

Valencia egy pillanatig csendesen nézte, aztán így szólt:

-- Remélem, késôbb is így fog gondolkodni, mert szükségem van magára.

Mikor van szüksége egy embernek a másikra? Nyilván csak akkor, ha egyikük sem tud a másik nélkül élni. A következô estén Valencia elmesélte, hogy az éjszaka különös, bolond álmot látott, amit nem merne más nônek elmondani.

-- A régi Róma utcáin jártam, és éppen átvágtam a Szent Péter téren --, mesélte Valencia. -- Mindig beljebb jutottam az oszlopok a folyosók között, ahol papok százait láttam sürgölôdni. A termekben, amelyeken áthaladtam, magasrangú egyházi személyek gyülekeztek. A püspökök fején mitra, kezükben pásztorbot. Elôadásokat tartottak a papoknak. Mindenféle nyelvet hallottam, amit többé-kevésbé értek vagy beszélek. De azt nem tudom felfogni, mit és miért hadarnak annyit és olyan nagy igyekezettel. Úgy tûnt, valami olyasmirôl vitáznak, aminek semmi köze a valósághoz. Aztán egy terembe értem, ahol egy püspök a cölibátusról szónokolt az egybegyûlteknek spanyolul. Mindannyian kérdôívet szorongattak a kezükben, és nagy érdeklôdéssel tanulmányozták. Az íven a papi nôtlenség mellett vagy ellen kellett szavazni. Én gyors mozdulattal beírtam, hogy ellene szavazok, de amikor továbbsiettem, véletlenül ráléptem egy bíboros uszályára, és elestem. A jó öreg megigazította ruháját, én meg fogva maradtam az uszályában. Végül innen is sikerült magamat kiszabadítanom. Aztán teljesen egyedül álltam a Szent Péter téren. Az ablakokban mindenütt papok könyököltek, és engem szidtak. Csak egy valaki hallgatott, egy szép nô, aki csak nézett rám csendesen, mintha azon csodálkozna, miért bántanak engem.

A mai napig sem jött rá, mi volt a szándéka Valenciának azzal, hogy elmesélte neki ezt az álmot. Késôbb sem említette soha, nem is utalt rá, hogy esetleg mást, többet is jelent számára megértô, jó munkatársnál, barátnál.

-- Természetesen Valencia is férfi, de nem mindennapi férfi -- mondta most Esther.

Bruce közelebb hajolt a lányhoz, és úgy beszélt:

-- Hát nem akarsz már végre észhez térni? Hát még mindig nem tudod felfogni, mi lesz ebbôl a barátságból?

-- Mi lenne, mondd meg? -- És Esther már látta a férfi szemében a támadást jelzô villanást.

-- Jó, hát megpróbálom megmagyarázni azt, amit te nem látsz, vagy nem akarsz látni. Mit gondolsz, mit tesznek majd ellenségei, hogy nevetségessé tegyék ebben a klerikális országban? Ki fogják nyomozni legfôbb gyengéjét, és az éppen te vagy. Azt fogják elhíresztelni, hogy van egy titkárnôje, aki egyben a szeretôje is. Mindenfelé elterjed, hisz magától értetôdik, hogy egy férfi, aki ilyen csinos nô közelségében él, le is fekszik vele. Vicceket gyártanak majd rólad. Mindenféle vigéc levetkôztet a pillantásával, mert te megengedted, hogy egy pap lefeküdjön veled. És te ...

A lány gúnyos mosolya állította meg.

-- Hagyd már abba, Bruce! Nincs rá szükségem, hogy a pletykajárásról beszélj, ami ebben az országban olyan nagy divat. Ezt jobban ismerem, mint te. Szüntelenül jár a szájuk, és ha én nem vagyok mellette, akkor valami mást fognak kitalálni. Mi sem könnyebb ennél. Állj oda egy reggel Cielo valamelyik temploma elé, és jelentsd ki, hogy én egy közönséges kurva vagyok, akit bármelyik strici megvásárolhat magának. Másnapra tele lesz vele az egész város, sôt még csiklandós történeteket is mesélnek rólam. Nem kell elôadást tartanod arról, hogyan lehet egy karriert tönkretenni. De akár mellette vagyok, akár nem, Valencia, akinek azelôtt menyasszonya volt, aki társaságban táncol, szépen gitározik, és bókol a nôknek, talán le is feküdt közülük valamelyikkel. De arról biztosíthatlak, hogy velem ezt nem tette, s nem is fogja megtenni. Még akkor sem, ha ezt ô maga akarná. Ez a férfi a maga engedetlenségében is olyan engedelmes, amilyenrôl nektek fogalmatok sem lehet.

Bruce feladta.

-- Inkább együnk most -- mondta nyugodtan --, és Valencia helyett beszéljünk magunkról.

Vermeer összecsukta naplóját, betette íróasztalának fiókjába, és gondosan bezárta. Mint az utóbbi idôben oly gyakran, most is fáradtnak érezte magát. Ezért kissé leheveredett, s közben Valencia délutáni gyûlésére gondolt, amelyen eredetileg részt akart venni.

Most már minden kétséget kizáróan tudta, hogy Valencia életének rendkívül nehéz idôszaka elôtt áll. Mindenki, akinek eddig bármilyen kapcsolata volt vele, gyanússá vált az egyházi hatóságok szemében. A légkör pattanásig feszült. Az a hír járja, hogy a bíboros le akar mondani, és csak az elnök kérésére marad tovább a helyén. Bár ezek csak híresztelések, mégis jól jellemzik a helyzetet. És holnap Valencia be akarja dobni az égô kanócot a puskaporos hordóba. A ma délutáni összejövetel szervezési kérdésekkel foglalkozik: meg kell többek közt beszélni, mi történjék, ha sor kerül a hadsereggel való tárgyalásra. Rég elmúltak már azok az idôk, amikor még csak elveket fogalmaztak. Most a tényeket kellett szem elôtt tartani, s azt, hogy mi történik, ha Valencia és követôi színre lépnek.

Vermeer aggodalommal szemlélte a Valencia és Esther között kibontakozó barátságot. Amióta közelebbrôl megismerte a lányt, Valenciával való megbeszélései egyre ritkábbak lettek. Tudta, hogy Esther ellenôrzi Valencia telefonvonalát. Ezt több ízben tapasztalta, amikor Valenciával akart kapcsolatot teremteni. Mindenre elszánt nônek látszik. Azt suttogják róla, hogy kommunista, pedig egy olajtársaság igazgatójának a lánya. Vermeer megpróbálta ezt kipuhatolni Cornellnél, de ô azt válaszolta, hogy errôl nem informálták, és különben is sokkal ritkábban találkozik a lánnyal, mint Concienciában tartózkodásának elsô heteiben.

Mindent együttvéve: egyre aggasztóbb Valencia helyzete -- gondolta magában Vermeer. De ahogy ôt ismerem, neki esze ágában sincs, hogy aggódjék saját maga miatt.

Esther és Bruce ebéd után taxival hajtottak vissza a városba. A kocsiban szótlanul ültek egymás mellett. Ebéd közben is csak lényegtelen dolgokról beszélgettek. Csupán Esther kalandozott el néha más témákra. Ilyenkor Bruce elhallgatott, és addig nem beszélt, amíg a lány újra meg nem szólalt. Bruce képtelen volt megérteni Esther zaklatottságát. A másnapra esedékes programnyilatkozat az ô számára nem volt egyéb zsurnalisztikai eseménynél, amely -- mivel valószínûleg jeladás lesz a forradalomra -- talán anyagot szolgáltat új, még izgalmasabb tudósítások megírásához. Ami pedig Valenciát illeti, ôt magát nagyon kedveli, mint mindenki ebben az országban, még az oligarchia köreiben is. De Cornell számára Conciencia csak egy volt azok közül az országok közül, ahol hasonló dolgok történnek: egy ország, még pedig sokkal kisebb, mint például Brazília, ahol Helder Camara és Don Jorge Marcus de Oloveira ugyanezt teszik, mint itt Valencia.

Ez a nehéz az én munkámban, gondolta Cornell; mindenütt ugyanaz történik. De hogyan lehetne az olvasóval megértetni, hogy nem arról van szó elsôsorban, nem annyira az a döntô, vajon kitör-e egy forradalom vagy sem. Az egyetlen lényeges az ember, vagyis azok az emberek, akik részt vesznek benne, akik nyugodt alvás helyett nyugtalanul hánykolódnak éjszaka, akik megsebesülnek, meghalnak, akiknek a hegyekben kell élniük napról napra, éjszakáról éjszakára, kíméletlenül üldözve.

De hogyan lehet mindezt a szenvedést, nyomorúságot és áldatlan állapotot érthetôvé tenni, ha az ember csak szavakkal üzenhet?

Az autó megállt a szálló elôtt, s Cornell megkérdezte Esthert, bejönne-e vele inni egyet. A bárban újra faggatni kezdte a lányt, hogy tényleg fontos-e a holnapi gyûlés, de a lány úgy nézett rá, mintha a férfinak fogalma sem lenne, mirôl beszél tulajdonképpen.

-- Akkor hát köztünk vége? -- kérdezte végül.

Esther tagadólag rázta a fejét.

-- Nem. Szükségem van rád, és ezt te jól tudod.

A férfi hangja megkeményedett.

-- Nem azt kérdeztem, hogy szükséged van-e rám, arra felelj, hogy szeretsz-e.

-- Túl sokat kérdezel egyszerre.

-- De ezt már máskor is kérdeztem, és jól emlékszem, mit feleltél rá.

-- És mit jelentett az neked akkor?

-- Nagyon sokat.

-- Mindent?

-- Mit értesz azon, hogy mindent?

-- Pontosan azt, amit ez a szó mond. Sohasem tûnt fel neked, hogy együttléteink után te mindig elutaztál, és engem szépen magamra hagytál?

-- De hiszen én szabad ember ...

A lány félbeszakította.

-- Sohasem voltam kicsinyes, és sose vettem el a szabadságodat. Most azonban te akarsz a szabadságomhoz nyúlni. Nem találod ezt -- enyhén szólva -- sportszerûtlennek?

-- Valenciára gondolsz?

-- Én a magam szabadságára gondolok. Arra a jogra, hogy úgy döntsek, ahogy akarok, a te beleegyezésed nélkül. Jogom van hozzá, hogy az életemet úgy rendezzem be, ahogy nekem tetszik, s nem úgy, ahogy te elôírod. Jogom van, hogy barátaimat magam válasszam meg, hogy saját politikai meggyôzôdésem legyen, hogy egyáltalán a magam útját járjam, ahogy ezt te is teszed. Ezt értem én szabadságon. Elég világos?

Világos volt, hogyne lett volna az. Egy ismeretlen Esther ült elôtte. Egy minden áldozatra kész lány, aki legyôzte magában a nôi gyengeséget és szentimentalizmust, aki a maga kezébe vette sorsának irányítását, és fanatikusan hisz abban, amit tesz.

-- Jól van, Esther, ahogy akarod. Igazad van. De egyet elôre megmondok. Eljön a nap, amikor nagyobb szükséged lesz rám, mint bármikor az életben, s akkor majd én fogok dönteni, hogy megelégszem-e a második hellyel.

A lány mosolygott.

-- Ez most szabályszerû veszekedés, Bruce?

A férfi uralkodott magán.

-- Megpróbálok egész ôszinte lenni, Esther, még ha fáj is nekem. Tudd meg, hogy haragszom, mert nem jelentek már semmit számodra, és ez sérti az önérzetemet. Haragszom, mert az elsô helyrôl kitessékelsz, és azt nem is egy férfinak adod át, hanem egy fogalmat tüntetsz ki vele: a forradalmat. Haragszom, mert te vagy a világon az egyetlen, aki hozzám tartozik, az egyetlen gyengédségem, az egyetlen szépségem. Minden más csak hamis pátosz és fontoskodás. Nézd, Esther, ha Valenciának meg kell halnia ebben a forradalomban, az én szememben ô olyan ember marad, akit jól ismertem, akit nagyon kedveltem, és nemcsak megértettem, de egyet is értettem szándékaival. Valencia eszméim fôhôse, és ha úgy akarod, az is marad. De ha vele együtt te is elbuksz, akkor bennem meghal valami, amit egykor a magaménak hittem. És te most még sokkal súlyosabb dilemma elé állítasz engem: nyíltan és világosan kijelented, hogy becsukod elôttem a te világod felé vezetô kaput, még a kulcsot is ráfordítod, és a gondolataimat se engeded a közeledbe. Én pedig vagyok annyira hiú, hogy ezt nem tudom zokszó nélkül elviselni.

Esther cigarettára gyújtott, s a férfi markáns arcába nézett. Most egy ironikus szempár tekintett feléje.

-- Most a régi Bruce Cornell beszél, nem igaz? A megtestesült irónia, a megtestesült önvád. A sértett szerelmes, aki megrészegül a saját szavaitól. Eszedbe sem jut, hogy engem mindig ez az oldalad zavart a legjobban? Te a tények embere vagy, én pedig idealista. Te józan szemlélô, én pedig nô vagyok, aki részvétet érez a szegények iránt. Még akkor is, ha a saját hibájukból szegények. Te férfi vagy, aki egészen a munkájának szenteli magát, és még rólam is megfeledkezik, én pedig nô vagyok, aki másoknak szentelem magam, hogy magamról is megfeledkezzem. Persze te ezt sohasem fogod megérteni a te képzeletbeli szabadságoddal. Dehát tulajdonképpen mi a szabadság, Bruce? Talán az az életmûvészet, ahogyan lerázzuk magunkról a felesleges emberi kötôdéseket? Vagy inkább az, amit Valencia csinál? Erre a kérdésre majd magadnak kell válaszolni. De ne feledd, a szabadság nem elvont fogalom, mellyel labdázni lehet. A szabadság nem azt jelenti, hogy repülôbe ülünk, és ész nélkül száguldozunk, hanem azt, hogy belevetjük magunkat az élet kellôs közepébe. A szabadság nem azt jelenti, hogy írhatunk róla, hanem azt, hogy tollunkkal szállunk szembe a fegyverekkel, vagy pisztollyal cseréljük fel a tollat.

-- És Valencia ezt teszi?

A lány felsóhajtott.

-- Talán erre kényszerül majd. De meglehet, hogy még ennél is súlyosabbra. Engem a szavakon túl rávezetett a tényekre is. Az elvont, tisztán spekulatív gondolkodásmód helyett megtanított arra, miként kell életszerûen, alkotó módon gondolkodni. Tudod, milyen sokan képesek erre?

-- Esther, nem folytathatnánk ezt a beszélgetést fent a szobában?

A lány a fejét rázta.

-- Nem, Bruce, egyelôre nem. Testem már oly sokszor volt a tiéd, hogy itt az ideje elgondolkozni valami olyasmirôl is, mint például a lelkem. És ehhez nincs szükség ágyra.

A férfi felkelt a székrôl.

-- Jó, akkor holnap találkozunk. Majd elmegyek érted. Viszontlátásra, Esther.

A lány még utánanézett, amikor kifordult a bárból. Bruce lassan lépkedett végig a széles folyóson, melynek mindkét oldalán nagy kirakatablakok hirdették, hogy városaival, folyóival, ôserdeivel, fehéreivel és indiánjaival, falvaival és városaival: Conciencia a világ legszebb országa a turisták számára. Dehát miért nem mondta meg neki Bruce, hogy szereti, egyszerûen olyan szavakkal, ahogy minden ember, ha érzi, hogy nem tud a másik nélkül élni. Talán éppen azzal kényszerítette hallgatásra, hogy folyton Valenciáról beszél neki?

Amikor Bruce belépett a liftbe, nem tudta magába fojtani a szitkokat, amiért a lány nélkül kell visszavonulnia szobájának magányába. Ráadásul Esther még belerántotta ebbe az átkozott históriába is, és most már igazán nem csoda, ha a titkosrendôrség szüntelenül a nyomában jár.


9. Egy különös összeesküvés

Arthuro Cuellar Conciencia legmagasabb példányszámú napilapjának, az El Minutónak fôszerkesztôje és tulajdonosa sohasem ismerte az anyagi gondokat. Apja az ország legbefolyásosabb gyárosai és nagybirtokosai közé tartozott, s az örökség, melyen Arthuro, valamint két húga és három fivére osztozhatott, szédítôen gazdagnak bizonyult. A kávé- és cukorültetvények egész sora, több gyár, egy hírlapvállalat Észak-Amerikában, Svájcban pedig számtalan tôkebefektetés várt rájuk.

Arthuro Cuellar a fôvárostól távol esô hatalmas kastélyában lakott, melyet csak kevesen ismertek, mivel óriási kiterjedésû birtokának mélyén feküdt. Rajta és vendégein kívül senkinek sem volt oda szabad bejárása. Lapja, iparvállalatai és ültetvényei jól jövedelmeztek, s ezért napjában órákat szentelhetett kedvenc szenvedélyének, a lovaglásnak. Istállója messze híres volt tenyésztett versenylovairól, melyeket Cielóban és Latin-Amerika minden nagyobb versenypályáján futtatott. A lovak a rájuk fordított költségeket mindig bôven megtérítették. Elképzelhetetlennek tûnt, hogy a casa grande valamikor is vendégek nélkül maradjon. Nyaranként mind a húsz vendégszoba megtelt rokonokkal, barátokkal, hazai és külföldi ismerôsökkel.

Arthuro Cuellar megelégedett ember volt. Az élet mindig jól bánt vele. Felesége valamikor iskolatársa volt, s mindenki magától értetôdônek találta, hogy összeházasodnak, hiszen tizenkét éves koruk óta szinte mindig együtt voltak.

Tetôpontokat nem ismert, de mélypontok sem rázkódtatták meg életét. Az utóbbi tíz esztendô válságait csupán távolról szemlélte. Ettôl eltekintve haladó szellemû földbirtokosnak számított, mivel napszámosait és szolgáit jól megfizette. Egyetlen nagybirtokon sem osztottak olyan magas munkabért, mint ônála. Rossz néven is vették tôle. Tudott errôl, de bizonyos keményfejûség és különcködés a Cuellarok családi hagyományaihoz tartozott. Nemrégiben például elrendelte, hogy építsenek negyven modern családi házat a birtokán dolgozó munkásoknak. Most éppen úton volt, hogy meggyôzôdjék, milyen ütemben halad a munka. Oro nevû kedvenc lován ült, egy erôteljes, sárga telivéren, melynek szép, hosszú, világosbarna farka volt, homlokán fehér csillagot viselt.

Mellette Antonio Valencia lovagolt nyugodtan, feloldódva. Alatta pompás fekete csikó, Cuellar ajándéka.

Keveset beszéltek. Valencia érezte, hogy ez az utolsó alkalom, amikor lovon ülhet, mert az elkövetkezô években ilyesmire egyszerûen nem lesz ideje. Cuellar jól ismerte Valencia terveit, és egyetértett velük.

-- De remélem, Antonio, nem csinálsz ostobaságokat -- mondta minden átmenet nélkül.

-- Az a kérdés, Arthuro, mit nevezünk ebben az országban ostobaságnak.

Cuellar végigpillantott a mellette ügetô izmos férfin. Vajon miben rejlik ennek a papnak az ereje? Vajon mi lehet sikereinek titka? Talán a hanyag iróniája? Önfeledt kacagása? Neveltetése? Vagy mélyebben rejlenek az okok?

-- Azon töprengek, nem mégy-e túl messzire, Antonio. És ôszintén szólva félek is emiatt.

-- Én pedig azt hittem, a félelem nem szerepel a Cuellarok szótárában.

Egy darabig szótlanul lovagoltak tovább a perzselô napfényben úszó tájon, melynek horizontját magas hegyek szegélyezték. Az út két oldalán végtelen kávéültetvények nyújtózkodtak, elôttük a távolban feltûntek a falu körvonalai, ahol a munkáslakásokat építették.

-- Nem magamat féltem, hanem téged, Antonio. Hosszú évek óta ismerjük egymást. Te oly messzire vezettél engem, hogy belátom...

Valencia hirtelen szembefordult Arthuróval.

-- Sehova se vezettelek téged. Magad jutottál el oda, ahol vagy, és ezt te jól tudod. Mert nem nézhetted tovább, hogyan szipolyozzák ki a munkásokat utolsó csepp vérükig. És te ...

Cuellar fölnevetett.

-- Hagyj fel azzal az átkozott szerénységeddel, drága Antonióm. Azt gondolod, hogy az újság, amelyben vezércikkeid megjelennek, csak az olvasókat befolyásolja, a fôszerkesztôt nem?

Valencia olyan erôteljesen rántotta meg a kantárszíjat, hogy az állat felhorkant.

-- Lehet az El Minuto olvasóit egyáltalán befolyásolni? -- kérdezte csípôsen.

Cuellar bólintott.

-- Természetesen. Tudniillik nem kapok levelet az olvasóktól. Aki pedig hallgat, az egyetért.

-- Úgy gondolod? De mondd meg nekem, leszámítva a te birtokaidat, változott-e valami az ültetvényeken és a gyárakban? Vagy változott-e valami a szociális törvényhozásban?

Cuellar összeráncolta a homlokát.

-- Azt várod, hogy az ilyen változások néhány hónap leforgása alatt végbemenjenek? Próbálj kivételesen mindkét lábbal az élet talajára állni, öregem! Egy igazi változáshoz elôször a nyilvános közvélemény megrázkódtatására van szükség, utána jobb tájékoztatásra, végül erôsebb szakszervezetekre. Aztán pedig cselekvôképes parlamentre és olyan elnökre, aki mindezeket megérti. A sorrendet miattam meg is fordíthatod, s teheted akár elsô helyre a tájékoztatást.

-- Azt akarod ezzel mondani, hogy az általad felsoroltaknak még mindig nem vagyunk a birtokában? -- kérdezte Valencia.

Cuellar végigsimította kezét sûrû, fekete haján.

-- Pontosan, de te ezt jobban tudod, mint én.

-- És hogyan kellene ezen változtatni, Arthuro?

-- Éppen most mondtam el neked.

-- És gondolod, hogy így sikerülne?

-- Sikerülnie kell.

Közeledtek a helységhez, ahol az új falu épült. Még nem járt le a munkaidô, de egyetlen munkással sem találkoztak. Elhaladtak a félig felhúzott épületek elôtt, melyek úgy hatottak, mint egy cowboyfilm kulisszái.

Cuellar és Valencia leszálltak a nyeregbôl, lovaikat egy fához kötötték, és elindultak a néptelen utcán.

-- Most magad is láthatod, amire az elôbb utaltam -- szólt Cuellar. -- Nem lehet mindig és mindenért a munkaadót okolni. Nálam az emberek a legmagasabb munkabért kapják, és lám, mi az eredmény? Egy órával a munkaidô letelte elôtt már sehol sincsenek.

Valenciát megelôzve belépett egy épülô lakásba.

-- Ezek sokkal szebbek, mint amilyeneket Franciaországban láttam. Majdnem olyan szépek, mint amilyeneket Németországban építenek. Azonkívül minden campesinónak még egy telket is a rendelkezésére bocsátok. Minden, ami rajta terem, az övé. És látod, itt van, ez a vége. Minden parlagon hever.

Valencia a zöldellô rétek felé nézett. Micsoda pompás ország! Isten bôven megajándékozott bennünket mindennel, ami széppé, kellemessé teheti életünket, de mindezt csak néhány ezren élvezhetik.

Kintrôl léptek zaja hallatszott. Cuellar megfordult, és Valenciával együtt kiment a házból. Sovány paraszt állt elôttük. Széles szalmakalapját leemelte, midôn Cuellart megismerte.

-- Hol vannak az építômunkások? -- kérdezte Cuellar.

A paraszt elmosolyodott, s ujjával a távolba mutatott, valahova messze a mezôk irányába.

-- Ma a falu védôszentjének, Szent Antalnak ünnepe van -- válaszolta nyugodtan. -- Ezért munkaszünetet tartanak. Reggel misét hallgattak, most meg egy kicsit inni akarnak.

-- És maga?

-- Én csak azért jöttem, hogy dolgozzam valamicskét a földemen.

Cuellar egy kézlegyintéssel továbbküldte a parasztot, és Valencia felé fordult.

-- Lám, a ti kifogyhatatlan ünnepeitek -- fakadt ki keserûen. -- Nem tudnátok végre lemondani róluk? Conciencia szentjei gondoskodnak róla, hogy az évnek legalább harminc napján ne kelljen dolgozni.

Valencia hangosan felnevetett.

-- A gazdagok pedig arról gondoskodnak, hogy ennek ne csak a szentek, hanem a szegények is örüljenek.

Lassan sétáltak végig az utcán, néhol benéztek egy lakásba.

Cuellar megszemlélte a fürdôszobákat, a kis hálószobákat meg az udvarokat.

Ha minden elkészül, nagy ünnepet tartunk -- jelentette ki megelégedve.

Valencia egy ajtófélfának támaszkodva figyelte.

-- Csak semmi felhajtás, Arthuro! Ne hívj meg ide minisztert, aki ujját se mozdította mindazért, amit te itt véghezvittél. És ne engedj a hatóságoknak se beszédeket mondani! Vegyék tudomásul az emberek, hogy ami a birtokaidon történik, az mind magától értetôdô. Csak nem akarod ezt a negyven házat belépôjegyként használni a politikába?

Cuellar rágyújtott.

-- Hisz benne vagyok már nyakig, és éppen a te jóvoltodból, öregem. Vagy azt hiszed, hogy a lapkiadás és az olyan cikkek közlése, mint a tieid, az talán nem politika?

-- Porig hajlok elôtted, Arthuro, amiért erre lehetôséget adtál nekem.

-- Csak ne gúnyolódj ezen -- válaszolta Cuellar bosszúsan. -- Én mindenben egyetértek veled, de csak addig kaphatsz lehetôséget, amíg nem kezdesz hülyeségeket csinálni. Hirdess forradalmat, jól van, nem vagyok ellene. Ezzel legalább kinyitod a többiek szemét. De hogy egy forradalomban személyesen részt végy, és magad is fegyvert ragadj, az már egészen más. És nagyon szeretném remélni, hogy ennyire nem fogod magad elragadtatni.

-- Neked tehát ez az álláspontod?

 Cuellar odament a lovához, és megsimogatta az állat nyakát.

-- Éppen eleget gyilkoltak eddig ebben az országban -- fakadt ki keserûen. -- Itt az ideje, hogy elôre mozdítsunk már valamit és építsünk, ahelyett hogy mindig csak rombolnánk. Elegem van már a félelembôl, a gyûlölködésbôl meg az állati öldöklésbôl, mintha legalábbis barmok lennénk, nem pedig emberek.

Valencia nem válaszolt. Nyeregbe ültek, és lovagoltak visszafelé a csendes tájon, nyugodtan, feloldódva, végig a zöld mezôkön. Ahogy a pillangók röpködtek, s a kék ég alatt a madarak énekeltek, úgy tûnt, mintha Conciencia földje a világ legszebb paradicsoma lenne.

Erre az estére Cuellar a legjobb barátai közül válogatta össze vendégeit. Kellemes, kissé zajos embereket, arisztokratákat, a család hozzátartozóit, akik tényleg évszázadok óta uralkodtak az országban. S mert szerették a zenét, néhány gitárost is odarendelt, akik mélabús dalokat pengettek. A kertben tábortûz lobogott, fölötte nagy darab húsokat pirítottak.

Valencia szerette az ilyen összejöveteleket. Maga is szívesen forgatta a nyársat. Jól érezte magát ebben a házban, ezek között az emberek között, és tudta, hogy itt ôt is szeretik. Az ugyan meglehet, hogy kissé különcnek nézik, de mégis kellemes partnerként fogadják, mint a pap és a világfi sajátos keverékét, akire tulajdonképpen sose lehet igazán megharagudni, mégha olyat tesz is, ami nem illik bele eddigi életfelfogásukba. Keresztelésre, esküvôre mindig ô volt a legkeresettebb lelkész. A sok bizalmas beszélgetés, melyet férfiakkal, nôkkel egyaránt folytatott az évek folyamán, számtalan, már széthullással fenyegetô házasságot mentett meg. Ennek révén bizonyos tekintélyre tett szert, s tudta, szívesen hallgatnak szavára. A kertben körülvették, s arról kezdték faggatni -- hangjukban alig palástolt gúnnyal és megütközéssel --, mi a szándéka, miután egyetemi tanári állásából elbocsátották.

-- Csak nem akar igazi forradalmat kirobbantani, Valencia atya? -- kérdezte tôle Cuellar tizenhétéves lánya gúnyosan.

Valencia elmosolyodott.

-- De igen, és az elsô, akit elfogatok, maga lesz. Legelôször az ilyen cicákkal végzünk.

A lány duzzogva húzta félre a száját.

-- Pedig már reméltem, hogy valami izgalmasat fog nekünk mesélni.

-- Miért éppen izgalmasat?

-- Mert nálunk olyan kevés dolog történik. Itt volna már az ideje, hogy egy kis pezsgés támadjon Cielóban, abban az unalmas fészekben. Minden érdekes esemény innen néhány száz kilométerre, a hegyekben játszódik.

Idôsebb hölgy nyújtotta kezét Valenciának. Valencia kezet csókolt.

-- Minden évben tízezer dollárt adok a szegényeknek -- kezdte a hölgy --, de szívesen teszem a szerencsétlenekért. Tényleg úgy gondolja, kedves fiam, Antonio, hogy kevés történik az érdekükben?

-- Nagyságos asszonyom, ön csodálatra méltó! -- válaszolta Valencia kitérôen. -- Ha mindenki ilyen lenne...

A hölgy mosolygott.

-- Hogy maga mindig milyen kedves! Jöjjön már el egyszer hozzánk! Van egy tizennyolcéves fiam, aki nem tud kikeveredni a lányokból, és félek, hogy emiatt elôbb-utóbb valami gondom lesz vele.

Fehérkabátos, aranypaszományos szolgák hordták körül tálcákon az italt, hogy semmi se hiányozzék, és a hangulat is vidámabb legyen.

Erôs, tagbaszakadt férfi közeledett, s átölelte Valenciát.

-- Ó, a mi kedves forradalmárunk! Igazán jól esik viszontlátnom magát. Kitûnô színben van! Már éppen arra gondoltam, az ön számára mi nem jelentünk már talán semmit.

Valencia csak mosolygott.

-- Mibôl gondolja ezt, tábornok?

-- Abból, hogy az utóbbi idôben érdekes híreket lehet hallani magáról. Valaki még olyan szamárságokat is híresztelt, hogy ön el akar menni a hegyekbe, és harcolni akar a gerillák oldalán.

-- Antonio az ilyesmire képtelen lenne -- szólt közbe az idôsebb hölgy magyarázó hangon. -- Mármint egy professzor gépfegyverrel a kezében! Tudja ön egyáltalán, hogy hol kell meghúzni a ravaszt?

A tábornok rázkódott a nevetéstôl.

Valencia nyugodtan a tábornok szemébe nézett.

-- A ravaszt itt kell meghúzni, miköztünk -- mondta, de sokkal élesebben, mint akarta.

A tábornok nem ment bele a játékba.

-- Olyanokat is fecsegnek magáról, hogy titkárnôt tart. Lám, papjaink napról napra modernebbek lesznek.

Valencia ismét kezet csókolt a hölgynek.

-- Hölgyeink pedig napról napra szebbek, tábornok.

Amikor egy másik csoport felé távozott, még hallotta a szenyora megjegyzését: -- Ugye milyen kedves, vonzó fiatalember?...

Gyorsan leemelt a feléje kínált tálcáról egy poharat, és egy hajtásra kihörpintette.

Ezalatt bent a ház tágas könyvtárszobájában komoly beszélgetés folyt a vendégek egyike, monsignore Zasi, valamint a házigazda, Arthuro Cuellar között.

-- Közölnöm kell önnel a kardinális óhaját, Arthuro -- kezdte Zasi nyugodtan --, és hogy ôszinte legyek, nem szívesen teszem. Az elnöki palotában és a bíborosnál pánikhangulat uralkodik. Mindkét helyütt azt hiszik, Valencia erôszakos forradalmat akar kirobbantani. Ezért kértek arra, beszéljem rá magát, hagyjon föl Valenciát támogató cikkeivel, és ehelyett forduljon inkább ellene. Mindenütt csak nagyképû fontoskodás, titkolózás. A felét sem értem. Csupán annyit, hogy valami megmagyarázhatatlan okból kifolyólag szinte halálfélelmet éreznek Valencia miatt, s ezért minden eszközzel a legsürgôsebben el akarják hallgattatni. Világossá kell tennem ön elôtt, hogy itt a legmagasabb államérdekrôl van szó.

Cuellar rumot töltött magának egy nagy pohárba.

-- Jól tudja, mennyire nem szívelem a bíborost -- kezdte kelletlenül. -- Maradibb, mint akármelyik középkori egyházfejedelem, és amióta bíboros lett, szüntelenül rémképeket lát. Rejtély elôttem, hogyan helyezheti Róma az egyház vezetését egy ennyire életidegen ember kezébe.

-- Nem veszi tôlem rossz néven, ha ezzel kapcsolatos nézeteimet megtartom magamnak? -- kérdezte monsignore Zasi.

-- Tartsa csak nyugodtan Ariano, de én sokkal jobban ismerem ôt, mint maga, és ismerem egész familiáját. Fösvény, disznó banda, amely soha egyetlen centet sem volt hajlandó adni a hazának. Ami pedig az elnököt illeti, szerintem pöffeszkedô páva egy tehén agyvelejével meg egy orrszarvú látásával.

Monsignore Zasi mosolyt engedélyezett magának.

-- Mit gondol hát, mi történhetik Antonio Valenciával?

Cuellar vállat vont.

-- Mondhatnám úgy is, hogy az magától értetôdik. Természetesen hagynunk kell, hogy szabadon dolgozhasson. Támogatnunk kell. Meg kell neki mondanunk, hogy feltétlen igaza van, és azt kell tennünk, amit ajánl. Valencia végtére is nem hülye, kedves Ariano. Dialógust akar a marxistákkal. És kinek lehet ez ellen kifogása? Mintha a marxizmus, eltekintve a teológiától, valami egész más lenne, mint a kereszténység, legalábbis mint egy olyan kereszténység, amilyent nekünk itt, Latin-Amerikában feltétlenül meg kell valósítanunk. Nézze meg, hogyan dolgozik Frey professzor ott Chilében! Az Isten szerelmére, ne akarjuk még egyszer ugyanazt a hibát elkövetni itt Concienciában, amit annak idején Galileivel elkövettek! Nem volt elég, hogy ez a nagy csillagász eltávolodott tôlünk, s vele együtt az egész egzakt tudományosság? Hát nem tanultunk még Európából? Ott csak azért jöhetett létre a kommunizmus, mert az egyház elmulasztotta mindazt megvalósítani, amit Krisztus a szociális igazságosságról tanított. A reformáció nagy egyházszakadása is azért következett be, mert ahelyett hogy Lutherben a jószándékú javítót láttuk volna, inkább eretneknek bélyegeztük.

Monsignore Zasi mélyet sóhajtott.

-- Nézze, Arthuro, én nagyon szeretném, ha a bíborost meg tudná gyôzni.

-- Ugyan mirôl kellene meggyôznöm?

Monsignore Zasi közelebb hajolt.

-- Választás elé fogja állítani Valenciát: vagy fölhagy a politikával, vagy eltiltja papi hivatásának gyakorlásától.

Halálos csend támadt. A kertbôl tisztán behallatszott a vendégek csevegése.

Cuellar olyan volt, mint akit letaglóztak. Csak a szemei szikráztak.

-- Hát mit képzel az a vén bolond? -- kiabálta magából teljesen kikelve.

A nyárson sütés különösen kedvelt szórakozása volt Valenciának. A húst úgy kell megsütni, hogy ne maradjon túl kemény, és ne tartson negyedóra hosszat, amíg elrágja az ember.

Ahogy a tûz mellett ülve a nyársat forgatta, melléje telepedett Cuellar lánya a barátnôivel. A lányok vidáman és nagy érdeklôdéssel figyelték a mûveletet.

Valenciának melege lett, levetette reverendáját. Khakiszínû nadrágjában és ingben folytatta a sütést.

-- Most aztán valóban olyan, mint egy gerilla harcos -- gúnyolódott vele Cuellar lánya.

-- De azoknál nem lehet ám este tüzet rakni -- felelt Valencia vidáman.

-- Honnan tudja?

-- Én mindent tudok -- válaszolta mosolyogva. -- Önnek fogalma sincs, micsoda inspirációim vannak, ha ilyen szép lányok állnak körülöttem.

-- Ilyesmirôl egy papnak egyáltalán nem szabad beszélnie -- incselkedett tovább Maria Cuellar, miközben kihívó pillantással méregette Valenciát.

-- Azt hiszi, egy papnak nem szabad észrevennie egy nô szépségét?

-- Én úgy gondolom -- felelte a lány higgadtan --, ha egy férfi az átlagosnál nagyobb érdeklôdéssel fordul egy nô felé, akkor már feltétlenül igényt tart rá testestül-lelkestül.

-- Hát ez aztán nagy szamárság -- nevetett hangosan Valencia.

Amíg a húst a parázs fölött forgatta, a lány anélkül, hogy Valenciára tekintett volna, megkérdezte:

-- Magának már volt menyasszonya, igaz?

-- Igen.

-- És úgy hallottam, egyetemista korában sem élt valami nagyon zárkózottan.

Valencia hallgatott, mert hirtelen minden megjelent elôtte, mintha csak tegnap történt volna. A tûz lángjainál újra átélte pályájának sorsdöntô fordulatait.

Szülei bizonyos szempontból nagyon is okosan éltek. Nyílt összecsapásra csak ritkán került sor közöttük, de éppen ezáltal lett elviselhetetlenné otthon a légkör. Antonio egyszer apja, másszor pedig anyja helyébe próbálta beleképzelni magát, de már akkor tudta, hogy az összefüggésekbôl kiragadott megállapításai nem nyújtanak helyes képet a szüleirôl. Anyja természete homlokegyenest ellenkezett apjáéval. Anyja szívesen beszélt gúnyos, csipkelôdô hangnemben, és ez sértette a hallgatag, jóhírû sebészt. Antonio ilyenkor többnyire elhagyta a szobát, de az ajtó mögött tovább hallgatózott, amiért viszont késôbb mindig szemrehányásokat tett magának.

Néha hónapok is elteltek, amíg kirobbant a vihar. De az örökös feszültség mégis kínzóbb volt egy kiadós veszekedésnél. Egyszer anyja távollétében barátok érkeztek a házhoz. Ô megint kihallgatta a beszélgetést. Concienciáról tárgyaltak odabenn, és gúnyos megjegyzéseket tettek az elnökre. Apja egy ideig türelmesen hallgatott, de aztán hirtelen fölpattant:

-- Hadd mondok nektek valamit. Aminek most ebben az országban tanúi vagyunk, az már több mint száz év óta tart. Néhány ember összeszövetkezik, és szentül hiszi, hogy a legteljesebb bölcsesség birtokában van. Ezek az urak kijelentik, hogy az elnök korrupt, a népképviselet pedig nem ér semmit, ezért mindent meg kell változtatni. Így beszélnek a liberálisok, amikor a konzervatívok vannak hatalmon, s ugyanezt hangoztatják a konzervatívok, ha történetesen a liberálisok kezében van az államvezetés. De amikor arról van szó, hogy valóban kormányozni kellene, akkor senki sincs, aki a korrupcióval szemben felvenné a harcot, aki a hivatali apparátus túlkapásait letörné. Nincs egyetlen férfi, egy igazi férfi... Ez hiányzik nekünk...

Nyomasztó csend támadt, s hallani lehetett, amint apja folytatta:

-- Beteg a mi hazánk, uraim. Én tudom, mit jelent ez. Egy embert meg lehet operálni, de egy országot nem, hacsak nincs egy sebész, aki vállalkozik a lehetetlenre is.

-- És van ilyen? -- kérdezte valaki.

-- Még nincs. De talán támad valaki, akinek a szavára mindenki hallgatni fog, aki hatni tud a többiekre, egy új Simon Bolivar, ... egy férfi, ... egy igazi férfi...

-- Ez csak álom.

-- Igen, éspedig átkozottul zavaros álom. Az ilyen embernek nem sok esélye volna nálunk. Ezt az embert elintéznék, mielôtt még egy szót szólhatna.

-- És ha ez az ember az egyházból jönne?

-- Egy pap?

-- Igen.

-- Akkor erôsebb, hatalmasabb lehetne mindenki másnál. De azt ti éppen olyan jól tudjátok, mint én, hogy ilyen pap nem létezik.

Néhány perccel késôbb Antonio már harisnyában lopakodott felfelé a lépcsôn a tágas padlásszobába, melyet évfolyamtársaival való összejövetelekre és megbeszélésekre használt. De amint fölfelé surrant, még fülébe csengtek apja szavai: ,,Néha azt kérdem magamtól: mik vagyunk mi tulajdonképpen? Patkányok, gyáva patkányok, nyomorult férgek, akik rettegnek az agyontaposástól, akik rettegnek egymástól? Kapzsik vagyunk és mohók, csak az összeköttetéseket, a hatalmat és a pénzt hajhásszuk. Pfuj!''

Félórával késôbb apja hirtelen ott állt elôtte. A sebész szemébôl mély fáradtság áradt.

-- Dolgozol?

Megrázta fejét.

-- Nem, csak gondolkodom.

Apja leült vele szemben, és sokáig hallgatagon nézett rá.

-- Csalódtál bennünk, Antonio?

Ô csak hallgatott.

-- Kérdeztem tôled valamit, fiam.

-- Nem apa. Én nem tudom megítélni a ti problémáitokat. Csak nagyon sajnállak benneteket.

Egy darabig csend volt.

-- Miért tanulsz te tulajdonképpen szociológiát?

-- Mert ennek az országnak szociológusokra van szüksége, apám.

Apja bólintott.

-- Antonio, mi a véleményed Concienciáról?

-- Büszke vagyok rá, apám.

-- És miért?

-- Ezt nem tudom pontosan megokolni. De itt születtem. Ez a hazám.

-- Hogy állsz a tanulmányaiddal?

-- Jól. A professzorok meg vannak elégedve velem.

-- És a lányok?

-- Lányok?

-- Igen. Elôttem nem kell eltitkolnod, fiam. A te helyedben mindenesetre egy kicsit higgadtabb lennék.

-- Már nem olyan veszélyes a dolog.

-- No, jól van. De légy minden esetben elôvigyázatos, és fôként ne igyál olyan sokat.

Fáradtan kelt föl a székrôl, kiment, és halkan becsukta maga mögött az ajtót. Antonio ülve maradt.

,,De talán támad valaki, akinek a szavára mindenki hallgatni fog, aki befolyásolni tudja a többieket, egy új Simon Bolivar,... egy férfi, ... egy igazi férfi...''

Huszonegy éves volt, amikor az egyetemen összebarátkozott évfolyamtársával, Inesszel. A lány jómódú családból származott, komoly volt, finomlelkû, és gyakran beszélgettek egymással a Valencia családjában uralkodó rossz légkörrôl. De belsô nyugtalanságát Ineshez való szoros kapcsolata ellenére sem tudta legyôzni. Gyakran éjszakákon át csavargott olyankor is, amikor elôzôleg találkozót beszélt meg a lánnyal. Azonkívül nem is volt mindig hû.

Ines egyik este kérdôre vonta.

-- Valami baj van, Antonio?

De ô csak megcsókolta, és kurtán felelt.

-- Nem, nincs semmi.

-- Nem szeretsz már?

Csodálkozva nézett a lányra.

-- Hogy jutott ez eszedbe?

-- Úgy látom, nem vagyok elég a számodra.

Nevetve válaszolt:

-- Talán le kell még egy kicsit higgadnom.

Ines szíves fogadtatásra talált otthon a szüleinél. Szerény, kiegyensúlyozott és vidám volt, a jelenléte eloszlatott valamit a sötét felhôbôl, mely már oly régóta beárnyékolta a család életét. Olyannyira, hogy amikor néha vacsorához ültek, szinte semmi feszültséget nem lehetett észrevenni. Kellemes esték voltak ezek, s apja is lassan fölengedett. Egyszer elmesélte, hogy fölkereste a bíboros, és megkérdezte, hajlandó-e elvállalni az operációját. Ô igent mondott, s a mûtét elôtt a bíboros meglátogatta ôket egy este a lakásukon. Antoniót fôleg egyetemi tanulmányairól kérdezgette. Amikor távozott, így nyilatkozott: ,,Fiának ragyogó esze van, kár, hogy nem teológiát tanul.''

A mûtét sikerült, s valamivel késôbb apja gúnyosan megjegyezte: ,,Kár, hogy ennek a bátor embernek bíborosnak kell lennie, és ráadásul mindenki foglyának...''

Ines megkérdezte ezen az estén, hogy mikor tarthatnák meg az eljegyzést. Meg is állapodtak egy három hónappal késôbbi dátumban.

Amikor hazakísérte Inest, ismét megszállta az a nyugtalanság, amely már hónapok óta kerülgette.

Ez lesz hát az élete? Elveszi Inest, leteszi a vizsgáit, és talán majd katedrát kap az egyetemen? Napjainak egyik fele az egyetemé, másik a családjáé lesz. S eközben semmi sem fog változni hazájában. Tanulmányai során már közelebbrôl megismerkedett Marx és Lenin tanaival. A hallgatók sokat és szenvedélyesen vitatkoztak a marxizmusról, s mindez nem maradt hatástalan Inesre sem. Valencia javasolta, tanulmányozzák a nyomornegyedek életét, s kutatásuk eredményét foglalják össze, mely aztán további kutatás és vita alapjául szolgálhatna. Nem kis megdöbbenésére azt tapasztalta, a professzorok vajmi kevés érdeklôdést tanúsítanak a probléma iránt. Bár javaslatát nem utasították kereken vissza, nem is beszéltek többé róla.

Egy este Ines nyíltan közölte vele: ,,Ha ilyen maradsz, amilyen most vagy, nem jegyzem el magam veled. Szeretném, ha elmennél valahová lelkigyakorlatra, az talán magadhoz térítene, mert erre nagy szükséged van.''

Bár vonakodott Ines kívánságának eleget tenni, mégis bevonult a dominikánus rendházba. És ott, a teljes magányosságban valóban kinyílt a szeme. Késôbb már nem tudott rá pontosan visszaemlékezni, mikor jutott a gondolatra, de egy nap rádöbbent, nem hiába hallgatta ki apja szavait. Egy férfi,... egy igazi férfi...

Csak egyetlen hely van, ahol ez a férfi kibontakozhat anélkül, hogy más megakadályozhatná. És ez a hely az egyház. A papi hivatással együtt megkapja a tekintélyt is. Mint pap, teljesen annak a küldetésnek szentelheti életét, amelyrôl az apja beszélt.

A lelkigyakorlat végeztével megszilárdult elhatározása. A legelsô alkalommal, amikor kettesben maradt Inesszel, kijelentette:

-- Ines, pap akarok lenni.

A lány meglepetve és zavartan nézett rá.

-- Mikor?

-- Holnap jelentkezem.

-- De hát miért, Antonio?

Miért?... Nem mondhatta el neki. Egyszerûen meg se értette volna.

-- Nem tudlak visszatartani?

-- Nem, Ines, nem tudsz, még te sem.

Szülei is értetlenül álltak, mikor közölte velük döntését.

-- Gondolkozz rajta még néhány hónapig -- tanácsolta apja.

De ezt nem tartotta szükségesnek.

-- Nem gondolod, fiam, hogy elhatározásod kicsit elhamarkodott?

-- Nem, apám.

-- De én azt hiszem. Mégsem tartalak vissza, bármennyire sajnálom.

-- Miért, apám?

-- Mert reméltem, hogy tudsz majd valamit használni az országnak.

-- És mint pap, nem tehetem ezt?

-- Ebben erôsen kételkedem.

-- Én viszont megpróbálom bebizonyítani az ellenkezôjét.

-- Próbáld. Csak azt nem tudom, hogyan fog sikerülni.

Tanulmányait gyorsan befejezte, s utána a püspöki hivatalban kapott állást. Apja ekkor váratlanul meghalt, s anyja ezzel meglehetôsen szûkös anyagi körülmények közé került, mivel a férje nem valami sokat hagyott hátra.

Egy alkalommal felkereste ôket lakásukon a kardinális. Elôször csak édesanyja hogyléte felôl érdeklôdött, majd rátért jövetelének igazi céljára.

-- Asszonyom, én a férjének az életemet köszönhetem. Kellemetlen lenne, ha hálámat legalább részben önnek rónám le?

Antonio anyja kérdôen rázta fejét.

-- Hogy gondolja ezt eminenciád?

-- A fiát szeretném tovább taníttatni.

-- Dehát...

-- Mégpedig Európában. Én fizetném a költségeket.

Anyja ellenkezett.

-- Nem, eminenciás uram, ebbe nem egyezhetem bele.

A bíboros mosolygott.

-- Nos, akkor más formát keresünk, nagyságos asszonyom. A fiának megparancsolom, hogy tanulmányai folytatása céljából utazzék Európába. Neki pedig egyszerûen engedelmeskednie kell.

Ezen mindketten nevettek.

Másnap reggel Antonio Valenciát hívatták a bíboroshoz.

Az egyházfejedelem tetôtôl talpig végigmérte, majd így szólt: -- Maga hasonlít az édesapjára, Antonio. Miért nem beszélt tegnap?

-- Mert mindig azt halljuk eminenciádtól, hogy legfontosabb az engedelmesség. Kezdtem volna el vitatkozni?

A bíboros elmosolyodott.

-- Magának folytatnia kell szociológiai tanulmányait, Antonio. Nekünk szükségünk van olyan emberekre, mint maga.

-- Miért, eminenciás uram?

-- Mondhatnám azt is, hogy ez magától értetôdik. Az elkövetkezô idôkben legnagyobb ellenségünk a kommunizmus lesz. Fel kell vennünk vele a harcot. De hogyan, ha szinte semmit sem tudunk róla? El kell jutnunk oda, hogy minden püspök, minden plébános alaposabb képzést kapjon marxizmusból, mint maguk a marxisták. Ez az egyetlen lehetôsége annak, hogy legyôzzük a kommunizmust.

Patkányok, gyáva patkányok, gondolta magában Antonio, és a hallgatás könnyebben esett szívének.

-- Sok sikert fiam, -- búcsúzott tôle a bíboros.

Párizsi és római tanulmányai csak megerôsítették benne apja jóslatát.

Akadtak sikerei, de egészen másfélék, mint amilyenekre pártfogója gondolt. Kezdôdött azzal, hogy fölkeresett egy római bíborost a cielói kardinális ajánlólevelével.

A kép, amely eléje tárult, hamisítatlan reneszánsz volt a javából. Amikor belépett az ajtón, hosszú trónterem küszöbén találta magát. A bíboros a terem másik végén ült, és Antonio közeledésére sem emelkedett föl helyérôl, csak a székbôl vette szemügyre, mint ahogy a többi, zavartan botladozó látogatóit szokta. Antonio bemutatkozott. A bíboros megkérte, kísérné el ôt másnap egy külvárosi gyárba, ahol misét kell celebrálnia. Az oda- és visszaúton aztán elbeszélgethetnének egyrôl s másról. Valencia kezdetben nagyon megtisztelve érezte magát. Beszélgetésük hamarosan a munkáspapokra terelôdött, s kiderült, hogy a bíboros meggyôzôdéses ellensége ennek az intézménynek. Bár jóindulatúan meghallgatta Antonio érvelését, végül mégis kijelentette, hogy a társadalomban mindenfelôl csak veszély leselkedik. A papi állapot pedig, úgymond, olyan törékeny edény, amelyet oltalmazni kell ezektôl a veszélyektôl.

Különös beszéd, gondolta Valencia, mert a bíboros elég szegény családból származott, és mások költségén végezte tanulmányait. Viselkedése mégis kimondottan arisztokratikus. Ahogy pedig a szociális problémákról beszél, az csupán elmélet, semmi több. Olaszországi tartózkodása alatt Valencia megállapíthatta, hogy a teológiai tanulmányok csaknem teljesen széttörik a kispapban a gyermekkor és a család emlékeit. Ezért többnyire tévesnek bizonyul, ha egy pap arra hivatkozik, hogy ô jól ismeri a szegények problémáit, mert maga is szegény családban nôtt fel. A gyermekkori tapasztalatoknak sokszor kevés közük van a felnôttek igazi gondjaihoz.

Ez a nemzetek fölötti város mégis mély benyomást tett rá, mert csaknem mindenfajta emberrel összetalálkozott. Olyan értelmiségiekkel is, akik szinte a társadalmon kívül éltek.

Valencia elmosolyodott, amikor Potosi professzor jutott eszébe. Ô egyszer azt javasolta neki, vegyen részt egy szociális kutatásokat folytató bizottság munkájában. A professzor tekintélyes fizetést ajánlott fel, s bár neki sejtelme sem volt a munka mibenlétérôl, elfogadta az ajánlatot.

Az alapítványt, amelynek elnöke Potosi professzor volt, néhány nagyiparos pénzelte. A professzorral való elsô beszélgetés alkalmával szinte fényûzô vacsorával vendégelték meg. A tanácsadó bizottság ülésén azonban sohasem sikerült résztvennie, ugyanis az csak papíron létezett, de olyan nevekbôl összeállítva, akikre Potosinak szüksége volt, hogy intézetének tekintélyt szerezzen. S miközben a magas honorárium minden hónapban pontosan megérkezett, Antonio hasztalan várt, egyre türelmetlenebbül a soha meg nem érkezô feladatra. A professzor üzengette, hogy ekkor meg ekkor találkoznak, és majd megtárgyalják a teendôket, de aztán mindig csak annyi maradt belôle, hogy gazdag vacsorán vehetett részt, melyen a professzor azokról a problémákról beszélt, amiket ô oldott meg az utóbbi idôben. Mindannyiszor áradozva dicsérte Antonio buzgalmát, hálálkodva mondott köszönetet értékes tanácsaiért, és az egymással folytatott termékeny eszmecserékért. Aztán kivitték a vonathoz, s a következô alkalommal mindez megismétlôdött.

Valencia eközben állandóan valami fontos megbízatásra várt, de az csak nem jött. Késôbb tudta meg, hogy a ködbe burkolózó professzor nem más, mint egy igen gazdag, befolyásos család gyermeke, ugyanakkor elnöke az intézetnek, melyrôl az is kiderült, hogy semmiféle reális jelentôsége nincs. A család valódi arisztokrata család volt, de már szegény, mint a templom egere. Mindazonáltal pontosan ismerte az ország gazdagjait. Potosi ezekhez fordult a kéréssel, hogy pénzadományaikkal támogassák az intézet megalapítását. Aztán hangzatos nevekbôl összeállították a tanácsadó bizottságot, s berendeztek egy irodát, ahol titkárnôk egész nap fölösleges leveleket és értesítéseket gépeltek. A professzor idealista, aki akar ugyan tenni valamit, de maga sem tudja igazán, hogy mit -- szûrte le a tanulságot Antonio. Egy dolog Potosinak mindamellett mégis sikerült: Fel tudta kelteni a kommunista munkások érdeklôdését a szociális problémákat elemzô szemináriumai iránt. Amikor ezek a szemináriumok megkezdték munkájukat, Valencia is tartott egy elôadást a latin-amerikai munkások helyzetérôl. Idôvel azonban az egész kísérlet elpukkadt, mint valami szappanbuborék, és a professzornak Észak-Amerikában kellett állás után néznie.

Róma, Párizs, Löwen, ezek voltak európai tartózkodásának határkövei. Utazás közben a legtöbb tapasztalatot mégis Hollandiában, Németországban, Norvégiában, Svédországban és Dániában szerezte. Ezekben az országokban a saját szemével gyôzôdhetett meg a munkások szociális helyzetérôl. Megismerkedett a nyugdíjazás rendszerével, és tapasztalatokat gyûjtött az illetô államban az öregekrôl való gondoskodás formáiról. Láthatta a hazájához képest magas életszínvonalat, a munkáslakásokat, s érintkezésbe kerülhetett a szakszervezetekkel, melyek korrupció nélkül is meg tudták valósítani elképzeléseiket. Végignézte a választásokat, amelyeken a csalás elképzelhetetlen volt. Viszont hallania kellett azt is, hogyan vélekednek az európaiak Concienciáról, hogy hazáját és az egész déli földrészt olyan területnek tekintik csupán, ahol forróvérû emberek szüntelenül forradalmat forgatnak a fejükben. Itt nem tudhatták, hogy a valóságban, néhány kivételtôl eltekintve csak a legfelsô rétegekben játszódnak le ,,forradalmak''. Tapasztalta, hogy Európában vajmi keveset, vagy legtöbbször semmit sem tudnak a Latin-Amerikában uralkodó viszonyokról. Eltûnôdött, vajon hazájára, csak mint egy távoli földrész érdekes gyöngyszemére gondolnak-e ezek az emberek. De minél többet beszélt velük, annál világosabb lett elôtte, hogy teljesen közömbös számukra, mi történik Concienciában, hogy mennyi az áldozatok száma. Legföljebb kissé meglepôdnek, hogy egy concienciai nem éppen olyan korrupt és gazdag, ha esetleg Európában tanul is. Hogy nem mutatnak semmi érdeklôdést hazája iránt, azt azzal magyarázták, hogy nem bolondultak meg olyan országgal foglalkozni, ahol demográfiai robbanás van, ahol a gazdagok továbbra is kizsákmányolják a szegényeket, és ahol a katonai és egyéb diktátorok elnyomják a népet. Csak amikor Castro majdnem új világháborút robbantott ki, akkor ébredtek föl, és rohantak hozzá megkérdezni, mi lesz ennek a vége. Csak akkor nyílt fel kissé a szemük, amikor Che Guevara meghirdette a maga gerilla-forradalmát, hogy Latin-Amerikában egy második Vietnamot akar. De érdeklôdésük akkor is jobbára kíváncsiságból fakadt, mintha Conciencia valahol a Marson lenne, nem pedig lökhajtásos repülôgéppel félnapi távolságra Európától, de még sokkal közelebb az Egyesült Államokhoz. És ott, Európában érlelôdött meg benne mindaz, amit itt most tesz. Egy férfi,... igazi férfi... Ez a gondolat vezérfonallá vált egész életére, állapította meg magában, és hirtelen azt vette észre, hogy a hús, amelyet a kezében tartott, majdnem szénné égett, és már egyedül áll a vörösen táncoló lángok elôtt.

Suttogásra lett figyelmes. Hátranézett.

-- Monsignore Zasi! Örülök, hogy találkozunk.

-- Én is ugyanezt mondhatom, Antonio.

Vizsgálgatták egymást. Valencia ismerte a cielói püspök elôvigyázatosságát és csaknem ravasz, paraszti észjárását. Mégis szerette a kis püspököt. Tudta, milyen nehéz a helyzete, éppen ezért értékelte benne a higgadt modort, mellyel a viszonyokat mérlegelte és megítélte.

-- Majdnem megégette az ujját, Antonio.

Valencia mosolygott.

-- Néha valamennyien azt tesszük, monsignore.

-- Ha nincs ellene kifogása, sétáljunk egy kicsit. Szükségem van egy kis mozgásra, egész nap bent ülök a dolgozószobámban.

-- Kész örömmel, monsignore.

A püspököt nagyon megillette Valencia atya nyugalma. Magatartásából semmi sem árulkodott arról, hogy a következô napon talán életének tûzpróbáján kell keresztülmennie. Zasi megérezte az életerôt, amely ebbôl a fiatal papból sugárzott, s csaknem megirigyelte, amiért olyan magabiztosan tud élni, az ôt körülvevô problémákat könnyedén véve, mintha messze fölöttük állna.

Tulajdonképpen úgy festünk, gondolta Zasi, mintha nem is én, hanem ô lenne a püspök, én pedig csak az alárendeltje. Néha találkozunk az életben emberekkel, akik valami nagyszerûre emlékeztetnek, valami olyanra, amit mi már régen elnyomtunk magunkban, a tavasz illatára, amelyet egy férfi csak életének ôszén kezd igazán élvezni. Az olyanoknak, mint ez az Antonio, felmérhetetlen bensô biztonságot nyújt az a tudat, hogy nem önmagukért, hanem másokért harcolnak. Vannak emberek, akik messze túlnônek a mindennapok apró gondjain, és már mindent magukban hordanak, ami után más egész életén át vágyakozik. Van bennük valami, ami túlmutat téren és idôn. De a lelkiismeretük tiszta tükör, melyben minden torzítás nélkül szemlélheted magad, erejük a szilaj paripáé, mely le akarja vetni lovasát.

A parkot a fákon lógó villanylámpák világították meg. A terasz, melyen a vendégek szórakoztak, fénytengerben úszott, mögötte pedig tornyaival és tetôpárkányaival a casa grande látszott felderengeni, a versaillesi kastély körvonalait utánozva.

-- Cuellartól hallom, hogy holnap akarja nyilvánosságra hozni politikai programját a nemzeti egyetemen, és utána meg akarja alakítani a nemzeti forradalmi frontot. Igaz ez, Antonio?

-- Jól értesült, -- felelte Valencia tömören.

A püspök habozott. A hírekbôl tudta, hogy a férfi, aki mellett lépdel, már az egész országban összeköttetésben áll a csoportok ezreivel, és hogy minden kisebbségi párt felzárkózott mögötte, ideértve a kommunistákat is.

-- Antonio, tudja, hogy a bíboros nem nagyon lelkesedik a maga terveiért?

Valencia bólintott, és a kastély felé nézett.

-- Tudom, monsignore.

Zasi a fiatalember szögletes arcába pillantott, amelybôl a szürkéskék szemek most feléje fordultak, és hûvösen vizsgálták.

-- Gondolt már arra, milyen intézkedéseket tehetne a bíboros, hogy megakadályozza terveinek végrehajtását?

Valencia nehezen türtôztette magát, és megállt.

-- Ez a beszélgetés most ön és én köztem folyik, vagy pedig a bíboros nevében tárgyal velem.

Zasi csak mosolygott.

-- Antonio, én a maga püspöke vagyok. Úgy érzem, ez elég ok arra, hogy beszélhetek magával. Mivel fog holnap kiállni?

-- Fel akarom rázni Concienciát.

-- És kit akar felrázni Concienciában? -- kérdezte a püspök valamivel hûvösebben.

-- Mindenkit, monsignore, mindenkit.

-- Mint pap akarja ezt megtenni?

-- Természetesen.

-- És ha a bíboros vagy én megtiltanánk ezt?

Valencia mosolygott.

-- Nézze, monsignore, nekem tennem kell valamit, mert rájöttem, hogy mi papok, akik szintén felelôsek vagyunk az országban uralkodó tarthatatlan állapotokért, addig nem tudunk azokon változtatni, amíg egyszerûen csak behunyjuk elôttük a szemünket. És itt még sokan abban a hiszemben élnek, hogy kongresszusokkal lehet orvosolni a bajokat. Csömöröm van már a kongresszusoktól és a szervezetektôl. Az eredmény a felhasznált költségekhez viszonyítva nagyon gyatra. Csak beszélnek, beszélnek, megint csak beszélnek, s közben semmi egyéb nem történik, minthogy gyarapodik a jólfizetett tanácsadói állások száma. Nekem is könnyebb a keresztény alapelveket megérteni, azokon vitatkozni, mint konkrét követeléseket támasztani. De ha Krisztushoz igazodunk, annak azt kell jelentenie, hogy a jósághoz, az igazsághoz és a szépséghez igazodunk.

A püspök bólintott.

-- Biztos, hogy így van. De ha a saját feje szerint akar elôre törni, akkor három ellenséggel találja magát szembe: a gazdagokkal, a fegyveres erôkkel és az egyházzal.

Valencia vállat vont.

-- Meglehet... De ha az egyszerû népet magam mögött tudom, a többi már nem fontos.

-- Veszélyes játékot ûz maga, Antonio. Ennél többet nem mondhatok.

Valencia derûsen mosolygott.

-- A papság lényege nálam az oltáriszentség, a Krisztussal való egyesülés. És amikor én Krisztus testét nyújtom azoknak, akik embertársaikat kizsákmányolják, és ugyanakkor keresztényeknek merik nevezni magukat azon a címen, hogy néhányszor alamizsnát osztanak -- amiáltal az égvilágon semmi sem változik --, akkor bûnrészesnek érzem magamat.

-- Vannak azért jó tulajdonságaik is -- szakította félbe Zasi.

Valencia úgy tett, mintha nem hallotta volna.

-- Monsignore, én szeretem az életet. Szinte a megszállottja vagyok. De hogyan üljek egy íróasztal mögé, és hogyan jelentsem ki, hogy számomra mindegy, milyen gondok és bajok gyötrik embertársaimat? Hát hagyjam ôket felfordulni anélkül, hogy valamit is megpróbálnék tenni értük? Ha ennyire nem vagyok képes, akkor életemnek, melyet Istennek köszönhetek, nincs meg a létjogosultsága. És ráadásul éppen ön akar engem erre ösztönözni!

A püspök a kivilágított terasz felé pillantott, majd az apró tüzekre, ahol a húst sütötték. Mély lélegzetet vett.

-- Csak óvni akartam magát, Antonio.

-- Nagyon köszönöm -- hangzott halkan a válasz. -- Higgye el nekem, monsignore, én már nem tudok megváltozni.

-- Hát ezt tapasztaltam, fiam, de mégis aggódom a sorsáért. Ezért akartam magával beszélni.

Elfordult, és ott hagyta Valenciát. Átvágott a zöld gyepen, vissza Cuellar háza felé.

Nem tudok érte többet tenni, gondolta magában. Akkora akarat van benne, amely nagyobb mint az enyém, nagyobb mint a bíborosé. És az emberek hallgatni fognak rá. De vajon meddig? Valencia az alacsony termetû püspök imbolygó alakját nézte. Mit akarhatott mondani nekem? Mit tudhat még? Vajon mit suttognak a vezetôk szobáiban? Miféle összeesküvést kovácsolhatnak máris ellenem?

Hirtelen rádöbbent, hogy teljesen egyedül van. Ott elöl mulatnak. Gondjaik nincsenek, pénzük van bôven. Hatalom a kezükben. Egyikük sem lakik a Cuellarénál szegényebb házban. Sôt, némelyiknek valóságos palotája van. Ma még vállalják vele a közösséget. Még kellemesnek, sôt becsületesnek tartják. Szeretik, mert hozzájuk tartozik. De ha itt hagyná ôket, ha kijelentené, hogy ezután már nélkülük fog továbbmenni, ha vagyonuk és hatalmuk után nyúlna, s ha nem hinnének többé becsületességében, vajon akkor meddig ismernék még el közibük valónak?

A tábornok olyan hirtelen termett mellette, hogy egy pillanatra azt hitte, megtámadták.

-- Antonio, beszélnem kell magával.

-- Tessék.

-- Én az elôbb csak tréfáltam, de most, hogy egy percre négyszemközt lehetünk, komolyan szeretnék beszélni. Tudja, hogy jól ismertem megboldogult édesapját, és édesanyjának is nagy tisztelôje vagyok.

-- Mirôl akar velem beszélni, tábornok úr?

-- Csak ne olyan hevesen, atyám, ne olyan hevesen! Volna egy javaslatom a számára.

-- Hallgatom.

-- Nemrégiben hosszas beszélgetést folytattam Don Ignacio Fierróval. Megállapodtunk abban, hogy magát nagyon jól tudnánk alkalmazni szociológusként, mint aki gyárainkat, ültetvényeinket és sajtóorgánumainkat egy kézbe fogná. Mi a véleménye errôl?

-- Egy új munkakörrôl van szó?

-- Igen, egy teljesen új intézet felállításáról. A munkatársait saját maga választhatja meg, pénzt annyit használ fel, amennyit akar, és a havi jövedelmét is maga szabhatja meg.

Valencia bólintott.

-- És mi lenne a munkaköröm?

-- Elkészít egy tanulmányt arról, hogyan élnek és dolgoznak munkásaink itt a vidéki birtokainkon. Ennek a tanulmánynak a következtetéseit aztán üzemeinkben a gyakorlatban is felhasználhatjuk.

-- Mikorra kell a tanulmánynak készen lennie?

-- Nem kell a dolgot úgy elsietni. Én jól tudom, milyen nehéz egy ilyen szociológiai tanulmányt megírni. Lenne rá egy vagy két év. A tábornok joviális kézmozdulattal kísérte az utolsó mondatot.

Valencia mosolygott.

-- Tényleg nem rossz javaslat, tábornok úr. Szabad rajta egy kicsit gondolkodnom?

A tábornok a fejét rázta.

-- Inkább ne. Egyszerûen elfogadja, és holnap már munkához is lát. Legalábbis ez volt a szándékom.

-- De holnap nekem a nemzeti egyetemen kell beszélnem.

-- Azt mondja le, Antonio!

-- Úgy gondolja, hogy...

-- Pontosan, és semmi ellentmondás! Aztán semmi politika. Mi szociológiai központot akarunk. Mit kíván még többet? Korlátlan cselekvési szabadságot kap. És annyi pénzt, amennyit csak akar. Feladata: az életkörülmények megjavításán dolgozni. Ez pontosan megfelel az ön elképzeléseinek, sôt még a követeléseinek is.

Igen, megfelel, gondolta Valencia, és miért is akarok ennél többet? Szociológiai intézet, amelynek igazgatója én vagyok, ahol minden eszköz felett rendelkezhetem... Egy olyan intézet, amely befolyását azáltal is érvényre juttathatná, hogy ott cikkeimet, tanulmányaimat is nyilvánosságra hozhatnám. Gondolatai keresztül-kasul cikáztak. Hiszen ez volt mindig a legfôbb vágya. Teljes cselekvési szabadság, korlátlan lehetôség és elegendô pénz a tervek megvalósításához.

A tábornok megszorította a kezét.

-- Gondolja meg még egyszer, Antonio, és haladéktalanul értesítsen engem.

Járása nem volt olyan ingadozó, mint monsignore Zasié. Egész megjelenése, föllépése hatalomról, pénzrôl tanúskodott. És ahogy Valencia Zasira gondolt, hirtelen minden megvilágosodott elôtte. Ez tehát az elsô összeesküvés, melyet ellene szôttek, mielôtt még bármit is meghirdetett volna. Elôször jött a püspök, aki az érzelmeire akart hatni, aztán a tábornok, aki szociális törekvéseire hivatkozott. Vajon ki lesz a következô?

Lassan elindult a társaság felé. Itt a kertben szórakoztak azok az emberek, akik Concienciát a pénzükkel kormányozták. Ismeri mindannyiukat, ôk is ismerik ôt. Nehezére esik, hogy a nép ellenségeit, egy egész nemzet elnyomóit lássa bennük.

Cuellar érintette meg a karját.

-- Beszéltél a tábornokkal, Antonio?

Valencia szomorúan elmosolyodott.

-- Már te is benne vagy az összeesküvésben?

Cuellar egy pillantást vetett a többi vendég felé.

-- Én nem, de úgy látszik, már mindenütt errôl beszélnek. Mi a válaszod Antonio?

Valencia sóhajtott.

-- Mit gondolsz?

-- Azt hiszem, elutasító.

-- Eltaláltad. A megvesztegetésnek rendkívül ügyes formáját próbálták ki rajtam, s ezért tulajdonképpen csak elismeréssel kellene adóznom.

Maria Cuellar lépett hozzájuk.

-- Meg fogja tenni, atya?

-- Azt hiszem, nem.

-- Jaj, de izgalmas! És miért nem?

-- Mert nem hagyhatok cserben egy egész országot azért, hogy magamnak jó állást szerezzek. Ennek az országnak férfiakra van szüksége -- idézte apja szavait. -- Igaz férfiakra, nem pedig gyáva, megfutamodó patkányokra.

Az est végén Conciencia leghatalmasabb gyárosa, földbirtokosa és sajtómágnása, Ignacio Fierro még egy kísérletet tett, hogy ráerôszakolja Valenciára az ajánlatot. Összehívta a vendégeket, és elgondolkozva nézett végig rajtuk. Fierro alacsony volt, kövér, és kemény, négyszögletes feje arra utalt, nehéz dolga lesz annak, aki ellentmondana neki. Fölemelte a poharát, s végighordozta tekintetét barátain.

-- Hölgyeim és uraim! Arra iszom, hogy Valencia páter az üzemeink szolgálatára felállítandó szociológiai intézet megalapítását a mai napon elvállalta.

Mosolygott, és Valencia felé fordult.

-- Páter, szeretném poharamat üríteni az ön egészségére, s egyben azt is szeretném megköszönni, hogy oly sokat fáradozik a mi munkásaink, valamint az egész ország dolgozói életfeltételeinek megjavításán.

Mindenki Valenciára függesztette tekintetét, aki most odament Fierróhoz. Olyan csend volt, hogy léptei koppanását is lehetett hallani. Körülnézett a vendégeken, hirtelen elmosolyodott, és ezzel a mosollyal sikerült megtörnie a teremben uralkodó feszült hangulatot.

-- Elfogadom a kinevezést -- kezdte nyugodtan, de miután kitört a tetszésnyilvánítást kifejezô tapsvihar, és Fierro arcán megjelent a diadalmas mosoly, fölemelte kezét:

-- Elfogadom a kinevezést egy év múlva, mert csak akkor lesz rá lehetôségem és idôm, hogy a feladatot alaposabban tanulmányozhassam.

Úgy látszott, mintha a tábornokot és Fierrót egy ökölcsapással leterítették volna. De büszkébbek voltak annál, semhogy vereségüket másokkal észrevetessék.

-- A kinevezésére, páter Valencia!

-- A kinevezésemre -- mondta ô, aztán mindenki össze-vissza kezdett beszélni, és az egész társaság zümmögô méhkashoz hasonlított. Valencia kivonult a vendégek gyûrûjébôl a kertbe, de alig haladt tíz métert, amikor Cuellar kezét érezte a vállán.

-- Hát ez feltétlenül kiütés volt -- mondta csendesen. -- Ezt nem fogják egykönnyen megbocsátani, Antonio.

-- Dehát ôk tervelték ki.

-- Igen, ôk tervelték ki, de ezt sem a tábornokkal, sem Fierróval szemben nem teheted büntetlenül, errôl meg vagyok gyôzôdve. Az ilyenek egész röviden végeznek ellenfeleikkel. Tisztában vagy ezzel?

-- Az elsô halálos ellenségeim?

-- Attól félek, igen. És egyúttal a külföld számára is használható bizonyíték van a kezükben. Most már elmondhatják, hogy felajánlották a segítséget, de te mindenáron csak a forradalom mellett döntöttél.

-- És mit mond monsignore Zasi?

-- Hogy Fierro holnap értesíteni fogja a kardinálist. Gondolhatod, miképpen fog ez végzôdni a számodra.

-- Hol van monsignore Zasi?

-- Éppen az elôbb búcsúzott el tôlünk.

-- Tehát ô is...

-- Ebben nem vagyok biztos, Antonio. Ma este nagyon öregnek, nagyon fáradtnak és gondterheltnek látszott. Valami ilyesmit mormolt maga elé, hogy ,,minden hatalmat és azok dicsôségét neked adom...''[2]

-- Lukács evangéliuma -- mondta rá csendesen Valencia.


10. A talmaci század parancsnoka

Talmac olyannak tetszik, mintha csak lógna a meredek hegyoldalon. Ha valaki távolról pillantja meg, az az érzése támad, hogy a falu mindjárt lecsúszik a völgybe, ahol Don Henrico Mendoza végeláthatatlan kávéültetvényei nyújtózkodnak.

Ha a boltot nem számítjuk, akkor három központja van a községnek: a templom, a kocsma és a katonai támaszpont. Don Henrico nem a faluban lakik. Rezidenciája különálló parkban áll, apróbb épületekkel körülbástyázva, saját rendôrségének szigorú ôrizete alatt. Ezek a testôrök kemény, mindenre elszánt férfiak, akik négyszer, sôt gyakran tízszer akkora bért kapnak, mint a kávéültetvényeken gürcölô campesinok. A hadsereg támaszpontját csak aztán helyezték a falu központjába, hogy Don Henrico fölkereste Zambrano ezredest. A két férfi még Cielóból ismerte egymást. Mindketten a jezsuitákhoz jártak iskolába. Késôbb Don Henrico az Egyesült Államokban folytatta tanulmányait, Zambrano pedig egy kadétiskolában nyert katonai kiképzést. Érdeklôdési körük eltért, de azon a reggelen, amikor találkoztak, Don Henrico olyan dolgokat mesélt, melyeket Zambrano ezredes rendkívül figyelemre méltónak talált.

Don Henrico elbeszélése szerint az utóbbi hónapokban igen megélénkült a talmaci gerilla egységek tevékenysége. Többnyire tíz-tizenöt fôs csapataik váratlanul benyomulnak egy-egy faluba, és megpróbálnak fiatalembereket toborozni a lakosságból. Fellépésük korrekt, kivéve azt a néhány esetet, amikor Don Henrico embereit lelôtték, és a tetemeket a fôtér közepére fektették. Néhány napszámos eltûnt a hegyekben, de ezek szerencsére nem jelentenek sokat. Egyik este azonban rendôrei észrevették, hogy néhány campesino minden teketória nélkül fölkerekedik, és hirtelen eltûnik valahova. Aztán pedig arról értesült, hogy ezek a campesinók részt vesznek valamelyik szomszédos falu megtámadásában. Ekkor intézôjét arra kérte, próbáljon közelebbi részleteket megtudni, de ez sem járt eredménnyel. Mindenki hallgatott, mint a sír. Don Henricónak az volt az érzése, mindenütt gyûlölet veszi körül. Az ilyesmi pedig -- fejtegette hosszan az ezredesnek -- egyáltalán nincs ínyére, mert neki nyugalomra van szüksége. Végtére is az ô kávéültetvénye Concienciában a legjobbak közé tartozik, kávéját pedig külföldön is keresik. Az ügyrôl szólt a papnak is, aki sajnos csak vasárnaponként látogat el Talmacba. A lelkész megnyugtatta és megígérte, hogy legközelebb majd errôl fog prédikálni. Don Henrico jót nevetett, hiszen a férfiak nem járnak templomba, legföljebb csak feleségüket és gyerekeiket küldik el. No, de talán mégis elmondják otthon, mirôl beszélt a plébános.

Zambrano ezredesben fölébredt a stratéga. Ha a gerillák tevékenysége Talmac környékére összpontosul, akkor nagy a valószínûsége, hogy valahol ezen a vad vidéken ütötte fel tanyáját Rodriguez Tobar. És ha egyszer valamelyik campesinót szólásra bírhatná, akkor végre sikerül hurokra kerítenie azt a közveszélyes gonosztevôt, a legveszedelmesebbet, akit Concienciában valaha is köröztek.

-- Egy csapat katonát küldök Talmacba -- ígérte készségesen Don Henricónak. És a földbirtokos visszautazott Talmacba a kávéültetvényére, melyet egyébként ,,La Paz''-nak, azaz ,,Béké''-nek neveztek.

Közvetlenül Don Henrico távozása után Zambrano magához hívatta Losano hadnagyot. Tulajdonképpen nem nagyon szívelte ezt az embert, de tisztjei közül ô volt a leghasználhatóbb.

Losano egy gyorsmozgású egységgel rendelkezett, amelyet a legmodernebb fegyverekkel, automata browningokkal és Madsen-MG-30-asokkal szereltek föl. Losano teljesen gátlástalan egyéniség, persze meglehet, hogy a hadseregben nevelték ilyenné. Ahhoz a fajtához tartozik, aki a legnagyobb lelki nyugalommal nyomja oda valakinek tarkójára a pisztolyát, és el is húzza a ravaszt, ha a szerencsétlen áldozat nem hajlandó beszélni. Ennek az embernek a gyilkolás éppen úgy mindennapi tevékenység, mint például az evés vagy az ivás, legföljebb azzal a különbséggel, hogy az evés és ivás mégiscsak fontosabb. Losano érzelmi világáról az ezredes semmit sem tudott, de az is lehetséges, hogy a hadnagy ilyesmivel nem is rendelkezett.

Losano azelôtt Panamában szolgált, s ott tanulta ki a gerillaháború taktikáját. Kiképzôi Fidel Castro-ellenes kubai, haiti és guatemalai tisztek voltak. Ezek viszont magasrangú észak-amerikai parancsnokság alatt álltak. A lecke lényege így hangzott: ölsz, vagy téged ölnek meg. A gyilkolás tehát nem más, mint az önvédelem egyik fajtája. És a leckébôl Losano semmit sem felejtett el. Kemény, könyörtelen gyilkos volt, aki kevés szót veszteget, aki éles szemével úgy átlát az ellenségen, mint a levegôn.

Kopogtak.

-- Losano hadnagy. Parancsára ezredes úr.

Zambrano ezredes hagyta, hogy néhány pillanatig még vigyázzban álljon, és végignézett rajta. Losano karcsú volt és magas növésû. Négyszögletes válla, keskeny csípôje atlétára emlékeztetett. Szája kicsi, ajkai keskenyek, szemöldöke sûrû, homloka majdnem teljesen lapos. Fekete, hullámos haja közvetlenül szemöldöke fölött kezdôdött. Szemei hideg és bizalmatlan figyelôállások.

-- Mit tud Rodriguez Tobarról, hadnagy? -- kezdte Zambrano a beszélgetést. -- De elôször is üljön le, és helyezze magát kényelembe. Parancsol cigarettát?

Losano köszönettel hárította el a kínálást.

-- Rodriguez Tobar? Ezerszer jobban ért a gerillaháborúhoz, mint mi mindannyian.

-- Ismeri az élettörténetét?

-- Természetesen, ezredes úr. Feleségét és leányát megerôszakolták, a fiát agyonlôtték. Mindezt elôdeim mûvelték, azok az átkozott hülyék.

-- Miért hülyék?

-- Mert Rodriguez Tobart késôbb még talán megnyerhettük volna a magunk számára. De ezredes úr, egy fickó, akit kikötnek, és közben végig kell néznie, hogyan erôszakolják meg a feleségét és a lányát, az már soha életében nem hagyja magát megvesztegetni. Isten tudja, hány halott katonát köszönhetünk az utóbbi években ezeknek az átkozott kéjenceknek. Ha még valamelyik campesino lányát erôszakolták volna meg, de Rodriguez Tobarét! Ilyent csak az tesz, akinek egy csöpp esze sincs.

Zambrano ezredes szótlanul szemlélte az elôtte ülô katonatisztet. Ha kegyetlen is, de ahogy beszél, az mindenesetre egészséges gondolkozásról tesz tanúságot. Irgalmatlan? Ez az irgalmatlanság csak hasznára válhat, ha a körülmények kikényszerítik belôle. Ha kinevezném a talmaci század parancsnokának, alaposan ráncba szedné katonáit, a campesinók pedig rettegnének tôle. Legalább megtudnák egy kicsit, hogy fölöttük is van valaki, és ez nagyon kell, mert Rodriguez Tobar kilométerrôl kilométerre szélesíti fennhatóságát annak ellenére, hogy a hadsereg a legkorszerûbb fegyverekkel harcol a gerillák ellen.

-- Elhatároztam, hogy kinevezem századparancsnoknak Talmacban. Teljes cselekvési szabadságot kap.

Losano hadnagy arckifejezése semmit sem változott. Legföljebb annyit, hogy ajkait még szorosabban összeszorította.

-- Arról a területrôl van szó, amelyen Don Henrico kávéültetvényei vannak?

Zambrano ezredes bólintott.

-- Igen, de figyeljen jól rám. Talmac körül az utóbbi hetekben kisebb gerilla egységek jelentek meg, melyeket Don Henrico szerint a falubeli campesinók közül is többen támogatnak. A fickók napközben az ültetvényeken dolgoznak, éjjel pedig a gerillák oldalán harcolnak. Tudja, a régi nóta... Az ön feladata az lenne, hogy ennek a tarthatatlan állapotnak egyszer s mindenkorra véget vessen. A cél érdekében minden olyan eszközt bevethet, amit csak alkalmasnak talál. Nem fogom önt ellenôrizni, még ha meggondolatlanságot követ is el, mint a legutóbbi esetben. De azért arra kérem, óvakodjék a túlzásoktól. Ért engem?

Zambrano ezredes elhallgatott. Ismét fürkészni kezdte a hadnagyot. Azon törte a fejét, milyen kegyetlen hóhér rejtôzködhet e mögött az arc mögött. Nemrégiben elfogott néhány campesinót, mert a kunyhójukban fegyvereket talált. Amikor ki akarta szedni belôlük, hogy honnan származnak a puskák, a campesinók csak hallgattak. Erre az asszonyokat és a gyerekeket -- szám szerint tizet -- beterelte egy kunyhóba, és rájuk irányította a gépfegyvert.

Amikor a férfiak megpróbáltak ellenkezni, minden habozás nélkül, a legnagyobb hidegvérrel átmetszette a torkukat. Zambrano feltette magában a kérdést, vajon szabad-e egy ilyen ember kezébe hatalmat adni. De aztán azzal nyugtatta meg magát, hogy ez most államérdekbôl történik. Losano Conciencia egyik legképzettebb gerilla szakemberének számít, s eddigi bevetéseivel máris öt bandát sikerült ártalmatlanná tenni. Azonkívül a gerillák se valami jámbor lelkületû honpolgárok. Az ezredes megborzongott arra a gondolatra, hogy egyszer ô is a kezük közé kerülhet.

-- Értettem, ezredes úr.

-- Nézze Losano, nem akarom, hogy a sajtó szüntelenül velünk kürtölje tele a közvéleményt. Ha bármit eszel ki Talmacban, engem hagyjon ki a játékból. És Don Henricót is. Érti, hogyan gondolom? Ez az utóbbi eset a karrierjébe került volna, ha én nem vesztegetek meg legalább öt hamis tanút a maga érdekében. És áldja a szerencsét, hogy John és Well akkor még nem volt itt nálunk. Nem szeretném, ha ilyen még egyszer elôfordulna. Megértette?

Losano bólintott.

-- Megértettem, ezredes úr. Semmi rosszat nem fog hallani rólam. De akkor arra kérem, nevezzen meg nekem egy másik módszert, amellyel ezt a csôcseléket szólásra lehet bírni. Csak a megfélemlítés használ, mert ha úgy lépek föl, mint egy falusi plébános, akkor senki sem fog megijedni tôlem.

Igen, gondolta magában Zambrano, ebben igaza van. Ha egyszer valakit gyilkolásra neveltünk, nem lehet tôle rossz néven venni, hogy aztán valóban gyilkol is. Ha az emberekbôl állatokat formáltunk, nem lehet tôlük elvárni, hogy emberként viselkedjenek. És ha valakinek ráadásul még azt is a fejébe vertük, hogy a gerilla nem ember, hanem csirkefogó gazember, és többszörös gyilkos, akkor annak is fogja tartani, és úgy is bánik vele. De végül is talán még ez a szerencsénk, különben Tobar és társai még több embert küldtek volna másvilágra.

-- Rendben van. Helyezze századát menetkész állapotba, és holnap reggel induljon. Ha megérkezik, jelentkezzék Don Henricónál, és beszélje meg vele a teendôket. A támaszpontot a falu legalkalmasabb részén rendezze be. Két ôrt állítson a falu bejáratához, egyet pedig a kivezetô úthoz. Gondoskodjék saját maga számára is a legjobb fegyverekrôl. Próbáljon besúgókat szervezni. Ehhez elegendô pénzt kap tôlem. És még egy. Bár én nem merem határozottan állítani, de erôs a gyanúm, hogy ön ott Talmacban nem lesz túl messze Tobar fôhadiszállásától. És ha netán kézre kerítené, semmiképpen ne ölje meg. Élve kell ôt elôállítanom, különben a titkosszolgálat nagyon le fog gorombítani. Megértett engem, Losano?

A hadnagy biccentett.

-- Van még további utasítása, ezredes úr?

Zambrano megrázta a fejét.

-- Gondoskodjék, hogy minden rendben menjen, és legyen nagyon körültekintô. Hasta la vista! És igen... Nézzen be Well hadnagyhoz, az észak-amerikai gerillaszakértôhöz, és kérje meg, jöjjön be hozzám.

A hórihorgas észak-amerikai John Well Texasból származott, és úgy beszélte a spanyolt, mintha anyanyelve lenne. Különben minden tekintetben az ellenkezôje volt Losanónak, bár a kiképzést ô is Southern Commandben kapta, és logikája sem sokban különbözött Losanóétól. Technikai felkészültsége alaposabb volt, de hiányzott belôle Losano kegyetlensége. Egyébként jól megértették egymást. De kivel ne boldogulna John Well? Hiszen maga a lefegyverzô nyíltszívûség, s az élet nem jelentett számára mást, mint kalandot. A gerillák iránti gyûlölet, amellyel Losanót valószínûleg már gyermekkorában beoltották, belôle hiányzott. Ezért látta a helyzetet mindig józanabbul, és nem engedte magát elragadtatni az érzelmektôl. Számára a gerilla egyszerûen csak ellenség, akit katonai eszközökkel kell megsemmisíteni. A hegyekben zajló harcokról is másképp vélekedett, mint Losano. Well szerint az ellenfél alaposan kiképzett harcosokból áll, akik kitûnôen céloznak. Neki tehát az a dolga, hogy Conciencia katonáit még jobban kiképezze, s mielôbb utolérjék a gerillák teljesítményét. Számára az ellenség nem volt se marxista, se liberális, hanem csak fegyveres ember, aki ha elôbb lô, menthetetlenül átküld bennünket a másvilágra. Következésképpen nekünk kell elôbb lônünk.

John Well nem is tisztelgett, amikor belépett, hanem mindjárt helyet foglalt. Ez is a két katona jó kapcsolatáról tanúskodott.

-- Nem sikerült a csel, hogy Tobar gerilláival tesszük el láb alól de la Cruzt -- kezdte Zambrano. Ehelyett ô lövette agyon Tobar öt emberét. Öttel tehát kevesebben vannak anélkül, hogy a kisujjunkat mozdítottuk volna.

John Well sóhajtott egyet.

-- Tobar embereinek holttestét viszont sehol sem találták meg, és a mi emberünk is nyomtalanul eltûnt. Hogy ôszinte legyek, ezredes, semmit se hiszek el abból, amit a kocsmáros fecsegett.

-- Mit jelentsen ez?

Zambranónak melege lett, pedig az elektromos szellôztetô készülék propellerje a feje fölött zümmögött.

-- Véleményem szerint Guillermo de la Cruz megint túljárt az eszünkön.

-- Hogyan?

-- Megpróbálom rekonstruálni az eseményeket. A dolgok túl szorosan illeszkednek egymásba. Ha de la Cruz valóban agyonlövette volna öt hívatlan vendégét, akkor azt senkivel se tudatná. Hiszen ezzel csak saját magának ártana.

-- Azt akarja ezzel mondani, hogy a mi emberünk nem fogta be a száját?

John Well bólintott.

-- Igen, és azt hiszem, azóta már alulról szagolja az ibolyát. Az árulóknak nem kegyelmeznek a gerillák. De hiszen ezt ön éppen olyan jól tudja, mint én.

Most Zambrano ezredes volt, aki mélyet sóhajtott.

-- Néha már azt hiszem, hogy csak pocsékolom itt az életem. Vannak pillanatok, amikor komolyan fölmerül bennem, van-e értelme az egésznek.

Well hadnagy kérdô pillantást vetett rá.

-- Miért ne lenne? Ön a törvényes hatalom képviselôje. Ha nem lenne itt, még szörnyûbb terror uralkodnék.

Zambrano az észak-amerikaira pillantott. Aztán nyugodt hangon csupán ennyit kérdezett: -- Mondja, John, szereti maga ezt az országot?

Látszott, hogy a kérdés zavarba hozta a hadnagyot.

-- Miért kérdezi ezt?

-- Mert azon gondolkodom, miért is van maga tulajdonképpen nálunk. Csupán azért, hogy ne veszítsék el concienciai birtokaikat? Vagy azért, mert talán a maguk hatalmas országa is fél a gerilláktól?

John Well mosolyogva vont vállat.

-- Hogy mit akar az én országom, az a magas politikára tartozik. És ha van valami, amivel én nem foglalkozom, akkor az épp a politika. Én katona vagyok, és ha parancsot kapok, harcolok. S éppen a Southern Commandhoz helyeztek. Ez ellen sincs semmi kifogásom, én mindig ott harcolok, ahova feletteseim küldenek. Ez a sorsa a hivatásos katonának, ezredes.

-- Nem érez semmiféle gyûlöletet?

Well hadnagy meglepetten fogadta a kérdést.

-- Kit és miért gyûlölnék, ezredes? Aki gyûlöletbôl harcol, azt ma vagy holnap agyonlövik. A taktikai harcmodor józan észt kíván, amit a gyûlölet csak hátrányosan befolyásolhat.

-- És egyéb érzelmek? Szeretet...?

-- Hát szép asszonyok itt is akadnak, ezredes.

Zambrano türelmetlenül félbeszakította.

-- A szeretetnek nem erre a fajtájára gondolok most.

Well cigarettára gyújtott és elgondolkodott. Nem csak gerillaszakértô volt, hanem a CIA-nak, az amerikai titkosszolgálatnak is a tagja. Ezért ismeri jól a számokat. Pályája folyamán voltak pillanatok, mint például Vietnamban, amikor gyakran már elôre tudta, hogy a következô ütközetben három-négyszász katona pusztul el. Ezekrôl a veszteségekrôl késôbb természetesen a világ közvéleménye tudomást szerzett. De vajon megtudja-e a világ, hogy az utóbbi négy esztendô legelkeseredettebb polgárháborúja mintegy négyszázezer ember életébe került?

Anélkül, hogy válaszolt volna Zambrano kérdésére, az ezredes felé fordult.

-- Igaz, hogy Losanót nevezte ki a talmaci század élére? Az imént mondták odakint.

Az ezredes bólintott.

-- Igen, ôt neveztem ki.

Well hadnagy az íróasztal mögött ülô férfira nézett. Szerette az ezredest. Rátermett parancsnok volt és ügyes stratéga. Termetre magasabb, mint a többi concienciai. Well negyven évesre becsülte, bár ôszülô haja idôsebbnek mutatta. Felesége és öt gyermeke, akiket minden két hétben meglátogatott, Cielóban élt.

--Okos dolog volt ez?

A kérdésben volt egy árnyalat, amelyre Zambranónak föl kellett figyelnie.

-- Hogy érti, John?

-- Pontosan úgy, ahogy mondom. Okos dolog volt-e Losano kezébe adni a talmaci század parancsnoki tisztét?

Zambrano arca elborult. Tekintete szigorúvá változott, ajkait összeszorította.

-- Remélem, hadnagy, nem akar beleavatkozni a dolgaimba?

John Well arca meg se rezzent.

-- Szeretném emlékeztetni, ezredes, hogy az Egyesült Államok fegyvereket szállít önöknek. És a szállítmányok jelentôs részét ki sem kell fizetniük.

-- Ez az elnök dolga, nekem semmi közöm hozzá. Ha pedig magának valami nem tetszik döntéseimben, forduljon panasszal ôhozzá. Itt én vagyok az úr. Itt Concienciáról van szó, nem pedig holmi jenkiháborúról. Remélem, elég értelmesen fejeztem ki magamat.

John Well fölkelt a helyérôl. Esetlenül indult az ajtó felé, de közvetlenül elôtte még egyszer visszafordult.

-- Ha vadakat szabadít rá vadakra, abból csak baj származik, ezredes. Csupán erre szerettem volna felhívni szíves figyelmét, semmi másra. Intézkedésérôl pedig jelentést kell küldenem a CIA-nak. Sajnálom, hogy nem értettük meg egymást.

Nekitámaszkodott az ajtófélfának, és sarkával eltaposta a cigarettavéget.

-- Maga engem gyûlöletrôl meg szeretetrôl faggatott. Jobb lett volna, ezredes, ha ezeket kihagyja a játékból. Egy ilyen háborút gyûlölet és szeretet nélkül kell végigküzdeni, különben túl nehéz lesz a hátizsákunk, és abból csak az ellenség profitál. Minden jót, ezredes!

Zambrano ezredes fölemelkedett az asztaltól.

-- John!

-- Igen, ezredes.

-- Azt kérdeztem az elôbb, szereti-e ezt az országot, és maga még nem válaszolt rá.

 John Well vállat vont.

-- Concienciában a legnagyobb baj az, hogy senki sem tudja elviselni az igazságot. De ha ön feltétlenül hallani kívánja, ám legyen. Tudom, hogy én itt csak idegen vagyok, átkozott jenki, meg egyebek. Mi nem vagyunk szívesen látott vendégek sem a felsô körökben, sem az alsó rétegekben. Az utóbbiak legalább becsületesek, és nyíltan kizsákmányolóknak, vérszopóknak és kapitalistáknak hívnak bennünket. A felsôbb körök ugyanígy vélekednek rólunk, pedig ôk rá vannak szorulva a dollárjainkra. Hát lehet egy olyan országot szeretni, ezredes, ahol az embert a pokolba kívánják? Erre legföljebb csak a gerillák képesek. Viszontlátásra, ezredes.

Nyugodtan becsukta az ajtót, magára hagyva Zambranót. Az ezredes magához húzta felesége és gyermekei fényképét, s arra gondolt, hogy mégiscsak van értelme annak, amiért harcol: a gyermekeiért, akik a kommunizmus alatt elveszítenék szabadságukat, azt a szabadságot, amelyet Simon Bolivar vívott ki számukra. Bármeddig él, folytatni fogja a küzdelmet, és mindent elkövet, hogy megsemmisítse azokat, akik keresztülhúzzák számításait, elsôsorban a gerillákat. Elégedetten illesztette vissza a fényképeket az ezüstkeretbe, s tovább dolgozott a jelentésen, amelyhez még Don Henrico látogatása elôtt fogott hozzá.

Amikor Losano hadnagy százada megérkezett Talmacba, a campesinókban meghûlt a vér az állig fölfegyverzett zöld egyenruhás katonák láttán.

Losano körülnézett. A falut a hegyoldalra építették, és meglehetôsen barátságos képet nyújtott, akár a legtöbb település a hegyekben. A kunyhók elôtt a fához kötve alacsony, szürke szamarak várakoztak türelmesen a rekkenô hôségben. A fôtéren Simon Bolivar lovasszobra. A templom oly rikító kékre meszelve, hogy szinte bántja az ember szemét. Az üzlettel egybekötött vendéglôt Santa Catalinának hívják. A házak szorosan egymáshoz toldva sorakoznak egy kövezetlen utcában. A kutyák csaholni kezdtek, a gyerekek pedig a dzsipek után szaladtak. A fôtéren Don Henrico várakozott testôreivel, hogy a katonákat üdvözölje.

Losano leugrott a dzsiprôl, megtapogatta a pisztolyát, majd végignézett a csizmáján, és katonásan tisztelgett. Nem lehetett pontosan megállapítani, Don Henrico vagy Simon Bolivar elôtt.

-- Hozta Isten Talmacban, hadnagy -- köszöntötte Don Henrico, miközben kíváncsian méregette az elôtte álló férfit. Amit látott, az megnyugtatta, bár be kellett vallania, lúdbôrös lett a háta, amikor fölfedezte a hadnagy szemében felvillanó hideg kegyetlenséget.

-- A túloldali házat már kiürítették. Két szobát magának, egyet az ôrmesternek. Lesz hely a fegyvereknek, meg egy tágas helyiség a legénység számára. Két kisebb ház van a falu végén az ôrôk részére. Azonkívül gondoskodtam asszonyokról, akik fôzni fognak.

Losano tagadólag rázta a fejét.

-- Asszonyok nem kellenek. Ha embereimnek nôre lesz szükségük, majd keresnek maguknak a faluban. Az asszonyok csak pletykálnak, és arra semmi szükség.

-- Jó, akkor megüzenem, hogy ne jöjjenek. Gondolom, hoztak magukkal saját szakácsot.

-- Természetesen. Önállóknak kell lennünk. Ha ebbe a faluba befészkelték magukat az árulók, akkor nekem abból kell kiindulnom, hogy senkiben se lehet megbízni.

Szótlanul vonultak be a házba, és mindent szemügyre vettek.

-- Alfredo ôrmester!

-- Igenis, hadnagy úr.

-- A bal oldali szoba a magáé, a jobb oldali az enyém. Gondoskodjék, hogy a szállást mielôbb berendezzék. Nekem addig Don Henricóval van megbeszélni valóm.

Bementek a casa grandéba, és amikor már kényelmesen ültek a belsô udvaron, Losano megkérdezte:

-- Milyen a helyzet Don Henrico?

A földbirtokos arcán sötét árnyék vonult végig.

-- Mindig rosszabb, s hogy ôszinte legyek, egy csepp nyugtunk sincs már. Pontos értesüléseim vannak, mi történt egy csomó nagybirtokossal az utóbbi idôben. Elrabolták, megölték ôket a legszigorúbb katonai ôrizet és minden elôvigyázatosság ellenére. Lányaimat és nejemet már Cielóba küldtem, de magam nem szándékozom elutazni. Testôreim megbízhatók. Éjjel nappal vigyáznak. De hosszabb ideig nehéz így élni. Nagyon örülök, hogy önök végre megérkeztek.

-- És a munkásai?

Don Henrico tekintete fagyossá, elutasítóvá vált.

-- A munkásaim? Azokban soha életemben nem bíztam. Buták, lusta dögök, és ha isznak, veszélyesek. Néha már azon töprengek, nem állatok-e inkább, mint emberek.

Losano hadnagy szája mosolyra húzódott.

-- Nem rendelt még el házkutatásokat?

-- Nem, mert ez még nyomasztóbbá tenné a légkört.

Felállt, s egy üveg borral meg két pohárral tért vissza. Miközben töltött, Losanóra pillantott, és a két férfi már értette egymást.

-- Itt most ön lesz a parancsnok, hadnagy, és intézkedéseit saját magának kell foganatosítania. Ha egyszer jó keményen elkapja ezeket a disznókat, de olyan keményen, hogy többé meg ne mukkanhassanak, akkor én semmit se láttam. Éppen ideje, hogy Talmacban egy határozott ember lépjen fel. No, egészségére! Igyunk az ön parancsnoki kinevezésére.

Losano egy hajtásra kihúzta poharát, s csak azután kérdezett.

-- Kivel kezdjem?

Don Henrico rögtön megértette.

-- Kutassa át Jorge és Pablo kunyhóját. Mindenki tudja, hol laknak.

-- Gondolja, hogy...

Az ültetvényes újra teletöltötte a hadnagy poharát.

-- Nem gondolok semmit, de annyit tudok, hogy ennek a kettônek ész van a fejében. Ha ezeket elintézi, a többi hamar beadja a derekát. Ön, hadnagy, még nem ismeri egészen ezt a vidéket. Itt nem emberek laknak. Ezek inkább két lábon járó állatok, akik véletlenül beszélni is tudnak. Azonkívül isznak, mint a gödény, és kurválkodnak, közbe-közbe pedig jól elverik egymást. Sokszor azt kérdem, hogyan bírom ki ilyen sokáig civilizált ember létemre ezek között az elállatiasodott páriák között. No, de ami engem illet, engem nem kell sajnálnia.

-- Komolyan mondja, Don Henrico?

Rövid csend lett.

A földbirtokos úgy nézett vendégére, mintha kételkednék józan eszében.

-- Hogy érti azt, hogy ,,komolyan''?

-- Úgy, ahogy mondtam.

Don Henrico kortyantott egyet a borból, megnyalta a szája szélét és vállat vont.

-- Látta már, milyen körülmények között laknak? Hogy mekkora piszokban henteregnek? Hogy hány gyerekük van? Számolja egyszer össze, mennyi megy alkoholra a bérükbôl. Ha többet fizetnék nekik, még többet vedelnének... Ráadásul a legtöbben abban a szent meggyôzôdésben élnek, hogy sorsukat a gerillák fogják megváltani.

-- Abban maradunk tehát, Don Henrico, hogy ön minden intézkedésemmel egyetért.

Don Henrico bólintott.

-- Pontosan. És maradjunk abban, hogy én magának szabad kezet adok ebben az Isten háta mögötti fészekben. Higgye el, az egyetlen, amit ezek még tisztelnek, az a korbács. Számomra ezek még a rabszolgáknál is kevesebbet jelentenek. Mert azok legalább dolgoznak. De az én napszámosaim azt se tudják, mit jelent a munka. Ha nem lennének felügyelôim, akkor ezeken az ültetvényeken egy kapavágást se tennének.

-- Tehát Jorge és Pablo -- ismételte Losano, miközben fölkelt. Biztos nem gondolnak arra, hogy máris munkához látunk. A viszontlátásra Don Henrico. Tehát abban maradunk, hogy nem látja, amit én csinálok. A talmaci parasztok még ma meg fogják kapni tôlünk az elsô leckét.

Jorge és Pablo barátok voltak. A fô utcán laktak egy kalyibában. Abban rejtegették a fegyvereket is. A gerillákkal már évek óta összeköttetésben álltak; híreik fölbecsülhetetlen szolgálatot tettek Tobarnak és embereinek.

Az év folyamán mintegy húsz campesino csatlakozott hozzájuk. Könnyû dolguk volt, hiszen Don Henrico testôrei éjszaka sohasem mutatkoztak a falu utcáin, nehogy a casa grande ôrizetlenül maradjon. Ilyenkor a campesinók egyenként eltûntek néhány napra a hegyekben, és távollétük alatt egy másik faluban vettek részt a támadásokban. A gerilláknak rendszeresen szállítottak élelmiszert is, amiért mindig szép pénzt kaptak.

Kettôjük közül Jorge volt a hallgatagabb, Pablo az elszántabb. A fegyverek a padlózat alá voltak eldugva, egy nagyobb doboz élelmiszert pedig a kertben ástak el. Amikor Losano százados bevonult a faluba, mindketten döbbenten meredtek az állig felfegyverzett katonákra, és csak akkor mozdultak meg és baktattak haza, amikor a katonák beérkeztek szálláshelyükre.

-- Madre de Dios! Gyorsan körül kell néznünk, hogy hova tüntessük el a fegyvereket -- szólt Jorge, akinek már a keze is reszketett.

Pablo barna, indiános, arca elkomorodott.

-- Ma még nem jönnek, de én nem bízom Don Henricóban. Ki tudja, mit forgat a fejében. Láttad annak a hadnagynak a pofáját?

Jorge egy ládára ült és cigarettázott.

-- Láttam. Született gyilkos. Eleget találkoztam már ezzel a fajtával.

Elhallgattak. Érezték, hogy a katonákkal együtt a félelem is beköltözött a faluba. A többi kunyhóban is így gubbasztanak az emberek, mint ôk, szótlanul meredve a nyomorúságos göncökre, a mocsokra, életük sovány örökségére.

-- Vedd föl a kapcsolatot a gerillákkal -- mondta Pablo halkan, mintha csak magának beszélne.

-- Most mindjárt? Szûzanyám! És te?

-- Én majd csak kiverekedem magam valahogy. Velem ne törôdj. Nekem már nem egyszer volt dolgom effélékkel. De ma úgyse jönnek.

-- És ha tévedsz?

Pablo mélyet lélegzett.

-- Ha tévedek, akkor bármely pillanatban itt lehetnek, és egy helyett mindkettônket elkapnak. Éppen azért indulj, amilyen gyorsan csak tudsz!

Jorge útnak indult. Külsôleg semmiben sem különbözött a többi falubeli férfitól. Éppen olyan rongyos volt, elsô pillantásra ugyanolyan szikkadt, napbarnított arcú. Oldalán az elmaradhatatlan dzsungelkés, fején sombreró, vállára vetve a ruana. Végigment a falun, majd befordult egy ösvényen, amely a hegyekbe vezetett, és néhány perc múlva teljesen eltûnt szem elôl.

Miért nem jött velem Pablo -- tûnôdött. Hisz nem kellett volna otthon maradnia. De ô mindig önfejû. Amit egyszer a fejébe vesz, azt senki sem tudja kiverni belôle. Még én sem. Talán ezért nevezték ki parancsnoknak. Tudja, mit akar, de hallgat, mint a sír. Még ha fogságba esik, akkor se szednek ki belôle semmit, akárhogy kínozzák. Egyszer már megpróbálták. De kemény, akár a beton.

Miközben így töprengett, gyorsan haladt elôre a kanyargós gyalogúton, amely Rodriguez Tobar gerilláinak szálláshelyére vezetett. A nap még magasról szórta sugarait az erdei útra, amely helyenként olyan kemény volt, mint a gránit.

Nemsokára érezte, hogy apró patakokban csordogál a verejték nyakáról a mellére, de ezzel most nem törôdött. Már nagyon sokszor megjárta ezt a meredek gyalogutat, és a hír, amit most át kell adnia, nagyon fontos. A katonák holnap talán már kiküldik elôôrseiket a hegyekbe, s erre figyelmeztetni kell a gerillákat.

Két órával késôbb, mielôtt még Jorge elérte a gerillákat, Losano katonái Alfredo ôrmester irányításával átkutatták Pablo kalyibáját. Olyan meglepetésszerûen érkeztek, hogy menekülésre gondolni sem lehetett. Pablo a falhoz támaszkodva közömbösen nézte, amint a katonák kiszórják a szegényes bútorzatot, aztán a padlót feltépve rábukkannak az elrejtett fegyverekre meg a lôszerre.

-- Négy puska! Minek kell ez neked, te áruló kutya?

Még meg sem szólalhatott, máris lesújtott rá Losano lovaglóostora.

-- Beszélj!

Losano arcán piros karikák rajzolódtak ki annak jeléül, hogy fellobbant benne az indulat. Alfredo ôrmester ismerte már ezt nála. Rideg, könyörtelen düh volt, ahogy a kígyó mar bele méregfogával az emberi húsba.

-- Ôrmester, jöjjön ide!

Alfredo egykedvûen nézett a campesinóra. Ô maga egyáltalán semmiféle indulatot nem érzett. Amit most tesz, mindennapi munkájához tartozik, katonaéletének egyik tevékenységi formája. Ilyennek is lennie kell. Ezt is elôírják. Ez is parancs. Se több, se kevesebb. Lelkiismerete az efféle foglalatosságok után sohasem berzenkedett, s közismert volt, hogy senki sem tudott olyan nyugodtan aludni, mint a karakán, belevaló Alfredo ôrmester.

-- Beszélj, ember! -- mondta halkan. -- Vagy talán még nem fogtad föl, hogy a kezünkbe kerültél? Addig fogunk kínozni, amíg ki nem nyitod a szádad. Ezt elhiheted nekem.

-- Csak vadászatra használom, excellenciás uram.

Iszonyú ordítás tört elô torkából, amint a korbácsütés feltépte a jobb arcát. A friss sebbôl kibuggyanó vér csöpögni kezdett piszkos ingére.

-- Persze, embervadászatra, te ronda kutya! Mondd meg az igazat, mert azonnal felhasítalak a torkodig.

Pablo hallgatott. De mit is mondhatna. Ha vall, ez azt jelenti, hogy együttmûködik a gerillákkal, s akkor lelövik ,,menekülés közben'', ahogy ezek a zöldruhás bitangok híresztelni szokták. Ha tagad, akkor is továbbkínozzák. Ha pedig árulást követ el, a gerillák elôbb-utóbb utolérik, s megkapja tôlük az árulóknak és gyáváknak kijáró golyót a fejébe.

-- Vetkôztessétek le! -- parancsolta Losano hadnagy.

Alfredo ôrmester egyetlen mozdulattal rántotta le az inget a sovány testrôl, és elvágta a zsinórt, amely a nadrágot tartotta. A nadrág a földre hullott, s a lesoványodott campesino meztelen állt hóhérai elôtt.

-- Nevezd meg a gerilla barátaidat!

-- Nem ismerek egyetlen gerillát sem, excellenciás uram.

Néma csend lett a szobában. Kintrôl kutyaugatás hallatszott, meg a katonák nehéz léptei, amint a fegyvereket és a szalmazsákokat cipelték be a házba. A nap még csaknem fehéren izzott, az égbolt a tikkasztó szárazságtól porfelhôben úszott a falu felett. Pablo érezte, hogy valami különös nyugalom szállja meg. Ez tehát a vég. A halál magas, karcsú, világos szemû, zöld egyenruhás katonatiszt alakjában jött elébe, kezében korbáccsal, mely villámként csapkod a bôrén. Különös, hogy nem érez fájdalmat. Bensôleg talán már évek óta készült erre az órára, s most mindez nem más, mint megismétlôdése a hosszú órákig tartó ébrenlétnek, amikor elgondolkozott jövendô sorsa felett, hogy mi vár rá majd akkor, ha egyszer a kezükbe kerül. S íme, egy hadnagy meg egy ôrmester úgy néznek rá, mintha valami tetû lenne, nem pedig ember. Így ér hát véget egy emberélet, gondolta magában Pablo, és valahol a lelke mélyén csendes iróniát érzett. Mindannyiunknak meg kell halnunk. Egyikünk szívrohamban, másikunk a hiányos táplálkozás miatt, ismét más leprában, rákban vagy vérbajban pusztul el, én pedig egy kihallgatás alkalmával...

Losano vállat vont és elmosolyodott.

-- Ôrmester! Vigye ki, és kötözze oda jó erôsen egy fához. Mindjárt jövök.

A falu perceken belül megtudta, hogy Pablót elfogták. A hír oly gyorsan terjedt, hogy az emberek önkéntelenül is azon töprengtek, hogyan fordulhatott ez elô. Azt rebesgették, hogy kunyhójában gerilláktól származó fegyvereket találtak. A tér, ahol a férfiak a szabadsághôs Simon Bolivar szobrának árnyékában ácsorogni szoktak, pillanatok alatt elnéptelenedett. A nap hevesen tûzött a karcsú templomtoronyra. Még a kutyák is eliszkoltak, farkukat szorosan a lábuk közé húzva. Itt-ott egy-egy férfi ugratott elô lován, majd eltûnt a sûrû erdôben. Az asszonyok aggódó pillantást vetettek férjük után. A katonák nagy csörtetve átkutattak néhány házat, de miután semmit sem találtak, inkább leültek szórakozni a lányokkal.

Pablót mindenki ismerte Talmacban, mint ahogy Pablo is ismert mindenkit. A falusiak szerint valamikor tanult is, ami nagy szó Talmacban, ahol a lakosság hetven százaléka analfabéta. Pablo gyakran fogalmazta meg a falubeliek leveleit, kérvényeit, ô vezette a boltos üzleti könyveit is. Így anélkül, hogy meghatározott tisztsége lett volna, bizonyos tekintélyre tett szert, akárcsak Jorge barátja, akirôl tudni vélték, hogy idegen nyelven is ért. Don Henricót természetesen mindketten szívbôl gyûlölték, s ôk voltak azok, akik a falubelieknek elôször magyarázták el, milyen nyomorúságosan kevés bért kapnak azért a munkáért, amit a kávéültetvényeken végeznek. Az ültetvényest egyébként mindenki gyûlölte, de ezt kimondani senki se merte, legkevésbé a nyilvánosság elôtt. Ha pedig megjelent, levették elôtte szalmakalapjukat, mélyen meghajoltak, és még barátságosnak is találták, amikor egészségük felôl érdeklôdött. Talán túl sok nyugtalanságot hozott Pablo a faluba, de ki tudná azt megmondani. Az élet elvégre mindig ilyen volt itt. Egyik keserves nap múlott a másik után. Jól tudták mindannyian, hogy mennyi a fizetésük. Azt is tudták, mennyit keresnek egy év alatt összesen. Mégis megitták a maguk pálinkáját, és egyéb nem történt. A hegyek mindig feketék, kékek vagy violaszínben játszók; az ég halványkéken ragyog, vagy vad felhôk vonulnak rajta végig. A gyerekek megmaradnak vagy elpusztulnak. Mindezek fölött pedig ott a mindenható Úristen, aki dönt életük s haláluk felett, aki elôtt fejet kell hajtani, mert ha nem, akkor elôbb vagy utóbb, de feltétlenül büntetés következik. Egész életük csupa szenvedésbôl és gondból állt. De errôl tulajdonképpen maguk se szereztek tudomást. A nyomor és a szenvedés, az egész életen át tartó éhezés számukra olyan magától értetôdô jelenség, ami elôl úgysem lehet elmenekülni. És megtanultak még mosolyogni is hozzá. Persze voltak dolgok, amelyek eleve nem létezhettek számukra, melyek oly messzirôl derengtek feléjük, akár a paradicsom. Ezeket a különleges javakat az Úristen csak a földesúrnak ajándékozta oda, aki, ha kedve tartja, körülkocsikázik autójával, lovakat tart, cselédeket bérel, akik kiszolgálják, campesinókat fogad, akik robotolnak neki. Néha már szinte jóságosnak tartották, hiszen kedves is tudott lenni. Persze olykor szigorúnak kell mutatkoznia, ez csak természetes. De ezt nemigen vették rossz néven tôle. Szemükben a földesúr éppúgy a külön világ rendjéhez tartozott, akár a gyerekek, akik egymás után születtek, és kerültek a temetô földjébe. Ez az Isten akarata. Ô uralkodik mindenek fölött, és az ô akarata törvény. Aki ez ellen lázadozik, csakhamar megjárja. S aki megszegi a törvényt, viselheti a következményeket.

Így ment ez hosszú évtizedekig. De honnan tudhatták volna, hogy a házba folyóvizet, villanyt lehet bevezetni, vécét is lehet építeni? Hiszen ilyet sohasem láttak. Honnan tudhatták volna, hogy iskolának is kellene lennie a faluban? Van ugyan egy, de a kormány oktatási programja ellenére már hosszú évek óta üresen áll. De hát mi ez a Talmac tulajdonképpen? A falu kizárólag Don Henrico kegyelmébôl áll fenn. És ha ô egyszer abbahagyja a kávétermesztést, a faluban egy csapásra mindenki munkanélkülivé válik. Mi lesz akkor velük? Hálásak voltak hát, amiért a jó Isten egészséggel áldotta meg kenyéradó gazdájukat.

S ekkor jött Pablo meg Jorge, és fölvilágosította ôket arról, hogy önállóan is tudnának kávét termeszteni, ha szövetkezetbe tömörülnének. Akkor még a haszon is az ô zsebükbe folyna, amelyet eddig Don Henrico söpört be magának. Kezdetben alig voltak képesek ezt megérteni. Hm. Saját haszon. Saját pénz. Semmi tartozás a földbirtokosnak. Milyen szép is lenne akkor az életük Talmacban! Szebb házakat lehetne építeni. Az asszonyoknak nem kellene többé a folyóról cipelni a vizet, meg gyakran jéghideg vízben mosniuk. Lenne vízvezetékük, rádiójuk.

Többször is beszélgettek ezekrôl, pedig inkább álomnak, mint valóságnak tûnt.

De Pablót most elfogták, a hadnagy meg fogja kínozni, és Pablóval véget ért még az álom is. És nem lesznek se szebb házak, se vízvezeték, se villanyfény, csak félelem.

Pablót olyan szorosan kötözték oda a fához, hogy a kötelek a húsába vágtak. Meztelen testén érezte a tûzô nap perzselését, s tudta, hogy utoljára látja Talmacot. Megpróbált imádkozni: ,,Üdvözlégy Mária, malaszttal teljes...''

Feje fölött golyó csapódott a fába, miközben egy másik lövedék közvetlenül a nyaka mellett fúródott a fa törzsébe.

,,Drága Szûzanyám, add, hogy hamar eltaláljanak,'' imádkozott magában. ,,Könyörgöm, add, hogy hamar eltaláljanak. Nem tudom, meddig bírom még, csak azt, hogy mindenre képesek. Hisz kegyetlen állatok, már nincs bennük egy szemernyi emberség sem.''

-- Mondd meg a barátaid nevét, te ronda disznó!

Teljes erôvel belerúgtak a gyomrába. Teste összerándult, és megindult a vizelete.

-- Odanézzen, ôrmester! Összehúgyozza magát a félelemtôl. Hozzon nekem gyorsan egy üveg rumot. Megszomjaztam ettôl az undorító alaktól.

Cigarettával a szájában odalépett a megkötözött emberhez. Végignézte, olyan tekintettel, mintha egy darab hús lógna elôtte, melyet éppen most hozott a sarki mészárostól. Pisztolyát visszadugta oldaltáskájába, és begombolta. Hangját suttogóra vette, forró lehelete Pablo arcába csapott.

-- Figyelj rám, amigo. Ha vallasz, szabadon engedünk. Erre tiszti becsületszavamat adom. Nevezd meg a barátaidat. Ki vele! Akarsz egy cigarettát vagy egy korty rumot? He? De elôször ki kell nyitnod a szádat. Egyáltalán nem értelek meg téged. Miért védelmezed az árulókat? Hiszen mind olyan, akár a rühes kutya. Úgy élnek, akár a vadak az ôserdôben. Állj be inkább közénk, és hagyd ôket a fenébe.

Pablo jól tudta, mennyit érnek ezek a szavak az olyan ember szájából, mint a hadnagy. A zöldruhás bitangok fônöke úgy sem tartaná be a szavát. Kettejük közt túl nagy ehhez a különbség. Ha egy állatnak becsületszavunkat adjuk, hogy nem fogjuk megütni, annak nincsen semmi jelentôsége. Az állatoknak adott szavunkat nem kell betartani. Éppoly kevéssé kötelez a becsületszó akkor is, ha egy gerillával állunk szemben. Ezért hát beleköpött Losano arcába, pontosan a két szeme közé. A nyála volt az egyetlen fegyvere, ami még megmaradt. És amikor ezt megtette, így gondolkodott: Most végre elôrántja a pisztolyát, és vad dühvel belémlô. Aztán táncolni fog körülöttem a föld, vörös karikákat látok, melyek mind gyorsabban forognak elôttem, s azután nem lesz semmi, csak a végtelen sötétség, a teljes csönd, amely talán átvezet a halhatatlanságba. De ki tudja ezt? Losano azonban nem lôtt. Nyugodtan elôvette zsebkendôjét, és letörölte arcáról a nyálat, mintha mindennapos dolog lenne, hogy a foglyok így viselkedjenek vele. Aztán kivette a cigarettát a szájából, és égô felét lassan, megfontoltan Pablo sovány melléhez nyomta. Pablo érezte saját húsának égett szagát.

-- Szóval te is ahhoz az átkozott bandához tartozol, amelyik éjnek idején a katonáinkra lövöldöz -- mondta halk, nyugodt hangon. -- De most ennek vége. Egyszer s mindenkorra tudomására fogom hozni ennek a falunak, hogy miként bánunk el az árulókkal.

Hátrafordult és ordítani kezdett.

-- Hé, ôrmester! Hol van már az a rum? Nem megmondtam, hogy szomjas vagyok?

Alfredo futólépésben közeledett. Losano kikapta kezébôl az üveget, lecsavarta tetejét, és ivott. Érezte, hogy a méregerôs folyadék a nyelôcsövén keresztül a gyomrába folyik. Aztán a fához kötözött sovány emberre pillantott. Sohasem ismerte. Eddig még sohasem látta. Áldozata sovány volt, akár a többi campesino, és titoktartó, mint a gerillák minden segítôje. De Losano számára ez egykutya volt.

A hadnagy elôhúzta pisztolyát.

-- Jól van, ôrmester. Oldozza el! Nem fog messze futni.

Pablo megtántorodott, amikor érezte, hogy szabad. Megpróbált mozogni, de nem sikerült. A katonák hallgatagon meredtek rá. A lélegzés is nehezére esett. Néhány perc után azt vette észre, hogy vér folyik a testébôl. Hát ez lenne a szabadság? Ennyire közel a halálhoz? -- villant át Pablo agyán. Az lesz a szabadság, ha majd a test megmerevedve a föld alatt nyugszik, a lélek pedig madárként száll a gyönyörû talmaci táj felett magasan, golyóktól, szenvedéstôl s az üldözôktôl elérhetetlenül? Látomás volt ez már, melyben nem érezte többé a fájdalmat. Amor,... szeretet,... felicidad,... boldogság,... belazza,... szépség,... nincsenek többé szegények,... sem gazdagok,... ez már a szabadság, az egyenlôség, a testvériség, ahol nincs többé gyalogság, lovasság meg tüzérség -- és nincs több kivégzés...

-- No, miért nem menekülsz már, te nyomorult kutya? Két pisztolycsô meredt rá, melyek rögtön okádni fogják a tüzet. Erôs taszítást fog érezni, erôsebbet, mintha ló rúgná meg teljes erejébôl, s ô máris ott lesz a százezrek mellett, akik ezen a módon jutottak a másvilágra. Hirtelen ismét a nap felé nézett, mely tüzesen szórta sugarait a fehértetôs talmaci kunyhókra. Mégsem szabadna elpusztulnia, mert halála a falu utolsó reménységét is eltörölné. Az emberek ismét azt gondolnák, megint csak hiba volt minden. Újra elkezdenének Istenhez imádkozni, aki eddig sem segített rajtuk, s újra a papra hallgatnának, aki ismét megígérné nekik a jobb életet -- persze a mennyországban, nem itt, a földön. A nagy hazugság diadalmaskodna a papok és a földbirtokosok fizetett gyilkosainak segítségével, akik nem engedtek neki még egy vágyálmot sem dédelgetni. Don Henrico jót nevetne, hogy milyen simán ment minden, és poharat ürítene ezekkel a hidegvérû gyilkosokkal, akik egyetlen ember halálával az egész falut el tudták hallgattatni. És ettôl a pillanattól kezdve, hogy ez a felismerés végigcikázott agyán, lázasan kezdett gondolkozni. Az egyetlen lehetôség, amellyel életét megmenthetné, valamilyen elterelô manôver lenne. Igen, de hogyan? Ezek minden pillanatban lôhetnek. Csak másodpercek kérdése.

-- Miért nem iszol velünk egy kis rumot? Legalább egy kortyot. Biztos, hogy szomjas lehetsz.

Szomjas volt. Arcának sebébôl csöpögött a vér, a mellére.

Ezek ôk, gondolta magában. Az elnyomók. Az állig fölfegyverzettek. A jól tápláltak. Az erôsek. A kérlelhetetlenek. Hát így lehet ezt az országot szolgaságban tartani. Don Henrico hívatta ôket, hogy jöjjenek, és ôk jöttek. Így megy ez itt Concienciában mindig. A földbirtokos, a pap, a rendôrség, és a hadsereg. És most itt állnak. Két ember... Azoknak a követei, akik Concienciát kormányozzák. Vérebek vérebei...

Hirtelen megdermedt. A fa mögötti magas bozótból apró neszt hallott. Mozdulatlanul, néma csendben figyelt. Hát mégis. A gerillák? Az lehetetlen. Jorge gyalog nem érhetett oda ilyen gyorsan. De akkor ki más? Meg kell próbálni idôt nyerni. Csak néhány percet legalább, ó Istenem! Tartsd vissza a kezüket, Istenem! Talán mégis sikerülni fog.

-- És ha vallok? -- kérdezte.

-- Akkor kapsz egy cigarettát.

-- És utána?

-- Utána mehetsz, ahová akarsz.

-- De maguk engem akkor is lelônek. Mindig így tesznek.

Losano visszadugta pisztolyát övébe. Már csak Alfredo tartotta kezében fegyverét.

A hadnagy arcán gúnyos vigyor jelent meg. Szemébôl a gyôzelem érzése sugárzott. Sokan vallottak már így, gondolta magában. Gyáva, meghunyászkodó kutyák mind. A halál közeledtére összecsuklanak. Kevés kivétel akad köztük. És beszélni kezdenek. Neveket mondanak. Én pedig elfogom a többieket is, akik szintén megtörnek, és köpni fognak. Láncreakció lesz. És a lánc utolsó szeme Rodriguez Tobar, akinek a fejére magas vérdíjat tûztek, s aki engem egy csapásra híres emberré tehet.

-- Na, gyerünk, ki vele!

A lövés belehasított a csendbe, de nem Alfredo ôrmester pisztolyából jött, sem Losanóéból. Alfredo ôrmester arcán zavart meglepetés tükrözôdött, és értetlenül bámulta a zöld ingén lassan elôszivárgó vérfoltot. Aztán ájultan hanyatt vágódott, fejét egy száraz gallyba verve. Losano dühtôl tajtékozva elôkapta fegyverét, és az egész tárat belelôtte a bokorba, mely mögött Pablo abban a pillanatban már el is tûnt. Katonák rohantak elô, és tüzelni kezdtek a bokrokra, majd átkutatták az egész környéket, de Pablót sehol sem találták, helyette csak egy fiút, alig lehetett tizennégy éves, akinek a testét szinte szitává lyuggatták a golyók. Mellette feküdt fegyvere, s arcáról átszellemültség sugárzott. Losano dühös indulattal rúgott bele a halott gyermek arcába. A katonák tovább kutatták a terepet. De Pablónak nyoma veszett. Kifulladva és az éghez fohászkodva kapaszkodott fölfelé a hegyekbe vezetô ösvényen, melyen néhány órával korábban Jorge haladt a gerillák tábor helye felé.

Pablo sohasem fogja meglátni a fiút, aki megmentette az életét. A lövés után néhány perccel egy hevenyészve ásott gödörbe dobták, és elhantolták anélkül, hogy a nevét, hôstettét följegyezték volna -- már legalábbis azok, akik megölték. De ezzel mégiscsak sikerült megtörniük a falu lakosainak ellenállását. Amikor semmi hírt se hallottak a gerillákról, és amikor Losano hadnagy meg Alfredo ôrmester -- aki különben hamarosan fölépült -- egyre gátlástalanabb terrort vezetett be, ismét visszazuhantak a nemtörôdömségbe, a fásultságba, s meghajoltak a katonák hatalma elôtt ugyanúgy, ahogy évszázadok során a földesuraik elôtt.

A gerillák központi tábora, ahonnan Rodriguez Tobar a nemzeti hadsereg elleni hadjáratot irányította, messze a hegyekben bújt meg, mintegy harminc kilométerre Talmactól. A telepen volt egy kis tábori kórház, egy rádióállomás, valamint fegyverjavító mûhely és egy raktár a fegyverek és az élelem tárolására. A tábor központja a parancsnoki épület volt. Az odavezetô meredek utat, amelyen legföljebb csak lovasok járhattak, jól felszerelt gerillák vigyázták éjjel-nappal. Ezen kívül még három ponton építettek ki álcázott gépfegyver állásokat, a külsô ôrszemek pedig azonnal továbbították rádióhullámokon, ha bármi szokatlant észleltek lent a völgyben.

Sokáig tartott, amíg Tobar ezt a tábort be tudta rendezni. Az elsôt, amely körülbelül negyven kilométerre feküdt innen, a hadsereg kiszimatolta, és földig rombolta. Nagy mennyiségû fegyver pusztult el. Ráadásul odaveszett az összes gyógyszer, az élelmiszer, a kávékészlet, valamint az elektromos érintkezésre mûködô aknahálózat is. Súlyos csapás volt, melyet csak hónapok múltával hevertek ki. Tobar megtanulta, hogy elôször az egész vidéket maradéktalanul ellenôrzése alá kell vonni, s csak azután építheti föl a központot.

Zambrano ezredes és gerillaszakértôi meg a CIA-nak hozzá beosztott tagjai elôször jóízût nevettek Tobar igyekezetén. De hamarosan elment kedvük a nevetéstôl, mivel Tobar kettéosztva százhatvan fôs csapatát, a hegyek közt megtámadta a hadsereg zászlóalját, és csaknem teljesen megsemmisítette. A sikeres támadással a gerillák visszaszerezték a teherautókat, a fegyvereket, az aknákat, valamennyi lôszert és az összes géppuskát. Tobar most már további támadásokra is vállalkozhatott, hogy a vidéki lakosságot meggyôzze: sokkal okosabb dolog a gerillák pártjára állni, mint a hadsereget támogatni.

A dolog nyitja nagyon egyszerû volt. Csupán arról kellett gondoskodni, hogy a campesinóknak az legyen a benyomásuk: nem a hadsereg, hanem a gerillák kezében van a hatalom. Amikor ezt sikerült elérnie, már maguktól jöttek. Mert az Andok árnyékában, az égbenyúló hegyek lejtôjén évszázadok óta meghajoltak a tekintély elôtt, függetlenül attól, hogy azt a földesúr képviselte, vagy egy rablóbanda, hadsereg vagy rendôrség, mely a gazdagok minden óhaját szó nélkül teljesíti. Ezt a tekintélyt rendszerint sok éven át a legiszonyúbb vérengzések révén sikerült csak fenntartani. Kezdetben tényleg ôrültség lett volna feltételezni, hogy a campesinók, ezek a nincstelen mezôgazdasági munkások neki, Tobarnak segítenek majd, szembefordulva azokkal, akik elôtt nemzedékeken keresztül oly sokszor térdre kényszerültek, hogy a megalázkodás szinte vérükké vált. De aztán Tobar belátta, hogy a campesinókat csak úgy nyerheti meg magának, ha egyértelmûen be tudja nekik bizonyítani, hogy sem a hadsereg, sem a rendôrség, de még a földesúr ereje sem ér föl a felfegyverzett gerillákéval, és hogy minden árulóra kímélet nélkül golyó vár. Ettôl a naptól kezdve minden éjszaka tíz-tizenöt fôbôl álló kisebb gerillacsoportok kószáltak végig a vidék minden részén. Kiképzésük ebben a tárborban folyt, ahol kiválóan megtanulták a gerilla harcmodort. Ezek a csoportok aztán végigpásztázták a környéket, s irgalmatlanul lelövöldözték a kizsákmányolókat, hulláikat pedig kifektették a falu közepére. Nagyobb szabású vállalkozások alkalmával maga Tobar vette kezébe a vezetést, miután elôbb gondosan felvázolta a támadás minden részletét. Olykor még az is sikerült neki, hogy egész hadoszlopokat válasszon le a derékhadról, melynek következtében elképesztô pánikot és zavart idézett elô a hadseregben.

Tobar jól tudta, hogy gerilláinak élete távolról sem rózsás, és hogy embereinek a legkitûnôbb egészségi állapotban kell lenniük ahhoz, hogy az ôserdôn keresztül, nehéz csomagokkal megrakodva, nyaktörô akadályokkal teli és veszélyes terepen hosszú kilométereken át bírják az utat anélkül, hogy a legkisebb nyomot hagynák maguk mögött. A kiképzés éppen ezért éppoly kérlelhetetlen volt, akár a panamai Southern Command antigerilla központjában. Mindenesetre a tengerészgyalogság úgynevezett kemény táborának kiképzési módszerei kellemes nyaralást jelentettek Tobar kiképzô tanfolyamaihoz képest.

Kezdetben az élelmezés okozta a legnagyobb problémát, de ez az akadály is elhárult a campesinók közremûködésével, akik az élelmiszert fölvásárolták, kunyhóikba elrejtették, majd éjnek idején kiszállították a központi táborba. Amióta azonban Losano hadnagy lett a talmaci század parancsnoka, újabb nehézségek jelentkeztek. Rodriguez Tobar sokat aggódott ezen a napon Raoul, Emanuel, Pedro, Carlos és Armando miatt. Rádióösszeköttetés révén már értesült a történtekrôl. Tudta, hogy barátainak nagy kerülôutat kell megtenniük ahhoz, hogy megkíséreljék elérni a központi táborhelyet, ahol ô maga is csak még néhány nap óta tartózkodik. Nagyon remélte, hogy ez sikerülni fog nekik. Szerencsére kellô idôben felismerte, hogy csapdába került, és miután hírül vitték neki az eseményeket, azonnal ott hagyta a helyet, ahol az árulóval találkozott, s ahonnan az öt gerillát útnak indította.

-- Halló, Jorge!

A faluból menekült segédparancsnok futva közeledett, s amikor odaért, tisztelgett.

-- Igenis, kapitány.

Tobar egy fatörzshöz támaszkodva ült, ahonnan áttekinthette a lába alatt elterülô völgyet.

-- Mikor küldi ki Losano az elsô ôrjáratot Talmacból?

-- Legkevesebb két napon belül, kapitány, ha a híreknek hinni lehet.

-- Megbízhatók az összekötôk, Jorge?

-- Én nem tudom, de néha nem nagyon hiszek nekik. Adataik mindenesetre nem mindig pontosak.

-- Hogy vélekednek a campesinók Losanóról?

-- Halálos rettegésben élnek. Mizantrópnak, embergyûlölônek hívják, katonáit pedig zöldruhás gazembereknek nevezik. Lelketlen gyilkosok bandája az egész század.

-- Nálunk is rosszabbak?

Jorge megrántotta széles vállát.

-- Az attól függ.

Rodriguez cigarettával kínálta meg a segédparancsnokot.

-- Ülj le ide, Jorge, ne állj ott nekem olyan bután, mint ahogyan a katonáéknál szokás. Mi van az emberekkel?

-- A szokásos problémák, kapitány. Kötözködés az értelmiségiek, a mezôgazdasági munkások és a régi gerillák között.

-- Ezek mindig elôbukkannak, amikor harcra kerül sor -- válaszolta röviden Tobar --, vagy ha napokon át kell fáradtan kutyagolni valahova. De ne hagyd ôket sokáig nyugodni! Szedd ôket ráncba egy kicsit, hogy ne legyen idejük egyébre gondolni.

Elgondolkodva nézett a messzenyúló mezôk felé, melyek csendesen és mozdulatlanul töltötték be a látóhatárt. De mindketten érezték, mennyire csalóka ez a mozdulatlan nyugalom. A campesinókat a végsôkig kiszipolyozzák, különösen Talmacban, ahol most Losano hadnagy garázdálkodik.

-- Hogy van Pablo? -- kérdezte kis idô múlva.

-- Megviselte annak a fiúnak a halála. Türelmetlenül várja, hogy bosszút állhasson Losanón.

-- Küldd ide, Jorge.

-- Mindjárt hívom, kapitány.

Rodriguez még akkor is maga elé meredt, amikor Pablo már ott állt elôtte. Arca komoly volt és gondterhelt, Raoul és emberei miatt aggódott, akik még a mai napig sem tértek vissza.

-- Ülje le, Pablo, beszélnem kell veled.

-- Jó, leülök, kapitány.

-- Nem vagy megelégedve?

A sovány gerilla csak hallgatott.

-- Válaszolj. Tudod, nem vagyok hozzászokva, hogy valaki hallgasson, amikor kérdezem. Nem vagy megelégedve?

-- Nem vagyok, kapitány.

-- És miért nem?

-- Mert sokáig halogatjuk Talmac felszabadítását.

Rodriguez Tobar mélyet sóhajtott.

-- Nem tudjuk felszabadítani Talmacot, amigo. Ahhoz még nem vagyunk elég erôsek.

-- Közben pedig...

-- Közben pedig Losano tovább terrorizálja a lakosságot.

Odahajolt a férfihoz, szinte belebeszélt az arcába.

-- Ezt úgysem érted meg elsô hallásra, Pablo. Azoknak ott lent elôbb meg kell érezniük hátukon az ostort, mielôtt mellétek állnak. Te is csak akkor jöttél ide, miután elfogtak, megkínoztak, és majdnem agyonlôttek.

Pablo arca elborult.

-- Hát ezért vár maga ilyen sokáig?

Rodriguez bólintott. Az alattuk elterülô vidékre mutatott.

-- A földesurak és a papok túl sokáig verték a fejükbe, hogy mi semmirevaló útszéli betyárok, közönséges rablók vagyunk, és hogy az igazság az ô oldalukon van. A campesinóknak a saját bôrükön kell megtapasztalniuk, hogy miféle csôcselékbôl tevôdik össze a nemzeti hadsereg. Hogy katonái becsapják, megkínozzák és agyonlövik ôket. Aztán kezdenek majd komolyan venni bennünket. Pablo, te éppen olyan jól tudod, mint én, miféle hírek keringenek rólunk mindenfelé. Hogy megerôszakoljuk a nôket, agyonlôjük a férfiakat. Bár az igazat megvallva, az utóbbi tényleg megesett. Ráadásul a papok azt prédikálják, hogy kommunisták vagyunk, Isten pedig tiltja a kommunizmust, és szerintük mindazok, akik a mi pártunkat fogják, egytôl egyig a pokolba fognak jutni.

-- Maga tehát ezért vár ilyen sokáig, kapitány?

-- Nem, nem csak ezért. Elôbb alaposan fel kell fegyverkeznünk, minden tekintetben ki kell képeznünk magunkat, mielôtt támadásra indulnánk. Látod, Losano azt hiszi, hogy terrorral fenntarthatja a hatalmát. És némiképpen igaza is van. Mégis hiba csúszott a számításába. Nekünk is a terror segítségével kell hatalomhoz jutnunk, csakhogy az elnyomottak terrorjának segítségével. A támaszpont elleni támadás eredeti tervét egyébként megváltoztattam. Azt hiszem, az elsô terv nem a legszerencsésebb. Gondosan áttanulmányoztam, és több bizonytalan pontot találtam benne. Mi pedig nem engedhetjük meg magunknak, hogy nagy veszteségeink legyenek. Azt hiszem, mindenekelôtt Losanót és Don Henricót kell célbavennünk. Halálukkal sokak rokonszenvét megnyerhetnénk, s valószínûleg egész sor férfi csatlakozna hozzánk.

Pablo komor ábrázata földerült.

-- Én is részt vehetek a támadásban?

Tobar mélyet sóhajtott.

-- Ezt még nem tudom. Te gyûlölöd Losanót, nem igaz? Ha pedig az ember gyûlöl, nem tud nyugodtan gondolkozni. Aki gyûlöl, annak remeg a keze. Egy ilyesfajta vállalkozásnál okosan és higgadtan kell munkához látni, és nem szabad, hogy bármi eltérítse a figyelmünket. A gyûlöleteddel nem érünk semmit, bármekkora legyen is.

-- Hogy érezné magát kapitány -- kérdezte Pablo sötéten --, ha a mellébe nyomnának egy égô cigarettát.

-- Pontosan úgy, ahogy te, amigo. De már tucatnyi embert veszítettem el amiatt, hogy kezdetben engem is hatalmába kerített a vak gyûlölet. Csak akkor jelentkeztek az elsô sikerek, amikor legyûrtem ezt az érzést.

-- Mit tervez, kapitány?

Rodriguez éles tekintettel pillantott a másikra.

-- Éppen ezt akarom veled megbeszélni. Losanót ugyanarra a fára fogom felakasztani, amelyen téged megkínozott. Utána pedig Don Henrico következik.

-- Vele mit fog csinálni?

-- Elraboljuk.

-- Mikor?

-- Ha majd mindent a legapróbb részletekig kidolgoztunk. Te gondoskodsz az élelmiszer utánpótlásról, igaz?

Pablo bólintott.

-- Rendben van. De most az legyen az elsô dolgod, hogy a campesinóktól kipuhatolod, mit forgat a fejében Don Henrico és Losano. Pontosan kell tudnunk, mikor kelnek, mikor fekszenek, mikor és hova mennek, hol találkoznak egymással. Ne felejts ki semmit! A legjelentéktelenebbnek tûnô apróság se kerülje el figyelmedet. Derítsd ki, hogy állnak fegyver dolgában, és azt is, milyen a testôrség felkészültsége. Egy hetet adok arra, hogy az adatokat összegyûjtsd. De légy nagyon óvatos. Ne szólj senkinek arról, hogy mit tervezünk. Mondd meg nekik, ôk se emlegessék, hogy kérdezôsködtél. Csak a legjobb barátaidban bízzál. Megértettél?

 Pablo arca felragyogott.

-- Természetesen, kapitány.

-- Jó, hát akkor most menj, és gyûjtsd a híreket. De azért beszéld meg a dolgot Jorgéval is. És mindenekelôtt ôrizd meg a józan eszedet. Vak gyûlölettel eddig még egyetlen háborút sem nyertek meg.


11. Valencia páter kiáltványa

A fôvárosban a szokottnál élénkebb volt a forgalom ezen a reggelen. A gépkocsik és autóbuszok ezrein kívül megjelent az utcákon több száz rendôrségi dzsip és teherautó, amelyeknek a lakosság a ,,les bandoleros de la ciudad'' nevet adta. A dzsipeket és teherautókat -- mind észak-amerikai hadianyag -- a minisztérium vásárolta óriási tételekben. Ezek a gépjármûvek csaknem kivétel nélkül a második világháborúból maradtak vissza. Jól értesült körök szerint az Egyesült Államok kormánya nagyrészt ingyen ajándékozta ôket Concienciának, hogy a kormány könnyebben tarthassa fenn a rendet az országban.

Az államvédelmi rendôrség már útban volt a nemzeti egyetem felé, ahol azon a napon készült Valencia nyilvánosságra hozni politikai programját.

Az Egyesült Államok követsége Boliva sugárúti hatalmas épületének második emeletén két férfi állt mozdulatlanul, és gondterhelt arccal figyelte az ablakból a rendôrosztagok felvonulását.

-- Ez cseppet sem nyugtat meg engem -- szólalt meg végül Thomas Cooper észak-amerikai nagykövet.

A mellette álló férfi, Don Ignacio Fierro sajtómágnás, gyáros és földbirtokos figyelmesen nézett Cooper szikár héjaarcába. El kellett ismernie ennek az embernek a befolyását, hatalmát, politikai éleslátását. De elsôsorban a kemény amerikai dollárok elôtt hajolt meg, amelyeket az elnök és az ô New York-i bankszámlájára folyósítottak -- mintegy viszonzásul politikai magatartásáért. Ezért támogatta az elnök és ô a Concienciában letelepedett észak-amerikai vállalkozások egész sorának, többek között a STAR olajtársaságnak, néhány fontosabb kakaó- és kávéültetvénynek, valamint a fôvárosi nagyszállónak és több más nagyobb gyárnak az érdekeit. Megbeszéléseik alkalmával Ignacio Fierre mindannyiszor élethûen ecsetelte a követ elôtt a gerillák véres akcióit, az elkövetett kegyetlenségeket és a földbirtokosok elleni brutális támadásokat. Az egyszerûség kedvéért azonban mindig elfelejtette megemlíteni a hadsereg és a rendôrség garázdaságait, a titkosrendôrségrôl nem is beszélve. Napilapjai, folyóiratai segítségével lassan a gyûlölet gyûrûjével sáncolta körül a gerillákat, és Thomas Cooper jót mosolygott, amikor legutóbb a gerillaellenes katonai parádén a zöldruhás ejtôernyôsöket hangos tetszésnyilvánítással fogadta a nézôközönség.

Nem régóta tartózkodik Concienciában, de elôdjétôl eltérôen folyékonyan beszél spanyolul, ismeri az ország irodalmát, történetét. A korábbi követ részletes tájékoztatásának köszönheti, hogy jövendô állomáshelyérôl már jó elôre hû képet alkothatott magának.

Röviddel azelôtt, hogy eljött Washingtonból, behívatták a külügyminisztériumba, ahol nyíltan közölték vele, hogy erre a posztra azért éppen ôt szemelték ki, mivel -- úgymond -- évekig teljesített külügyi szolgálatot Kelet-Európában, a vasfüggöny mögött. A külügyminisztérium magas beosztású tisztségviselôje felhívta figyelmét a szociális forradalom veszélyeire, olyan férfiak tevékenységére, mint Fidel Castro és Che Cuevara, és az olyan beállítottságú püspökre, mint Don Helder Camara, valamint Don Jorge Marcus de Oliveira. Utalt az amerikaellenességre, amely Concienciában egyre szélesebb méreteket ölt. A tisztviselô részletes dokumentációt nyújtott át neki azokról a személyekrôl, akik Concienciában kulcspozíciót foglalnak el. Így kerültek birtokába a Colombo államelnökrôl, a bíborosról, Ignacio Fierróról, Cuellarról, Antonio Valenciáról és másokról szóló titkos okmányok. Mi sem volt számára ennél érdekesebb olvasmány.

-- Mi a véleménye, Don Ignacio?

-- A sajtómágnás mélyet sóhajtott.

-- Tegnap este beszéltem Valenciával egy kerti ünnepségen Cuellarnál. Felajánlottam neki egy alapítandó szociológiai intézet igazgatói székét, de visszautasította.

A követ hallgatott egy darabig. Aztán nyugodt hangon megszólalt, de szavaiból érzôdött a szemrehányás:

-- Ezzel elkéstek, Don Ignacio. Ezt tíz évvel korábban kellett volna megtenni.

Ez a legkevesebb, gondolta magában. Don Ignaciónak nyitott szemmel is vaknak kell lennie, ha nem veszi észre, hogy a lakosság lassanként torkig van az ilyen félmegoldásokkal. Mindez nem más, mint propagandacélokat szolgáló üres tákolmány, amelynek semmi kézzelfogható eredménye sincs. Jól ismeri ezeket az elképzeléseket, s tudja, milyen nagy hûhóval szokták velük mindig telekürtölni a világot. Próbáltak itt már mindent: létrehoztak széleskörû jótékonysági szervezeteket, lakótelepeket alapítottak a hegyekbôl bevándorolt campesinóknak, rádióállomásokat avattak, televíziómûsorokat indítottak az analfabétizmus felszámolására, valamint a legégetôbb bajok enyhítésére. Mind jószándékú tervek, melyek hellyel-közzel beváltak, olykor jól sikerültek, de lényeges változást mégsem hoztak Conciencia számára.

Ezt használták ki a baloldali csoportosulások, amelyek az oktatásügy gyökeres átalakítását, földreformot és az államigazgatás teljes újjászervezését követelték, és céljaik megvalósításához éppen olyan vezetôt kerestek, mint Antonio Valencia.

Mindez érthetô, gondolta a követ, de neki mégis csak ôrködnie kell a magas észak-amerikai tôkebefektetések fölött, melyek Latin-Amerikában már az ötmilliárdos határt is túllépték. Mindenekelôtt meg kell akadályozni a baloldali erôk egyesülését, mely hazájának gazdasági érdekeit könnyen veszélybe sodorhatja. Ezt Kuba példája egyszer s mindenkorra bebizonyította.

-- Milyen intézkedéseket irányzott elô a rendôrség arra az esetre, ha az egyetemen kitörne a sztrájk?

Ignacio türelmetlenül dobolt ujjával az ablakpárkányon. Vannak pillanatok, amikor legszívesebben szemébe vágná a követnek, hogy elege van már a gazdasági zsarnokoskodásból, s utána faképnél hagyná. De ha ezt egyszer megtenné, kegyvesztetté válna az elnöknél, aki talán éppúgy vélekedik az észak-amerikaiakról, de már túl sokat nyert rajtuk ahhoz, hogy az esetleges szakítás ne érintené súlyosan mind a maga, mind pedig az ország érdekeit. Köztudott, hogy az Egyesült Államok 1951 és 1961 között mintegy ötmilliárd dollárt invesztált Concienciában, viszont a nyereség, amit ezekben az években zsebre vágott, több mint tízmilliárdra rúgott. Habár ezt a hasznot nem maga a kormány, mindenesetre az Egyesült Államok nagyvállalatai söpörték be, amelyek viszont szintén nagy befolyást gyakoroltak a külügyminisztériumra. De bárhogy legyen is, sokkal biztosabb érzés ezt az északi szövetségest barátnak tudni, mint elidegeníteni. Biztonságosabb ez a maga számára, a nagybirtokosok számára és a kormány számára egyaránt. Az USA ezenfelül még segíti is az elnököt a gerillák elleni háborúban. Ezért nem fakadhatott ki Ignacio Fierro.

-- Excellenciás uram, minden lehetôt elkövetünk -- szólt hosszú hallgatás után. -- Csapataink készen állnak a bevetésre, s a legelsô komoly megmozdulás esetén az elnök haladéktalanul elrendeli az ostromállapotot.

A követ odalépett terebélyes íróasztalához, s szeme néhány pillanatig büszkén pihent az Egyesült Államok lobogóján és az elnök arcképén. Tulajdonképpen egyáltalán nem szerette állomáshelyét ebben a dél-amerikai országban, mert amivel itt napról napra, újból meg újból foglalkoznia kell, nem egyéb, mint holmi politikai marhavásár. Bezzeg a vasfüggöny mögötti országokban másképpen volt ez. Ott idôrôl idôre katonai és politikai jelentéseket kellett összeállítania, szigorúan bizalmas és fontos jelentéseket, melyeket aztán óramû pontossággal küldött a diplomáciai futárral Washingtonba. Alig bírta a nevetést visszatartani arra a gondolatra, hogy mi történt volna, ha ott is beleavatkozik az illetô ország belügyeibe. Csak próbálta volna meg a kormány tevékenységét befolyásolni vagy elôírni, mint ahogy itt teszi! Keleten ezért az elsô hónap után kiutasították volna mindazokkal a következményekkel, amelyek -- egy ilyen botrány után -- politikai pályafutásának kettétörését jelentették volna. Nem mintha itt olyan nagyon könnyû lenne. Valóságos kötéltáncot kell járnia, nehogy túlságosan megbántsa a concienciai hatóságok érzékenységét. Mert ezen a téren tele vannak kisebbrendûségi komplexusokkal, mivel szüntelenül szembe kell nézniük az Egyesült Államok hatalmas erejével, másrészt viszont minden észak-amerikait afféle otromba medvének gondolnak, amely hatalmas mancsaival belegázol latin-amerikai kultúrájukba, és azt hiszi, Conciencia csak afféle nagy állatkert, nem pedig a kontinens -- hacsak nem az egész világ -- egyik legmagasabb kultúrájú országa.

-- Az önök elnöke a gyors döntéseirôl híres. Nagyon örülnék, ha közölné vele, a legnagyobb tiszteletet tanúsítom iránta. Ô minden tekintetben elsôrangú államférfi, s ezt kormányommal is tudatni fogom.

Lassan kezd belejönni, gondolta magában Ignacio Fierro megelégedve. Kíváncsi vagyok, mit akarhat tôlünk.

A követ leült íróasztalához, megköszörülte torkát, és Fierro tudta, most olyan közleményt fog hallani, mely közvetlenül a Fehér Házból származik. Cooper kinyitott az asztalán egy mappát, mely zömmel újságkivágásokat tartalmazott. A francia és német nyelvû cikkek mellett ott volt mindenütt a gondosan gépelt fordítás is.

-- Az utóbbi idôben rendszeresen jelennek meg a világsajtóban tudósítások, melyek sem a mi sajtóirodánkból, sem a mi levelezôinktôl nem származnak. Ezeket bizonyos Bruce Cornell angol publicista írja, aki egyidôben több európai lapnak is dolgozik. Nem ismeri véletlenül?

Fierro bólintott.

-- De igen. Biztonsági rendôrségünk figyeli már. Jóban van Esther Grahammel, a STAR olajtársaság igazgatójának lányával, aki pillanatnyilag páter Valencia titkárnôje.

A követ szúrós pillantást vetett rá.

-- Miért nem vonják meg tôle a tartózkodási engedélyt?

Fierro mosolygott.

-- Garcia ezredes nem akarja. Azzal érvel, hogy rövid idôn belül ebbôl az emberbôl fogja húzni a legtöbb hasznot. Már legalábbis ami a tudósításokat illeti.

-- Hogyan gondolja ezt?

-- Ezt én sem tudnám pontosan megmondani. Csak annyit tudok, hogy az ezredes szabad kezet kapott az elnöktôl.

A követ erre elhallgatott. Mappáját összecsukta, felállt, s újra az ablakhoz lépett. A járdán fiatalok kis csoportja vonult, valószínûleg egyetemisták. Szótlanul, mogorván haladtak az egyetem felé. Az úttesten még mindig dübörögtek a katonai tehergépkocsik, mintha máris kihirdették volna az ostromállapotot. Beszélnem kell ezzel a Grahammel, gondolta. Talán az lenne a legjobb, ha lánya az Egyesült Államokban folytatná tanulmányait. De Grahammel elôvigyázatosnak kell lennie, mert számára csak egyetlen nô létezik a világon, s az nem más, mint a lánya.

-- Lehetne még ma beszélni az elnökkel?

-- Legjobb, ha Valencia programbeszéde után keresi föl -- válaszolta Fierro. -- Nagy súlyt helyez az ön véleményére. Én is köszönöm ezt a beszélgetést, excellenciás uram. De most a laphoz kell sietnem. Ma fontos híreket várunk.

A követ a kezét nyújtotta.

-- Tudja, nem is annyira a hírek a fontosak, hanem az a mód, ahogyan tálalják ôket. Remélem, Don Ignacio, számíthatok magára.

Amikor Fierro mögött becsukódott az ajtó, a követ hirtelen nagyon fáradtnak érezte magát. Az ilyen konfliktusok elôtt, mint ez a mostani is, valósággal rosszullét fogja el. Kinek az érdekeiért veti be magát tulajdonképpen? Kinek az érdekei miatt alszik rosszul már napok óta, s ki miatt ideges, durva odahaza? Már a koktélpartikon is alig tudja visszafojtani magába ezeket a kérdéseket. Ötvenkét éves, és mit csinált egész életében? Mindig azt a szerepet játszotta, amelyet a külügyminisztériumban elôírtak neki. És mi van a követségen? Ott olyan emberekkel van körülvéve, amilyen ô is volt valaha, karrieristákkal, akik sohasem mutatják valódi énjüket. Akik öltöny helyett úgyszólván állandóan szmokingot hordanak, és távol élnek a valóságtól. Akiket viszont szívesen látna maga körül, azokkal alig érintkezhet, mert ôket kiszorítják a ,,fontos személyiségek'', akik pedig csak szükségtelenül rabolják az idejét, és gyakran olyan döntésekre kényszerítik, amelyekkel bensôleg egyáltalán nem ért egyet. Ezekben az esetekben a saját, valamint hazája érdekei között kell döntenie, és ô mindig az utóbbit választja, mivel Concienciában ô a legmagasabb észak-amerikai tekintély. Állandóan a saját énje és a Fehér Ház között ingadozik, s hogy képzettsége, pályája és ambíciói révén befolyást szerezzen magának, a választás meglehetôsen könnyû, ha közben tudja is, hogy túl gyakran becsapja magát. Ha például választania kellene Conciencia elnöke és Antonio Valencia barátsága között, szívesebben döntene a pap személye mellett, pedig az elnök részérôl semmiféle veszély sem fenyegeti az Egyesült Államokat, a pap viszont annál nagyobb veszélyt jelenthet. Ha kimondhatná, melyiket tartja becsületesebbnek, habozás nélkül Valenciára szavazna, pedig ha ô elérné, amit akar, túl nagy lenne a valószínûsége, hogy második Vietnammá fajulnának itt az állapotok, aminek többek közt Che Guevara is fölöttébb örülne. Politikai szempontból nézve az elnök szövetségese az Egyesült Államoknak, Antonio Valencia pedig az ellensége. Emberileg viszont az elnök nem más, mint egy pénzéhes profitvadász, Valencia pedig Latin-Amerika messiása. A követ a kezére tekintett, mintegy készen arra, hogy ártatlansága bizonyítására megmossa azt, miként Pilátus tette, aki ugyanilyen csodálatot érzett egy ember iránt, akit késôbb keresztre feszítettek.

Házi telefonja után nyúlt. Titkárnôje azonnal jelentkezett.

-- Igen, excellenciás uram.

A követ mosolygott, mert tetszett neki a titkárnô nyugodt, magabiztos hangja, mely egy kissé talán rekedt volt, de ez annál érdekesebbé tette.

-- Ellen, lenne szíves átjönni hozzám?

-- Azonnal, excellenciás uram.

Tudta, hogy a lány most gyorsan rendbehozza a frizuráját, egy szem festéket ken az ajkára, s csak azután indul el magas sarkú cipôjében az összekötô folyóson az irodája felé.

Kopogása halkan, szerényen hangzott. Beléptekor felnézett, s tekintete egy pillanat alatt végigsiklott a lány mellén, lábán, majd fölemelkedett a szôke szempárhoz.

-- Jó színben van, Ellen. Hogy csinálja ezt itt, ebben az országban?

-- Köszönöm a bókját, excellenciás uram. Idôben fekszem, és természetesen sokat sportolok.

-- Foglaljon helyet, Ellen. Ki kell beszélnem magamat. Tegye most félre a jegyzettömbjét. Egy kicsit hangosan szeretnék gondolkodni.

Kiterjedt társadalmi kapcsolatai ellenére a legmagányosabb ember, akit Ellen valaha az életben ismert. Házassága sem sikerült valami jól, habár a külvilág errôl alig szerzett tudomást. Gyermekei sincsenek vele, az Egyesült Államokban tanulnak. Miért mindig a hajó kapitánya a legmagányosabb ember a világon? -- kérdezte magában Ellen. Egy követ pedig még elszigeteltebb, mert olyan emberek veszik körül, akiknek jövôje éppen tôle függ. Magányossága csak mélyül azzal, hogy sokszor saját meggyôzôdése ellenére kell döntenie. A kapitány azonban a maga útját járja. Viharban ô vezeti át a hajót a hullámokon. Ô vállalja a felelôsséget, ô maga a törvény. De egy követ hiába akarja visszautasítani kormányának utasításait, neki saját lelkiismeretével szemben is érvényre kell juttatni azokat. S ezért az jut számára osztályrészül, hogy igazi énjébôl minden nap át kell engednie egy kis darabot a halálnak.

-- Ismeri Esther Grahamet? -- kérdezte a követ.

A lány bólintott.

-- Miféle lány?

Most mit feleljek erre? -- töprengett magában. Egy nô mindig másképpen nézi a másik nôt, mint egy férfi. Megítélésekor egészen más mértéket alkalmaz.

-- Csinos, kellemes, gyors, vonzó és jól fejlett a szónak szoros és képletes értelmében egyaránt. Úgyis lehetne mondani, excellenciás uram, hogy az a típusú fiatal nô, aki tetszik a férfiaknak.

A követ megigazította nyakkendôjét, amint magán érezte a lány tekintetét. Pillantásuk egy lélegzetnyi ideig találkozott. A lánynak az volt az érzése, a férfi tekintete ölelô karként fonódik a teste köré.

-- És az ön nézete szerint, Ellen, Graham kisasszonynak milyen a politikai beállítottsága?

-- Azt rebesgetik, excellenciás uram, hogy kommunista, de én alig hiszem ezt. Ha ebben az országban valakinek az érdeklôdése a szociális problémák felé terelôdik, mindjárt így bélyegzik meg.

Ezt ô is tudta, de csak bosszúsabb lett attól, hogy titkárnôje szájából hallja. Ellennek mégis igaza van. Olyan címke ez, amelyet az elnök minden ellenségére rányomnak, de azokra föltétlenül, akik haladó szellemû szociális programmal lépnek föl. Cigarettával kínálta meg a titkárnôt. A bizalom jelének tûnt ez, melyet mint követ tulajdonképpen meg sem engedhetne magának. De már gyakrabban megtette, s talán éppen ezzel a mozdulattal indult el valamikor a kettejük közt ma is fennálló meghittebb kapcsolat.

-- Ellen, van magának fogalma arról, mennyit invesztál az Egyesült Államok ebbe a kontinensbe?

A titkárnô elmosolyodott.

-- Szabad emlékeztetnem, hogy az errôl szóló jelentést én gépeltem le önnek?

-- Érdekelve vagyunk a kávé-, gyapot-, rizs- és dohánytermesztésben, különbözô nagyipari vállalatoknál, valamint az olajtermelésben. Rengeteg hasznot hoznak hajótársaságaink, fôként a tankhajók. Itt mi nem engedhetünk meg magunknak egy Antonio Valenciát. Ez az ember az állásomba kerülne.

A lány érezte fônöke szavai mögött a bizonytalanságot, de mégse tudta megvigasztalni, mert nem akarta, hogy megvigasztalják.

-- Megértem excellenciádat.

A követ fölkelt, az ablakhoz sétált, és rátámaszkodott az ablakpárkányra. A nappal szemben csak fekete körvonala rajzolódott ki.

-- Te szegény Kuba, olyan messze az Istentôl és oly közel az Egyesült Államokhoz! Ismeri ezt a mondást, Ellen? Ugyanezt Concienciára is lehetne alkalmazni, de még inkább el lehetne mondani: Te szegény Egyesült Államok, oly közel Istenhez, és oly távol Latin-Amerikától! Hát nem támogattunk még elég zsarnokot, amilyen az itteni elnök is? Ez mindent megtesz, amit kívánok tôle, de néha mégis azt gondolom, hogy ravaszabb mint én.

A lány a fejét rázta.

-- Nem ravaszabb, csak gátlástalan, excellenciás uram. Mi, észak-amerikaiak ezekben a dolgokban kissé naivak vagyunk. Ilyen a természetünk, és ezt nem esik jól beismernünk. Öt milliárdot bocsátunk olyan földrész rendelkezésére, ahol nem szível bennünket senki. Sem a kormány, sem az ifjúság, sem a munkások. Fegyvert, pénzt és sok más egyebet ajándékozunk a diktátoroknak, profitvadászoknak csak azért, hogy a mi eszméinket meghonosítsák. Concienciában nyugalmat szeretnénk, de vajon nem éppen nyugtalanságot értünk-e el azzal az ötmilliárddal?

-- De igen. Noha több milliárdot nyerünk rajta -- válaszolta halkan a követ. -- Mert az eszmék mögött, amelyeket az imént volt kedves említeni, meg kell látnunk azt a tényt, hogy itt könyörtelen üzletvilág uralkodik, és többnyire a mi közremûködésünkkel exportálnak innen az Egyesült Államokba, hogy a nyersanyagot feldolgozva, óriási nyereséggel ismét visszahozzuk ide. Vagy talán nem volt errôl tudomása, Ellen?

A lány elvörösödött, és zavartan nézett a fônökére.

-- Elnézést, excellenciás uram, senkire sem akartam ráerôszakolni a magam véleményét.

Szótlanul nézte a lányt. Persze, hogy nem akarta, csak egyszerûen kimondta, amit gondolt, s amit ô nem vallott be sem saját maga, sem a beosztottai elôtt.

-- Tekintse úgy, Ellen, hogy nem beszéltünk errôl. Nagyon örültem, hogy átjött hozzám.

A lány megértette a mozdulatot, és felállt. Amikor a férfi ránézett, ismét az volt az érzése, hogy pillantásával átöleli a testét.

-- Csak türelem, Ellen -- szólt utána a követ. Amint becsukta maga mögött az ajtót, nem tudta, hogy fônöke mire érti ezt, a kettejük közti kapcsolatra, vagy Conciencia helyzetére. Amikor visszaült íróasztalához, tenyerébe temette arcát, mert tudta, érezte, mennyire idegôrlôk ezek a rövid találkozások. Habár a férfi még sohasem célzott semmire, és magatartásával sem árult el semmit.

Kérni fogom az áthelyezésemet, határozta el magában, de rögtön tudta, hogy a kérvényt sohasem fogja megírni, mert a fônöke jelent számára mindent, bármilyen kilátástalan is az élete itt Concienciában.

Valencia arra kérte Esther Grahamet, jöjjön el hozzá reggel hétre, mert okvetlenül fel akarja keresni az El Futuro nyomornegyedet, mielôtt elmondaná politikai programbeszédét. Amikor a lány megjelent a taxival, Valencia már várt rá kis személygépkocsijában. Az elsô percekben keveset beszélt, inkább a forgalmat figyelte. Arca most komolyabb volt, mint amilyennek Esther valaha is látta. Az éles reggeli fény, a rettenetes belsô feszültség még mélyebbre rajzolta vonásait.

-- Az éjjel szinte alig aludtam valamit -- mondta, és hangja fátyolosnak tûnt. -- Agyam szüntelenül dolgozott, mint valami gépfegyver, és soha ilyen erôsen nem éreztem, hogy mától kezdve felelôsségem foglya vagyok.

Nem válaszolt semmit. Csak hallgatta. Bármit is szól, fölösleges. Csupán azt kérdezgette magában, miért ôt kérte meg, hogy kísérje el erre az útra. Jó, rendben van, ô a titkárnôje, s az utóbbi idôben csaknem minden levelezését ô bonyolítja, de végtére is az El Futuróban igazán semmi szükség a jelenlétére.

-- Hogy érzi magát? -- kérdezte Valencia.

A lány nem válaszolt azonnal. Árulja el neki, hogy ômiatta megint összekapott Bruce Cornellal? Mondja el, miként vélekedik Bruce az emberek fecsegésérôl? Olyan gyorsan kiverte fejébôl a gondolatot, amilyen gyorsan jött. Mert ezen a napon nem szabad ôt ilyen semmiségekkel terhelni, s még kevésbé magára vonni a figyelmét.

-- Jól -- válaszolt nevetve. -- Mit gondol, hogyan fog végzôdni a mai nap?

A férfi cigaretta után nyúlt, Esther tüzet kínált neki. Pillantásuk egy villanásnyira összefonódott, aztán a férfi ismét az utca forgalmára irányította tekintetét.

-- Az a vágyam, hogy ma szívbôl és érthetôen elmondhassam, mennyire szeretem a hazámat -- válaszolt Antonio. -- Eszembe jutott az éjjel, hogy az este milyen sokan mentek ágyba szeretet nélkül, gyûlölet nélkül, könnyek nélkül, mosoly nélkül. Korunk tele van robotemberekkel. Legtöbbjük már arra sem képes, hogy feldühödjön. Esther, tud maga sírni?

A lány mosolygott.

-- Egy nô szemébôl olyan gyorsan kiszökik a könny, mint a férfiak öklébôl egy jól irányzott ütés.

Most már Antonio is mosolygott.

-- Ma tulajdonképpen a világ legboldogabb emberének tartom magam. Ma teljesíteni fogom hivatásomat. A nagy nyilvánosság elôtt mondok ma mea culpát, a papok mea culpáját. Mert ezen a téren nagyon keveset tettünk, Esther, paptestvéreim is, én is. Képtelenek voltunk, vagy egyszerûen nem is akartunk eljutni az emberekhez. Az igazat megvallva, nem voltunk jó papok. Ezért nem látták meg bennünk az emberek Krisztus követôjét, hanem valami olyat fedeztek föl rajtunk, amit a legtanácsosabb kikerülni. És én mégis pap lettem, hogy az embereké legyek, hogy tehessek valamit az emberekért. S ha ezt meg tudjuk értetni saját magunkkal, akkor érezzük csak igazán, milyen mélyre szálltunk az emberi élet tragikumában. Az élet lüktetését akkor érezzük igazán, ha a magunk bôrén tapasztaljuk, milyen borzasztó dolog lehet az ember számára egész életén keresztül a legnagyobb nyomorúságban tengôdni.

Elnézte a férfi fiatal, erôs kezét, amely könnyedén pihent a kormánykeréken; éles profilját, amelyet megvilágított a felkelô nap.

Érdekes, még csak el sem tudom képzelni, hogy vele valamikor is olyan közönséges csetepatéim legyenek, mint Bruce-szal, aki kemény, félreérthetetlen kifejezésekkel közli mondanivalóját. Ennek ellenére ez az ember mégis keményebb, mint Bruce Cornell. És bátrabb is. Megteszi azt, ami életveszélyes, de olyan magától értetôdô természetességgel, mintha csak bokszkesztyûjét húzná föl a mérkôzés elôtt a szorítókötélnek támaszkodva.

-- Útközben láttam a biztonsági rendôrség autóit -- szólt a lány.

A férfi válaszában gúny bujkált:

-- Félnek. Rettegnek az igazságtól. Nem, a katonák nem, hanem azok, akik küldik ôket. Mert jól tudják, ez a nap az igazság napja, de nem az ô igazságuké.

-- Nem ideges?

-- Nem -- mondta a fejét rázva. -- Tudom, mit fogok mondani. Tudom, amit el kell mondanom. A hallgatás szellemi öngyilkosság lenne.

A lány bólintott, de nôi kíváncsisága nem hagyta nyugodni.

-- Tulajdonképpen miért megyünk most ki az El Futuróba?

Antonio kidobta cigarettáját az ablakon és elmosolyodott.

-- Nem volna nô, ha nem tette volna fel ezt a kérdést, én pedig nem volnék férfi, ha adós maradnék a válasszal. Egészen egyszerû a dolog. Maga tudja, hogy korábbi hallgatóim közül néhányan ott dolgoznak. Együtt laknak a családokkal, és ismerkednek a nehézségekkel. Már hajnalban hírül hozták nekem, hogy Garcia az éjszaka folyamán szabadon engedte a letartóztatottakat. Tudni akarom, mit éltek át ott bent, hogy esetleg arról is szólhassak néhány szót.

Milyen józan, milyen tárgyilagos és mennyire egyszerû! És nem vallja be, hogy a nyomornegyedtôl esetleg némi inspirációt vár, hogy bensôleg még erôsebben felvértezve érezze magát.

Megálltak. Valencia kimutatott az ablakon.

-- Látja, ezt a nyomornegyedet Cielo szemétdombjára építették. Ezrek és ezrek laknak az évszázadok óta idehordott hulladékon. Bûzlik minden. Csak úgy nyüzsögnek a patkányok, a legyek meg a bolhák, amelyeket valósággal mágnesként vonz ide a piszok. Kóbor kutyák mindenfelé. Lépjen csak be valamelyik kunyhóba, és utána képzelje el, hogy egész életét ott kell ezután eltöltenie. No, de maga már régóta ismeri mindezt.

Gondosan bezárta a kocsit.

-- Gyalog kell mennünk. Kocsival lehetetlen továbbhajtani.

Az óriási szemétdomb közepén út volt kivájva, s miközben elôrehaladtak, mintegy öt méter magas falként jobbról, balról évszázadok szennye vette körül ôket. Erôs, fojtogató bûz terjengett. Kis híján belebotlottak egy fiatal emberbe, aki a keskeny út szélén, a szemétnek dôlve aludt. Ruházata sáros volt, cafatokban lógott, a lábát cipô helyett rongydarabok fedték. Valencia megállt elôtte, és megpróbálta ébresztgetni, sikertelenül. Fejcsóválva hagyta magára a szerencsétlent, és Estherre pillantott.

-- Mennyire el tud torzulni Isten képmása az emberben! -- mondta félig magában, fejét lehorgasztva.

-- Itt nincs se villany, se vízvezeték, se csatornázás. Ide nem jön ki az orvos még akkor sem, ha megfizetnék, mert a gyógyszerre, amit fölír, már úgyse telne, hisz legtöbben munkanélküliek. Minden reggel elmennek a gyár elé, ott állnak hosszú sorban, szenvtelenül, valami munkára várva, s minden este visszajönnek ide, miután ismét elmúlott egy hosszú nap, tele gyûlölettel a társadalom iránt, amely csak söpredéknek tekinti ôket.

Düledezô viskónál kopogtatott. Az ajtóban megjelent egy fiatalember.

-- Maga az, professzor úr? Mille gracias, csakhogy idetalált! A többiek itthon vannak már.

Valencia kezet rázott vele, majd végignézett a tábori ágyakon, a padlóra dobált csikkeken, a piszkos takarón és jót nevetett.

-- Látom, egész szépen alkalmazkodtak a környezethez!

Az egyetemista Alfonso del Monte, aki beengedte, szintén elnevette magát. -- Higgye el, professzor úr, mi sem vagyunk sokkal jobb módúak azoknál, mint akik itt körülöttünk laknak. Hiszen ezt ön jól tudja.

Valencia bólintott.

-- Mikor engedték szabadon az embereket?

-- Körülbelül másfél órája.

-- És most mit csinálnak?

Del Monte vállalt vont, két társa kuncogott.

-- Jelenleg éppen isznak.

-- Hol?

-- Van itt valahol egy hely, ahol lehet. Ricardónál.

-- Aki azelôtt bandalero volt?

-- Igen, professzor úr.

-- Meséltek már nektek valamit?

-- Nem. Egyszerûen lerugdosták ôket a teherautókról. Úgy néztek ki, mint a laposra nyomott banán. Elôször mindenki csak hallgatott, aztán valamelyik irtózatos szitkokat kezdett ordítozni.

-- És Ricardo?

-- Kiráncigálták ágyából, s mivel túl sokan voltak, nem mert ellenkezni. Egyikük a földhöz vágta, a másik jól megtiporta, egy harmadiktól pedig hatalmas ökölcsapást kapott. Ezután kissé lehiggadtak, körbeguggoltak, és pálinkát követeltek.

-- És Ricardo adott nekik?

-- Természetesen.

-- Mi az, hogy természetesen? Hát nem tudjátok, hogy az agua ardiente valóságos nemzeti katasztrófa?

-- Akárcsak ez a pokoli bûz itt a telepen -- felelt Alfonso.

Valencia a fejét rázta.

-- Ha valaki éveken keresztül ezen a szeméttelepen él, az nem érzi már a büdösséget. Milyen a hangulat?

-- Nyomott, elkeseredett. A levertségnek az a fajtája, amely minden pillanatban robbanhat. Én már ismerem ezeket az embereket, professzor úr. Ha ilyen állapotban vannak, nagyon kell ügyelni rájuk. Most akarják levezetni azt a feszültséget, amelyben napokon keresztül éltek az állambiztonsági rendôrségen.

Valencia az ablakon keresztül kinézett a piszkos telepre. Jól ismerte ezeknek az embereknek minden gondját, baját. Azok, akiknek véletlenül akadt munkájuk, naponként tizennégy pesót kerestek. A statisztikák szerint azonban legalább huszonkét pesót kellene keresniük, mert ennél kevesebb nem elegendô a létfenntartásához. Sokan szenvednek közülük a legrettegettebb betegségben, a tuberkulózisban, amely itt még a lepránál is szörnyûbb tud lenni. Hófehér hajú, beesett szemû kisgyerekek csavarognak százával. Hasuk a hiányos táplálkozás következtében akkorára puffad, mint egy futball labda. Az ô sorsuknál már csak az öregeké vigasztalanabb, mivel azok már semmilyen munkára sem képesek. Ha nem veszik ôket magukhoz a gyerekeik, menthetetlenül el kell pusztulniuk, hisz semmiféle szociális törvény nem gondoskodik róluk. Tudta, ha ô most nem jön ide, a szabadon bocsátottak legtöbbje holnap koldusként vonul a városba. Egyesek néhány sebet is ejtenek magukon, és cukorral szórják be, hogy még hatásosabb legyen. A részegebbek közül olykor beleesik valaki a födetlen vizesárokba és belefullad. És ebben a rettenetes, ember számára már szinte elviselhetetlen nyomorban a részvétnek és a szeretetnek nyomát se lehet találni, mintha már teljesen elfásultak volna, képtelenné válva bármilyen érzésre.

És itt vannak a gyerekek, gondolta Valencia, ezek a kis csavargók, akiknek a sorsa inkább a kóbor kutyákéhoz hasonlít, mivel az égvilágon senki sem akad, aki törôdnék velük. Messzirôl föl lehet ismerni ôket kopasz fejükrôl, merev aggastyánarcukról. Annyian vannak, hogy a rendôrség képtelen összefogdosni ôket. Valamikor egy ház folyosóján vagy a szabad ég alatt jöttek a világra, utána az anyjuk rongyokba csavarta, és letette ôket valahová. Aztán bekerültek egy nevelôintézetbe, ahonnan öthat éves korukban szélnek eresztették ôket, s ezután rendszerint valamelyik gyermekbandához csatlakoztak. Az éjszakákat többnyire bérházak alagsoraiban töltötték, nappal loptak, koldultak, vagy egyszerûen valami ennivaló után kutattak. Azt tették, amit tehettek, hogy életben maradjanak. Némelyikük még alig tizenegy éves, de már nôvel is volt dolga. Ha elérik a tizennégyet, és a lopások némi hasznot hajtottak, húszasával alszanak egy-egy elhanyagolt menedékhelyen. Tizenhat éves korukban legtöbbjük már belülrôl látta a börtön falait. Ott bent aztán igazi bûnözôkké nevelôdnek. Az idôsebb rabok rendszerint fajtalankodnak a fiatalabbakkal. Végül idô elôtt végez velük a halál. Legtöbbjük a harmincadik évét sem éri meg, nyomorúságos életükre jóval korábban pontot tesz a tuberkulózis.

És mindezért ki a felelôs? Az állam? Az egyház? Mind a kettô, de hivatását tekintve elsôsorban az egyház, amely mindezideig még csak rá sem döbbent, hogy a súlyos probléma megoldása éppen az ô feladata lenne.

Esther feléje fordította tekintetét. Jól ismerte ôt ahhoz, hogy megállapítsa, mire gondol most. Ezek voltak a gyötrôdés, a rideg valóság percei. Ilyenkor mintegy nagyítóüvegen keresztül látta hazájának minden sebét. Esther maga is dolgozott annak idején a szociológiai tanulmányon, ezért jól ismerte az itt uralkodó állapotokat. Ismerte Alfonsót meg a többi egyetemistát. Tudja, mit kell napról napra látniuk, hallaniuk. Hiszen az itteni viszonyoknak maga is szemtanúja volt hosszú ideig. Még emlékezett arra az asszonyra, aki miután megszülte gyermekét, negyven napig ki sem mozdult a sötét kalyibából, melynek falain az összes nyílás újságpapírral volt beragasztva. Ez idô alatt semmi egyebet sem vett magához, mint olykor kétszersültet, hacsak a férje nem hozott be neki egy-egy tányér levest. Amikor megkérdezte tôle, mindezt miért teszi, az asszony azt válaszolta, hogy Jézus születése után Mária sem hagyta el a házat negyven napig, és ha elôbb kimenne, az biztosan ártana a gyereknek.

Ez inkább babona volt mint kereszténység. Mégsem tudott rajta változtatni, pedig mindent elkövetett. Segíteni próbált haldokló asszonyokon, meg azon az öreg takarítónôn, aki szívroham után feküdt deszkadarabokból összetákolt, rozoga ágyában. Elment az érdekében az iskolába, ahol az asszony dolgozott, s kérte az igazgatót, utalja ki a takarítónô bérének egy részét a betegség ideje alatt is. De az igazgató azt felelte: ,,Nem, maradjon csak ágyban, amíg meg nem gyógyul. Aztán jöjjön vissza, álljon munkába, és megkapja rendes fizetését.''

Meglepôdve hallgatta a választ, de a férfi észre sem vette a meglepetését. Ilyen hát az élet. De ha senki sem törôdik a másikkal -- a karitatív intézményekre vajmi keveset lehet számítani --, miért éppen Valenciának kell igazságot tennie?

Valencia hirtelen az ajtónál termett.

-- Magával mehetek? -- kérdezte Esther.

A férfi ránézett, tekintetük újra egymásba fonódott. Lélekben keresték egymást, s ebben a pillanatban jobban egyek voltak, mint ahogy férfi és nô egyek lehetnek.

-- Nem bánom, jöjjön. Hiszen eleget dolgozott itt, úgyis ismer mindent. De ne szóljon semmit. Hagyjon beszélni engem.

Ricardo boltja három sáros, bûzös utcával odébb volt. Tulajdonképpen ô a legbefolyásosabb ember az egész telepen, gondolta Valencia. Ricardo sovány volt, s a szeme, amely oly sok gyûlöletet, erôszakot és gyilkosságot látott már, bölcsen és szomorúan tekintett a világba. Kommunista volt, habár nem vette magának a fáradságot, hogy elolvassa Marx Tôké-jét, amit egyébként amúgy sem értett volna meg. Egyszerûen kommunista volt, mert szentül hitt abban, hogy csak a kommunizmus hozhat szabadulást erre a tengernyi szenvedésre. Több levelet is írt Moszkvába, válasz azonban sohasem érkezett. Ez mindig csalódással töltötte el. Ha az égbe ír az ember, akkor elôre tudja, hogy válasz úgysem jön, dehát Moszkva mégiscsak ezen a világon van, jelentette ki egy alkalommal. Néha verseket költött latinos temperamentumának minden hevével, s bennük azokról az idôkrôl emlékezett, amikor még gerillaként a hegyekben harcolt, és úgy öldöste az embereket, mintha csirkék lettek volna. A telep lakói tisztelték, s ha mesébe kezdett, a többiek elhallgattak, csodálták, mint valami prófétát. Valencia neki köszönhette kapcsolatait. Az ô révén sikerült több ízben találkoznia Rodriguez Tobarral. De a rendôrség emberei is csak rajta keresztül tudtak bejutni a negyedbe, amikor Tobarnak, Valenciának, Esthernek és Cornellnek az utolsó pillanatban sikerült elmenekülnie, amire aztán Garcia kiadta a parancsot a hatalmas nyomortelep másik felének lebontására.

Amint megérkeztek, Valencia nyomban észrevette, hogy valami nincs rendjén. Senki sem üdvözölte ôket. Áthaladt közöttük, s végül megállt Ricardóval szemben, aki némán végigmérte. A felhalmozódott gyûlölet szinte a levegôben lógott, s amikor egyenként rájuk nézett, senki sem sütötte le a szemét, mindenki követte mozdulatait. Hirtelen mindent megértett. Alábecsülte Garciát. Az ütlegelésen és kínzásokon kívül, amivel vallomást akartak kicsikarni belôlük, valami sokkal komolyabb dolog történt. Az ezredes fölingerelte ellene ezeket az embereket. Talán meg is fenyegette ôket. Esetleg beléjük verte, hogy a papok a legveszedelmesebbek, ellenségeik, s hogy páter Valencia még mindig elôkelô lakosztályában lakik, miközben az ô kalyibájuk romokban hever. Valencia tudta, hogy ezek az emberek milyen gyorsan képesek meggyûlölni bárkit, akinek náluk jobban megy a sora, s hogy milyen könnyen hajlamosak máról holnapra meghajolni az erôsebb hatalma elôtt. Garcia eszéig pedig még korántsem nôttek fel.

Pillantása arra a férfira esett, aki korábban mindig szószólójuk volt. Jól ismerte ôt. Sokszor beszélgettek egymással, s már egyet-mást megtett a felesége érdekében is. Többek között munkát szerzett neki egy kisebb üzemben. Az egész negyed legcsinosabb kunyhójában laktak, azonban a rendôrôk azt is szétverték legutóbb. Most alig ismerte föl a férfit. Mindkét szeme feldagadva, s az arca tele véres csíkokkal, kék véraláfutással. Alig tudott egyenesen megállni, s ültében ketten támogatták, hogy oldalra ne dôljön. De a másik kettôn is látni lehetett a rendôrségi látogatás nyomait. Az egyiknek az összes foga hiányzott, a másik egy piszkos kendôvel kötötte fel a karját.

Mialatt Valencia nézte ôket, a düh mindjobban elhatalmasodott rajta. Ezt tették hát velük! Elôször összetörték a testüket, majd a lelküket. A legkeményebben a szóvivôjüket vették kezelésbe, hogy ezzel a többiek ellenállását megtörjék. Aztán valamivel enyhébben bántak velük, de tudtukra adták, mi lesz a következménye, ha olyanokkal szûrik össze a levet, mint Valencia és azok a szemtelen diákok a nemzeti egyetemen, vagy mint Ricardo. És ki fogja majd visszaadni nekik a kalyibájukat? Talán az a Valencia, aki elsôsorban felelôs azért, hogy lerombolták ôket, s hogy az asszonyokat ütlegelték, esetleg meg is erôszakolták?

Az asszonyokra nézett. Némelyikük olyan súlyos sebeket viselt a testén, akár a férfiak. Mások sötéten, szemükben kimondhatatlan fájdalommal meredtek maguk elé.

-- Adj mindegyiknek még valami innivalót az én számlámra! -- mondta röviden. Pohárral a kezében odament ahhoz, akit a legjobban megkínoztak. Lehajolt hozzá, de az elgyötört ember abban a pillanatban az arcába köpött. A nyálcsomó érzékenyebben találta, mint egy ökölcsapás, de mégsem törölte le. Ott maradt a homlokára tapadva.

-- Mit csináltak veled, Enrique?

Istenem, ebbe bele kell pusztulni, gondolta magában Esther. Mit tesz, ha most kiebrudalják ebbôl a bodegából, és be kell vallania, hogy éppen azok bántak vele ilyen igazságtalanul, akikért kockára tette egész életét.

-- Ronda bitangok! -- fakadt ki Enrique, és a pap homlokáról föléje lógó köpedékre nézett.

-- Azok -- fûzte hozzá Valencia csendesen. -- Amikor ôrizetben voltatok, egy este én is ugyanabban az épületben jártam, s arra kértem ôket, eresszenek szabadon benneteket. Ezt nem mesélték el nektek?

Enrique szemében érdeklôdés csillant.

-- Ön a Seguridad Nacionalban? -- kérdezte kétkedve.

Valencia bólintott. Percekig néztek egymásra, majd Enrique hirtelen elôvett egy zsebkendôt, és odanyújtotta Valenciának.

-- Törölje már le! Nem bírom nézni.

-- Gracias, Enrique.

Valencia érezte a férfi izzadságszagát, amint a zsebkendôt kezében tartotta. Lassan letörölte homlokát, visszaadta a kendôt, s egy hajtásra kiitta a maga poharát.

-- De mi lesz most mivelünk? -- kérdezte valaki a csoportból.

-- Azért jöttem, hogy mindent elmondjatok nekem -- felelte Valencia. -- Személyesen gondoskodom arról, hogy jobb házakat kapjatok, mint amilyenben eddig laktatok. Holnap már kezdhetjük az építkezést, de nektek is segítenetek kell. Benne vagytok?

Milyen különös, hogy egy-két mondattal mindent meg tud mondani, gondolta magában Esther. És azonnal segít. A politikusok hosszú órák után sem jutnak el a dolgok lényegéig. Kifejezéseik szebbek, mint Valenciáé, spanyoljuk pallérozottabb, mozdulataikban több a meggyôzô erô, mégsem történik semmi. Ez az ország az ígéret földje: a be nem tartott, teljesítetlen ígéreteké.

Az emberek arca földerült. Vezetôjüket kékre zöldre verték, ellenállásukat megtörték. Elhintették közöttük a gyûlöletet, de Garcia megfeledkezett valamirôl: hogy a gyûlölet sem lehet tartós, azt is felmorzsolja az állandó fásultság.

Leguggolt Enrique elé, és megismételte az elôbbi kérdést. De most elôlépett Ricardo. Kezét Enrique vállára tette, és bömbölve rákezdte:

-- Itt olyan emberek vannak, akik segíteni akarnak rajtad, te hülye. Hát megütött téged a páter? Megrugdostak az egyetemisták? Belerúgtam én egyszer is a nemi szervedbe? Miért gondolsz még mindig azokra a kutyákra ott a rendôrségen? Talán én is verjelek jól össze, hogy azt hidd, jót akarok neked? Vagy nem mersz beszélni? Ha te a jövôben ezeknek az embereknek a vezetôje akarsz lenni, akkor most el kell mondanod a piszkos valóságot, most és nem majd, mégpedig Valencia páternek személyesen. Nyisd ki a pofádat, úgyis elég nagy. Na, itt egy pohár pálinka, attól jobban megered a nyelved.

Esther feszülten figyelt. Ez már beszéd volt, ezt megértették az emberek.

-- Bueno... De ezt csak magának meg a társainak mondom el. Itt nem.

Valencia bólintott.

-- Bemegyünk a szociális állomásra. Ott nyugodtabban beszélgethetünk. És Ricardo?

-- Az majd meghallja tôlem késôbb. Most úgyis sok a dolga.

Esther kávét fôzött, s amikor a gôzölgô tinto Enrique elôtt állt, lesütött szemmel beszélni kezdett. Ötvenen voltak, akiket összeszedtek, és a biztonsági rendôrség épületébe hurcoltak.

-- Bántottak benneteket útközben is? -- kérdezte Valencia.

Enrique tagadólag intett.

-- Nem, útközben nem. Csak késôbb. Egyenként vezettek bennünket egy rendôrtiszt elé, az mindenünket elszedte, még a nadrágszíjunkat is. Fölírták nevünket, s betereltek a cellákba. Háromszemélyes cellák voltak, de hetünket is belepréseltek egybe-egybe.

Miközben Enrique mesél, Valencia elôtt megelevenednek az események. Hirtelen megjelennek elôtte a fehér sisakok, fehér derékszíjak és gumibotok. A rendôrôk arca barátságtalan, és csak egyetlen jelszót ismernek: Ütni, keményen odaütni! A riadókocsiban összepréselt foglyok megérkeznek a rendôrség épületébe. Ezután sûrû szitkok közt, kemény csizmák rúgásaitól kísérve, puskatussal ütlegelve beterelik ôket egy szobába, ahol följegyzik nevüket, és mindenkitôl elveszik a holmiját.

-- Maga ezeknek a disznó kutyáknak a vezére? -- kérdezte Enriquét a rendôrtiszt.

Nem tagadhatja le, hiszen akik elôtte voltak soron, már régen bevallották.

-- Igen, excellenciás uram.

Ebben a pillanatban hátulról valaki iszonyú ütést mért a fejére.

-- Akkor maga is felelôs azért, hogy a rendôrôkre lôttek. Kitôl kapjátok a fegyvereket?

Hallgat, mert nem tudja. Természetes, hogy ezt nem közölték vele. Azt sem tudja, hogy egyáltalán fegyvere lett volna valakinek. De most egy rendôr úgy hátba vágja puskatussal, hogy úgy érzi, menten darabokra törik a hátgerince.

-- Beszélj, ember, különben itt döglesz meg!

De nem tudja, mit mondjon. Ha tudná, most talán beszélne.

-- Ki lôtt a rendôrökre?

Valaki úgy belerúg a gerincébe, hogy az éles fájdalomtól könnyek szöknek a szemébe. Kiveri a verejték.

-- Nem tudok semmit,... az égvilágon semmit,... semmit,... értsék meg,... semmit! -- ordítja magánkívül, majd hirtelen elnémul, mert az elôtte álló tiszt arcán mosoly jelenik meg. Hogy tudhat egy ember nevetni, miközben egy másik embert halálra kínoztat? A mosoly nem valami széppel, valami emelkedettel rokon jelenség? Vagy itt már minden érték a visszájára fordult volna? Hirtelen elkezd fájni a szeme. A fehér falak megelevenednek körülötte, és mind közelebb dôlnek feléje. Úgy érzi, mindjárt ráomlik az egész szoba, és hátrál egy lépést. Ráordítanak, tarkón csapják; megkínzott testén a fájdalom újabb hullámai cikáznak keresztül. Végül hatalmas rúgással kitaszítják az ajtón.

A cella, ahova behajították, szûk volt és piszkos. Valaki korábban a szükségét végezte benne. A büdös széklet- és vizeletszagtól szédülni kezd. Egész testét egyetlen égô sebnek érzi, s miközben a rosszullét fojtogatja, a fájdalom éles kés gyanánt hasít végig minden porcikáján. Ajka száraz, a szeme ég. Végtelen erôfeszítésébe kerül, hogy egyenesen megálljon, és ne essen bele az ürülékbe. A csupasz falban próbál megkapaszkodni, de térdreroskad, mert a lábai nem bírják tovább. Néhány percig így marad lihegve, majd elájul, és eszméletét vesztve belerogyik a székletbe.

Akkor tért magához, amikor belökték hozzá hat társát, akik szitkozódva mindjárt fölráncigálták. Most már összeesni sem tudott, mert egyszerûen nem volt hová. Olyan szorosan préselôdtek össze, hogy moccanni sem lehetett.

-- A hülye állat -- suttogta egyikük. -- Ha nem lôtt volna, akkor most nem lennénk itt.

Enrique megjegyezte, hogy a lövés csak akkor dördült el, amikor a rendôrség már hozzálátott a kunyhók szétrombolásához.

-- Te meg vagy bolondulva -- vágta vissza rekedt hangon a másik.

Enrique érezte arcában a többiek forró leheletét.

-- Te bûzlesz, Enrique!

Bólintott.

-- Igen, bûzlöm. Talán nem vagy vele megelégedve? Elájultam, és belepottyantam a szarba. Mi van ezen röhögnivaló?

A cellában egyre fojtóbb lett a levegô, s lassan mindannyiukról patakokban csorgott a verejték. Egyikük bevizelt a nadrágjába, s érezte, amint a meleg lé végigcsorog a lába szárán.

-- Aljas disznók -- szólalt meg hangosan.

-- Fogd be a pofádat! Meglehet, hogy kint hallgatóznak.

Három óra elteltével mind a heten úgy érezték, hogy megôrülnek. Ekkor elkezdték döngetni az ajtót, és ordítottak, de nem volt semmi haszna, nem jöttek az ôrök. Már a szomszéd cellában is kiabáltak. Enrique megsokallta.

-- Hallgassatok végre! Majd én egyedül. Hé! Hé! Ôrség! Nem vagyunk állatok! Bánjatok velünk úgy, mintha emberek lennénk, még ha nem is tartotok bennünket annak!

Csend lett. Hallani lehetett, amint kívül megeredt az esô. Félóra múlva Enrique nedvességet érzett a lába alatt. Aztán már a bokájáig ért a víz, s hirtelen rájött, hogy a lefolyó csatorna valahol elrepedt. Most aztán tényleg mindenkinek ordítani kell, hogy az ôrök is lássák: a cellákba befolyik a víz.

-- Keltsetek akkora lármát, amekkorát csak tudtok! A víz mindig magasabbra emelkedik!

A dörömbölés hatott. A cellákból hatalmas terembe hajtották ôket. A legtöbben azonnal elaludtak, nem törôdve az ôrök káromkodásával.

Mindvégig ebben a helyiségben tartották ôket. Idônként egyet-egyet kihallgatásra vittek. Enriquét minden nap hívatták. Végül már megtanult a fájdalommal együtt élni. Az utolsó napon magasrangú tiszt rendelte maga elé, akivel eddig még nem találkozott. Amit ez a tiszt mondott, Enrique sohasem fogja elfelejteni.

-- Most az államrendôrséggel való rövid ismeretség után elengedünk benneteket. De továbbra is figyelni fogunk mindannyiotokat. Akadt közületek néhány, akit sikerült rávennünk, hogy a jövôben híreket szállítson nekünk rólatok. Aki bármit elmond abból, ami itt vele történt, azt a következô napon visszahozzuk, és megátkozza még a pillanatot is, amikor megszületett. Aki fegyvereket rejteget, azzal még szigorúbban bánunk el. Aki felbujtókkal és kommunistákkal érintkezik, az alaposabban kiveheti majd a részét abból, amibe ebben a néhány napban belekóstolt. Én figyelmeztettelek!

Ezután jöttek a teherautók, és visszaszállították ôket az El Futuróba...

Enrique elhallgatott, és Antonio Valenciára függesztette a tekintetét. Ezután Esther felé fordult, majd sorban a három diákra pillantott.

-- Tehát figyelmeztettek -- mondta nyugodt hangon. -- Utoljára, egyszer s mindenkorra. Rám többé már senki a világon nem számíthat. Bármi jobb ennél a földön. Megérti ezt, padre?

Valencia megismételte a szavakat: -- Igen, bármi jobb ennél a földön. Jobb hírt nem hozhattál volna nekem, Enrique. Bármi jobb ennél a földön. Ha eddig még kételkedtem, hogy az igazat teszem-e, te minden kétségemet eloszlattad, és ezért nagyon hálás vagyok neked.

Enrique nem értette meg.

-- Mit mondott, padre?

Valencia a fejét rázta.

-- Hagyd csak, Enrique. Maradj itt nyugodtan, és feküdj le. Tekintsd ezt a házat egyelôre úgy, mintha a tiéd volna. Holnap majd visszajövök.

Hirtelen megfordult, bólintott a három diák felé, és szokásától eltérôen még az ajtót se nyitotta ki Esther elôtt, hanem kilépett elôtte. Kint körülnézett, mintha még egyszer rögzíteni akarná magában az imént hallottakat: Enrique összeverve, megkínozva, háromszemélyes zárkában hat emberrel összepréselve. Mindent átélt, mintha vele történt volna. Egy agyongyötört, megkínzott ember, aki beleesik más piszkába... Nem, ez Isten képének nem eltorzítása, ez már Isten képének meggyalázása az emberben. Igen, bármi jobb ennél a földön. De Enrique számára ez a ,,bármi'' azt jelenti, hogy neki meg kell alkudnia a tényekkel, a maga számára pedig az ellenkezôjét: nem szabad megalkudni a tényekkel. Számára ez jelenti a forradalmat, az erôszakot s az oligarchia könyörtelen kiirtását, amely ilyen eszközöket használ, hogy hatalmon maradjon. Enrique és a többi százezer esetében ez sikerült. Ezekbôl egyszerûen kivertek minden lelkierôt, minden bátorságot és kiéhezett testükbôl minden ellenállást. Némelyiküknek munkalehetôséget adtak, hogy a kiválasztottakhoz tartozzanak, s létük biztonsága érdekében ugyanazt mondhassák el, mint Enrique: rám többé már senki a világon nem számíthat.

Vajon nem csupán azért mondják ezt, mert meggyôzôdtek arról, hogy ôk maguk sem számíthatnak már senkire? Vagy talán nem verették cafatokra magukat, miután minden ellenállásuk hasztalannak bizonyult, mert azonnal elnyomták, vérbefojtották -- agyonkínzott testük kiömlô vérébe? Hol van akkor Isten képmása? Meg lehet azt egyáltalán találni egy ilyen nyomortelepen? Hol van Krisztus? Vagy talán éppen magában Enriqében kellett most felismernie Krisztust, a megkínzottat, a keresztrefeszítésre várót? És hol a kereszt? Az ott van minden nyomornegyedben...

Izgatottan lépett oda a feszülethez. A körülállók némán, döbbenten bámulták. Igen, a kereszt... Ugyanúgy ott függ a szegények kunyhóiban, mint a gazdagok palotáiban. És Krisztus, akit rászegeztek, úgy tûnik, alszik, ahelyett hogy szenvedne. Arca szép fényes, szakálla sima, s szemében olyan nyugalom, melyet az igazi Krisztus sohasem ismerhetett.

Letérdelt a feszület elé, és imádkozni próbált. Szavai azonban nem akartak összeigazodni. Mit válaszolt volna Krisztus kétezer évvel ezelôtt, ha vele is így bánnak? Ô is félt volna, mint Enrique? Ô is ordított volna, hogy nem bírja már tovább? Vagy késôbb tovább küzdött volna, mint korábban a gyáva Péter vagy mint Pál és a többiek? Mert ha az ember itt jól körülnéz, akkor arra eszmél, hogy Krisztus egy megzavarodott, hitvány világért halt meg. Szeretete olyannak tûnik, mint a cukros sütemény, amelybôl a gazdagok jóllaknak, a szegények pedig csak tülekednek körülötte. Hôsies jellemét teológiai értekezéssé degradálják, küzdelmeit pedig arannyal teleaggatott prelátusok hirdetik, akikben van annyi elszomorító bátorság, hogy Krisztus szenvedésének és haláltusájának szimbólumát, a keresztet nehéz aranyból öntve a mellükön viseljék. Aranyból készült feszület egy ínségben, szegénységben és nyomorban vergôdô világban... Látjátok, ez az ember. Ecce homo... Igen, nézzétek csak meg jól az embert -- tépelôdött Valencia. Nézzétek meg Enriquét! Nézzetek Pedróra! Nézzetek Rodriguez Tobarra! Nézzetek mindannyiukra! Ecce homo... Mert Krisztus imádságának egyik legfontosabb mondata így hangzik: Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma! Hát a hierarchia errôl megfeledkezett. Hát nem válik minden nap újra meg újra bohózattá ez az imádság a papok ezreinek szájából?

Magasan meredt elôtte a fekete színû, fából ácsolt feszület. Nem, az képtelenség, hogy ezen a kereszten Krisztus függjön -- gondolta magában. Krisztus nem halhatott meg, ha a végtelen nyomorúság tovább tart. Még jelképét, a feszületet is ki kellene csavarni ennek az elzüllött, képmutató világnak a kezébôl, kiragadni ebbôl a szemétdombból, melynek bûzétôl még a lélegzet is elakad.

Fölemelkedett, lassan, fáradtan. Esther lépett hozzá, s Valencia megszólalt:

 -- Bizonyára megérti, hogy ezek után már semmi sem tud visszatartani. Sürgôsen beszélnem kell mindezekrôl, és még szenvedélyesebben fogom tenni, mint szándékoztam. Véget kell immár vetni a töméntelen hazugságnak. Ebben az országban nem szabad többé félni az Enriquéknek; nem szabad ôket többé büntetlenül ütlegelni, mintha nem is emberek, hanem a házak körül csaholó kutyák lennének.

Azt vette észre, hogy Esther sír. Az elsô könnyek, voltak, amelyeket ezen a reggelen látott, és sokkal mélyebben meghatották, mintsem szavakkal kifejezhette volna. Megfogta a lány karját, és megállt vele a kereszt tövében.

-- Ne miattam sírjon -- mondta nagyon halkan.-- Sirassa inkább ezt az országot, amelyben oly kevés könnyet hullatnak. Sírjon azon a súlyos kereszten, amelyet nemsokára vállunkra kell vennünk.

Conciencia nemzeti egyeteme a város stratégiai fontosságú pontján fekszik, s úgy hat, mintha a tudományok fellegvára lenne. Kétfelôl van bejárata. Általában a kapuknál élezôdik ki a nyugtalanság, mert a tüntetések alkalmával itt szokták szétverni és felgyújtani a gépkocsikat. A nemzetközi repülôtér felé irányuló forgalom azon az úton bonyolódik le, amelyre az egyik kapu nyílik. Ha az egyetemisták tüntetnek, csaknem lehetetlenség kijutni a repülôtérre.

Az egyetem épületei túlnyomórészt régiek, a gyarmati idôkre emlékeztetnek. A szociológiai és a jogi fakultás azonban újonnan épült, és úgy ragyog, mint valami fényesre csiszolt kocka a barokk templomok között.

Oscar Ramirez, a szociológiai fakultás hallgatója -- a legbizalmasabb összekötô Antonio és a diákok között -- apjának, a gazdag bankárnak határozott óhaja ellenére iratkozott be a nemzeti egyetemre, amely -- Ramirez apja szerint -- nem más, mint a kommunisták és agitátorok melegágya. Oscar ezt nem cáfolhatta meg, mert maga is jól tudta, hogy az állami egyetemek Latin-Amerikában mindenütt a nyugtalanság tûzfészkei. Ez a szellem még a függetlenségi harcok idejébôl maradt fenn, amikor az ország független szellemi elitjének egy kisebb csoportjában megszületett az új Amerika ideálja. Az azóta eltelt mintegy száz esztendô alatt alakultak meg a politikai pártok. Az egyetemek a múltban mindig nyomorúságosan tengôdtek, mivel az oligarchia alig áldozott valamit a fenntartásukra. Az érvényben lévô alkotmány szerint a felsôoktatási intézmények autonómiát élveztek. Ennek köszönhetô, hogy a mindinkább korrupttá váló politikával szemben mindmáig meg tudták ôrizni függetlenségüket. Az idôk folyamán az egyetemek elôadótermei lassan a középrétegbôl származó fiatalokkal, valamint olyanokkal teltek meg, akik nem tudták tovább tétlenül nézni, hogy nemzetük sorsa egy kisebbség önkényétôl és zsarnokságától függjön.

Oscar Ramirez a szociológia mellett döntött, mivel a tudományt a szegény nép szolgálatába akarta állítani. Valencia professzor elôadásai nyomán világossá vált elôtte, hogy hazájában a lét legelemibb elôfeltételei is hiányoznak. A népnek csaknem mindent nélkülöznie kell, ami a létet elviselhetôvé teszi, s az emberhez méltó életet biztosítja. A néhány központi kórházon kívül nincs elegendô egészségügyi intézmény, nincs elegendô orvos. Még rosszabb a helyzet az iskolákkal. Röviden szólva: minden szociális intézmény hiányzik, amire egy országnak szüksége lenne. De bárhogy van is, jelentette ki egy alkalommal Valencia, még mindig nem ezek a legelkeserítôbb dolgok. Ennél sokkal szomorúbb az állam és az egyház felelôsségérzetének teljes hiánya, a minden szociális igazságot megcsúfoló nagybirtokrendszer fennállása, valamint az a tény, hogy a hadsereg a nemzeti jövedelemnek több mint egynegyedét fölemészti.

Oscar Ramirez már sokat töprengett azon, mi lehet az oka, hogy Valencia professzor elôadásai oly mély és szinte kitörölhetetlen nyomot hagynak a hallgatókban. Több mondatára szó szerint is jól emlékszik. Valencia valósággal megigézte az elôadóterem halotti csendjében feszülten figyelô diákokat.

-- Nektek kell az ország erejének lennetek, a ti eszméitek képezzék a közfelfogás gerincét, ti legyetek az a fal, mely mögött a gyengék védelmet találhatnak.

Voltak pillantok, amikor élesen támadta ôket. Szemükre vetette ingatagságukat, hogy félnek, s puszta félelembôl olyan dolgok felé fordulnak, melyhez nem eléggé érettek. Ilyenkor még mélyebb csend volt az elôadóteremben, hiszen tudták mindannyian, hogy a bírálat nem rosszindulatból, hanem szeretetbôl fakad.

Telefon csengett, és megzavarta töprengésében Ramirezt. Castillo volt, egy diáktársa. Jelentette, hogy készen áll a szónoki emelvény, szorgalmasan szerelik a hangszórókat, és már megérkeztek az elsô vendégek.

-- Megjelent a rendôrség is?

-- Még nem. De már készenlétbe helyeztük a köveket meg a Molotov-koktélokat.

-- Rakjátok félre ôket!

-- De miért?

-- Azt mondtam, rakjátok félre! Valencia professzor nagyon mérges lesz, ha megtudja.

-- Na, jó, elhordjuk ôket. Szervusz!

Oscar Ramirez visszatette a telefonkagylót. Jól tudta, mit akar Valencia. Beszélni, és semmi mást. Semmi zavargást. Különösen a rendôrség provokálását nem. Szavainak elegendônek kell lennie. Amit pedig mondani akar, az elég érthetô. És ez most a legfontosabb, nem a szenzáció, amely az ellenpárt kezébe csak bizonyítékot szolgáltatna ellene. Nyíltan, kérlelhetetlenül kijelentette:

-- Az egyetemet nem szabad ezen a napon az ország enfant terriblejének tekinteni. Nem szabad, hogy bárki is kiforratlan politikai nézeteket vethessen a szemünkre. Senkinek sem szabad kételkednie abban, mintha az egyetemisták esetleg nem lennének még fokozottabban tudatában annak, hogy most is tudományos munkát végeznek. Ma a nagyvilág egyetemeinek mértékével kell mérnünk. Világosan rá kell mutatnunk arra, hogy a mi alma materünk alaposan ismeri hazánk és az egész kontinens problémáit, hogy fel akarjuk építeni a jövô társadalmát forradalmi módon, szembeszállva mindazon áramlatokkal és struktúrákkal, melyek évszázadokon keresztül akadályozták népünk fejlôdését.

Oscar Ramirez kissé elmosolyodott, majd kitekintett az ablakon. A nap már magasról perzselte a szociológiai fakultás épületkolosszusát.

Vermeer professzor idegesnek érezte magát, amikor reggel fölébredt. Ez a nap mindenképpen Valencia erôpróbájának napja lesz, amelyhez hasonlót már ô is átélt Chilében, amikor az érsek megbízásából az ottani protestantizmusról készített tanulmányt.

Inkognitóban kereste föl a protestáns istentiszteleteket, többnyire úgynevezett modern, karizmatikus, szektákat, hogy ezek valódi vonzerejét felmérje. Megbízóinak legnagyobb elképedésére megállapította, hogy egyedül csupán Santiago de Chilében több mint négyszáz gyülekezôhely van, ahol protestáns istentiszteleteket tartanak. Köztük nem is egy olyan, melynek befogadóképessége ötezer személynél nagyobb. Szigorúan tárgyilagos kutatásai nyomán az a sejtése támadt, hogy a modern szekták az élet ridegségével ellentétben bizonyos vallási-emocionális kompenzációt testesítenek meg az egyszerû nép lelkiéletében. Összejöveteleiken fékeveszett, hisztérikus kitörésekre ragadtatták magukat, énekeltek, táncoltak, üvöltöztek, s mindezt a Szentlélek Isten nevében. A tömeghipnózisnak sajátos fajtája kelt életre, amely viszont igen mélyreható megtéréseket eredményezett. Lezüllött, iszákos emberek tettek fogadalmat, hogy soha életükben nem nyúlnak többé a pohár után, megrögzött bûnözôk máról holnapra példás kereszténnyé váltak. A frissen megtért protestánsok mind magánéletükben, mind munkahelyükön korábbi életüktôl eltérôen igen megbízható polgároknak bizonyultak. A protestantizmus terjedése mintegy felhívás volt az ember vallási öntudatához, és sokak számára az elsô igazi találkozást jelentette Krisztus evangéliumával.

Amikor késôbb Vermeer megírta, hogy nézete szerint a modern amerikai szekták sikere a magára hagyott nép mély vallási igényének világos bizonyítéka, ezért a megállapításáért súlyos árat kellett fizetnie. Rómában az ,,ezen ügyek püspöke'' valóságos dührohamot kapott: a protestánsok eretnekek, és Vermeer -- szerinte -- egyebet sem tesz, mint mélyen leértékeli a spanyolok dél-amerikai missziós tevékenységét. Természetesen ,,ezen ügyek püspöke'' Vermeer halálos ellenségévé vált. Elsô dolga volt, hogy a chilei érseknél, majd késôbb Washingtonban -- természetesen eredmény nélkül -- alaposan befeketítse. Amikor pedig Vermeer Buenos Airesben megjelentette kutatásainak anyagát, a város bíborosa udvariasan felhívta a chilei érsek és az ottani egyetem rektorának figyelmét az ilyen nem kívánatos tanulmányok nyilvánosságra hozatalának veszélyeire. A chilei érsek azonban síkra szállt Vermeer mellett. Erre Buenos Aires bíborosa úgy nyilatkozott, hogy bármilyen fontos is a szóban forgó értekezés egy szûk körû vezetôréteg számára, ilyen tényeket a széles nagyközönség elé tárni merôben alkalmatlan. Ezek után az érsek kijelentette, hogy a chilei püspökség egyedül is el tudja dönteni, mi alkalmas és mi nem. Most már a Buenos Aires-i bíboros sem hagyta annyiban a dolgot. Az ,,ezen ügyek püspöke'' támogatásával sikerült elérnie, hogy egy pápai teológus rendreutasítsa Vermeert. Ez a teológus -- természetesen szintén olasz -- a chilei nunciushoz tízoldalas bírálatot juttatott el, melyben öt oldalon elismerte, öt oldalon keresztül pedig támadta Vermeer tanulmányát. Diplomáciai taktikával megszerkesztett kritika volt, melyben a szerzô a protestantizmus elfogadhatatlanságát taglalta. Amikor a nuncius átnyújtotta Vermeernek az iratot, Vermeer azt válaszolta, hogy ô az említett tanulmányban sem a protestantizmus doktrinális tévedései mellett, sem ellene egy árva szót sem szólt. Ô csupán azt elemezte, amit látott és tapasztalt. A nuncius erre azt tanácsolta neki, hogy rögzítse le ugyanezeket egy adandó írásbeli válaszban is.

Ez meg is történt, de Rómában nem hagyták annyiban a dolgot. ,,Ezen ügyek püspökét'' még jobban elöntötte a méreg, és a kivizsgálással egy másik teológust bízott meg. Az eredmény ugyanaz volt.

Idôközben a római kúria valamelyik bíborosa megelégelte ,,ezen ügyek püspökének'' fennhéjázó nagyképûsködését. Ezért levelet írt a chilei nunciusnak, hogy intse meg a szerzôt, de ugyanakkor hozza tudomására azt is, hogy a vádaskodások semmiképpen sem a Vatikán hivatalos állásfoglalását tükrözik. Az egész galibát kizáróan ,,ezen ügyek püspöke'' egyéni eljárásának kell tekinteni, aki különben teljesen jogosulatlanul nyilatkozott a Szentszék nevében.

Ezzel szemben Vermeer mégis alulmaradt. A zsinat idején a Buenos Aires-i bíboros egy aulán kívüli gyûlésen nyíltan megtámadta, s ezért törésre került a sor a dél-amerikai csoporttal, melynek Vermeer is tagja volt. Ez volt életének legsúlyosabb csalódása.

És Valencia most ennél sokkal nagyobb horderejû összecsapásra készül. Azt hiszi talán, hogy az egyik bíboros sokkal különb a másiknál? Vajon jól átgondolta, mi vár rá? Igehirdetést lehet végezni hallgatással is, beszéddel is. Krisztus beszélt, és keresztre feszítették. Péter beszélt, keresztre feszítették. És íme, csaknem húsz évszázaddal késôbb Valencia is beszélni akar, és --?

Vermeer nem merte végiggondolni. Az éjszaka sokat beszélgetett azzal a két diákkal, aki nála lakott. Ez a két fôiskolás latin-amerikai vérmérsékletének minden hevével rajong Valenciáért. Tûzbe mennének érte. Kezdetben, amikor megismerték, bizalmatlanok voltak vele szemben, mivel pap létére felekezeten kívüli egyetemen tanított. De eszméi, európai tapasztalatai s a szilárdan megalapozott rend ellen folytatott szinte Don Quijote-i harca láttán gyorsan eloszlott bizalmatlanságuk, s nemsokára zsúfolásig megtelt elôadásain a terem. Csodának tûnt elôttük, hogy egy pap eszméi, nézetei megegyeznek az övéikkel, hogy egy pap normális beszélgetést folytat velük, sôt néha még futballozni is elhívja ôket.

Hihetetlen lelkesedés áradt belôle, mesélték a diákok. Minden törekvésükkel azonosult, ami talán nem sok fáradságába kerülhetett, mivel látta, hogy ami után tanítványai vágyakoznak, az mind értelmes dolog, mind igazságos és emberi. De befolyásolta ôket nonkonformizmusukban is. Megmutatta nekik az utat, amelyen járniuk kell. Elküldte ôket a nyomornegyedekbe, rámutatott a lehetôségekre, mindent elmagyarázott, tanácsokkal szolgált, tettekkel segített. Nem csupán tüntetésekre meg szakdolgozatok írására buzdított, bármily fontosnak is tartotta ezt.

-- Engem egyszer arra kért -- emlékezett az egyik diák --, hagyjak fel a dohányzással. Nem azért, hogy így többet adhassanak a szegényeknek, hanem csak próbaképpen, hogy belássam, mekkora önmegtagadásba kerül, ha valakitôl áldozatot követelünk.

Vermeer csöndben hallgatta kettejük beszédét, Ô talán jobban ismeri náluk Valenciát, mert mint gyóntatója minden gyengéjével, de egyszersmind valódi erejével is tisztában van. Ezért félti ôt jobban, mint diákjai.

Valenciát most már senkinek sem sikerülne mellékvágányra terelnie. Tovább csinálná, tovább harcolna, de mi lenne azután? Súlyos kérdés. Errôl azonban nem beszélhet a diákoknak. Bár ôk is tudják, hogy döntô hatalmasságokkal kell megbirkózniuk, de vajon felérik-e ésszel, mennyire bosszúálló ez az ellenfél? Ebben már kételkedett Vermeer. És mi lenne ezekbôl a fiatalokból, ha Valenciát elvennék tôlük?

Késô éjszakáig gitároztak, szenvedélyes, hazaszeretettel teli dalokat énekeltek. És álmodoztak hozzá, s reménykedve gondoltak egy férfira, akinek minden bizalmukat odaajándékozták -- Valenciára.

-- Szerelmes maga a lányomba? -- kérdezte Graham, és komolyan nézett Cornellre.

Bruce Cornell igent intett.

-- Így is lehet nevezni -- válaszolta röviden. -- Azért hivatott, hogy ezt megkérdezze?

Graham az asztalán álló kis csésze tintóra tekintett.

-- Nem. Azért hívattam, mert nehéz gondok elôtt állok. Esthernek nem tesz jót, hogy azzal a pappal barátkozik. Ismerôseim mosolyognak ezen, de nem ez a legkellemetlenebb. Nemrég levelet kaptam a követtôl, melyben arra kér, beszélni szeretne velem errôl a dologról.

Cornell sajnálkozóan bólintott.

-- Ezt elôre láttam.

-- Mit látott maga elôre? -- kérdezte Graham nyersen.

-- Ezt -- válaszolta Cornell.

-- Csak tudnám, mit értékel Esther abban a papban. Ezt nagyon szeretném tudni. -- Graham arcán megjelent egy megvetô vonás.

-- Talán saját hiányait. De végtére is önnek jobban kell ismerni a lányát, mint nekem.

Graham jelentôségteljes ábrázattal fordult vendége felé.

-- Melyik apa ismeri ki a lányát, Mr. Cornell? Kezdem azt hinni, hogy teljesen más világban élek, mint ô. Tudom, hogy számára olyan kaszt képviselôje vagyok, amelyet mélységesen megvet. Bár ezt soha nem mondaná a szemembe, pedig sokat beszélgetünk. Sôt, szeretünk egymással vitatkozni. Mint apja, talán számítok neki valamit, de mint az olajtársaság igazgatója, reménytelenül megbuktam elôtte.

-- Mit gondol, én is megbuktam? -- kérdezte Cornell.

John Graham vállat vont.

-- Nem tudom. A nôk kiismerhetetlenek. Beszélt vele az utóbbi napokban?

-- Igen, és alaposan össze is kaptunk, éppen Valencia miatt.

-- És békésen elintézték?

-- Nem.

Graham sóhajtott.

-- Azt reméltem, hogy magában megtalálja azt a férfit, akit keres. Akkor legalább vége lenne ennek az egész ostobaságnak.

-- Ezt én is reméltem, de nem így történt.

John Graham fölkelt, és Bruce Cornell elé lépett. Fürkészô szemmel végigmérte, s az angol újságíró tudta, hogy a kérdésre, melyet most föltesznek neki, ôszintén kell válaszolnia.

-- Volt önnek viszonya a lányommal?

Cornell lesütötte a szemét.

-- Igen.

-- Graham arcán valami grimaszféle jelent meg.

-- Féltem, hogy le fogja tagadni.

-- Hol van most Esther? -- kérdezte Cornell.

-- Felhívott telefonon, és azt mondta, kimegy ezzel a Valenciával valamilyen nyomortelepre, s utána együtt elmennek a nemzeti egyetemre. Maga is ott lesz?

Cornell bólintott.

-- Igen. S az egész históriában az a legbolondabb, hogy én éppen azért vagyok itt, hogy Valenciáról tudósítsak.

Graham csak bólogatott.

-- Dehát miért nem beszél vele egyszer Estherrôl? Úgy gondolom, ha maga igazán szereti a lányomat, ez lenne a legtermészetesebb.

-- Szerintem is, de meg kell önnek mondanom valamit. Egy nôt nem lehet arra kényszeríteni, hogy szeressen valakit. Azonkívül magam is éppoly nagy csodálatot érzek ez iránt a pap iránt, bár sokkal egészségesebb alapon.

-- Csodálatot? -- Graham meg volt lepôdve.

Cornell megismételte a szót.

-- Igen, csodálatot. Meglepôdik ezen? Ez a Valencia nem csak tudja, hogy mit akar, hanem olyan ember, akinek van is hozzá elegendô bátorsága, hogy megtegye, amit akar. Mit gondol, miért ír önnek levelet az amerikai nagykövet a lánya ügyében?

Graham fürkészve tekintett az újságíró szemébe.

-- Ne kérdéseket tegyen föl, hanem mondja ki, amit gondol.

Cornell elôrehajolt.

-- Az ön lánya együtt dolgozik valakivel, aki itt veszélyes forradalmár hírében áll. És a forradalmárok erôsen fenyegetik az észak-amerikaiak érdekeit. Az ön érdekeit is.

A másik nem válaszolt azonnal. Cigarettára gyújtott, s egy darabig hallgatagon szívta. Aztán fölkelt, az ablakhoz sétált, és kinézett a gondosan ápolt kertbe.

-- Használna valamit Estherrel szemben az az érvelés, hogy tevékenységével az én pozíciómat is aláássa?

Cornell a fejét rázta.

-- Ezt az érvet sohasem szabad elôvennie, és ahogy önt ismerem, nem is fogja megtenni.

Graham szemében fájdalom jelent meg, fájdalom és szeretet egyszerre.

-- A lányom az egyetlen, aki még megmaradt nekem az életben, Mr. Cornell. Nem akarok érzelgôs lenni, de aki bajba keveri, annak velem gyûlik meg a baja. Nézetem szerint Valencia visszaél a lányom jó szándékával.

Cornell gondolkozott, mielôtt válaszolt volna. Elhitte, amit Graham mondott, habár éppen beállítottsága miatt juthatott csak erre az elsietett ítéletre. S ezt valahogy ki kell most védenie.

-- Én magam is intettem ôt -- szólt Cornell --, csak egészen más érvekkel. Ahogy azonban Valenciát ismerem, nem fog visszaélni Esther helyzetével. Ha mégis megtenné, elveszítené. Ha önnek efelôl aggályai vannak, akkor egészen nyugodt lehet.

-- Maga úgy beszél, mintha mindenben egyetértene a lányommal.

Cornell türelmetlen kézmozdulattal félbeszakította.

-- Nem értek vele egyet, s ezt többször közöltem vele, de én egészen más érveket használok, mint ön. Valenciához fûzôdô barátsága csak az ellentábor malmára hajtja a vizet. Észrevehette, hogy ,,barátságot'' mondtam és nem ,,szerelmet''. Ha Valenciát társadalmilag lehetetlenné akarják tenni, akkor kettejük kapcsolata -- legyen az mégoly ártatlan -- a legalkalmasabb erre a célja. És ezt megmondtam Esthernek.

-- Mihez kezd most? -- kérdezte Graham.

-- Az egyetemre hajtok. Valencia most hozza nyilvánosságra politikai programját. Higgye el, nem babra megy a játék. Talán összefutok Estherrel is.

-- Elkísérem. Hallani akarom azt az embert. Eddig csupán egyszer találkoztunk, itt nálam, akkor is futólag, s nekem ez nem elég. Ha döntést kényszerítenek rám, bármilyen nehéz azt meghoznom, elôbb mégis tudni akarom, miért határoztak úgy, s ki az ellenfelem.

Esther hallgatagon figyelte az államrendôrség autóit, majd Valencia arcát. Újra azon töprengett, vajon miért kérte, hogy ezen a reggelen elkísérje ôt. Egy szót sem váltottak egymással.

Mialatt Valencia a diákokkal és Enriquével beszélgetett, ô kiment. Szinte földbegyökerezett a lába, mikor észrevette, hogy gyászmenet közeledik. Gyászmenet? A halott rongyos zsákba volt csavarva, lába kilógott, úgy vonszolták a földön. A halottvivô férfiak mogorván meredtek maguk elé, némelyikük olykor szitkozódott. Különösen ha az, aki hátul ment, az elôtte haladó sarkára lépett. A közelben állók közül senki sem nézett föl, amikor a kísérteties menet elhaladt. Itt-ott kapkodva keresztet vetett egy-egy asszony, és zavartan lesütötte a szemét.

Amikor Esther hosszabb ideig dolgozott a nyomornegyedben az egyetemistákkal, egy alkalommal szemtanúja volt, amint a halottvivôk az öreg pokrócokba bugyolált hullával betértek a kocsmába, és agua ardientét rendeltek, miközben az elhunyt földi maradványait a szomszédos asztalra fektették. Az ilyen esetek teljes közömbösséget fejeztek ki mindennel, a halállal szemben is. Egyébként miért lenne riasztó a halál, amikor már maga az élet is az, ha már az anya is kiteszi újszülött csecsemôjét az utcára, mert nem képes neki táplálékot adni?

Mindenütt ugyanaz a nyomorúság. Latin-Amerika...

Amerre elhajtottak, az út mindkét oldalán gyárak álltak, legtöbbje észak-amerikai tôkeberuházás. A kapuk elôtt százával ácsorogtak férfiak valamilyen munkalehetôségre várva. Már kora hajnalban idejönnek a nyomornegyedekbôl, és azóta itt állnak a gyárak kapujában, némán, maguk elé meredve és reménykedve. Aztán este megint hazamennek. Esther eltûnôdött, honnan veszik az erôt ehhez a naponként megismétlôdô kálváriajáráshoz.

-- Ezeken az embereken fogok én segíteni -- mondta Valencia. -- Néha úgy tûnik, mintha már hosszú évszázadok óta ott állnának a kétségbeesés megelevenedett szobraiként...

A távolban feltûntek a város felhôkarcolói, és Valencia hirtelen úgy érezte, idegei azonnal felmondják a szolgálatot. Keze remegni kezdett a kormánykeréken. Egy pillanatra éles fájdalmat érzett, mintha valaki tôrt döfött volna mellébe. Levegô után kapkodva gyorsan lefékezett, és megállt az út szélén.

-- Nem vezetne egy kicsit, Esther? Nem bírom tovább.

Kiszállt, és mély lélegzetet vett a friss cielói levegôbôl. Néhány járókelô megállt és üdvözölte, de ô nem vette észre.

-- Hozzak valamit a gyógyszertárból? -- kérdezte Esther.

Nemet intett.

-- Ne, most már elmúlik. Csak egy kis szédülés volt. Az utóbbi hetekben túl keveset aludtam.

Esther a férfi arcára pillantott, s látta, milyen halottsápadt.

-- Vagy haza akar menni inkább? -- kérdezte.

Valencia arcán görcsös mosoly jelent meg.

-- Nem, Esther. Arra kell csak gondolni, hogy Isten ereje gyakran az emberi gyengeségben nyilvánul meg. Talán éppen a gyengébbnek kell vezetnie az erôsebbet.

Újra beszálltak, s ezúttal a lány ült a volánhoz. Nem kérdezte meg, mire gondol. Jól ismerte a befelé hulló szemrehányásoknak ezeket a perceit. Ritkán jönnek, de ha elérkeznek, az ember úgy érzi, mintha minden megszakadt volna a belsejében.

-- Jobban kell vigyáznia magára, Antonio -- mondta nagyon halkan. -- Nekünk szükségünk van magára.

Szeme az élénk forgalomra tapadt, s nem mert a férfi felé nézni, amikor kimondta, hogy ,,nekünk'', s miközben úgy gondolta, hogy ,,nekem''.

Némi szín jelent meg a férfi arcán, s amikor pipáját meggyújtotta, érezte, hogy ismét teljesen ura önmagának.

-- Én sem tudom magát nélkülözni -- mondta nyugodtan.

Szavait szirénák üvöltése szakította félbe, és amint Esther jobbra kitért, négy fehér rohamsisakos rendôrrel megrakott teherautó száguldott el mellettük.

-- Jönnek utánam, hogy lefigyeljenek. Remélem, diákjaim rendesen viselkednek. Erre kifejezetten megkértem ôket. Semmi autógyújtogatás, semmi verekedés a katonákkal, semmi könnygáz- és gyújtóbomba! Különben nem lesz alkalmam, hogy elmondjam a mondókámat.

-- Hány résztvevôre számít? -- kérdezte Esther.

-- Nem tudom. A jelek arra mutatnak, hogy sokan lesznek. A diákbizottsághoz már befutottak a táviratok az ország minden egyetemérôl, hogy elküldik képviselôiket. Ha tényleg így van, akkor több százra lehet számítani.

Valencia csalatkozott. Több ezren voltak. Amikor föllépett az emelvényre, orkánszerû tapsvihar tört ki a teremben.

Megvárta, amíg elül a zaj, csak akkor kezdett beszélni. Miközben a sötéten hullámzó tömegre nézett, maga elôtt látta Enrique meggyötört arcát. Ezért csendült hangjából visszafojtott düh, amikor ezt kiáltotta:

 -- Ütött az óra Concienciában. Új korszak hajnalára virradtunk. Ebben az országban, amelyet ti éppúgy szerettek, mint én, eddig egy kisebbség sajátította ki magának a hatalmat, hogy a többségen uralkodhasson. Ez a helyzet teszi szükségessé, hogy változtassunk hazánk politikai berendezésén, hogy a jövôben ne a kisebbség, hanem a többség döntsön az ország dolgaiban. Az egyetlen lehetôség a cél elérésére a nemzeti forradalmi front, melynek megalakulását ebben a történelmi pillanatban bejelentem.

Ezután rövid, szenvedélyes mondatokkal ecsetelte azokat az állapotokat, melyben a szegény nép tengôdik, majd rámutatott a szegények és a gazdagok közti égbekiáltó különbségekre. Hangja ismét élessé vált, szavai szaggatottan áradtak a hallgatóság felé.

-- Mindenki nevében, mindazok nevében, akik mögöttem állnak, általános földreformot követelek. A föld legyen azoké, akik megmûvelik. Követelem a nagybirtok kisajátítását, mégpedig minden kártérítés nélkül. Követelem a bankok, kórházak, gyárak, biztosítótársaságok, a nyilvános közlekedés, valamint a rádió és a televízió államosítását!

Az állam tegye lehetôvé minden polgára számára az ingyenes oktatást, a szülôk legyenek kötelesek gyermekeiket iskolába küldeni. Az olajkoncessziót ne osszák szét többé külföldi tôkés csoportok között, kivéve ha az állam részesedése eléri legalább a hetven százalékot. A nyersanyag finomító vállalatok, az üzemanyagokat elôállító vállalatok termelése és annak elosztása fölött az állam gyakoroljon felügyeletet, mégpedig azzal, hogy a vállalatok teljes berendezése legkésôbb huszonöt éven belül az állam birtokába kerüljön. A külföldi érdekeltségû üzemekben a hazai dolgozók bére nem lehet alacsonyabb a hasonló beosztású külföldi alkalmazottak fizetésénél.

Be kell vezetni a progresszív, mindenkire kiterjedô társadalombiztosítást, amely a lakosság legszegényebb rétegei számára is lehetôséget nyújt orvosi ellátás igénybevételére. Ugyanakkor meg kell vizsgálni a rokkantak, elaggottak és az özvegyek nyugellátásának és gondozásának sürgetô kérdését. A véderô költségeinek összhangban kell állnia feladatával. Magától értetôdik, hogy minden állampolgárnak kötelessége hazáját és kormányát támogatnia. Ennek érdekében a tizennyolcadik életévüket betöltött nôk is dolgozhassanak különbözô közhasznú munkaterületen.

A nôknek a jövôben gazdasági, politikai és szociális téren a férfiakkal egyenlô jogokat kell élvezniük.

Kezét ökölbe szorítva elôrehajolt.

-- Ezek nem csupán szép szavak. Ezek tények. Mégpedig olyan tények, melyeket meg fogunk valósítani. Már igazán süketnek és vaknak kell lennie annak -- mint sokszor sajnos a nép is az, akinek a nevében itt elôttetek állok --, aki nem érti meg ezt a felhívást. Én nem vagyok politikus, csupán pap, de olyan pap, aki belátta, hogy egyházunk nem maradhat tovább szövetségben a szociális igazságtalanságokat fenntartó erôkkel, amelyeket itt egy kisebbségi csoport képvisel. Az embernek mindennap látnia kell a nyomort az utcákon, a munkások otthonában, városban és vidéken egyaránt. Ezért javaslom, hogy folytassunk párbeszédet a marxistákkal, mivel nekünk mindannyiunknak -- keresztényeknek, ateistáknak, szocialistáknak, kommunistáknak -- közös erôvel kell boldoggá tennünk hazánkat.

Úgy látszott, szinte túlnô önmagán, amikor emelt hangon folytatta.

-- Mindazok érdekében, amit eddig elmondtam, követelem, hogy a nép vegye át a hatalmat. Követelem a kormány és a társadalom pluralitását. Követelem az állami abszolutizmust, hogy mindazoknak az embertelen állapotoknak, melyben a nép nagyobb része él, egyszer s mindenkorra véget vethessünk. Azért állok elôttetek, hogy segítségeteket, közremûködéseteket kérjem. A belenyugvó várakozás ideje lejárt. Az erôtlen evolúció fikciónak bizonyult. Ezért szólítalak fel benneteket a forradalomra, s remélem, követni fogtok engem, ha az elsô lépést megteszem. Éljen Conciencia! Töltsön el bennünket öröm és büszkeség, hogy népünk igazi érdekeinek védelmezôi lehetünk!

Tovább akart beszélni, de az egetverô üdvrivalgás félbeszakította. A tömeg extázisban tört ki. Öklök emelkedtek a levegôbe, örömujjongás töltötte be az egész termet, és minden arcról sugárzott a boldogság. Némelyek egymás nyakába borultak, mások vállukra vették szomszédjukat, hogy magasabban lobogjon a nemzeti zászló. Bruce Cornell, aki egészen elôl állt Grahammel, jól láthatta, milyen megindultság fogja el Valenciát. Ebben a pillanatban nagyon elhagyatottnak tûnt ott fent, a szónoki emelvény mögött az a pap, akit kommunisták, szocialisták, keresztények és ateisták egyaránt elismertek vezetôjüknek. A fehér papi gallért mindenki látta rajta, de valójában mégsem látták. És Valencia nem mosolygott, mert egyszerûen nem tudott mosolyogni. Tudta, hogy a gyôzelem pillanata gyakran egybeesik a nagy vereség kezdetével.

Maga elôtt látta az arcok ezreit, amelyek szinte imádattal fordultak feléje. Tudta, az emberek feltétlenül megbíznak benne, s eszméi hû tolmácsolói lesznek mindenütt az egész országban. De tisztában volt azzal is, hogy nem mindegyikük olyan erôs, mint ô. Van köztük gyáva, ingatag, s talán áruló is, mint Júdás, és olyan is, mint Péter. Nagyon jól érezte, hogy a Getszemáni kert jelenetei más formában ugyan, de újra megismétlôdnek a történelem folyamán. És az ô Getszemáni kertje talán éppen ez az egyetemi város, és ha nincs is kakas, mint annak idején Péter közelében, vijjognak helyette a rendôrautók szirénái, amelyek ismételten megkísérlik beszédét túlharsogni. Vajon hányan maradnának meg ebbôl az ujjongó tömegbôl, ha az igazi nehézségek elérkeznének? Mégis örült. Régóta várt, és évek óta készült az elismerésnek ezekre a perceire. Az életnek mindenki számára egyenlônek kell lennie, és ezt a tényt az egyháznak elsôként kell elismerni, mivel címerében ott áll a szeretet szimbóluma.

Valencia lefelé nézett, s tekintetével megtalálta barátja, Vermeer arcát. És ekkor megijedt. Mert ez az arc komoly volt. Vermeer nem osztozott a hallgatóság örömében. Még csak el sem mosolyodott. Tekintete a vastag szemüveg mögött mozdulatlan és fáradt volt. Talán az elsô barát, aki elhagyta ôt?

Valencia hirtelen félni kezdett a kiabálástól, mely mindig erôsebbé vált. Mintha a diákvezérek és szakszervezeti vezetôk nem tudtak volna betelni a pillanat gyönyörével. Aggódni kezdett magáért, barátaiért, munkatársaiért. Vajon szabad volt-e ezt megtennie? Szabad-e kitennie ôket az üldöztetésnek, a gyûlöletnek, sôt a börtönnek? De vajon a szeretet nem éles fegyver-e, mellyel éppen úgy kell bánni, ahogy a sebész bánik a késével? Nem kell-e nekik is feláldozniuk önmagukat, hogy elvihessék magukkal az örömhírt az ország millióinak? Igen, ezt meg kell tenni, hiszen a saját szemével látta a nép nyomorúságát. Nem szabad becsapni magadat, Antonio, mormolta magában. Ott álltál a haldoklók kunyhóiban, és nem tudtad ôket életre kelteni, mint Krisztus tette annak idején. Láttad az igazságtalanságokat, a gonoszokat szeretetet prédikálni, de nem volt elég bátorságod, hogy kikergesd ôket a templomból, mint valamikor Krisztus. Te nem vagy Isten fia. Te nem hívhatod segítségül a mennyei Atyát, mint Krisztus, az elsô forradalmár tette. És ezért kell az erôszakot választanod. Nincs számodra más út, mert mindenütt ott találod magad elôtt a táblát: ,,Belépni tilos!'' Ott találod azt a bíboros palotájában, az elnöki palota ajtaján, a püspökök palotájának kapuján, a hivatalok elôtt, az egyházi hatóságok elôszobáiban, a gazdagok kastélyaiban, -- sôt a templombejáratoknál is. Nézz körül, Antonio Valencia! A világ talán egy atomháború elôtt áll. A föld egyharmada gazdag, miközben a másik kétharmad felfordul az éhségtôl. Ebben az országban pedig mosolyogva végzik a legbrutálisabb kizsákmányolást.

Fölemelte mindkét kezét, és egy pillanat alatt elnémította a lármát.

-- Arra kérlek benneteket, imádkozzátok most el velem a Miatyánkot, hogy mindenki, aki bennünket hall, vagy aki valamit rólunk meghall, világosan megértse, hogy nem akarunk semmiféle támadást intézni hazánk szent alaptörvényei ellen, hanem csupán meghirdetjük a szociális forradalmat, mivel minden más út zárva van elôttünk.

S mielôtt a távolban a rendôrautók szirénái felüvöltöttek, a hangszórókon keresztül felhangzott a keresztények és nem keresztények ezreinek szájából:

 -- Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben, szenteltessék meg a te neved, jöjjön el a te országod, legyen meg a te akaratod, miképpen a mennyben, azonképpen itt a földön is. Mindennapi kenyerünket add meg nekünk ma, és bocsásd meg a mi vétkeinket, miképpen mi is megbocsátunk az ellenünk vétkezôknek, és ne vígy minket a kísértésbe, de szabadíts meg a gonosztól. Ámen.

Az ámen úgy csendült, mintha egy letûnt korszak végét pecsételte volna meg. Ez után az ámen után halotti csend következett, mintha csak most értette volna meg mindenki, hogy a forradalmat ezzel a Miatyánkkal indították útjára. Végre eljött valaki, aki áttörte a politikai tehetetlenség sorompóit, és egyszerûen nevén nevezte a dolgokat. Ebben a pillanatban újra kitört az orkán, s az emberek ösztönszerûen megérezték: Concienciában ütött az igazság órája.

-- Ez tehát az ember, akinek nehézségeimet köszönhetem -- fordult John Graham Cornell felé.

-- Igen. És milyen benyomást tett önre?

-- Nagyon jót, habár természetesen nem osztozom a véleményében.

-- Pedig Esther is mindenben egyetért vele. Vajon megtaláljuk-e ôt ebben a tömegben?

-- Lehetséges. Megpróbáljuk. Bent az egyetem hallgatói valami fogadásfélét készítenek elô Valencia részére.

-- Jó, akkor menjünk elôször oda.

Mindenki gyôzelemmámorban úszott Vermeeren kívül, aki szálas termetével messze kimagaslott a többiek közül. Néhány barátságos szóval mégis gratulált Valenciának, de a beszéd részleteire nem tért ki. Esther a bejáratnál állt, amikor a két férfi belépett, és nagyon meglepôdött, amint Bruce Cornell társaságában apját pillantotta meg.

-- Ez felér egy lázadással -- mondta Esther izgatottan.

-- Miért, te talán kételkedtél benne? -- kérdezte apja nyersen.

-- Minek jöttél el, apa?

-- Mondhatnám azt is, hogy ez csak természetes. Lányomat mindenütt olyan férfiak társaságában látják, akirôl egész Concienciában széltében-hosszábban beszélnek. Azt hiszem, mint apának egyszer személyes tapasztalatokat is kell szereznem róla, mindenekelôtt akkor, ha ez a férfi pap.

-- És mi a véleményed?

Graham kissé gyúnyosan nézett Estherre.

-- Az, hogy sokkal értelmesebb, mint az én lányom.

-- Hogy érted ezt?

-- Pontosan úgy, ahogy mondom. De most egy pillanatra magatokra hagylak benneteket.

-- És te? -- fordult Esther Cornell felé, miközben apja után nézett.

A férfi fejét csóválta.

-- Tehát nem fogsz gúnyolódni?

-- Ahhoz nem ez a legalkalmasabb hely. Azonkívül te magad sem adsz sokat arra, amit az emberek olyankor tesznek, amikor gyôzelemmámorban úsznak.

-- A gyôzelemmámor? Igen, ez talán valóban így van.

-- De ha esetleg kételkednél benne, nézz csak a tükörbe, s látni fogod, milyen büszke és boldog vagy. Bármilyen hülye legyen egy férfi, ezeket az érzéseket azonnal felismeri.

-- És mi a véleményed Antonio Valencia politikai programjáról?

-- Mondhatnám azt is, hogy szenzációs. Kíváncsi volnék, mit gondolnak most magukban azok az urak, akiknek a kezükben van a hatalom. Egyébként az az érzésem, ezt hamarosan meg fogjuk tudni.

-- És más hozzáfûznivalód nincs?

-- Nincs. Úgy látszik, te sokkal jobban érzed magad Valencia társaságában, mint az enyémben. Mit lehet ehhez hozzáfûzni?

-- Ez volt az, amirôl apámmal beszéltél?

-- Igen, de nekem úgy tûnik, nem egészen értett meg mindent.

-- Panaszkodott rám?

-- Nem. Ô nem olyan ember, aki panaszkodik. Csupán úgy látszik, nyugtalan miattad. Más semmi. És kedvel engem.

-- És te ôt?

-- Meglehetôsen.

-- És tényleg ez volt minden?

-- Miért faggatsz annyira? Talán rossz a lelkiismereted? Apádnak Valenciáról szerzett benyomásai kedvezôk, ha nincs is elragadtatva attól, amit az olajtársaságokról mondott. És persze sok másban sem ért egyet vele.

-- És te?

-- Szerintem a legkomolyabb beszéd volt, amit Latin-Amerikában valaha is hallottam. De gyanítom, hogy az utolsó szót még nem mondták ki ebben a dologban.

-- Úgy gondolja?

Cornell hátrafordult, s tekintete találkozott Valenciáéval.

-- Igen, padre. Úgy gondolom. És biztosíthatom, hogy már eddig is egész sor beszédet hallgattam az ön által ma érintett témakörbôl.

Esther figyelte a két férfit. Semmi türelmetlenséget nem lehetett kiolvasni a szemükbôl. Talán csak kérdések bujkáltak bennük, melyek megválaszolatlanok maradtak, mivel egyikük sem merte ôket feltenni.

-- Néhány részlettel még szolgálhatok önnek, szenyor Cornell. Az egyetemi városrészt körülvették a rendôrök és a katonák. A tüntetés ebben a pillanatban elkezdôdött, de a diákokat megkértem, hogy semminemû tettlegességet ne kezdeményezzenek. Az erôszaknak szervezettnek kell lennie, és ott még nem tartunk. Mától kezdve viszont a világon többé senki sem tilthatja meg nekem, hogy politikai programomat ne hirdessem szerte az országban. És a fôiskolások segíteni fognak ebben.

-- Azt megteszik az újságok is, padre.

-- Ezt csak akkor hiszem igazán, ha majd a holnapi lapokat elolvastam.

Arca az ujjongás hallatára is komoly maradt.

-- Most következik a legnehezebb idôszak. Ezzel nagyon tisztában vagyok.

-- Remélhetôleg az egyetemisták is tisztában vannak vele -- fûzte hozzá Cornell szárazon.

-- Biztosan.

-- Mindenesetre Estherre mindenben számíthat. -- Cornell hangjában némi irónia csendült.

-- Igen, azt hiszem. De keresse fel ôt egyszer, szenyor Cornell. Ez nagyon kedves lenne magától -- és bizonyára ô is örülne neki.

Csak most jelent meg mosoly az arcán, és kezet nyújtott Cornellnak.

-- És nekünk is el kellene egyszer beszélgetnünk. Egy kölcsönös gyónás megvilágosítja a szellemet. Várom önt a következô napok valamelyikén. Hasta la vista, szenyor.

Amikor Cornell visszafordult, Esther már eltûnt. Mélyet sóhajtott, s mialatt a Valenciát éltetô üdvrivalgás ütemes tapsba csapott át, utat tört magának az ujjongó, kiabáló diákok között, akik a vállukra kapták Antonio Valenciát.

Üdvrivalgás és örömujjongás... A tetszésnyilvánításnak ez a formája úgy érte, mint valami hatalmas víztömeg, amely elsodorja, melyben zihálva kapkod levegô után, hogy meg ne fulladjon. Mégis hagyta szólni a rádióját, hogy tovább érezze azt a szorítást, amely a hatalmába kerítette.

Esperansa Medina kardinális kíváncsi volt arra, meddig bírja visszafojtani magába a szenvedély kitörését. Úgy érezte, mintha acélkapcsokkal lenne a székhez bilincselve. Figyelmeztették Valenciára, de a figyelmeztetés egészen más volt, mint ez a sok badarság, ami az imént elhangzott. Vagy talán irigy lennék? -- tûnôdött magában. -- Irigy a dicsôségre, amely nekem sohasem jutott osztályrészül? Meglehet. Bár volt úgy, hogy nekem is tapsoltak, de az csak kötelességteljesítés volt. A hódolat egyik formája, amely rangomnak szólt, s nem annak az embernek, aki vagyok. Most szinte magam elôtt látom a diákokat, akik tüzesre csapkodják tenyerüket, akik ezekben a percekben örökre a szívükbe zárják Antonio Valenciát.

Hasogató, éles fájdalom nyilallott gerincébe, és ez még jobban a székhez láncolta.

Hát ez a lelkesedés hiányzott volna az én életembôl? Ez az ünneplés? -- gondolta magában. -- Talán csak az hiányzott, hogy egyszerûen kiálljak valamiért, hogy egy álmot dédelgessek, és azt kívánjam, hogy beteljesedjék? Ez lenne az, ami ma hiányzik belôlem minden biztonságom, minden igazam ellenére is?

De ekkor megrettent. Hány és hány bolond akarta már hasonló módon, erôszakkal megváltoztatni a világ rendjét, és a végén csak mérhetetlen szenvedést hozott a népre, felbolygatva az egyszerû emberek lelkivilágát! Ez a Valencia, ez a pap, Krisztus képviselôje az erôszak fegyveréhez nyúl, s ezáltal nyilvánosan támad a szeretet ellen. Mert írva vagyon: ,,Aki nincs velem, ellenem van, és aki nem gyûjt velem, szétszór.'' Amit Valencia tesz, abból hiányzik a bizalom. Istent nem lehet erôszakkal provokálni.

Döntött magában, és felhívta monsingnore Zasit.

-- Hallgatta Valencia nyilatkozatát, monsignore Zasi? -- Hangja fáradtan csendült.

-- Igen, eminenciás uram.

-- Bueno. Nagyon örülnék, ha átjönne hozzám, és egy kicsit elbeszélgethetnénk.

-- Igen, eminenciás uram.

Monsignore Zasi levette magáról a ferencrendiek kámzsáját, amely bô volt és kényelmes, de a rádiót nem kapcsolta ki. Tovább hallgatta a szenvedélyes hangú kommentárokat, s közben magára kapta reverendáját, és az övét is a derekára kötötte, mert tudta, hogy a bíboros igen értékeli a méltóság külsô jeleit -- bárhogy vélekedjék az ember ezekrôl az idejétmúlt külsôségekrôl. Amikor kissé sajnálkozva kikapcsolta a rádiót, s kilépett az ajtón, úgy érezte magát, mint valami frontkatona, akit az elsô vonalba vezényelnek.

Végigment a palota hosszú folyosóján, áthaladt egy hatalmas termen, melynek ablakai mindig valamiféle postahivatalra emlékeztették, majd egy összekötô ajtón át elérte azt az épületszárnyat, amelyben a bíboros lakott.

Úgy érezte, mintha még a levegô is morózus lenne, és mintha valamiféle öregember-illat töltene be mindent. Mintha szanaszéjjel penészes papírok hevernének, s az ablakokat se nyitnák ki soha, hogy beáradhasson rajta a friss, cielói levegô.

Kopogtatott, s mielôtt a bíboros igent mondott volna, már meghallotta, hogy bent szól a rádió.

A kardinális szó nélkül egy székre mutatott, s megkérte, zárja el a rádiót, mert a máján kívül még a köszvény is kínozza, s fájdalmak szaggatják öreg tagjait.

-- Milyen hatást gyakorolt önre? -- kérdezte, miközben fürkészve vizsgálta Zasi parasztos arcát, majd a lábára nézett, amely állandóan mozogni szokott.

Zasi nem válaszolt azonnal. Talomában töltött éveire gondolt, amikor még a bandolerók között élt, és eszébe jutott barátjának, a zenetanár Pablo Boterrónak a halála, aki a cielói konzervatórium igazgatója volt. Csaknem szó szerint vissza tudott emlékezni a diákok szavára, amint az esetrôl beszámoltak:

,,Délután két órakor indultunk el Cielóból azzal a szándékkal, hogy Camarcóban részt vegyünk egy klubhangversenyen. Útközben negyedórára megálltunk, majd folytattuk utunkat Taloma felé. Néhány perccel nyolc óra elôtt értük el a tartomány határát, amikor hirtelen idegenek zárták el elôttünk az utat. Elôször katonáknak véltük ôket. Lehettek vagy tizenöten, és gyalogsági, tüzérségi egyenruhát viseltek. Buszunkat megállították, s a bandalerók egyike ránk parancsolt, hogy szálljunk ki. Azonnal el is vette minden ékszerünket, pénztárcánkat meg az óránkat. A banditák ezután körülvettek bennünket. Állig fel voltak fegyverkezve, puskáikat a közelünkben álló autókra irányították. És ekkor lövöldözni kezdtek. A bandavezér kiadta a parancsot, hogy külön csoportba álljanak a konzervatív és külön a liberális párti utasok. Szándékuk világos volt. Gyûlölték a konzervatívokat, s jaj volt annak, aki horogra akadt. A parancsnak senki sem engedelmeskedett. Mindenki mozdulatlanul állva maradt. Erre egyenként mindenkit kifaggattak politikai meggyôzôdésérôl, még a csoporttal utazó tizenhat asszonyt is.

Pablo Boterro professzor, akinek a vezetésével utaztunk, kijelentette, hogy mi diákok vagyunk, ô pedig a fôváros zenekonzervatóriumának igazgatója. A banda vezetôje elégedetten mosolygott, s felszólított bennünket, hogy beszállhatunk a buszba. A professzor volt az utolsó, de ôt visszarántották, s óriási ökölcsapást mértek az arcába úgy, hogy szegény ember hanyatt esett az úttest kövezetén. Erre gépkocsivezetônk elindította a kocsit, s hajtott, amilyen gyorsan csak tudott, de mi mindannyian láttuk, hogy a banditák fegyvereiket a professzorra szegezik és tüzelnek. A buszban kitört a pánik, de a sofôrnek esze ágában sem volt, hogy megálljon, inkább beletaposott a gázba. Késôbb a hadsereg katonái az úttesten találtak rá Boterro professzor holttestére -- tizenkét más halottal együtt.''

Ez a gyilkosság annyira felbôszítette a konzervatívokat, hogy még Zasinak -- az akkori plébánosnak -- sem sikerült megfékezni ôket. A banditákat összefogdosták, s valamennyit azonnal kivégezték. Asszonyaikat, gyerekeiket pedig összeterelték egy kunyhóba, azt petróleummal leöntötték, és rájuk gyújtották. Az egész esetrôl csak a következô szövegû haditudósítás jelent meg: ,,A nemzeti haderô katonái megtámadták a banditák táborhelyét. Rövid ütközet után a banditák elestek.''

A katonák természetesen nemzeti hôsök voltak, de az akkori plébános, Zasi ismerte a teljes igazságot. És ez így ment évrôl évre. Nemcsak a katonák és a banditák között, hanem a liberálisok és a konzervatívok között is...

Monsignore Zasi felsóhajtott.

-- Valencia erôszakot hirdet. De nem szenvedtünk-e már hosszú évek óta éppen eleget az erôszaktól? Mégsem tagadhatjuk le, hogy a pártok közti megtébolyult küzdelemben százezrek hullottak el, anélkül hogy hazánk polgárainak helyzete valamit is javult volna.

A kardinális türelmetlenül félbeszakította.

-- Volna bátorsága magára vállalni a felelôsséget mindazokért, amiket ma Valencia mondott?

Monsignore Zasi újra mély lélegzetet vett.

-- Nem tudom, eminenciás uram. Jelen pillanatban a dialógus nagy szolgálatot tenne.

-- Dialógus? -- kérdezte a bíboros meglepve. -- Csak nem azt akarja mondani, hogy egyenlô partnerként tárgyaljak ezzel a lázadóval?

Zasi bólintott.

-- Történelmi elôrelátásról tenne ezzel tanúságot, eminenciás uram.

A bíboros érezte, hogy teljesen elönti a méreg. Mit gondol tulajdonképpen ez a talomai paraszt? Történelmi elôrelátás... Már maga ez a kifejezés!

-- Aki nincs velem, ellenem van -- válaszolta nyersen.

Zasi tiszta tekintetével a bíborosra nézett.

-- Ezt nem mondhatja igazán komolyan, eminenciás uram. Ez a megállapítás az Isten és az ember közötti viszonyra vonatkozik, nem pedig az emberek egymás közti kapcsolatára. Emberek, akik ugyanazokért a célokért küzdenek, meg kell, hogy találják az egymás felé vezetô utat.

-- Hogy én ugyanazokért a célokért küzdök? -- A bíboros hangja ingerülten csendült. Zasi érezte, hogy most óvatosnak kell lennie. Itt nem a beosztott vitatkozik a felettesével, hanem az ifjúság küzd a mindent megôrizni akaró öregek ellen: a harc két nemzedék között zajlik.

Egy dolgot nem ismer a kardinális, gondolta magában Zasi: mégpedig az ország csaknem kilátástalan helyzetét. A szegény országoknak a korábbi, a gazdagok által történô kizsákmányolását most fölváltotta a gazdasági függôség. Hazánk csaknem kizárólag nyersanyagokat exportál, s a felvásárló észak-amerikai cégeknek elsôrendû érdekük, hogy a nyersanyagok ára minél alacsonyabb maradjon. Ameddig mi itt, Latin-Amerikában a termelést a nyersanyagokra korlátozzuk, nem leszünk képesek a béreket magasabbra emelni. A segélyakciók, legyenek bár mégoly átfogó jellegûek, helyzetünkön sohasem fognak változtatni, amíg minden készterméket importálnunk kell -- és azt ismét csak Észak-Amerikából, megterhelve az ottani magas munkabérekkel s ugyancsak magas szállítási költségekkel. Zasi a magas munkabéreket egyáltalán nem tartotta igazságtalannak.

Az egyetlen, ami megmenthetne bennünket, a hazai ipar megteremtése, amelynek az itteni vas-, szén-, és olajlelôhelyek nagy hasznára lennének. Igaz ugyan, hogy kapunk Észak-Amerikából fejlesztési segélyt, de az mit sem segít, mert ugyanez az Észak-Amerika -- a hidegháborús uszítóktól felheccelve -- hisztérikus félelemmel retteg egy latin-amerikai kommunista hatalomátvételtôl, akárcsak kormányunk és az egész itteni vezetôség. Ahelyett, hogy elôsegítenék a szociális haladást, a kormány mind magasabb százalékarányban támogatja az állami költségvetésbôl a hadsereget és a rendôrséget, s ezek az összegek többé már nem fordíthatók a gazdasági fejlesztés céljaira. Mivel a vezetô körök kezükben tartják a sajtót is, ennek segítségével állandóan szítják a kommunizmustól való hisztérikus félelmet, és megakadályoznak -- állítólag a magánvállalkozás nevében, melynek az Egyesült Államokban nagyon szép csengése van -- minden demokratikus reformot.

És kizárólag ez a reakciós gazdasági rendszer határozza meg a politikát Concienciában, töprengett tovább Zasi. A lakosság pedig sokkal gyorsabban szaporodik, mint a nemzeti jövedelem. A kereskedelem a részletfizetés bevezetésében keres menedéket, amely viszont a kölcsönös bizalmat teszi kérdésessé. Iskolákat kell bezárni, mert nincs pénz fenntartásukra, pedig a szülôk több iskolát óhajtanának. Az adóbevételek csökkennek, ahelyett hogy emelkednének. A kormány mindent megígér, utána mégis lefarag a szociális költségvetésbôl. Így aztán óhatatlanul fokozódik a feszültség. Lehet ezek után csodálkozni, ha agitátorok jelennek meg a színen, s el akarják hitetni, hogy mindent elô tudnak teremteni anélkül, hogy a termelés emelkedne? A vezetô rétegek jövedelme természetesen emelkedik, s vele együtt a külföldre irányuló tôkekiáramlás. Ez is csak fokozza a feszültséget. A feszültség pedig bizonytalanságot és zavart idéz elô, mégpedig mindkét oldalon, a szegényeknél és gazdagoknál egyaránt. S lehet-e akkor csodálkozni, hogy a diktatúra iránti igény egyre erôsebb lesz? Az egyik csoport katonai diktatúrát akar, mások szocialista vagy kommunista diktatúrát akarnak megvalósítani. Gazdasági válság idején mindig könnyû egy demokratikus kormányt megdönteni, még demokratikusabbat is, mint amilyen a miénk, mely hibát hibára halmoz. És amilyen arányban a bérek csökkennek, úgy lesz mind nagyobb tekintélye a hadsereg törzstisztjeinek és a rendôrségnek.

Amennyiben harcra kerülne a sor, a legtöbb latin-amerikai országban a hadsereg fölébe kerekednék a kommunistáknak, mégpedig egyszerûen azért, mert Észak-Amerika közel van, és az meg fogja védeni nyersanyagforrásait és tôkebefektetéseit. Oroszország pedig messze van. Nem marad tehát más hátra, mint a katonai diktatúra, amelyhez már csak egy lépés a fasizmus. És akkor a parlamentáris demokrácia ellenzôi, akik miután mindent elkövettek a nép kifosztása érdekében, hangosan fogják hirdetni, hogy lám, ôk már régen megmondták, hogy a demokrácia olyan luxus, amelyet egy latin-amerikai ország nem engedhet meg magának.

Monsignore Zasi elmosolyodott. Ezek a gondolatok ugyanis nem tôle származtak. Egy Vermeer professzor által írt cikkben olvasta ôket -- s többször is egymás után, mivel kristálytisztán ábrázolják az ország jelenlegi állapotát.

A bíboros elôrehajolt, mintha Zasi gondolataiban akart volna olvasni.

-- Miközben ön töprengett, én is azt tettem -- mondta.

-- Tehet még egy utolsó kísérletet, és beszélhet a nevemben Valenciával. Mondja meg neki, hogy felajánlok részére egy állást az ordinariátuson. A fizetése ugyanannyi marad, mint amikor professzor volt. Végsô soron az anyját is el kell tartania valamibôl.

Istenem, gondolta magában a bíboros, úgy kell itt tárgyalnom, mintha nem is én, hanem Valencia állna a concienciai egyház élén.

-- És természetesen haladéktalanul fel kell hagynia ezzel az agitációval... -- Nem fejezte be egészen a mondatot, de Zasi most jobban értette, mint bármikor.

Csend lett. A bíboros arra gondolt, legfôbb ideje lenne még egyszer megvitatni a dolgot a nunciussal, aki eléggé elbizakodott ugyan, de úgy tesz, mintha értene a taktikához. A bíboros még habozott. A diadalujjongás arra intette, óvatosnak kell lennie, de azért mégse túl óvatosnak, mert a diadalujjongás mögött provokáció húzódik meg.

Monsignore Zasit szánalom fogta el az öreg ember iránt, aki most egyetlen ember ténykedése által pusztulni látja azokat az értékeket, melyekben egész életén át visszavonhatatlanul hitt. Az engedelmesség fikciónak bizonyult, a tekintély homokként kipergett ujjai közül.

-- Eminenciás uram! -- kezdte Zasi, s hangjából olyan sok aggodalom csendült, hogy a bíboros meglepetten figyelt. -- Én még egyszer hangsúlyozottan arra szeretném önt kérni, hogy személyesen beszéljen Valenciával. Rendelje ide magához. És hagyja, hadd beszélje ki magát. Ô is az ön papja, s ha eminenciás uram úgy gondolja, hogy ô most nehéz helyzetben van, annál inkább nem szabad tôle megvonnia atyai gondoskodását.

A bíboros a fejét rázta.

-- Nincs nehéz helyzetben. Ön nem jól értette a beszédét. Ha nehéz helyzetben lenne, akkor már beszéde elôtt felkeres, hogy tanácsomat kikérje. De mivel ô a maga útját járja, nem tudok többé segíteni rajta.

Monsignore Zasi feladta. Ezt elôbb is gondolhatta volna. A bíborosban nem lesz annyi megértés, hogy barátságosan visszafogadja házába a tékozló fiút. Neki a nyáj fontosabb, mint az egyetlen bárány, amely a tilosba tévedt.

Zasi felállt. -- Mindenesetre át fogom adni Valenciának az üzenetet, eminenciás uram.

Még egyszer visszapillantott, mielôtt becsukta maga mögött az ajtót. A bíboros feje a mellére hullott, kezével oly görcsösen szorította a keresztet, hogy sovány ujjainak csontos bütykei elfehéredtek.


12. Háború az ôserdôben

Raoul Castillo úgy érezte magát, mint az a bárány, amelyiknek eltörött a mellsô lába, s most a térdén kénytelen bicegni, hogy legelni tudjon. Tisztában volt azzal, hogy amióta Guillermo de la Cruz ügyében járt, Zambrano katonái a nyomában voltak. Ezért napközben mindig elrejtôzött, s csak éjszaka folytatta útját. Egy óra múlva el kellene jutnia a barátaival megbeszélt helyre. Úgy egyeztek meg, hogy Gomez Ocampo kalyibájánál találkoznak, ahol idefelé jövet elsô éjszaka megszálltak. Most mozdulatlanul, térdét magasra húzva gubbasztott egy fa tövében. Éhes volt, hiszen az utóbbi napokban csak canelán, a vízbe mártogatott, világosbarna cukron élt. A nyugtalanság is emésztette. Vajon Pedro, Emanuel, Carlos és Armando ugyanolyan elôvigyázatosak-e, mint ô? Elsôsorban Carlos miatt aggódott. Ez az ember hajlamos arra, hogy meggondolatlanul fecsegjen, és a többieknél is hamarabb elfelejti a gerillák örök szabályát: állandóan helyet változtatni, szüntelenül ébernek lenni, és mindent bizalmatlanul fogadni. Azonkívül az is szokatlan volt, hogy most egyedül, egymástól elszakítva kellett átvágni magukat a terepen. Az ô erejük pedig a csoportban rejlik: az erôs, jól felszerelt, kemény egységben, amely mindig egyesült erôvel támad, és amelyrôl senki sem tudja, mikor és hol tartózkodik.

Castillo a lova után nézett. Az állatot Ardientének nevezte el, és megtanította arra, hogy mozdulatlanul álljon a bokrok között, ha valami veszély közeledik, vagy ha a gazdája a hosszú lovaglást akarja kipihenni.

Közben besötétedett. Közvetlenül alatta húzódott az út, és mintegy tíz kilométernyire lehetett az a kunyhó, ahol találkozniuk kell. Az éjszaka hûvös volt, s Castillo nagyon fázott. Arról a pontról, ahol most ül, jól belátja az utat, sôt követni tudja, amíg a sok kanyar után el nem vész a távoli ôserdôben. Castillo hallása az elmúlt években hihetetlenül kifinomult. Meghallotta a legapróbb ág reccsenését, s azt is, ha valaki sóhajtott a közelében, vagy ha madár rebbent föl a környéken. Már azt kérdezte, vajon tudna-e egyszer másképpen is élni. Nemcsak a város, de a falu is idegenné vált számára. A veszély ott is oly közelrôl leselkedne rá, hogy ôt, akit a ,,zöldruhás gazemberek'' évek óta köröznek, azonnal elfognák.

Arra lett figyelmes, hogy lova abbahagyja a legelést. Castillo azonnal mozdulatlanságba dermedt, fejét fölemelte, és hallgatódzott. Semmi gyanúsat nem vett észre. De valaminek mégis kell történnie a közelben. Ardiente már nagyon sokszor megmentette így az életét. Mozdulatlanul ülve maradt, s csak kis idô múlva emelkedett föl végtelenül óvatosan, és lovát maga után húzva néhány lépést beljebb osont az ôserdô sûrûjébe. Minden méternél megállt, figyelt, s lassan ki is vette a zajt. Az útról lovak patáinak dobogását hallani. Kettônél többen lehettek. Elôvette a pisztolyát, kissé megpaskolta a lova farát, felmászott egy fára, és úgy helyezkedett el, hogy teljesen észrevehetetlenné vált. Tíz perc telhetett így el, amikor emberi hangok szûrôdtek föl hozzá. Amint a csapat elhaladt mellette, fölismerte köztük Gomez Ocampót. Erôsen rá volt kötözve egy lóra. Mellette Zambrano zöldsapkás katonája lovagolt, kezében Gomezre irányított fegyverrel.

Castillo gyorsan végiggondolt minden eshetôséget. Valószínûleg mind a négyen ezt az utat választják, hogy eljussanak Ocampo kalyibájához. Azt, hogy máris ott lennének, lehetetlennek tartotta, mert egyikük sem tud gyorsabban lovagolni nála. Gomez Ocampo tehát csapdába esett, s most ôt magát is elcsípték volna, ha a véletlen nem játszik a kezére.

De mi van akkor, ha Zambrano emberei az útvonal elsô szakaszát ellenôrzésük alatt tartják? Az nem olyan nagy baj, hiszen sem Pedro, sem Emanuel, sem Carlos, sem pedig Armando nem járhattak azon az úton, leszámítva ezt az utolsó kis darabot. És ha a katonák már azt a keskeny hegyi ösvényt is figyelik, amelyen ô ideérkezett? Ezt nem tartotta valószínûnek, hisz akkor ô maga is kelepcébe került volna.

Feszülten várt, s amint gyors, apró paták dobogása ütötte meg a fülét, megkönnyebbülten fellélegzett. Társai éppen olyan fáradtak voltak mint ô, de sokkal kevésbé figyelmesek. Elkomorodott képpel hallgatták végig, amint beszámolt nekik az imént látottakról.

-- Hát akkor ma sem lesz meleg leves -- jelentette ki Emanuel nagyot sóhajtva. Armando arca kifürkészhetetlen maradt, mint máskor.

-- Fogalmad sincs róla, hányan lehetnek? -- kérdezte végül.

Castillo a fejét csóválta.

-- Csak azt tudom, hogy Gomez bajban van, és nekünk ki kellene szabadítanunk.

-- Minek? Forduljon föl. Mi közünk nekünk Gomezhez? Azért, mert ennünk adott, meg hogy ott aludtunk nála? Ha minket is elfognak, az még nagyobb baj.

Ezt Pedro mondta, aki egy vékonyabb fába kapaszkodott, mintha attól várna segítséget.

-- És ha Gomez fecsegni fog? Ha elmondja a katonáknak, hogy körülbelül melyik irányból érkezünk? Ha addig kínozzák, hogy nem tudja tartani a száját, akkor mi lesz? Vállaljátok a felelôsséget, hogy az a disznó kutya Losano még többet tudjon meg rólunk?

-- Losano tehet nekem egy szívességet. Ha Gomez elárul, mi már messze járunk. A saját portánkon, ahol senki sem talál meg bennünket.

A csendben, mely ezeket a szavakat követte, hallották, hogy Armando mélyet sóhajt. Aztán odament Pedróhoz, és megállt elôtte.

-- Elszalasztanád a lehetôséget, hogy fölaprítsd ezeket a férgeket, akik még azt a marhaságot is elkövették, hogy elhagyják a biztos támaszpontjukat, és ilyen távolra merészkednek?

Pedro már mosolygott.

-- Én nem hagyok ki egyetlen lehetôséget sem, de amíg mi csak itt ácsorgunk, és a szánkat jártatjuk, azt sem tudjuk, hány katonájuk van. Raoul azt akarja, hogy támadjuk meg ôket. Rendben van, de akkor elôször nézzen utána, hányan vannak a jómadarak.

Raoul lezárta a beszélgetést.

-- Mind az öten megyünk. A lovakat azonban itt hagyjuk. Gyerünk gyorsan!

A keskeny úton egymás után haladtak Gomez kunyhója felé. A kalyibától mintegy száz méternyire rátértek egy még keskenyebb, a fôútvonalról egyáltalán nem látható ösvényre. Tudták, hogy az közvetlenül Gomez udvara elôtt végzôdik. Feszült figyelemmel, nesztelenül, élesre töltött pisztollyal osontak elôre, amikor hirtelen megcsapta fülüket Ocampo velôtrázó ordítása.

-- Úgy látszik, már kezelésbe vették a szerencsétlent -- suttogta Raoul. -- Most nem gondolnak semmi másra. Meg sem fordul a fejükben, hogy mi éppen erre vetôdhetünk.

Az ôserdô széle öt méterre sem volt a kunyhótól. Raoul arra gondolt, hogy néhány nappal ezelôtt még itt állt a csillagos ég alatt, és irigyen szemlélte a kis faházat, a yukkát, a kukoricát, a kávét, a tyúkokat meg a teheneket. Most már tudta, hogy nem is olyan irigylésre méltó ez a Gomez Ocampo. Hisz lám, bárki ráronthat, és saját házában bántalmazhatja, anélkül hogy valaki meghallaná segélykiáltásait. Hogy most másként történik, csupán annak köszönhetô, hogy ô és társai ezt a viszonylag biztos pontot jelölték ki találkozóhelyül.

Mozdulatlanul álltak mind az öten, és figyeltek. A lovak számából ítélve a katonák körülbelül heten lehetnek. Úgy látszik, biztosak a dolgukban, mert még ôrszemet sem állítottak. Ez lesz a vesztük, gondolta Raoul mosolyogva. De az ellenfelet mégsem szabad lebecsülni. Bármily hihetetlenül tûnik, hogy ez a kis csapat éjnek idején ennyire meggondolatlanul tevékenykedjék, nem szabad elfelejteni, hogy ezek a katonák jól kiképzett, alaposan fölfegyverzett harcosok, akik semmitôl sem riadnak vissza.

Raoul nem ismerte az ôrmestert, aki a parancsot osztogatta, és a kihallgatást vezette. Izmos, jól megtermett fickónak látszott, Raoul harmincévesre becsülte. A jelek szerint elég hirtelen kezû, amit Gomez Ocampo meg is tapasztalhatott, mert már orrán-száján ömlött a vér.

-- Én nem tudok semmit a gerillákról -- mondta jajveszékelve -- az égvilágon semmit. Miért bántotok engem, ahelyett hogy megvédelmeznétek? Óh, édes Szûzanyám!

Az ôrmester a tenyerével a képébe vágott, egy másik katona pedig akkorát rúgott a hasába, hogy Gomez összerogyott.

-- Olyan valakitôl tudjuk a nevedet, aki nem akar már többé veletek dolgozni, piszkos árulókkal. Az az ember nem hazudik. Téged jól ismer, és tudja, hogy összejátszol Rodriguez Tobarral meg a bandájával.

Raoul oldalba bökte Emanuelt.

-- Maradj itt. Én többet akarok hallani. Tudni akarom, mit mond az ôrmester, és mit fecseg ki Gomez. Majd jelt adok nektek. Ha netán bajba kerülnék, habozás nélkül tüzeljetek. Ha pedig elfognak, lelôsz engem. Érted, Emanuel?

Hason csúszva elmászott a tyúkól mellett egészen a kunyhó oldaláig, ahol már minden szót tisztán érthetett. Sokan lettek így árulóvá, gondolta magában. Vannak emberek, akik nem bírják elviselni a fájdalmat és a megaláztatást, és megteszik az elsô lépést az ellenség felé. És ha még ráadásul pénzt is kapnak, az elsô lépés után már könnyebben következik a második, aztán a harmadik, negyedik. A vége az, hogy már mindenben együttmûködnek az ellenséggel. Egyébként miért is tartaná a száját Gomez néhány csapat rongyos, kiéhezett, elvadult gerilla miatt? Vagy talán azért hallgasson, mert politikailag jól tájékozott, és nem bízik a kormányban? De mi köze Gomeznek a politikához meg a kormányhoz? Ha mégis hallgat, csak azért teszi, mert ösztönösen érzi, hogy csak a gerillák szüntethetik meg azokat a tragikus állapotokat, melyekben itt mindenkinek élnie kell. De hallgathat azért is, mert fél a gerilláktól, tudja, elôbb vagy utóbb, de mindenképpen fülünkbe jut a vallomása.

Raoul úgy látta az ablakon át, hogy az ôrmester leül, karját a szék támlájára teszi, és kíváncsian vizsgálja Gomezt.

-- Pénzt is kaphatsz, Gomez, ha megmondod, kikkel álltál kapcsolatban az utóbbi idôben. Egy kis pénz neked is jól jönne.

Raoul számbavette a fegyvereket. Hét észak-amerikai puska. Jó puskák, gondolta magában. És hét pisztoly. Amennyire meg tudja állapítani, a katonák is heten vannak. Nem akarta, hogy Gomez még sokáig szenvedjen. Elôbb azonban pontosan meg kell gyôzôdnie, nincs-e a közelben több katona, mint amennyit a szobában összeszámolt. Gomez Ocampo a földön feküdt, és az ôrmester kíméletlenül rugdosta csizmájával az arcát. Raoul végignézte ezt, s ami ritkán fordult elô vele, most semmi felindulást sem érzett. Nemsokára te is meghalsz, ôrmester, de elôbb mi is végigcsináljuk veled ugyanazt, amit most Gomezzel mûvelsz. Embereidet a szemed láttára fogjuk egymás után lelôni, és te megmondod szépen annak a nevét, aki Ocampót elárulta. Majd meglátjuk, bírod-e olyan sokáig, mint Gomez? Kíváncsi vagyok, vajon bátrabb leszel-e azzal a durcás pofáddal, és több fájdalmat tudsz-e elviselni, mielôtt átküldünk a másvilágra? Raoul elsurrant az ablak alól a lovak felé, majd a ház sarkánál elkanyarodott, és a másik oldalon visszament elôbbi rejtekhelyre.

Karjával jelt adott, és látta, amint barátai szétoszlanak, és mind a négy oldalról bekerítik a kunyhót. Látszott rajtuk, hogy nagyon dühösek. Talán még nálam is dühösebbek, gondolta magában Raoul. Én csupán arra gondolok, hogy fontos megtudnunk az áruló nevét, mert semmi sem veszélyesebb a gerillák számára, mint az olyan ember, aki barátait pusztulni hagyja, és mosolyogva a gyilkosok mellé áll.

Amikor az elsô lövés eldördült, az ôrmester elôrántotta pisztolyát, de lövésre már nem volt ideje, mert kilôtték kezébôl a fegyverét. Emanuel nyugodtan célzott, és sorban egymás után leterített három katonát, akik ámuló szemekkel fogadták a halált. A többiek föltartották kezüket, és csendesen a falhoz álltak. Amikor azonban egyikük szökni próbált, Pedro már a második lépésre leterítette.

Raoul -- négy társával fedezve -- odalépett a fal mellett álló két katonához, elôhúzta pisztolyát és tüzelt. A holttestek az ôrmester lábai elé buktak, és elterültek a már eszméletlenre vert Gomez Ocampo mellett.

-- Emanuel, eredj ki, és állj ôrt. A lövöldözést meghallhatta valaki. Te, Pedro, menj el, és vezesd ide a lovakat, de siess! Carlos, térítsd észre Gomezt, nyergelj föl neki a katonák lovai közül egyet, és kötözd hozzá, amilyen szorosan csak tudod. Ha holnap megtalálják a hullákat, Gomeznek már nálunk kell lennie, különben apró darabokra szabdalják. És most nézzünk téged, ôrmester. Hogy hívják azt az embert, aki elárulta Ocampót?

Az ôrmester bátrabbnak látszott, mint Raoul gondolta.

-- Ha fejre állsz, nyomorult bandita, akkor sem mondom meg. -- válaszolta.

Kijelentése azonban semmiféle hatást nem tett Castillóra. Hanyagul belevágott az ôrmester képébe, hogy az orrcsontja menten összeroppant.

-- Ki vele!

Az ôrmester hallgatott. Egész valóján látni lehetett, milyen véleménnyel van Raoulról meg a többiekrôl. Hisz katonáit minden szó nélkül, hidegvérrel és könyörtelenül lemészárolták, mint a barmokat. Ô azért van itt, hogy rendet teremtsen ezen a vidéken, és aki a gerillákkal együttmûködik, megérdemli a büntetést.

-- Mehetsz a pokolba, oda való vagy -- felelte fáradtan.

Raoul egy pillanatig mérlegelte a helyzetet. Ez az ember nem úgy néz ki, mint akit könnyen szóra lehetne bírni. De azért mégis tesz egy kísérletet, amíg Pedro visszatér a lovakkal.

-- Ide figyelj, te nemcsak durva vagy, hanem ráadásul ostoba is. Ki az a hülye, aki meg meri csinálni, hogy éjnek idején hét katonával ezen az elhagyott vidéken kóborol. Nem jöhettél volna inkább fényes nappal? Vagy attól tartottál, hogy Gomez az utolsó pillanatban elszökik elôled?

-- Azt már megtette. Úgy hoztam vissza.

Az ôrmester végignézett katonáinak holttestén. Élettelen tekintetük nem árult el félelmet, inkább csak meglepetést.

-- Mondd meg a neved -- szólt Raoul röviden.

Az ôrmester olyan hangosan kezdett nevetni, mintha legalábbis kocsmában volna, nem pedig egy magányos kalyibában, katonáinak hulláitól körülvéve. Nevetése oly megvetôen csengett, hogy Castillo egy pillanatig azt hitte, a nyitott ajtóban újabb katonák állnak, s fegyvereiket ôrá irányítják.

-- Csürhe banda. Aljas disznók... -- suttogta az ôrmester, amikor az újabb ökölcsapás kiverte a fogait.

-- Armando, szedd össze a puskákat meg a pisztolyokat. De nagyon siess! Nem maradhatunk itt éjszakára. Már hallotta a lovak dobogását és Pedro meg Emanuel hangját. Elôhúzta pisztolyát, és az ôrmester felé fordult.

-- Szóval hallgatsz. Tehát nincs szándékodban beszélni?

-- Ilyennek beszéljek, mint te? Egy gyilkosnak, mint te? Lôj, ember, legalább nem látom tovább azt a ronda pofádat!

Raoul egykedvûen bólintott.

Elhúzta a ravaszt, és végignézte, amint az ôrmester lassan elôrebukik, mintha még egy kísérletet akarna tenni, hogy állva maradjon. Raoul megfordult, szemében elismerés volt ellenfele iránt. Amikor Emanuel visszajött, és belerúgott az ôrmesterbe, visszahúzta és ráförmedt:

-- Hagyd, ne bántsd!

A puskákat és pisztolyokat elosztották, lóra ültek, és elindultak az éjszaka közepén a Talmacot körülvevô sûrû rengetegben.

Korán hajnalban érkeztek. Ideiglenes tábort ütöttek, s megpróbáltak valamiképpen érintkezésbe lépni a fôhadiszállással, amelynek valahol a közelben kellett lennie. Raoul egyedül vágott neki az ösvénynek, mely közvetlenül Rodriguez Tobar központi táborához vezetett. Errôl azonban csak Raoul tudta, hogy pontosan hol fekszik. Lovát hátrahagyta, mert úgy túl feltûnô lett volna a távozása, azonkívül rejtôzködnie is könnyebb gyalogosan. Jól ismerte ezt az erdei utat, és tudta, hogy a nemzeti hadsereg katonái sohasem használják. Túl veszélyes lenne a számukra. A fák koronája között megpillantotta az elsô hajnali világosságot, amint átderengett a felhôkön, melyek mélyen az erdô felett szálltak, mintha hatalmas gerillacsapatok vonulnának sebesen.

Nem érzett lelkifurdalást, amiért megölte az ôrmestert és hat katonáját. Csak csodálatot ébresztett benne az az ember, akire utoljára tüzelt. Ha egyszer majd meg kell halnia, ô is így akarja végezni. Ilyen büszkén, öntelten, hidegvérrel és közönyösen. Hát igen, ellenfeleik nemcsak arra kaptak jó kiképzést, hogy miként harcoljanak, de arra is megtanították ôket, hogyan kell katonához méltóan meghalni.

Hazafelé velük együtt lovagolt Gomez Ocampo is. Útközben semmit sem beszélt, csak amikor már majdnem megérkeztek, akkor ment oda Raoul Castillóhoz.

-- Csak most tudom igazán felfogni, hogy megmentettétek az életemet, és most már halálom napjáig veletek kell maradnom a dzsungelben.

Raoul bólintott.

-- Ellenkezô esetben már nem élnél, Gomez. És ha egyszer elkeseredsz, és vissza kívánsz térni, gondolj arra, hogy az is a halálodat jelenti. Mert ha nem a hadsereg ejt foglyul, és nem kínoz halálra, akkor mi fogunk agyonlôni. Mindent vagy semmit. Hiába, ez a mi törvényünk, Gomez.

-- Te legalább ôszinte vagy, Raoul.

Raoul mindkét kezét Gomez vállára tette.

-- Ide figyelj, én is éppen ezen gondolkodtam. Amikor a múlt héten kunyhódban aludtam, irigyeltelek. A házadat, a tyúkjaidat, a kukoricásodat, a yukkádat. Arról álmodoztam, hogy én is úgy szeretnék élni, mint te, Gomez. De most már ez fölösleges. Együtt kell ezután harcolnunk, nekem azért, hogy házat szerezzek magamnak, neked pedig, hogy a magadét visszaszerezd. Azt hiszem, ez nagyon egészséges életcél. Nem igaz, Gomez?

A másik semmit sem válaszolt, de ez nem is volt fontos, mindketten tudták a valóságot. Számukra nem volt többé visszaút. Különben a halál naponta a nyomukban lenne, s Gomez jól tudja, mit jelentene számára állandó rettegésben élni.

Szerencsétlen ország, ahol az embernek ilyen szomorú elhatározásra kell jutnia, töprengett magában Raoul, amint továbbhaladt. A nap lassan fölkelt, és a hegyek fölött süvöltve átzúgó szélroham elsöpörte a felhôket, melyek kétségbeesett igyekezettel próbáltak szembeszállni a vihar erejével. Lombok szakadtak le a fákról, mintha óriási kéz tépné le ôket, majd elengedné, hogy ismét a magasba repüljenek. A levelek sugárhajtású repülôk gyanánt cikáztak széles köröket rajzolva, s lehullottak, szônyeget borítva a szürkés színû talajra.

Felriadt madarak köröztek magasan a fák felett, ügyesen manôverezve a széllökések között, vagy a földön tipegtek, jobbra-balra tekintgetve, farkukat billegetve. Majd nyílsebesen felröppentek, és élénk szárnycsapásokkal húztak a magasba, hogy meghódítsák a végtelen égboltot.

Távolabb néhány madár szemezgetett valamit a földrôl, aztán hirtelen mindannyian fölrebbentek, mintha csak figyelmeztették volna ôket -- mint valami kis gerilla csoportot -- a fenyegetô veszélyre.

Isten talán mindent elvett tôlünk, de a természetet meghagyta nekünk, gondolta magában Raoul.

Egy-egy ilyen napon, mint a mai is, megtanultam elfelejteni az embereket, akik rosszabbak, mint a vadállatok. Én magam is szívesebben lennék inkább valamilyen állat, például ló, aki hetekig nyugodtan ellegelészhet, vagy talán birka, aki az Andok leghidegebb éjszakáin is békésen alszik vastag bundájában, és nem törôdik a feje fölött süvítô vad szelekkel.

Így haladt órákon keresztül, vállán az észak-amerikai puskával, és zsebében az ugyancsak zsákmányolt pisztollyal. Megnézte a fegyver számát: 4558805. Persze amerikai gyártmány. Az egész nemzeti hadsereg jenki fegyverekkel van fölszerelve. Maguk jobbára cseh, belga vagy kínai típusút használnak. Nevetnie kell, ha arra gondol, milyen képet vág majd Rodriguez Tobar, ha elmeséli neki a történteket. A kormánycsapatok bizonyára az utóbbi idôk egyik legsúlyosabb veszteségét szenvedték el ma. De micsoda felelôtlen idiótának juthat az eszébe, hogy éjnek idején ilyen kis létszámú csapattal vállalkozásba kezdjen?

Közeledett ahhoz a területhez, amelyen a központi tábor állt. Nagyon óvatosnak kell lennie, mert a gerillák gyorsan lônek. Lépteit lassabbra fogta. Az ôröket ugyanis gyakran cserélik, s akivel ma itt találkozol, holnapra már kilométerekkel odébb helyezték. Ôrök azonban vannak, és neki a rejtôzéssel kísérleteznie sem szabad, mert ez a halálát jelentené. Hányszor elôfordult már, hogy a védelmi övezetben elkövetett elôvigyázatlanság miatt az egész központi tábort felszámolták a kormánycsapatok. És ez nemcsak itt fordult elô, hanem Guatemalában, sôt Kubában, a Sierra Maestra sziklás hegyei között is az elsô nehéz hónapokban. Az erdô felett nyugvó csend kísérteties volt. Az ôserdôben mindenütt ez a vastörvény uralkodik: Ölj, vagy téged ölnek meg!

-- Állj! Ki vagy?

A hang valahonnan a lombok közül jött, de Raoul még a reá irányuló fegyver csövét sem látta.

-- Raoul Castillo.

-- Jelszó?

-- Mexikó.

-- Lépj ki az út közepére! Maradj ott állva! Dobd földre a fegyveredet! Gyorsan!

Mindent úgy tett, ahogy parancsolták, és jólesô, meleg érzés töltötte el, amikor hirtelen két erôs kar ölelte át.

-- Jorge!

-- Raoul! Már azt hittük, nem sikerült átvergôdnötök.

-- Gracias a Dios! Sikerült. De a többi négy is jön. Mi újság itthon?

-- Van egy pompás tervünk.

-- Azt tudom.

-- Nem, az egy másik. Az eredetit Tobar megváltoztatta. Megpróbáljuk elintézni Losanót. Don Henricót pedig elraboljuk.

-- Miért nem számolunk le mindjárt az egész bandával?

-- Ezt majd elmondja neked a kapitány. Most elkísérlek, hogy könnyebben átjuss a többi ôrszem mellett.

Raoul nem említette Jorgénak, ami a legutóbbi éjszakán Gomez kunyhójában lezajlott. Ezt elôször Rodriguez Tobarnak kell meghallania. De még mindig bosszantotta, hogy nem sikerült megtudnia, ki közöttük az áruló. Vagy talán nincs is áruló, s az egészet csak az ôrmester agyalta ki, hogy ezzel könnyebben szóra bírhassa Gomezt? Lehetséges. Ismeri ezt a cselt, olykor maga is szokta alkalmazni. Megfélemlítés, megvesztegetés, árulás: minden eszköz jogos, ha az ember a lelke mélyén nem is ért egyet vele.

-- Hát te hogy vagy, Jorge?

A másik nem válaszolt. Mert hogy is lehetne. Az egyetlen, amit szívbôl óhajt, a bosszú, de ezt a mai napig sem tölthette ki ellenfelén. A Talmac elleni támadás elôkészületei nagyon lassan haladnak elôre. Tobar a lelkére kötötte, hogy csak a legbizalmasabb barátoktól szabad értesüléseket szereznie. Jorge nagyon vágyódott egy asszony után, s éjszakánként gyakran álmodott vele. Nézeteltérések adódtak a városi és a falusi gerillák között is. Jorge néha olyan erôs honvágyat érzett, annyira elhatalmasodott rajta Talmacban töltött életének az emléke, hogy a legnagyobb erôfeszítésébe került, hogy mindent pozdorjává ne zúzzon maga körül. Hát igen, egy gerillaháború kívülrôl talán romantikusnak tûnik, töprengett magában. Az erôszak alkalmazása a kielégülés sajátos fajtáját jelentheti, és az agresszív ösztönök levezetésére szolgálhat. De ehhez még sok minden más is hozzájárul. Az embernek egész nap közvetlenül életveszélyben kell élnie. A vége a teljes eltompulás. Az ember irigy lesz az egész körülötte levô világra. Megmerevedik, ha ág reccsen a közelben, vagy ha hangokat hall. Minden jelenség veszélyt jelenthet számára. A fák, a bokrok, egy felröppenô madár.

-- Nincs honvágyad, Jorge? -- kérdezte Raoul, de elôre tudta, hogy a másik ezt úgyis le fogja tagadni. Ilyenné válnak mindannyian. Érzelmeik elpalástolásának mûvészeivé. Ez külsôleg kemény magatartásban nyilvánul meg, ami belül teljesen hiányzik eleinte. Csak négy-öt év múltán alakulnak át igazán. Csak akkor lesz valódi otthonuk a természet, amely körülveszi ôket.

A hallgatást sem tanulják meg olyan gyorsan, pedig ez az egyetlen, ami megmentheti ôket. S ha már megtanulták, akkor a kétség gyötri ôket továbbra is. Kétség a saját erejükben, a gyôzelemben. Hiszen elég csak rápillantaniuk Zambrano ezredes katonáira. Az ô felszerelésük sokkal jobb. Azonkívül modernebb fegyverekkel, nagyobb készlettel és elsôrendû hírközlô berendezéssel rendelkeznek. Elsô látásra legyôzhetetlennek tûnnek. És milyen sokáig tart, amíg az ember felfogja, hogy a vereségbôl is lehet tanulni; amíg megérti, hogy a keserû csalódások egész sorozatára van szükség annak felismeréséhez, hogy egy gerillaháborút csak akkor lehet megnyerni, ha megbarátkozunk azzal a gondolattal, hogy mi vagyunk a gyengébbek, de éppen ennek a ténynek az ôszinte elfogadása tesz bennünket elôbb-utóbb, de visszavonhatatlanul az erôsebbé. Ha valahol a világon döntô jelentôségû az a szó, hogy ,,kitartani'', akkor a gerillaháborúban a leginkább az. Mert ott minden ellened van. Már maga a szó is, hogy gerilla, mert mindenki azt érti rajta, hogy bandolero, vagyis: utolsó, aljas bandita.

Állig fölfegyverzett ôrszemek mellett elhaladva végre elérték a központi táborhelyet. A telep jól rejtôzött a fák és bokrok között. Valóságos kis falu volt, amelyet azonban senki sem hagyhatott el Rodriguez személyes engedélye nélkül. Itt a legszigorúbban betartották a taktikai gerillaháború minden szabályát. Még akik pontosan tudták, hol fekszik a tábor, azok sem vehették észre a távolból, hogy ezen a földdarabon emberek százai élnek egymás mellett. Itt voltak a lovaik, a teherautók, sôt néhány páncélkocsi is, melyet a kormánycsapatoktól zsákmányoltak. A fegyverkovácsok is itt dolgoztak egy állandó ôrizet alatt tartott mûhelyben. Ide hordták a lôszert, s itt állt a rádióadó. Légvédelmi ágyújuk is volt, hogy védekezhessenek egy esetleges repülôtámadás ellen.

Raoul köszönetet mondott Jorgénak, s egyedül folytatta útját Rodriguez Tobar sátra felé. Amikor belépett, a gerillavezér éppen a térképasztalnál dolgozott. Tobar meglepetve pillantott fel, s amikor Raoult meglátta, azonnal elébe sietett és átölelte.

-- Már aggódtam érted, Raoul. Hol vannak a többiek? De ülj már le. Egy pohár bor jót tesz most neked. Eléggé kimerültnek látszol.

Raoul mélyet sóhajtott.

-- Nagyot fogsz nézni, kapitány, ha mindent elmondok.

-- Hallottam már egyet s mást, de azért mondd csak.

Tobar végighallgatta, anélkül hogy egyetlen egyszer félbeszakította volna, vagy csak egyetlen arcizma megrándult volna. Szemei erôsen Raoulra szegezôdtek, s csak a katonák elleni támadásnál lett izgatott.

-- Szükséges volt lelôni ôket, Raoul? Nem lett volna jobb inkább csak a fegyvereiket elszedni, s megkötözve ott hagyni ôket?

-- Nem hiszem. Ahhoz túl sokat tudtak.

Tobar bólintott.

-- Mi a véleményed az árulóval kapcsolatban? Lehetséges, hogy köztünk bujkál?

-- Nem tudom, de számolnunk kell azzal, hogy az ôrmester esetleg igazat beszélt.

-- Persze, hogy számolnunk kell vele. De gondold meg, hogy az ôrmester és a hat katona megölése a nyakunkba hozza a hadsereget. Zambrano ezredes nem fogja csak úgy egyszerûen tudomásul venni az esetet.

-- Ezt én is gyanítom, kapitány.

Tobar egy darabig hallgatott, gondolkodott. Aztán megszólalt:

-- Te egyelôre itt maradsz. Szükségem van rád az új terv kidolgozásánál. Most menj aludni. Gondoskodom, hogy ne zavarjanak.

Amikor Raoul elhagyta a szobát, Tobar összeráncolta a homlokát. Néhány följegyzést készített magának, s azon töprengett, nem kellene-e elhalasztani Don Henrico elrablását és a Losano hadnagy elleni megtorlást. Mert Pedro hírei nagyon hiányosak. Azok a campesinók, akiktôl az értesüléseket szerzi, csak nagynehezen tudják követni a hadnagy és a földbirtokos napi életritmusát. Don Henrico házából pedig senkivel sincs kapcsolatuk. Még kevesebbet sikerült megtudniuk abból, miként zajlik a faluban elhelyezett kis haditámaszpont belsô élete. A hadnagy haragját és goromba modorát mindenki ismerte, sôt néhányan már saját bôrükön tapasztalták. Tobar azonban semmire sem akar vállalkozni, amíg sikere esélyei nincsenek biztosítva. Lehet, hogy ez túlzott óvatosság a részérôl, de túl kevés embere van ahhoz, hogy veszélyes kalandba bocsátkozzék. Másrészt viszont túl sokáig sem várhat. A hét katona halálának semmi köze Talmachoz. Neki pedig Talmacban kell rendet teremtenie. És megérti emberei türelmetlenségét is. Losano terrorjának véget kell vetni.

Újra a térképasztalhoz lépett, s tovább dolgozott följegyzésein.

A gerillák központi táborától mintegy kétszáz kilométernyire Zambrano ezredes és John Well hadnagy szintén a térképasztal fölé hajolt. Az ezredes jobb mutatóujjával a Talmacot övezô hegyvonulatokra mutatott.

-- Nézetem szerint, John, ezen a vidéken kell valahol bujkálniuk a gerilláknak. Miféle tapasztalatokat gyûjtött Talmacban?

John Well elfintorította az arcát.

-- Pontosan olyanokat, amilyenekre számítottam, ezredes. Átkozott a hangulat. A mi kedves Losano barátunk valóságos rémuralmat gyakorol, s akkora csönd van, hogy nem lehet más következtetésre jutni, mint hogy Rodriguez Tobar támadásra készül, de legalábbis foglalkozik a gondolattal.

Zambrano türelmetlenül bólintott.

-- Nem fejtené ki egy kicsit bôvebben, John? Nem szeretném megsérteni amerikai tárgyilagosságát, de most tapasztalatainak egészére lennék kíváncsi.

-- Nagyon ragaszkodik ehhez?

-- Miért ne, John?

-- Mert az ön meglátásai talán nem lesznek azonosak az enyémmel. S nem is ez lenne az elsô eset.

 Zambrano vállat vont.

-- Mindig azt hittem, hogy maga kevésbé érzékeny, mint én. De úgy látszik, tévedtem.

-- Oké, ezredes. Tehát csak az igazat. De maga akarta. Kezdem mindjárt a barátjával, Don Henricóval. Teljesen egocentrikus egyéniség. Kizárólag csak magára gondol, senki másra, még saját campesinóira sem. Igaz, az ô birtokain dolgoznak. Conciencia legszebb kávéültetvényei. De minél finomabb a kávéja, annál sötétebb a lelkiismerete. Mintha csak mellbe vágtak volna, úgy éreztem magam, amikor láttam, mit kell szótlanul eltûrniük ezeknek a campesinóknak éveken keresztül. Mert irgalmatlanul kizsákmányolja a szerencsétleneket. Már szinte emberszámba se veszi ôket. Ha valaki feltalálna egy olyan gépet, aminek két karja meg két lába van, amolyan mozgó robotfélét, s amely ráadásul pénzbe se kerülne, neki az ugyanúgy megfelelne, ha nem jobban. Mi haszna van egy munkásból, akinek elég, ha vakbélgyulladást kap, máris belehal -- nem beszélve az egyéb betegségekrôl. Patikája ugyan van, de abban drágább a gyógyszer, mint bárhol másutt az országban. Mert még az orvosságon is keresni akar. Önök kapitalistáknak neveznek bennünket, de jobban tennék, ha elôször az ilyenféle alakokról mondanának ítéletet. Hozzá képest a mi milliomosaink valóságos angyalok.

Zambrano ezredes félbeszakította.

-- Arra kértem magát, hogy a talmaci helyzetrôl számoljon be nekem, ne politikai elôadást tartson. De úgy látszik, maga ezt sohasem tudja kihagyni.

Well átvetette egyik lábát a másikon, és Zambranóra nézett.

-- Az imént ugyan ön beszélt érzékenységrôl, de hagyjuk. Folytatom. Losano elsô pillantásra ura a helyzetnek. A katonák fegyelme kifogástalan. Az ôrök szigorúak, a napi gyakorlatokat pontosan betartják, és az utóbbi idôben nem fordult elô semmi különösebb a faluban. A hadnagy önbizalma már az elbizakodottsággal határos. A talmaciak úgy félnek tôle, mint az Atyaúristentôl. Rövid idô alatt szoros barátságot kötött Don Henricóval, s azóta sûrûn keresik egymás társaságát. Kevés olyan hely van, ahol a földbirtokos és a hadsereg együttmûködése olyan zökkenômentes lenne, mint éppen Talmacban. A gerillák aktivitása is alábbhagyott, azóta egyszer sem támadtak meg falvakat. Úgy látszik, a hadnagynak besúgói vannak, bár nem sok hasznukat veheti, mert nem tudnak közvetlenül érintkezésbe lépni a gerillákkal. Losano többször megpróbálta elcsípni a hegyekbe irányuló élelmiszer-szállítmányokat, de sikertelenül.

Zambrano ezredes türelmetlenül dobolt ujjaival az íróasztalon.

-- De mi az, John, ami tulajdonképpen nem tetszik magának? Bökje már ki végre!

Well cigarettára gyújtott, s elgondolkodva nézett ki a kaszárnyaudvarra.

-- Magam sem tudom. Túlságosan simán megy ott minden: mintha Észak-Amerikában lenne az ember, egy texasi faluban. De a látszat csal, és ezt Losano nem veszi észre. Annyira el van telve magával, s annyira meg van gyôzôdve maroknyi századának erejérôl, s olyan magától értetôdônek tartja a campesinók alázatosságát és szolgalelkûségét, hogy nekem hányingerem lett ettôl az embertôl.

-- De ön is jól tudja, hogy Losano az egyik legjobb gerillaszakértônk.

-- Én azt elhiszem. De ahhoz a kritikus helyzethez képest, amelyben van, túl sok az önbizalma.

Ebben a pillanatban csengett a telefon. John Well a fônöke arcát figyelte, s látta, amint hirtelen elborul a telefonhír hallatára.

-- Micsoda? Ismételje meg, ember! Hat katona meg egy ôrmester? Hol? Küldje ide azonnal azt a fickót, aki megtalálta ôket. Érti? De haladéktalanul! Amikor visszatette a hallgatót, arcán elkeseredés látszott.

-- Egy ôrmestert és hat katonát agyonlôttek Montonnál. Gomez Ocampo meglehetôsen félreesô kunyhójában bukkantak rájuk. Fegyvereik, lovaik eltûntek. Madre de Dios! Ezek az átkozott bandolerók!

John Well hallgatott, egy darabig gondolkodott, aztán megkérdezte:

-- Losano emberei voltak?

-- Nem. Monton messze esik az ô körzetétôl.

A térképhez lépett.

-- Körülbelül itt történhetett. A vidék dombos, bár fennsíkon fekszik. A támadók persze a hegyekbe menekültek. A nyomukat viszont mindenképp követnünk kell. Hívja fel Losanót, s mondja meg neki, hogy induljon el Monton felé.

A campesinót, aki ezen a reggelen föl akarta keresni barátját, Gomez Ocampót, négy óra múlva Zambrano ezredes és John Well hadnagy elé vezették. Még mindig izgatott volt, és meglehetôsen zavart. Hosszú, csillogó fekete haja, széles pofacsontjai és barázdás arca -- mely szüntelenül idegesen rángatódzott -- indián származására vallott. Úgy viselkedett, mintha legalábbis ôt magát gyanúsítanák a gyilkossággal, nem pedig a gerillákat. John Well megértette, miért nem érintkeznek olyan szívesen a hadsereg tisztjei a környék lakosságával.

-- Hány óra volt, amikor Gomez kunyhójához értél? -- kérdezte Zambrano.

-- Reggel nyolc, excellenciás uram.

-- Mit kerestél ott?

-- Néhány tojást akartam tôle venni. A feleségem már napok óta kérte, hogy hozzak neki.

-- És aztán?

-- Kinyitottam az ajtót, és a szoba úgy nézett ki, mint egy hullakamra. Egy ôrmester meg hat katona feküdt holtan a padlón. Borzasztó volt, excellenciás uram.

-- És te mit csináltál!

-- Azonnal lóra ültem, és a montoni katonai parancsnokságra vágtattam. Az ôrmester elôször nem akart hinni nekem, de aztán mégis velem jött.

John Well eddig csak hallgatott, de most hirtelen egy kérdést tett föl a campesinónak:

-- Milyen messze van a kunyhód Gomezétôl?

-- Nem tudom, excellenciás uram, talán két vagy három kilométerre.

-- És nem hallottál lövéseket az éjszaka?

-- Nem hallottam egyetlen lövést sem, excellenciás uram. Csak a szél fújt. Az éjszaka nagy vihar volt nálunk.

-- Lódobogást sem?

-- Nem. Aludtam egész éjjel. Semmit sem hallottam. A mi vidékünkön alig történik valami. A bandolerók a hegyekben vannak. Sohasem jönnek le a fennsíkra, legalábbis mihozzánk nem.

-- Sohasem láttál még egyet sem?

-- Nem. Én nem ismerem ôket.

A férfi arca kifürkészhetetlenné vált, és John Well érezte, hogy ez az ember hazudik.

-- De talán csak láttál már idegen embereket megfordulni Gomeznél, nem?

A campesino merev arccal pillantott rá, mintha ezt a kérdést nem várta volna.

-- Ha hazudsz, itt helyben agyonlövetlek. Jól gondold meg, mielôtt válaszolnál.

Félelmet olvasott ki a szemébôl. Odalépett hozzá, és megállt elôtte.

-- Ember, jól gondold meg, hogy mit válaszolsz. Hét emberünket lôtték agyon, és nem vagyunk a legjobb hangulatban. Láttál már valamikor Gomez kunyhójában idegeneket?

Zambrano ezredes észrevétlenül intett a fejével, s Well már tudta, hogyan kell folytatnia.

-- Hát jó. Egy emberrel több vagy kevesebb, az igazán nem számít. Te hazudsz.

Intett a katonáknak.

-- Vigyétek ki, és lôjétek agyon. A következô talán majd beszélni fog. A hangja nyugodt volt, mintha csak arra kért volna meg valakit, hogy hozzon egy csomag cigarettát. De a campesinónak most megeredt a nyelve.

-- A múlt héten öt embert láttam tôle eltávozni, de azelôtt sohasem láttam nála senkit, excellenciás uram.

-- Milyenek voltak?

-- Mint én -- felelte jámboran a campesino, szakadt nadrágjára és a ruanára mutatva.

-- Fegyverük volt?

A paraszt tagadólag intett.

-- Nem volt fegyver náluk, csak machete.

Zambrano ezredes közbeszólt.

-- Nem vetted észre a halottakon, hogy a gyilkosok bántalmazták volna ôket?

-- Úgy látom, excellenciás uram, hogy a katonákat nem bántották, de azt hiszem, az ôrmester arcába többször beleüthettek.

-- Jól van, mehetsz. Menj vissza a kalyibádba, s egyelôre tartózkodj otthon. Talán még szükségünk lesz rád.

Tíz perccel késôbb Zambrano és John Well már helikopteren repült Monton felé. Mindketten hallgatagon szemlélték az alattuk elterülô vidéket. A táj békésnek tûnt, de a nyugalom csak látszat volt. Fejük felett a helikopter lapátjai csattogtak ütemes szabályszerûséggel. Mindenünk megvan, gondolta magában Zambrano. A legjobb fegyverekkel harcolunk. A mi katonáink a legképzettebbek és a legjobban tápláltak. Rendelkezünk helikopterekkel s a legmodernebb harci eszközökkel. Mindennel, amire egy korszerû hadseregnek szüksége lehet. S mi talán mégis jobban félünk tôlük, mint ôk mitôlünk. Mert ôk gyorsabbak és ügyesebbek. Ma itt bukkannak fel, holnap már valahol másutt keltenek zavart. És itt vannak a hegyek, ahová bármikor visszavonulhatnak. Csak a síkság a miénk. Az ôserdô az övék. Oda nem mehetünk utánuk. Ha megkockáztatnánk, az a halálunkat jelentené.

John Well nyugodt arcára pillantott. Neki persze könnyebb. Ô nincs személyesen érdekelve. Ha a bandolerók gyôznek, ô már messze jár. De számomra és családom, rokonaim, barátaim számára ez a gyôzelem egyenlô lenne a halállal. Ha nem is azonnal, de késôbb egész biztosan. Mert vezetôik, akik most itt a hadmûveleteket irányítják, kezükbe kaparintanák a hatalmat. Ezért kell nekünk megsemmisíteni ôket, mielôtt még az erôszakról hirdetett tanaik -- mint a gyûlölet szennyes áradata -- össze nem csapnak országunk fölött.

 Amikor a helikopter földet ért, már várt rájuk a dzsip, mellyel azonnal folytatták útjukat Gomez szállása felé. Zambrano ezredes elzsibbadt lábakkal kászálódott ki a kocsiból. A kalyiba ajtaját csaknem berúgta, s a küszöbrôl nézte végig a halott katonákat. Úgy tûnt, mintha arcukról csodálkozást lehetne leolvasni. Csupán az ôrmester ábrázatát csúfították sebek, a többiek úgy feküdtek, mintha hosszú, fáradságos út után mély álomba zuhantak volna. Zambrano merev arckifejezéssel lépett át a hullákon, John azonban élénk érdeklôdést tanúsított a padlón egy bizonyos hely iránt, ahol egy feldöntött szék feküdt.

-- Vér, meglehetôsen sok vér -- mondta hangosan.

Zambrano felfigyelt.

Visszabotorkált a halott katonák között, megnézte a vérfoltokat, s John világos szemébe tekintett.

-- Ön is azt gondolja, amit én? -- kérdezte.

Well bólintott.

-- Igen. Gomez minden bizonnyal a gerillák összekötôje volt. A katonák elkapták, kínozni kezdték, és a kihallgatás közben megfeledkeztek minden elôvigyázatosságról. Fogadni mernék, ôrt sem állítottak a ház elé.

-- Gomez pedig hallgatott.

-- Mit tehetett volna mást? Mindenképp két felôl várt rá büntetés. Ha hallgat, a katonák intézik el, ha beszél, a gerillák végeznek vele. Így van ez, ezredes.

Zambrano nekidôlt a kunyhó falának, és körülnézett a szobában. A falakat körös-körül teleragasztották újságpapírral. Az egész bútorzat egy asztal és három rozoga szék. A padló döngölt agyag.

-- Hiába, mindig ugyanaz -- szólt Well. -- Viszont mondanék magának valamit, ezredes. Ez az egész azoknak a mûve, akiknek Guillermo de la Cruzt kellett volna megölniük.

Zambrano bólintott.

-- Gyakran tévedek, John. De eljön az idô, amikor okosabb leszek ezeknél a banditáknál.

John Well bólintott.

-- Ebben reménykedik az ország is, ezredes. A hadnagy az élettelen katonák arcát vizsgálgatta, majd az ôrmester szétzúzott képére pillantott. Ezen nem látszott semmi csodálkozás, semmi meglepetés, csupán dac és makacsság.

-- Vitesse a halottakat a kaszárnyába. Katonai díszpompával fogják eltemetni ôket. Készítsen egy listát a náluk talált tárgyakról, s egyeztesse azt a montoni parancsnokságon. Azonkívül írjon egy jelentést az esetrôl a lapok számára. Éppen ma reggel olvastam az újságokban annak a tébolyult Valenciának a programbeszédét. Meg fogjuk adni rá a választ.

John Well arcán gunyoros mosoly jelent meg.

-- Mivel éppen a politikáról beszéltünk, ezredes...

Zambrano átlépdelt a hullákon, és kiment a házból. Nagyon rossz hangulatban volt. Szótlanul szállt be a dzsipbe. Amikor már majdnem elindult, visszaszólt Well hadnagynak:

-- Várja meg itt Losanót. És tudja mit? Ha jól meggondolom, jobb, ha én írom meg személyesen azt a jelentést a lapoknak. Azt hiszem, helyesebb lesz, mintha maga csinálná. Majd estefelé elküldöm magáért a helikoptert.

Amikor Montomban leszállt, a falubeli férfiak, asszonyok és gyerekek körülvették, és szótlanul bámulták a különös masinát.


13. Az erôszak az egyetlen lehetôség?

Az örömujjongás sehol sem akart szûnni, bármelyik tartományban vagy egyetemen lépett föl Antonio. Beszédeit az újságok minden kommentár nélkül közölték. Még Fierro lapjai is. Cuellar pedig mindenben ott állt barátja mögött. Vezércikkeiben szüntelenül bizonygatta: az Antonio Valencia pap által keltett riadalomnak az a célja, hogy a nép és a kormány ocsúdjék fel végre letargikus álmából. Fierro kilátásba helyezte, hogy alaposabb tanulmányozás után a késôbbiekben még visszatér Valencia kiáltványának szövegére. Egyedül Vermeer hallgatott. Ez sehogy sem tetszett Valenciának. Mégiscsak van valami oka, hogy Vermeer nem csatlakozik programjához. De vajon mi kifogása lehet ellene?

Arra sohasem jutott elég ideje, hogy alaposan elgondolkozzék ezen. A városokban, ahol beszédet tartott, mindannyiszor maga ellen bôszítette az oligarchiát. Néha odáig fajult a dolog, hogy a rendôrséget rábírták, tartsák fogva néhány óráig a gyûlés épületében. Nyílt letartóztatásra mégsem került sor. Viszont egyik-másik tartomány kormányzója kijelentette, a jövôben megtagadja tôle a beutazási engedélyt. Cielói ismerôsei között is észrevette a tartózkodást. Különösen azoknál a családoknál, akikhez addig baráti kapcsolatok fûzték. Telefonja ritkábban csengett. Kevesebbszer hívták meg vacsorára, estélyre. Néha a régi barátok közül meg-megállította valaki, s aggódva kérdezte, nem túlzás-e mindaz, amit csinál.

Egy napon arra kérte az újságíró Bruce-t, kísérné el a szakszervezeti vezetôkkel tartandó megbeszélésre. Ezen a találkozáson a publicista hamarosan arra lett figyelmes, hogy a szakszervezetek kevésbé lelkesednek Valencia fejtegetései iránt, mint az egyetemisták vagy a tömegek, beszédeinek eddigi hallgatósága. A szakszervezeti vezetôk tapintatosan szemére vetették, hogy a helyzetet megengedhetetlen módon leegyszerûsíti, hogy túl szorosan együttmûködik a kommunistákkal, akik egyébként helyet kaptak Valencia újonnan induló hetilapjának szerkesztôségében. A tárgyalás után Valencia elhatározta, Cornellel együtt fölkeresi Vermeert, és kiszedi belôle, miként vélekedik a dolgok alakulásáról. Azt maga sem tudta pontosan, miért akarja, hogy Cornell elkísérje. Talán -- ha ösztönösen is -- azért, hogy véget vessen a hol suttogó, hol hangos pletykának, miszerint viszonya van Estherrel?

Mialatt Vermeer lakása felé hajtottak, elhatározta, elôször Cornellel beszél Estherrôl. Az volt az érzése, az újságíró már várja ezt a beszélgetést. Nehezére esett megszólalnia, pedig egész életében becsületességre és nyíltszívûségre törekedett. Most sem tehetett másként. Minden bevezetés nélkül egyszerûen megkérdezte:

-- Szenyor Cornell, ön is azt hiszi, hogy viszonyom van Estherrel?

Cornell vállat vont.

-- Fontos az, hogy én mit hiszek, padre? Magának talán még igen, de Esthernek már régen nem fontos. Az az igazság, hogy én maga miatt vagyok ehhez az országhoz kötve. Lapom azt akarja, hogy maradjak, és várjam meg összecsapását az oligarchiával. Ha nincs ez a feladat, talán már rég elutaztam volna, és nem kellene az ön kérdéseivel bajlódnom. Különben se köteles nekem számot adni.

Valencia ránézett.

-- Ez most önzetlenség, vagy csak leplezi, hogy mélyen meg van sértve?

A fôútvonal egyik közlekedési jelzôlámpájánál meg kellett állniuk. A járdán hatalmas tömeg hullámzott. Cielo szép hely, akárcsak Latin-Amerika többi városa. Sajátos hangulatot kelt az idegenekben számtalan üzletével, sok, apró cipôtisztítójával, sôt koldusaival, akik éppúgy megbámulják a csinos, jól öltözött nôket, akár a gazdagok. De a rongyokba bugyolált férfiak és nôk senkit sem érdekelnek. Pedig ôk is hozzátartoznak a sugárutakhoz, akár a lámpaoszlopok. De annyiba se veszik ôket, mint a lakásban nyüszítô kutyát, ha a rádióban zene szól, vagy egy macskát, aki kolbászt lopott az asztalról, és gyorsan kifelé iramodik. Én is megszoktam ôket ez alatt a sok év alatt, melyet ezen a kontinensen töltöttem, gondolta Cornell. Az ember egyszerûen nem figyel föl többé rájuk. Másoknak viszont éppenséggel romantikus látvány. Különösen a turistáknak, akik szívesen fényképezik ôket, mivel a képen ,,jól mulatnak.''

-- Rossz néven venné, ha arra kérném, tekintse az én dolgomat Estherrel kettônk magánügyének? -- szólalt meg Cornell.

A jelzôlámpa ismét pirosra váltott. Valencia lefékezett.

-- Természetesen nem. -- Hangja szelíden csendült, Cornell alig érthette a motorzúgástól. -- De pap vagyok, szenyor Cornell, és a papok tanácsot is adhatnak. Esther elsôrangú titkárnô, és nagyon sajnálnám, ha önök közt törésre kerülne a sor. Viszont van benne egy csomó makacs önfejûség, amelyet nem tudok legyôzni.

-- Vettem észre.

Az irónia élesebbre sikerült, mint akartam, gondolta Bruce Cornell, s megpróbálta jóvátenni.

-- Nem, azt igazán nem hiszem, hogy viszonya lenne Estherrel. De abban már nem vagyok biztos, hogy Estherben nem lenne rá hajlamosság.

Nem, ez egyáltalán nem biztos, gondolta magában. Estherrel történt valami azóta, hogy hetekkel ezelôtt, hosszú idô után viszontlátta. Elég nôt ismert, tudta, mit jelent az, hogy ,,most nincs idôm.'' Tudta, mikor akarnak kitérni a találkozás elôl.

-- Helyesnek tartaná, ha beszélnék egyszer vele?

Cornell megrázta a fejét.

-- Nem, ezt ne tegye. Semmi esetre se. Csak az ellenkezôjét érné el vele. Inkább hagyja. Minden embernek magának kell döntenie abban, hogyan rendezze be életét.

-- Az is elôfordulhat, hogy mások döntenek -- felelte Valencia, s ebben a pillanatban nem Estherre gondolt.

Megálltak a ház elôtt, ahol Valencia és Vermeer lakott, közvetlenül a város egyik legszebb parkja mellett. Balról hatalmas felhôkarcolók nyúltak az ég felé, jobbra magas hegyek meredeztek. Lifttel mentek föl, és becsöngettek Vermeerhez. A pap maga nyitott ajtót, és Valencia láthatta, milyen kellemesen meglepôdött barátja a váratlan látogatáson.

-- Antonio! Gyere már! Jó napot, Cornell úr! Ne, ne mondj semmit, amíg le nem ülsz, és nem iszol egy pohár whiskyt.

A szobában nem sok változott, amióta Cornell itt járt. Mindenfelé lemezek hevertek, és úgy tûnt, a whiskys poharak is ugyanazon a helyen állnak. Csak Vermeer arca volt még aszketikusabb, áttetszôbb és komorabb.

Vermeer töltött, s helyet foglalt vendégeivel szemközt.

Cornell Valenciára pillantott. A pap szemébôl mélységes nyugalom áradt, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Vermeeren éppen az ellenkezôje látszott. Úgy tûnt, mintha pillantásával azt kutatná, mennyi ereje maradt barátjának azok után, hogy körbejárta az országot elôadásaival. Mintha önelégültséget, a kétséget vagy a lendület alábbhagyását keresné látogatójának arckifejezésében.

De Valencia nyugodtan szívta a pipáját, ivott egy-egy kortyot, és láthatóan örült, hogy itt ülhet ennek a szobának zártságában, és a vele szemben helyet foglaló papbarátja szellemi atmoszférájában.

Vermeer tekintete még mindig Valencián pihent. Ô volt most a legtöbbet emlegetett személyiség az egész országban.

-- Azért jöttél, hogy eldiskuráljunk, Antonio?

-- Azért jöttem, hogy valamivel több belsô biztonságot szerezzek, még ha tudom is, hogy azt nálad se találhatom meg.

Vermeer a fejét csóválta.

-- Te azért jöttél, hogy kipuhatold, mit gondolok. Talán tévedek?

Valencia mosolygott.

-- Bueno. Azért jöttem, hogy kipuhatoljam álláspontodat, hogy kifaggassalak aggályaid felôl, hogy halljam észrevételeidet, és megismerjem a gondolataidat.

-- Gondolataimat? -- szólt Vermeer, és elôrehajolt. -- Jól van, Antonio, ha akarod. De szeretném, ha a kérdést elméleti, nem pedig személyes síkon tárgyalnánk meg. Egyetértesz?

Cornell figyelmesen vizsgálgatta a két férfit, akik barátok voltak ugyan, de mégis teljesen különböztek egymástól, legalábbis külsôre. Antonio Valencia egészségtôl duzzadó atlétatípus, Vermeer magas, sovány, de civilnadrágja és fehér ingje ellenére is teljesen papnak látszik.

-- Jól van, Antonio. Akkor kezdjük mindjárt az elején. Te azt akarod, hogy a nép a legrövidebb idôn belül átvegye a hatalmat. Harcot hirdetsz az oligarchia, a vezetô rétegek ellen. De miért indítod a harcot horizontálisan, és miért nem vertikálisan? Csak nem azt akarod nekem bebizonyítani, hogy az egész uralkodó osztályban egyetlen jószándékú ember sem akad? Nézetem szerint, Antonio, akárhogy tagadod, az uralkodó osztály tudása és tapasztalata nélkül nem lehet máról holnapra új Concienciát teremteni. A nép lélektanilag éretlen a hatalom átvételére. Ezt neked éppen olyan jól kell tudnod, mint nekem. Törvényesen, azaz választások révén az érvényes választójogi törvény szerint a hatalomátvételre semmiféle lehetôség sem kínálkozik. Az erôteljes hatalomátvétel pedig csak véres forradalommal lehetséges.

Valencia bólintott.

-- Magad mondod. Törvényes úton semmit sem tudunk elérni, tehát az erôszak az egyetlen lehetôség. Meglep, hogy még kételkedsz is benne.

Vermeer mosolygott.

-- Rendben van. Akkor térjünk át egy következô pontra. Arra, amelyikre akarod. Legyen például: a kormány és a társadalom pluralitása. Te egyenlô jogokat és védelmet akarsz biztosítani azoknak a kisebbségeknek, amelyek eddig elnyomás alatt éltek. Véleményem szerint, kedves Antonio -- de kérlek, ne vedd rossz néven, hogy ezt Cornell úr jelenlétében szépítés nélkül szemedbe mondom --, túlságosan leegyszerûsítve szemléled a valóságot. Szerintem arról nem lehet szó, hogy a kisebbségek korlátlan védelmet és egyenlô jogokat élvezzenek a társadalomban. Elôfordulhat ugyanis, hogy egyik vagy másik kisebbség már eleve elveti a pluralizmus eszméjét, de opportunista módon mégis kihasználja, hogy hatalomhoz jusson. Az itteni kommunisták, mint ezt te is jól tudod, egy emberként mögéd állnak. Be kell látnod, hogy csaknem ôk az egyedüliek, akik -- Esthert is beleértve -- minden erejüket latbavetik érted. Ott ülnek hetilapod szerkesztôségében, elkísérnek még elôadó körutaidra is. A kommunista sajtó kifogyhatatlan a papi és keresztényi erényeid magasztalásában. Szívesen megteszik, mert a te programod kiválóan alkalmas arra, hogy késôbb kommunista értelmezésben tálalhassák. Nem akarod belátni, Antonio, milyen veszélybe sodródik a forradalom, ha a kommunistákat beleveszed a mozgalmadba?

Valencia megcsóválta fejét, és olyan mélyet szívott pipáján, hogy a kék füst valósággal felhôbe burkolta.

-- Ôk ugyanúgy forradalmat akarnak, akárcsak én, és ez nekem elegendô arra, hogy együttmûködjem velük. Téged, a külföldit talán megcsal a látszat, de én, az idevalósi mégiscsak tudom, mi megy itt végbe. A gazdagok segítségével semmi se fog nálunk megváltozni. Legföljebb a könyöradományok összegét emelik. Maguk is az Egyesült Államok dollár-harapófogójában vannak, de ugyanakkor még a vérét is kiszívják a szegényeknek. Számukra is lét vagy nemlét kérdése ez. A gazdagok csak akkor hajlandók velem együttmûködni, ha készek vagyunk saját magunkat nevetségessé tevô engedményeket tenni az ô javukra. De ezt nem fogják megkapni se tôlem, se barátaimtól. Az ígérgetések országát végre az ,,ígéret földjévé'' kell tenni. De ez sohasem következne be, ha az oligarchákon múlna.

Vermeer újra megtöltötte a poharakat. Arca még sápadtabb volt, szemei még áttetszôbbek, mint a beszélgetés elején. Remegô kezei elárulták szenvedélyes nyugtalanságát és visszafojtott, vibráló feszültségét.

-- Dehát miért nem akarod megérteni, Antonio? Hogyha egyszer itt harcra kerül a sor, a hadseregnek csak egy része fog melléd állni. Az egészre nem számíthatsz, elhiheted. És az a rész, amely melléd áll, nem lesz elegendô ahhoz, hogy segítségével a nép kezébe juttasd a hatalmat, különösen ha még az is kiderül, hogy a hatalomátvétel minden törvényes útja el van zárva. Egy ilyen erôszakos konfliktus esetén csak a kommunista tábor anyagi támogatására számíthatsz. Ugyanakkor viszont kommunista meggyôzôdésû barátaid kisebbséget alkotnak a mozgalmadban. Ezért az ilyen forrásból származó segítség téged nyelne el terveiddel együtt. Ez a külföldi támogatás -- mivel helyzetedbôl kifolyólag Észak-Amerikára nem számíthatsz -- a hatalmat a kommunisták kezére játszaná. Ezek aztán majd szépen félreállítanának téged, miután a kereszténységrôl, demokráciáról és pluralizmusról vallott alapelveiddel már kiszolgáltad ôket. Új rendszerükben nem fognak ám tûrni semmiféle kereszténységet, semminemû demokráciát vagy pluralizmust. Tényleg nem tudod ezt fölfogni? Egészében véve jól átgondolt forradalmad pontosan a visszájára sülne el annak, amit tulajdonképpen akarsz.

Valencia tagadólag rázta a fejét, és hangja határozottan csendült:

-- Eltúlzod a dolgokat. Én mindent felhasználok, ami a kommunizmusban egyetemes és objektív értéket képvisel. De elhatárolom magam a rendszertôl mint olyantól mind a materialista ideológia tekintetében, mind abban a tekintetben, hogy minden elképzelhetô módszer megengedhetô egy bizonyos cél eléréséhez. De te azonkívül még pesszimista is vagy. Ez a nép igenis fog nekem segíteni abban, hogy elgondolásaimat átültethessem a gyakorlatba. Mindent összegezve: én úgy vélem, Conciencia forradalmi ébredése fontosabb, mint az én tevékenységem kiindulópontja, amelyrôl késôbb is ráérünk vitatkozni. Politikám kiindulópontjául minden esetre a transzcendentális keresztény alapelveket választom. Aki azokat nem érti, engem sem ért, még ha magad is közéjük tartozol.

Vermeer arcán halvány mosoly jelent meg.

-- Tapsolni volna kedvem, Antonio, de vigyázz, mert súlyos lélektani tévedésbe esel, ha az állami ellenôrzést ki akarod terjeszteni az élet minden területére. Tévedsz, ha követeled az oktatás és a jövedelem ellenôrzését, valamint a beruházási kötelezettséget a magas haszonnal rendelkezô állami vállalatoknál. A magántôkébôl származó haszon korlátozása elsô pillantásra sokat ígérônek látszik, mivel az így nyert fölösleggel munka- és kereseti lehetôséget teremthetünk az elszegényedett tömegnek, akiknek ez mindmáig nem adatott meg. De nekem alaposabb tanulmányozás után úgy tûnik, a magánjövedelmek nivellálása alá fogja ásni az egyéni kezdeményezés hajtóerejét. Ez a kísérlet Oroszországban is teljes csôdöt mondott, miért kellene hát neked megismételned? Tudod, mi történik, Antonio, ha eljutsz idáig? Mindenki a minimumra csökkenti aktivitását, hacsak az új állam, melyet te akarsz megteremteni, nem korbáccsal uralkodik majd.

Vermeer elhallgatott, és Valenciára pillantott.

-- Folytassam, vagy eleged van a kritikából?

-- Nem, mondd csak tovább. Te legalább jóindulatú vagy.

Vermeer levette szemüvegét, megtörölte az üveget, mintha jobban akarná látni Valenciát.

-- No, jó. Te ki akarod sajátítani azokat a földeket, amelyek nem a személyes szükségletet szolgálják. Számomra ez utópiának tûnik, azonkívül szükségtelen konfliktusok forrásává válna. És mihez vezetne? Magasabb jóléthez, vagy nagyobb szegénységhez? S vajon a nép emancipációja során nem alakul ki egy olyan államforma, amely majd molochként nyeli el a személyes törekvések és erôfeszítések minden gyümölcsét? Nem válik-e majd Conciencia az államprotekcionizmus és az állambürokrácia színtelen társadalmává? Mindazonáltal mégis egy véleményen vagyok veled abban, hogy egy új társadalmi rend nem valósítható meg anélkül, hogy az állam bizonyos körülmények között átmenetileg ne alkalmazzon erôszakot. De véleményem szerint a hangsúlyt arra kell helyezni, hogy a programod átmeneti érvényû legyen. Továbbra is nemcsak tiszteletben kell tartanod minden egyéni kezdeményezést, hanem meg is kell azt jutalmaznod. Az extrém ellentétek kiegyensúlyozására nem az extrém szocializálás a megfelelô orvosság. És amirôl most neked beszélek, az nem az ortodoxia vagy heterodoxia kérdése, hanem a lélektani erôk megértésének kérdése a társadalomban.

-- Tehát nem értesz velem egyet?

Valencia hangja türelmetlenül csendült. Szemében különös fény csillant. Izmos keze ökölbe szorult, egész teste megfeszült.

Vermeer tagadólag rázta fejét.

-- Ezt éppen nem mondanám. Veled egyetértek, de programoddal nem. Véleményem szerint elképzeléseid egyetlen pontban sem állnak szemben az egyház tanításával. Veled együtt vallom magam is, hogy a súlyos szociális és gazdasági ellentétekkel megterhelt országok átformálása egészen sajátos eljárásmódot követel, melyben a forradalmi elemeket nem lehet megkerülni. Én azonban csak arra kérlek, ôrizkedj a dolgok leegyszerûsítésétôl, mert ez lesz az elsô pont, amelyben téged nemsokára -- sôt talán már most is -- támadni fognak.

-- Mégis melyik pont ellen van leginkább kifogásod?

Valencia hangja rekedt volt, de uralkodott magán, és gondosan megtömte a pipáját.

-- Mint már mondtam, az állami abszolutizmus ellen. Nem nehéz forradalmat szítani olyan szörnyûséges állapotok között, amelyekben az itteni nép él. Az embereknek anyagilag nincs semmi veszteni valójuk. A te jövendô álomképedben azonban mégis olyan sok a felsô irányítás, hogy annak gyakorlatilag diktatúrába kell torkollnia. Egy átmeneti diktatúra, mint már említettem, elkerülhetetlen. De ki garantálja, hogy az tényleg csak ,,átmeneti'' marad? A kommunista országokban a mai napig fennáll a diktatúra, és az emberek lázadoznak is ellene.[3] Jól tudom, a forradalmárnak le kell egyszerûsítenie a dolgokat, mert egy forradalomban lehetetlenség mindenkire tekintettel lenni. Azonkívül az egyszerû nép nemigen érti meg a bonyolult okfejtéseket. Mégis légy óvatos, Antonio, mert ugyanaz a nép egy szép napon rajtakap ezen a leegyszerûsítésen, és felelôsségre von, amiért a kommunizmus veszélyét hoztad a fejére. Vigyázz erre, mert különben egy pesót sem adok többé eszméid megvalósításáért, melyeket magam is helyeslek ugyan, habár más módon alkalmaznám ôket a gyakorlatban.

Valencia mély lélegzetet vett.

-- Nincs többé bizalmam az oligarchiában. Ismétlem: nagyon jól ismerem ôket. Ha együttmûködnék velük, egy év múlva ugyanazokkal az üres ígéretekkel szúrná ki a szemem, mint eddig. S a helyzet maradna, amilyen volt. Te európai vagy. Franciaországban vajon erôszak nélkül ment végbe a forradalom? És Portugáliában, Spanyolországban nem ugyanolyan erôszakkal fog lezajlani? És Oroszországban hogyan zajlott le? Továbbá nem kellett-e olyan embereknek is hajthatatlanoknak maradniuk, mint a ti Poels-tök, aki a bányászok ügyéért harcolt? Nálunk néhány tucat család uralkodik az egész országban, s amíg ezeknek a kezében van a hatalom, addig semmi kilátás sincs a változtatásra. És ne feledd, én személyesen ismerem ôket. Ismerem gyengéiket, de erejüket is.

Vermeer bólintott.

-- Igen, ismered erejüket is -- szólalt meg végül, és hirtelen megérezte, hogy a fenyegetés behatolt a szobába, a halálos veszély sûrû hálót szôtt az erôtôl duzzadó, fiatal pap élete köré.

Valencia felállt.

-- Pillanatnyilag semmi értelme a további vitának. Átmegyek a szobámba, és holnap reggel írásban kapod meg ellenvetéseidre a választ.

Vermeer bólintott.

-- Értem, Antonio. De azért ne maradj fenn sokáig. Pihenésre van szükséged.

De Valencia ezt alig hallotta, mert már be is csukta maga mögött az ajtót.

-- Talán csak nem sértôdött meg? -- kérdezte Cornell.

Vermeer tagadólag intett.

-- Nem, ellenkezôleg. Köztünk gyakran elôfordul az ilyesmi. Beszélgetésünk felizgatja, s ilyenkor siet, hogy gondolatait papírra vesse.

Valencia sokáig sétált föl-alá dolgozószobájában. Aztán odalépett a könyvespolchoz, keresgélt egy darabig, majd belelapozott Pierre Teilhard de Chardin egyik könyvébe.

,,A fejlôdés fogalma rendkívüli dimenzióval bôvül a kozmosz, a föld és az ember dinamikus koncepcióján belül. Ha az ember az a központ, melyre a kozmikus evolúció irányul, akkor az ô egész fejlôdése, mint emberi személyé, ennek a haladásnak egy része. Egy szegény nép, egy fejletlen társadalom Isten szemében sértés, és ellentmond a teremtés terveinek.''

Íróasztalához ült, pipáját szívogatva egy darabig maga elé meredt, és mintha csak sugallatra tenné, hirtelen írni kezdett.

,,A tökéletes kozmoszon belül mi nem befejezett világban élünk, hanem az univerzum fejlôdési folyamatában. Az ember még nem érte el földi rendeltetésének teljességét, hanem csak a megvalósulás felé vezetô úton halad.

Amikor az ember a földön megjelenik, mindent megtalál, amire a kozmikus rendben szüksége van. Márpedig ha az ember mindent megtalál, amire szüksége van, és ha az ember arra kényszerül, hogy kielégítse saját szükségleteit, akkor minden embernek kivétel nélkül részesednie kell a természet javaiban. Aki azonban a kielégítetlen szükségletek és a földi javak közé sorompót emel, az erôszakosan megsérti az Istentôl alkotott rendet. Az emberi javak elosztásának rendje pontosan meg kell, hogy feleljen a kozmoszban uralkodó rendnek, mégpedig oly módon, hogy a társadalom minden tagja egyformán részesüljön azokban a javakban és szolgáltatásokban, melyek a saját alapvetô szükségletei kielégítéséhez elengedhetetlenül szükségesek.''

E mondat után felállt, és az ablakhoz lépett. Látta a hatalmas felhôkarcolók vibráló fényeit, hallotta a forgalom tompa moraját, az autók tülkölését. Kis idô múlva visszaült az íróasztalához.

,,A concienciai társadalom jelenlegi szerkezete olyan állapotokat tükröz, melyek szöges ellentétben állnak az Isten által létrehozott egyetemes renddel. Az ország szociális berendezettsége még azt sem teszi lehetôvé, hogy a társadalom tagjai az alapvetô létfeltételeiket megkereshessék. Ennek következtében az a helyzet állt elô, hogy Concienciában a lakosság túlnyomó többsége mindenben hiányt szenved. Társadalmi struktúránk, szociális rendünk megmerevedett, s makacsul ellenáll minden változásnak, s ez mindenekelôtt a vezetô rétegre érvényes, mert tudatosan és ellentmondást nem tûrve fenn akarja tartani a régi rendet, továbbra is gátat emelve a javak és a kielégítetlen szükségletek közé.

Az ország agrárrendszerét fôként a magántulajdon órási méretû koncentrációja jellemzi, valamint a termôföldek fölötti ellenôrzés, melyet egy elenyészô kisebbség gyakorol. A földek 61 százaléka a lakosság 3,6 százalékának kezében van, míg a parasztok 56 százaléka a termôföldnek csupán a 4,2 százalékával rendelkezik. A 133 millió hektárnyi nemzeti területbôl 127 millió hektár nagybirtokokra jut, melyek viszont csak az egyharmadát szolgáltatják a nemzeti jövedelemnek, miközben a kisparasztokra pusztán 3 millió hektár esik.

Az ország gazdasági helyzetére is jellemzô a kisebbségi csoport kezében lévô magas tôkekoncentráció, mert a lakosság 4,6 százaléka a nemzeti jövedelem 40,6 százalékát élvezi, míg a 95,4 százaléka, tehát csaknem az összlakosság csupán 49,4 százalékot kap. Az oktatásügy helyzete sem vigasztalóbb: az állampolgárok 41 százaléka analfabéta, 51 százalék alig végzi el a népiskolát, 7 százalék jár középiskolába, az egyetemig pedig csak 0,9 százalék jut el.

Másrészrôl viszont minden évben 150.000 új munkaerô jelentkezik, melybôl 30.000 vidéken talál munkát, a többi 120.000 a városban keres magának megélhetési lehetôséget. A gyárak és üzemek azonban 12.000-nél többet nem tudnak elhelyezni. A maradék 108.000 semmi munkához nem jut, tehát csak a városi lumpenproletariátus számát gyarapítja, mely Conciencia némely városában eléri a lakosság 30-40 százalékát. Mindannyian jól ismerjük azokat a szörnyûséges állapotokat, melyek között a falvakból beözönlôk élnek a külvárosok nyomornegyedeiben. A statisztikák szerint állandóan növekszik az élet elleni bûncselekmények száma, melyeknek jelentôs hányadát kétségbeesett szülôk követik el, akik attól való félelmükben határozzák el magukat szörnyûséges tettükre, hogy ne kelljen saját szemükkel végignézniük tulajdon gyermekük éhhalálát vagy öngyilkosságát.

Ezen állapotok következtében hazánkban a néptömegek szörnyû ínséget szenvednek, mely a rendkívül alacsony életszínvonalban is megmutatkozik.

A napi bérek országos átlaga 1-1,70 dollár között ingadozik. A falusi lakások 92,6 százalékában nincs vízvezeték, 88,7 százalékában semmiféle egészségügyi berendezés, 95,8 százalékában nincs villany, és 68 százalékukban döngölt agyagból készült a padló. A halandóság a negyedik életév alatt eléri a 40 százalékot. A halálesetek leggyakoribb oka a hiányos táplálkozás. Nem szabad elfelejtenünk, hogy ebben az országban a lakosságnak az egy fôre esô átlagos élelmiszerfogyasztása a szükséges kalóriaértéknek csak a 78,4 százalékát, a proteinnek 59,4 százalékát, a zsírszükségletnek pedig csupán 55 százalékát fedezi. Minden négyezer lakosra jut egy orvos, és körülbelül minden négy és fél ezerre egy kórházi ágy.

A rettenetes pazarlás, a pénz folyamatos romlása -- melynek révén megint csak az oligarchia vagyona gyarapodik -- a munkaerôt és Conciencia nemzeti kincseit terhelô jelzálog, valamint a szédítô rohamban növekvô tôkekoncentráció, a birtokoknak kevés kézben való összpontosulása a minimális létfenntartási költségeket csak növelik.''

Valencia ismét fölkelt, az ablakhoz sétált. Jobbra sötét hegyek magasodtak. Fenn a tetôn egy kis kápolnából fény szûrôdött. Most, hogy népének nyomorúságát pontosabban és szabatosan fölvázolta, végtelenül fáradtnak érezte magát. Hiszen a felsorolt számok a helyzetet még kísértetiesebbé teszik. Ezek az adatok olybá tûnnek, mint betonoszlopok, melyekkel szemben a puszta emberi erô tehetetlen. Úgy állnak az ember elôtt, mint milliók temetôjének keresztfái. Olyan millióké, akiknek azért kellett meghalniuk, mert eddig senkinek sem volt elég bátorsága ahhoz, hogy a valóság számjegyeit ezekre a fejfákra felrója. Gyorsan visszaült írógépéhez, és tovább írt.

,,A kiváltságosak nincsenek tisztában azzal, mit jelent Conciencia állami és gazdasági struktúrája a világgazdaság keretein belül. Ahelyett, hogy egy homogén irányú fejlôdés mellett döntenének, mely elsôsorban az alsóbb rétegek hasznára válna, inkább bevételük állandó növekedését tekintik fejlôdésnek. Ennek a tévútra vezetô ,fejlôdésnek érdekében azután igénybe veszik a hazai és nemzetközi hiteleket. Mindezt csak súlyosbítja a fennálló politikai rendszer. Ezt olyan csoportok irányítják és ellenôrzik, melyek semmiféle rendszerváltozást nem óhajtanak. Mindenáron arra törekednek, hogy Conciencia népe két pártra szakadva maradjon. Miután a nyomorba süllyedt lakosságot a polgárháború borzalmaiba kergették, amely kereken háromszázezer ember életébe került, létrehozták a Nemzeti Frontot, s ezt olyan pártként állították a nép elé, amely az országot elvezeti a demokráciába.

A politikai hatalmat gyakorló kisebbségi csoportok látszólagos törvényességgel kényszerítik rá ,jogi normáikat a népre, hogy a rendszert megszilárdítsák, és az uralkodó igazságtalanságot minél hosszabb idôre tartósítsák.

A társadalmi rend kiváltságos osztályainak nem érdekük, hogy a rendszer megváltozzék, sôt épp ellenkezôleg: megkettôzik erôfeszítéseiket annak érdekében, hogy minden a régiben maradjon. A rendszer megváltoztatására irányuló ,törvényes törekvések az ô ellenállásukon hiúsulnak meg. Hiszen kezükben tartják az összes hírközlési és tömegtájékoztatási eszközt, és az országon belül felmerülô nézetkülönbségeket kizárólag a külföldrôl beáramló eszmék számlájára írják.

És a következmények: egyrészt a forradalom fokozódó veszélye a szegények körében, másrészt a kiváltságosok növekvô reakciója és hegemóniája. A döntô ismérv azonban mégis az, hogy az ilyen politikai és törvényes kereteken belül mûködô rendszernek még ahhoz is van erkölcsi bátorsága, hogy ,közvetítôként lépjen föl vagyonos gazdagok és nyomorult szegények között, hiszen a hadsereg és a bíróság, valamint az államapparátus támogatását élvezi.

A hadsereg szorosan alá van rendelve a kisebbségi csoportoknak, melyek jogtalanul bitorolják a hatalmat. Ugyancsak szoros gazdasági kapcsolat van a gazdasági és a fegyveres hatalom közt, mely utóbbi az állami költségvetés 25 százalékát emészti föl. Így aztán a rendszer konszolidálódik, és az igazságtalanság tovább tart. Ez abban is megnyilvánul, hogy a hadseregben azok az erôk vannak túlsúlyban, amelyek fegyelmet, az elöljárók iránti engedelmességet azokkal szemben követelik meg, akik Concienciában az uralmat gyakorolják, ahelyett hogy a hazaszeretetet és a nép iránti hûséget hirdetnék.

A politikai és gazdasági hatalommal szoros szövetségben állnak az egyházi intézmények. A népnek szünet nélkül azt verik a fejébe, hogy ne legyen gondja a ,földi javakra, hanem viselje el sanyarú sorsát, más szóval: ismerje el az uralkodó rendet Isten akarataként, és érezze kötelességének a kiváltságosok uralmának konszolidálásában való részvételt. Az ökumenizmusnak, a minden emberi felé való megnyílásnak, valamint az egyetemes egyház megújulásának korszakában a concienciai hierarchia visszautasítja a világgal való párbeszédet, elítéli az evangéliumi szellemben dolgozó néhány becsületes lelkipásztort, és továbbra is makacsul védi a ,törvényes rendet, valamint a szent és sérthetetlen magántulajdon status quo-ját, fenntartva magának a jogot, hogy az egyház szociális tanításait maga értelmezze, és a gyakorlatban a saját elképzelései szerint alkalmazza.

A kiváltságosok maroknyi csoportja döntô fontosságúnak tartja, hogy a népnek bebeszélje: a nyomorúságnak, az ország szegénységének, a nélkülözésnek, az alacsony keresetnek a robbanásszerû népszaporulat az oka. Kísérletet tesz arra is, hogy az összekuszált állapotokat a ,demokrácia és a ,keresztény kultúra értékei fedônevekkel szépítse. Másrészt pedig azt igyekszik bizonygatni, hogy a fennálló állapotok Isten rendelése szerint valók.

De a kisebbség megfeledkezik arról, hogy mindenütt, ahol szegény néptömegek és bizonyos struktúrák csak néhány kiváltságost szolgálnak, egy olyan hatalom van feltámadóban, amely képes lesz a forradalmat eredményesen megvívni. Ebben az esetben a keresztényeknek azok oldalára kell állniuk, akik ínséget szenvednek, és azok ellen kell fordulniuk, akik az ínséget és szenvedést elôidézték. Sem a közömbösek, sem az önelégültek nem tarthatják hosszú ideig vissza a keresztényeket ettôl a lépéstôl, még ha úgy tûnik is, mintha a hierarchiának ideig-óráig sikerülne a polgári önzést keresztény eszmékbe csomagolni...''

Amikor az utolsó szavakat leírta, világossá vált elôtte, hogy ezek Ignacio Fernandes de Castrónak ,,A forradalom elmélete'' címû munkájából származnak. Ennek az embernek igaza van. Valencia az utolsó bekezdést is nyugodtan aláírhatta, akár a többi, eddig leírt gondolatát.

Tûnôdve tekintett maga elé. Vajon az elôbb nem elhamarkodva jött ki Vermeer szobájából? Vajon nem azt a látszatot keltette-e távozásával, hogy még nem képes eléggé felfogni barátja érvelését, és tetteinek fô mozgatóereje az indulat?

Hirtelen megkívánt egy jó pohár whiskyt. Fölkelt, és elindult a polc felé. De félúton megállt és visszament. Miért ne kopoghatna be Vermeerhez? Nem vitatkozni, egyszerûen csak azért, hogy ne legyen egyedül. Mert most, hogy a szívét nyugtalanító gondolatait papírra vetette, az az érzés fogta el, hogy falak közé van zárva. A teleírt lapok után nyúlt, és átment velük Vermeerhez. Vermeer gyorsabban nyitott ajtót, mint várta, habár Valencia tudta, barátja igen rossz alvó. Vermeer arca nem árult el meglepetést, amikor Valenciát megpillantotta.

-- Vártam, hogy visszajössz -- mondta. -- Cornell kissé meglepôdött, amikor oly hirtelen eltûntél.

-- Hogy Cornell mit gondol, azzal nem sokat törôdöm -- válaszolta valamivel nyersebben, mint szándékozta. -- Itt van a védekezésem érveléseid ellen. Leírtam. Folyóiratomnak, a ,,La Libertad''-nak is átadom közlésre.

Átnyújtotta a lapokat Vermeernek, aki mindjárt olvasni kezdte.

Valencia megpróbált feloldódni. Tulajdonképpen semmi sem változott körülöttem, legalábbis velem kapcsolatban -- igyekezett megnyugtatni magát. A napilapok, Fierro sajtóját is beleértve, mindeddig rokonszenves hangon nyilatkoznak. A bíborosról semmit se hallok, és ha néhány arisztokrata barátom kitagadott is, annál több újat találtam helyette az egyetemen meg azon kívül. Garcia ezredes eddig nem keresett, nem rendelt magához. Folyóiratomat tízezrek olvassák. Az ország minden részébôl arra kérnek, tartsak elôadásokat, és én kielégítem a tömegek igazság utáni szomjúságát.

Másrészt nem tagadhatta, hogy a csend mélyebbé vált körülötte. Az arisztokráciához fûzôdô személyes kapcsolatai állandóan fogynak. Nem reverendába öltözött világfinak tekintik, aki mindenre tudja a szellemes választ, ha a löweni egyetemen egy-két bolondsággal tele tömték is a fejét -- mint olykor mondani szokták. Ma már gúnyolódnak forradalmi eszméin, amelyeket kezdetben veszélytelennek, legföljebb kissé izgalmasnak tartottak saját köreikben. Kezdik már komolyan unni ôket.

Miközben Vermeer magas, szikár alakját figyelte, azon gondolkozott, vajon mennyi ideje van, amíg ezek az emberek, volt arisztokrata barátai támadásba mennek át ellene. Mert arról meg volt gyôzôdve, hogy ennek be kell következnie.

-- Érdekes -- szólt Vermeer, miután elolvasta. -- Érdekes és -- veszélyes!

Az utolsó szó sokáig ott lebegett a szobában. Valencia figyelt, de csak néha-néha nyomult be egy-egy hangfoszlány a külvilágból. Whiskyt töltött magának, és Vermeer sasprofiljára pillantott, mely komolynak és merevnek látszott. Ránézett barátja hosszú, csontos ujjaira és a lábán lötyögô papucsra. Vermeer fáradtnak tûnt, de Valencia sohasem látta ôt másnak, csak fáradtnak, s ugyanakkor mégis erôsnek. Ezt az ellentmondást eddig még senki másnál nem fedezte föl.

Vermeer végül az asztalra tette a papírlapokat, s elôrehajolt, hogy whiskys poharát fölemelje.

-- Ezt nyilvánosságra akarod hozni?

-- Igen, a lapomban.

-- Édes Istenem...

-- Nem értelek.

-- Ha te ezt nyilvánosságra hozod, mindent fölégetsz magad mögött.

Valencia bólintott.

-- De erre még ráérsz késôbb is -- folytatta Vermeer. -- Hogy miért? Gondoskodj elôbb arról, hogy erôt gyûjts az efféle támadásokhoz. Senki sem írja alá a saját halálos ítéletét.

-- Mit akarsz tulajdonképpen?

-- Azt, hogy várj, amíg politikailag megerôsödsz, amikor már biztos vagy abban, hogy senki sem mer többé ellened fordulni. Vannak emberek, akiket sokkal kevesebb ok miatt is eltesznek láb alól. Kell még világosabban beszélnem?

Valencia mosolygott.

-- Ebben a pontban hamis tanácsot adtál nekem. Természetesen ragaszkodom az élethez, de nem olyan nagyon, hogy a félelem megakadályozna a továbblépésben. Ha eddig másképp hitted, rosszul ismertél.

A szobában csend lett. Ebben a késô éjszakai órában sok mindenrôl nem esett szó köztük. Az egymás iránt érzett mély barátságról sem, és Vermeer elhallgatta ellenvetéseit, amelyeket minden csodálata ellenére felsorolhatna. Nem esett szó a félelemrôl sem, mert errôl mindketten szándékosan hallgattak.

-- Mi csinálsz holnap?

-- Fuentébe repülök. Fiatal, haladó szellemû keresztények egy csoportjának tartok elôadást. Olyanoknak, akik szintén megelégelték a rendszert.

-- Mikor indulsz?

-- A kora délutáni órákban.

-- Akkor gyere át hozzám tizenkettô körül ebédelni. Igazán nagy örömet szereznél vele.

Valencia fölemelkedett. Üresnek érezte magát és végtelenül fáradtnak. Ez az érzés az utóbbi idôben gyakran elfogta, még akkor is, ha nagy társaság gyûlt össze a szobájában. Ilyenkor pipájával a kezében elszunyókált, miközben messzirôl, valahonnan a háttérbôl még hallotta vendégeinek beszélgetését.

-- Buenas noches! -- köszönt el barátjától. -- De most már feküdj le te is.

Vermeer bólintott, és bezárta mögötte az ajtót.

Ismét egyedül. Szétnézett maga körül a szobában. Ki is volt az, aki néhány nappal ezelôtt a következôket mondta neki: ,,Újra kell tanulnotok úgy élni, mint Szent Ferenc. Csak akkor tudtok közelebb kerülni a néphez. Mert ha szegényen kértek Jézus nevében valamit a szegényektôl, akik esetleg átkozódva becsapják orrotok elôtt az ajtót, vagy szemetekbe vágják, hogy eridjetek dolgozni: akkor talán majd utólag rádöbbennek, hogy olyasmit tagadtak meg, amit Jézus nevében kértetek. Így talán maguktól is közelebb jutnak Istenhez.''

Vermeer bevett egy altatót, lefeküdt, és megpróbált elaludni. De nem jött álom a szemére. Képek tolultak eléje. Képek, emlékek Európából, Észak-Amerikából. Egyszer azt mondta neki valaki: ,,A katolikusok az Egyesült Államokban jó keresztények akarnak lenni, miként minden becsületes amerikai állampolgár jó üzletember akar lenni. Az amerikaiak egyénileg törekednek valami nagyszerûre, valami magasztosra. Sok katolikus az életét is hajlandó lenne feláldozni a hitéért. Csupán azt nem tudják, miben hisznek voltaképpen.''

Mind több emlék lepte meg, miközben éberen feküdt az ágyon. Egyszer a repülôgépen egy újságíró mellett kapott helyet. Ez elmondta neki, hogy már semmiben sem hisz. Hát igen, a hitetlenség lehet divat, de a túlságosan nagy olvasottság következménye is, gondolta Vermeer. De az is meglehet, hogy az élet erôsebb, mint a tanok, és ma már senki sem tudja, mit kezdjen a hittel, mely napjainkban néha a különbözô irányzatok egybefonódásának tûnik. Az újságíró megemlítette, hogy nehéz dilemma elôtt áll. Nemrég született elsô gyermekük, s nem tudja, megkereszteltesse-e. Vermeer azt válaszolta, hogyha neki, az apjának az az óhaja, hogy késôbb gyermeke is szüleinek világnézetét -- s ez esetben az ateizmust -- kövesse, akkor a keresztelésnek semmi értelme. Útitársa nagyon meglepôdött ezen a válaszon. Valószínûleg azt gondolta, hogy egy pap feltétlenül a keresztelést fogja tanácsolni. Kiszálláskor mégis ezzel búcsúzott: ,,Azt hiszem, jobb lesz, ha megkereszteltetem.''

Bevett még egy altatót, de ez sem segített, mert mindig újabb emlékek merültek föl múltjából. Dél-Chile egy kis városkájában sétált egy alkalommal, amikor hátulról hirtelen átkarolták, de oly erôsen, hogy meg se tudott fordulni. Megijedt, de aztán ismerôs hangot fedezett föl. ,,Hello buddy! What are you doing here?'' Észak-amerikai barátai voltak, akik ott töltötték nyári szabadságukat. Rögtön magukkal is vitték. S mint ez az észak-amerikaiaknál szokás, úgy éltek, mint a hercegek. Pénz nem számított. A következô nap elmentek horgászni. Feudális stílusban eltöltött nap volt. Mindegyikük kapott egy hosszúkás evezôs csónakot, benne két emberrel, akik közül az egyik evezett, a másik pedig a horogról szedte a lazacokat. Egy tóról indultak el a sodró ár mentén lefelé, s az evezôsnek jó szakembernek kellett lennie. A lazacok gyakran haraptak. De ennél a horgászásnál a vendégeknek nem kellett bepiszkítaniuk a kezüket. A déli órákban egy erdei tisztáshoz értek, ahol lovasok vártak rájuk: a barátaik. Pikniket rendeztek. Úgy telepedett le a fûbe, mint valami perzsa sah. Damaszt abroszon szolgálták föl eléje a pompás ebédet. Mindent egybevéve: drága mulatság volt. S mivel a csónakkal ár ellen nem lehetett evezni, úgy kellett ôket teherautóval visszaszállíttatni.

Más alkalommal egy hatalmas, negyvenötezer hektár kiterjedésû birtokon volt vendégségben. Az intézô, aki meghívta, gazdag szülôk gyermeke volt. Egyedül élt, sokáig nagy létszámú cselédség vette körül. Meglehetôsen forradalmi beállítottságú volt, és úgy vélte, a kormány csak látszat-demokráciát hirdet. Ezzel szemben ô maga igen sok latin-amerikai szokáshoz ragaszkodott. Eltûrte például a személyzet szolgai alázatosságát. Amikor Vermeer ezzel a rátarti emberrel a lakosság emancipációjáról beszélt, rádöbbent, milyen nehéz lesz azt megvalósítani a hétköznapi életben. Az intézô ezt tudta, ezért arra kérte munkásait, látogassák meg ôt egyik este az otthonában, hogy megbeszéljék a felmerülô problémákat. Az ajánlatot kötetlenül, baráti hangnemben tette. A munkások mégis azt üzenték az intézô cselédeivel, hogy bocsásson meg nekik, de nem tartják magukat méltónak arra, hogy uruk házába lépjenek. (Mellesleg megjegyezve az intézô csupán huszonkét éves volt.) Ezért tisztelettel arra kérik, tartsa az összejövetelt inkább az egyik alkalmazott lakásán. Így is történt. Az intézô ezen a találkozáson egészen nyíltan, közvetlenül beszélt, és arra kérte a többieket, hogy ôk is ôszintén beszéljenek, s tekintsék ôt maguk közül valónak. De az évszázados beidegzôdéseket nem lehetett máról holnapra széttörni, s az intézô belátta, az öntudat emancipálására irányuló törekvése rendkívül idôrabló elfoglaltság. Az emberek csak parancsokat várnak tôle, hogy alázatosan engedelmeskedjenek, de nem tudnak semmihez önállóan hozzászólni, ha a véleményüket kérdezik.

Vermeer fölkattintotta a lámpát, cigaretta után nyúlt és rágyújtott. Kövér füstfelhôket fújt, s visszaemlékezett a munkások reménytelen hangulatára, a munkásokéra, akiket akkor ismert meg, amikor még maga is köztük dolgozott. Vajon Antonio is érzi ezt? A teljes reménytelenséget, a tehetetlenséget s gyakran talán bizalmatlanságukat, hogy érzéseiket a tisztelet álarcából kiszabadítsák?

Négy órakor még mindig ébren volt. Szüntelenül az az ember járt eszében, aki itt lakik mellette, s aki vállára vette mindezt a gondot, egy egész ország terhét.

Conciencia legtekintélyesebb napilapjának, az El Temporálnak a szerkesztôsége Cielo egyik legmagasabb felhôkarcolójában található. Itt van a Fierro-konszern igazgatósága is. A konszern kezében tartja az országnak majdnem minden lapját, kivéve Cuellárét és még néhány kisebb baloldali sajtóorgánumot. Ezeket csak azért hagyják létezni, hogy a demokrácia látszatát megôrizzék, s talán azért is, hogy ezek az újságok idôben fölhívják a figyelmet arra, melyik oldalról fenyegeti veszély a gazdagokat, s így aztán legyen kit felelôsségre vonni.

Ignacio Fierro ezen a reggelen az ország legfontosabb szerkesztôivel tartott megbeszélést. Közülük némelyek repülôvel érkeztek, mások kocsival, s most itt ülnek mindannyian az ülésterem hatalmas asztala körül, kissé idegesen, s kicserélik legfrissebb értesüléseiket. Csak egy ember nem ideges. Ezt az embert Alejandro Herrerának hívják. Ô a fôszerkesztôhelyettes, és a Fierro-konszern, de elsôsorban az El Temporal politikai kommentátora. Kollégái nem nagyon kedvelik, de az a politikai csoport, amelyet kiszolgál, igen nagyra becsüli élesen elemzô cikkeiért, s a maró gúnyért, amellyel ellenfelébe harap. Ám nem utolsó sorban azokért az ismeretekért, melyekkel az ország viszonyait illetôen rendelkezik, különösen ha a dolgok lélektani vonatkozásai kerülnek elôtérbe.

Alejandro nem szerette az embereket, csak játszani szeretett velük. Terebélyes íróasztala mögül dirigálta Concienciát, mintha legalábbis ô lenne az államelnök. De ha nem volt is az, mégis annak meghosszabbított tollaként lehetett tekinteni, mellyel maga az elnök ír, vagy legalábbis aláír. Akárcsak Fierro, Herrera is gazdag családból származott, s az újságírást pusztán kedvtelésbôl ûzte, habár ez csinos mellékjövedelmet biztosított számára. Az oligarchák körében nagy tekintélynek örvendett. Magas növésével, szurokfekete hajával, hosszú, éles arcával olyan volt, mint egy diplomata. És tulajdonképpen az is volt. Ha kedve támadt -- leginkább a Fierróval való tanácskozások után -- a nyilvánosság harapófogójába szorítani valamelyik minisztert, aki éppen nem volt ínyére, ezt mindig olyan ügybuzgalommal és megelégedéssel végezte, hogy munkája egy nemesebb cél érdekében is elismerésre méltó lett volna. Így nemegyszer azt a látszatot keltette, mintha az El Temporal legalábbis az elnyomottakért vetné latba erejét. De a figyelmes olvasó hamar észrevette, hogy ez csupán részben igaz. A lap ugyanis igen ritkán vett pártfogásba valakit, aki a gazdagok ellen támad. Persze néha egyes eseteket nagyítólencse alá helyeztek, mindenekelôtt olyanokat, amelyeket propaganda szempontból jól ki lehetett aknázni. Ilyen volt Herrera igen nagy feltûnést keltô támadása az ellen a rendôrtiszt ellen, aki közvetlenül egy újságosbódé elôtt összevert egy koldust. A szerencsétlen embert behozták, valami ennivalót adtak neki, majd munkába állították, s már másnap követelték a rendôrtiszt megbüntetését. Ez haladék nélkül meg is történt. Herrera megengedhetett magának olykor egy csipetnyi amerikaellenes propagandát is, mert tudta, hogy ezzel kedvébe jár olvasóinak. De az újsághasábok legnagyobb részét mégiscsak a szenzációs hírek töltötték meg. Ezek véres verekedésekrôl tudósítottak, vagy olyan szülôkrôl adtak hírt, akik megfojtották saját gyermeküket; férjrôl, aki feleségét fölakasztotta. Természetesen sohasem maradhatott ki a nemzeti hadsereg, melynek hôs katonái vért és verejtéket hullatva harcolnak az áthatolhatatlan ôserdôben az elvetemült gerillák és bandolerók ellen.

Az El Temporálnál keményen kellett dolgozni. Tudja ezt minden újságíró, aki ennél a lapnál akarja megkeresni a kenyerét. Az embertôl szüntelenül szenzációs híreket várnak. Leleplezéseket persze nem, mert arról Herrera személyesen gondoskodik, ha szükségesnek tartja. És ez az a pont, amely a kollégáknak rosszul esik. Ha az ember jól megfontolja, Herrera éppen olyan hatalmas, mint maga Fierro, s már arra lehet gondolni, talán Herrera vezeti a dolgokat tetszése szerint.

Mint diplomás, egyetemet végzett közgazdász többé-kevésbé lenézte azokat az embereket, akik körülötte dolgoznak. Szemében ezek csak arra jók, hogy az anyagot begyûjtsék, a többirôl neki kell gondoskodnia. Kollégái olyan valakit láttak benne, akiben kevés emberi rejtôzik. Inkább számítógépnek tekintették, mint húsból, vérbôl való teremtménynek. Ezek a megjegyzések Herrera füléig is eljutottak, de ô csak mulatott rajtuk. Ezért nem árult el a megbeszéléseken -- akárcsak ma -- semmiféle belsô érzelmi megrezdülést, hanem csak ült, s unottan játszott golyóstollával, miközben mindent és mindenkit élesen megfigyelt, és a legapróbb megjegyzés sem kerülte el figyelmét. Jelmondata: meghallani, meglátni, és nem elhallgatni. Ezt az alapelvét minden nap meg is valósította hosszú vezércikkében a lap elsô oldalán.

Amikor Fierro végre belépett, és joviális mosollyal minden szerkesztôvel kezet rázott, majd mélyet sóhajtva helyet foglalt, az arcok feszült érdeklôdéssel fordultak feléje. Fierro mindegyiküket ismerte. Személyesen vette fel ôket, miután alaposan lekáderezte egész múltjukat. Ezek irányítják az ország közvéleményét. Finom mosollyal vette tudomásul magában, hogy a jelenlevôk közül többen is képesek lennének Herrera teljesítményére. Mégis kevésbé alkalmasak arra a székre, amelyen Herrera ül, mivel még megôriztek magukban valamit az egyéniségükbôl, s nem olyan gátlástalanok, mint Herrera, aki cikkei segítségével egy év leforgása alatt a miniszteri székbe tud juttatni valakit, hogy aztán a következô esztendôben végleg kiûzze a politikai életbôl. Ezeknek a szerkesztôknek a gondolatai, stílusa árnyaltabb, mint Herreráé, olykor mégis vonakodnak megtenni azt, amire Herrerát bármikor megkérheti. Ez is egyik oka annak, amiért a mai konferenciát egybehívta. S minél többet gondolkodott ezen az utóbbi napokban, annál döntôbb jelentôségûvé vált számára.

Azon töprengett, hogyan is kezdje. Közben a rotációsgépek dübörgését figyelte, melyek egy emelettel lejjebb dolgoztak. Ezután nagy körülményesen szivart dugott a szájába, majd amikor meggyulladt, bólintott egyet, és a füstöt alárendeltjei elé fújta, mintha csak ebbe a füstfelhôbe akarná beleburkolni szavait. Végül megszólalt:

-- Napirendre tûzöm Antonio Valencia problémáját.

Herrera elégedetten biccentett fejével. Már éppen ideje. Eddig híven közölték a pap beszédeit, mert túlságosan átlátszó lett volna, ha a Fierro-konszern azonnal támadást intéz egy forradalmár ellen, aki mind a városban, mind vidéken síkraszáll a munkások jogaiért. Egy ilyen értelmû állásfoglalás az elôfizetôk ezreinek elvesztését jelentette volna. Azonkívül ártott volna a lap oly régóta megalapozott hírnevének, melyet egész éven keresztül gondos propagandával tartanak ébren. Igaz, ô, Herrera másként járt volna el a Valencia-ügyben, de Fierro szembefordult vele:

-- Sohasem szabad addig megtámadni valakit, amíg az egész nép egy emberként mögötte áll. Nem kell az útjába állni. Eljön a nap, amikor saját kígyóinak szorításába kerül. A politikában türelmesnek kell lennünk, Herrera. Elôadó körútjairól tudósítson tárgyilagosan. Se többet, se kevesebbet. Fényképét helyezze el a lap minden számában. Engedjük ôt olyan magasra ívelni, hogyha majd letaszítjuk, ne tudja túlélni a csapást.

Fierro megnyitó szavai után mozgolódás támadt az ülésteremben. Amikor a ,,probléma'' szó elhangzott, az arcokról kétkedést lehetett leolvasni. Mert a legtöbbjüknek sohasem volt semmiféle problémája Valenciával. Fierrótól azt a feladatot kapták, hogy a papnak minden szavát -- mégpedig kommentár nélkül --, de mindig pontosan közöljék, beszédeibôl egyetlen betût se merjenek elhagyni. S miután így is tettek, meg voltak gyôzôdve arról, hogy Fierrónak kedvében járnak, ha nem is voltak tisztában gazdájuk hátsó szándékaival.

-- Problémáját? -- Egy vidéki lap fôszerkesztôjének csodálkozó kérdése elárulta érzéseiket.

Fierro bólintott.

-- Igen. Gondolja csak végig nyugodtan... Problémát mondtam, de így is mondhattam volna: veszély!

A rotációs gépek dübörgése még hallhatóbbá vált.

-- A helyzet a következô: Azért vagyunk ebben az országban, hogy az ellenállás gócait felszámoljuk, hogy néhány éven belül ne találjanak itt se gerillákat, se bandolerókat, ha egyáltalán van köztük valami különbség. Talmactól és néhány távoli vidéktôl eltekintve a gerillák már nem olyan sok helyen tartják kezükben a hatalmat. Nem akarom most emlékezetükbe idézni a hét katonának a közelmúltban történt lemészárlását, amely valószínûleg Rodriguez Tobar embereinek mûve volt. De hogy a bandolerók még mindig ennyire akadálytalanul ûzhetik piszkos munkájukat, annak kizárólag az az oka, hogy maguk mögött érzik az egyetemistákat. Az egyetemisták élén pedig egy pap áll, akit önök Antonio Valencia néven ismernek. Eddig békében hagytuk ezt az embert, pedig szavai nyugtalanságot keltenek az egész országban. Itt-ott a terrorcselekmények is megújulnak, mégpedig egyre élesebb formában. Amíg mi rendre és nyugalomra törekszünk, Antonio Valencia forradalmat és erôszakot prédikál. Itt az ideje, hogy ennek véget vessünk. Ha ô és a hozzá hasonló elemek visszaélnek a mi demokráciánkkal, akkor ezt meg kell akadályoznunk. Lapjainknak néhány nap múlva nyilvánosan meg kell ôt támadnia. Ez a következôket jelenti: mindegyikük arra törekedjék, hogy Valencia negatív oldalait kinyomozza. Készítsenek riportot olyanokkal, akik nem értenek vele egyet. Tanulmányozzák beszédeit, és mutassunk rá érveléseinek gyenge pontjaira. Világosítsanak fel mindenkit, hogy amit hirdet, a kommunizmushoz fog vezetni, akkor pedig a börtönök jobban tele lesznek, mint valaha. Közöljenek cikkeket Sztálin oroszországi nagy tisztogatásairól, és írják meg, hogy Hruscsov majdnem új világháborút robbantott ki, amikor Kubába rakétakilövô állomásokat akart telepíteni. Próbáljanak anyagot gyûjteni az oroszországi koncentrációs táborokról, a kelet-európai országok diktatúrájáról. Készítsenek interjút a szakszervezeti vezetôkkel, de tegyék ôket nevetségessé, ha kiderül róluk, hogy Antonio Valenciát támogatják. Folytassanak beszélgetést szociológiai érdeklôdésû papokkal, fôként olyanokkal, akik nem helyeslik Valencia programját. Tárják fel magánéletét, és hordjanak össze róla mindent. És ne feledjék: minden cikket azzal a gondolattal kell zárni, hogy az ország érdekében írnak. Remélem, mindannyian megértették.

A szerkesztôk hallgattak. Ami elhangzott, nem kérés volt. Parancs. Egyébként se volt szokás, hogy ilyenkor kicseréljék gondolataikat. Kezdetben néhányan még úgy vélték, Fierro táviratban is közölhette volna a mondanivalóját, de a végén felfogták, hogy ez a gyûlés szigorúan titkos. Fierro körültekintett. Észrevett néhány habozó, sôt elutasító arckifejezést, de nem sokat törôdött velük. Az ô lakájai mind. Olyan jól fizeti ôket, hogy egyetlen más lapnál sem jutnának ekkora jövedelemhez.

-- Gyûjtsék az anyagot -- szólt olyan halkan, hogy szavait a rotációs gépek morajától alig lehetett hallani. -- És bízzanak meg másokat is ezzel a feladattal mindenfelé az országban. A sajtó már sokkal több embert lefejezett, mint a guillotin. Cuellarral talán meggyûlik a bajunk, de ez ne zavarja önöket. És még egy: vegyék úgy, hogy ez a megbeszélés meg sem történt. Aki úgy vélné, hogy mégis megtörtént, annak jobb, ha mindjárt fel is mond. Érthetô?

Nem kellett kérdeznie. Értettek mindent. Intett Herrerának.

-- Magára még szükségem van. Uraim, lent várja önöket egy kis harapnivaló. De azt kérném, ott se beszéljenek az elhangzottakról. Jó szórakozást és szerencsés utat. Sok sikert, a viszontlátásra. Köszönöm, uraim.

Fölkelt, és a fôszerkesztôhelyettes kíséretében elhagyta az üléstermet, itt-ott még kezet rázva valakivel. A többiek lesújtva ültek a helyükön.

Szobájában felengedett a feszültsége.

-- Vesse le a kabátját, Alejandro. Egész sereg megbeszélni valónk van még.

Most megtört Herrera hallgatása is.

-- Rövid volt, de velôs -- szólt jókedvûen. -- Látja, maga mégis csak jobban kézben tud tartani egy ilyen összejövetelt, mint én. Most legalább csûrés-csavarás nélkül tudomásul vették a fickók, mi a tennivalójuk.

Fierro bólintott.

-- Azt hiszem, villámcsapásként hatott, amit mondtam. Némelyek lassan már azt gondolhatták, hogy hovatovább védelmembe veszem ennek az ôrült Valenciának az eszméit.

Odalépett a bárszekrényhez, mely közvetlenül íróasztala mellett állt.

-- Francia konyak jó lesz, Alejandro?

-- Jó lesz, Don Ignacio.

Fierróból áradt a jókedv, mivel zökkenômentesen sikerült a terve. Tudomást szerzett arról, hogy a bíboros másnap reggel kihallgatáson fogadja Valenciát. Nagyon kevés dolog kerülte el a figyelmét mindabból, ami Concienciában történik. Az ordinariátuson is vannak állandó besúgói.

Megtöltött két poharat, és tenyere közt melengette konyakját.

-- Hallotta, hogy az új lakók beköltöztek Cuellar munkáslakásaiba?

Herrera meglepetten emelte föl a fejét.

-- Tényleg? Nem hallottam.

Fierro bólintott, majd óvatosan kortyintott a konyakból, és az italt egy darabig a szájában tartogatta.

-- Mindenki elôtt elhallgatta.

-- Vajon miért?

-- Óh, hiszen ismerheti Cuellart. Valenciának jó barátja. S ha azt mondom, hogy engem ki nem állhat, akkor nagyon finoman fejezem ki magamat. De azt hiszem, nemcsak a két lap konkurenciájáról van szó, hanem személyes természetû dolgokról is. Feleségeink meg a többi családtag évek óta nem akarják megismerni egymást.

-- Azt akarja, hogy írjak errôl valamit?

Herrera kezdte gyanítani, miért hívta be fônöke az irodájába.

Fierro ismét kortyintott egyet, és cigarettával kínálta meg az újságírót. Herrera arcán valami gúnyféle jelent meg, de úgy tûnt, csupán jól mulat magában.

-- Nem, ön semmiképp. Majd megteszi ezt a mi vörös újságunk, az El Auróra. Adja nekik azt a tippet, hogy egy-egy vadonatúj lakásban húszan is laknak összezsúfolva. Elôre tudom, mit fognak erre írni. Egymillió pesóba mernék fogadni. Már holnap óriási betûkkel hozza az El Auróra, hogy ez a földbirtokos húsz embert gyömöszölt bele egyetlen, szûk kis lakásba, és hogy ez valóságos botrány.

-- De hogyan...

Fierro félbeszakította.

-- A mi Cuellar barátunk nem számol azzal, hogy derék campesinói nincsenek tisztában a lakáskultúra legalapvetôbb elemeivel sem. Amikor a lakásokat megkapták, mind magával hozta az új házba egész pereputtyát, s egy sor rokont is.

Herrera hangos nevetésre fakadt, de rögtön megértette Fierro szándékát.

-- De bedôlnek-e ennek az Auróránál, ahol tudják, hogy Cuellar jó barátja Valenciának?

Fierro fejét csóválta.

-- Azt hittem, gyorsabban felfogja a dolgokat, Alejandro. Ha tárgyilagosan nézzük, mi pontosan ugyanezt csináltuk, amit Cuellar lapjai: mi is teret adtunk lapunk hasábjain Valencia beszédeinek, ha ezt talán más okból tettük is. De ezt az emberek nem tudhatják. Az El Auróra fôszerkesztôje sem. Számukra Cuellar semmi más, mint gazdag földbirtokos, és elképzelhetô, hogy nem nagyon örülnek a Valenciával való barátságának. Ôk Valenciát kizárólag a maguk számára akarják kisajátítani, és bizalmatlanok az egész oligarchia iránt, még ha egy oligarcha kivételesen pártját fogja is olyan embernek, mint ez a Valencia. Egyébként értesüléseim elsô kézbôl származnak, és ez nem csekély kiadást jelentett nekem.

Önelégülten nézett Herrerára, és lassan kiürítette poharát.

-- Elsôrendû konyak, nem igaz? Ha sikerül Valenciát kiütnünk a nyeregbôl, és ha Cuellar és a pap közé éket tudunk verni, akkor még jó darabig nyugodtan szopogathatjuk ezt a finom itókát. Egyébként úgy tudom, Cuellar már kezd kételkedni. Nem az az ember, aki szereti, ha dirigálnak neki. Ehhez különben is túl okos.

Herrera a konyakot szimatolgatta. Valenciát diákkora óta ismeri. Együtt jártak egyetemre. Valencia köré már akkor széles baráti társaság tömörült. Neki, Herrerának könnyebben ment a tanulás, ôt tartották a legjobb fejnek. Olykor a professzorokat is nehéz helyzetbe hozta kényes kérdéseivel, borotvaéles eszével. De mindez nem segített rajta, mert senki sem figyelt rá, ha a közelben feltûnt Valencia. Egy kisebb összejövetelen Valencia úgy magába gabalyította a legcsinosabb diáklányt, akinek addig ô csapta a szelet, hogy a lány ôt többé észre sem vette. Ennek már sok éve, de még most is úgy érezte, mintha tegnap történt volna. Ezért azonnal meg akarta támadni Valenciát, amikor programját meghirdette. De annak idején Fierro megakadályozta. Herrera bólintott.

-- Nyugodtan rámbízhatja az ügyet. Cuellar dühbe fog gurulni. De mi történik akkor, ha kiteszi a fölös lakókat?

Fierro hangosan nevetni kezdett.

-- Nagyon egyszerû. Akkor az El Auróra azt fogja írni, hogy ez valódi feudális gesztus volt. Mármint az, hogy a földbirtokos kiebrudalja nyomorult parasztjait a fedél alól. Én nagyon bízom abban, hogy be fog dôlni.

Herrera óvatosan ízlelgette a konyakot.

-- Be fog dôlni. Ön is tudja, hogy Cuellar röviden szokott végezni, ha rendet akar maga körül. Ilyenkor nem gondol arra, vajon tényleg jó-e, amit tesz. Ez a mi szerencsénk.

Fierro visszatette a konyakosüveget a kis bárszekrénybe, és az íróasztalhoz ült.

-- Bueno, Alejandro. Most aztán munkához! Óvatosan kezdje a vezércikkeivel. Elôször csak könnyed kérdôformában induljon. Mert akkor tudunk csak igazán többet, ha Valencia visszatér a bíborosi kihallgatásról. És igen,... említse meg még egyszer a hét katona halálát. Készítsen riportot hozzátartozóikkal, feleségükkel, szüleikkel, és hozza le a holnapi számban. Így legalább egy csapásra két legyet ütünk.

-- Mindennél nagyobb örömmel -- szólt Herrera, és vidáman távozott a szobából.

Medina bíboros a házi kápolnában mondta miséjét. Még mindig latinul, mivel a concienciai nyelvet túl póriasnak találta ahhoz, hogy ezen a nyelven dicsôítse az alkotónak a teremtménnyel való egyesülését. Ez volt az a hely, ahol a kenyér és bor színe alatt megnyilvánuló végtelen szeretettel szemben alázatosnak érezte magát.

Itt imádkozott az ország szegényeiért, a szûkölködôkért, az ínséget szenvedôkért, a világ és hazája minden igazságtalanságának megszûnéséért, a bûnösökért, az engedetlenekért. Ma pedig Antonio Valenciáért, a papért, akit magához rendelt. Nem gyûlölte ôt. Medina bíboros tulajdonképpen azt sem tudta, mi a gyûlölet. Meggyôzôdése szerint hite az emberek iránti szeretet jegyében áll, legalábbis az olyanokkal szemben, akik nem követnek el szeretetlenséget a keresztfán értük is meghalt Krisztussal szemben.

Mise közben mintha lassabbak lettek volna a mozdulatai, mint máskor. Arcán mintha még jobban tükrözôdött volna az odaadás. Titkára, aki ministrált, úgy érezte, a bíboros most egész lényével odakötôdött ahhoz, akinek nevében oly gyakran nyilatkoznia kell. A bíboros ezenkívül minden erejét összeszedte, hogy ne gondoljon a máját rágó fájdalomra, mely az utóbbi idôben egyre élesebbé vált. Ehelyett megpróbált azokra a kínokra gondolni, amiket Krisztusnak kellett elszenvednie, amikor hóhérai a szöget verték tenyerébe.

Milyen sokan vannak, akik a legnagyobb szükségben se borulnak le a kereszt elé, hogy ott keressék az értük emberré vált Isten oltalmát. Azt nem vallotta be magának, hogy száz és százezrek vannak, akik nyomorúságukban már a kezüket sem képesek imára kulcsolni, de nem is akarják többé, mert telebeszélték a fejüket, hogy az ilyen jámborkodásoknak az a célja, hogy megtanítsa ôket lázadás nélkül, csendben beletörôdni sorsukba. Persze ô jól tudta, hogy ez nem így van. Az emberek egyszerûen nem tudják elképzelni az életet Isten nélkül. A konzervatívok és a liberálisok közti nagy harcok idején szinte mind Istenhez fohászkodott, hogy az ô oldalán legyen a gyôzelem.

A bíboros különösen mély tiszteletet ápolt magában a Szûzanya iránt. Sokat adott közbenjárására. Most azért imádkozott hozzá, hogy erôsítse meg elhatározásaiban, amelyeket ma kell meghoznia. Arra kérte az istenanyát, segítsen megfékezni indulatait, és ne engedje, hogy döntéseiben befolyásolják a májában kínzó fájdalmak; ehelyett adjon neki erôt, hogy irgalmas legyen mindazokhoz, akik a hatalma alatt állnak. De mindenekelôtt azért imádkozott, hogy részesülhessen abban a szeretetben, melyet egész életén keresztül oly nagyon nélkülöz, s melyet ô maga oly ritkán ad másoknak; a pápai nunciussal való beszélgetésre gondolt. A szentszék képviselôje keveset szólt, és csak azt tanácsolta neki, életének ebben a súlyos szakaszában legyen rendkívül óvatos, és ne szerezzen magának ellenségeket olyanok közt, akik talán barátai lehetnének. Akárcsak ô, a nuncius sem kételkedett abban, hogy az engedelmességet meg kell követelni. Azonkívül meglepôen jó értesülései voltak Antonio Valencia minden elôadásáról és nyomtatásban megjelent cikkeirôl. A vatikáni diplomata mégis azt ajánlotta, engedje Valenciát egyelôre akadálytalanul beszélni, hogy politikai programjának visszhangját az emberek véleménye alapján mérhesse le. Most, hogy idáig fajult a dolog, a nuncius azt tanácsolta, legyen messzemenôen engedékeny Valenciával szemben, bár arra mindenképp föl kell kérni, hogy hagyjon fel politikai tevékenységével, és szakítson barátaival, akik többnyire a nonkonformisták, az ateisták és a kommunisták soraiból valók.

Azt kívánta, bárcsak benne is annyi türelem és tapintat lenne, mint az olasz diplomatában. Egyébként ôk ketten -- arisztokratikus neveltetésük, közös irányú olvasottságuk, valamint azon eszmék révén, hogy a kereszténységet minden áron meg kell menteni -- igen közel álltak egymáshoz. Azon az estén jót vacsoráztak, s ez számára a ritka esetek egyike volt, amikor úgy érezte, magához hasonlóval találkozott.

A titkár torkát köszörülte, mivel a prefáció alatti magába szállás már túl hosszúra nyúlt. A bíboros ingerülten pillantott hátra a válla fölött, majd olvasta tovább a miseszöveget.

Néha átvillant agyán egy-egy szó, gondolat azokról a teendôkrôl, melyek napi programjában szerepeltek. Megbeszélések az ország különbözô részérôl érkezô püspökökkel, vezetô laikusokkal, a kabinet tagjaival, a liturgikus megújulás bizottságával, papokkal, akik nehéz helyzetbe jutottak, fôleg nehéz anyagi helyzetbe; tárgyalások a jótékonysági intézmények vezetôivel, akik támogatását remélik, vagy valamelyik bizottság tiszteletbeli elnökségére kérik fel. Vannak komolyabb ügyek is. Például egy papnak egy nôvel való viszonya a saját egyházközségében. Súlyos gond azoknak a papoknak a helyzete, akiknek mûködési székhelye a gerillák által megszállt területen van. Más papok arra kérnek engedélyt, hogy valamilyen kongresszust rendezhessenek. Az esetek egy hányadát továbbküldi monsignore Zasihoz, de a komolyabbakat magának tartja vissza, mert ha valakire felelôsséget ró a hivatal, akkor azt vállalni kell, bármily nehéz legyen is olykor. Mise végén a sekrestyében levetette a miseruhát. Letette a stólát, lehúzta magáról az albát. Titkára szótlanul segédkezett. Utána a palotán át bement a szobájába. Útközben néha-néha megállt, ha valaki térdre ereszkedett elôtte, hogy a gyûrûjét megcsókolja. Senkitôl sem tagadta ezt meg, mivel a hit külsô megnyilvánulásának tulajdonította. De ilyenkor soha egyetlen buzdító szó sem hagyta el ajkát, mert attól félt, beszélgetés alakul ki közte és tisztelôje között. Beszélgetésre pedig hosszú hetekkel korábban kell jelentkezni, s még így sem biztos, hogy fogadják a folyamodót. A mindennapok kisebb-nagyobb gondjával menjenek az emberek a plébánosukhoz, akinek az a dolga, hogy hívei számára hozzáférhetôvé tegye magát akár a plébánián, akár a gyóntatószékben. Neki, mint a bíborosnak az egyházvezetés a feladata, és az egészen más dolog, mint apró, csip-csup panaszokat meghallgatni.

Reggelije egyszerû volt: egy fôtt tojás, két szelet pirítós kenyér, vajjal vékonyan megkenve, egy csésze tejeskávé és egy pohár narancslé. Egy idôsebb hölgy, aki napközben az ordinariatuson dolgozott, gondoskodott arról, hogy gyorsan és pontosan kiszolgálják. Titkára pedig a tányér mellé helyezte a napi postát, mivel a bíboros szerette minél hamarabb átfutni a legfrissebb híreket. Szívesen pillantott bele a levelekbe is. Ha valamelyiket fontosnak tartotta, többször is átnézte.

A kommunista szellemû El Aurorában fölkeltette a figyelmét egy cikk, mely szerint a sajtómágnás Cuellar különös nézeteket képvisel. Napszámosait húszasával tömködi bele újonnan épített házaiba. A mellékelt fényképek minden kétséget eloszlatnak. Azon kapta magát, hogy örül ennek a hírnek. Cuellar nem teljesítette kérését, hogy hagyjon fel Valenciát támogató propagandájával. Még azt sem üzente meg, miért nem tesz eleget óhajának. Most maga kénytelen elszenvedni a csapást, méghozzá olyan irányból, ahonnan a legkevésbé várhatta.

Elmondta étkezési utáni imáját. Ezután lassan fölkelt, és átment a dolgozószobájába, ahova titkára is elkísérte, és alázatosan kinyitotta elôtte az ajtót. Mélyet sóhajtva leült íróasztalához, és elkezdte diktálni legfontosabb leveleit, válaszokat az imént olvasottakra. De miközben diktált, arra a monsignore Zasi által elôkészített beszélgetésre gondolt, amely ma délután fog lezajlani közte és Antonio Valencia között.

Cielo püspöke korán megjelent Valencia lakásán, s megkönnyebbülten sóhajtott fel, hogy a papot otthon találta.

-- Jobbnak láttam, hogy itthon keressem föl, ha ez nem is szokás nálunk -- kezdte Zasi, és helyet foglalt. Valencia kitöltött egy csésze feketekávét, és pipára gyújtott, miután erre engedélyt kért magasrangú vendégétôl.

A püspök láthatóan nem a legjobban érezte magát ebben a szerepében. Csak hosszas töprengés után jött el Valenciához, és jól tudta, döntését a bíboros sohasem értené meg, ha késôbb a hír fülébe jutna. De azt mégsem tehette, hogy egy napon kétszer egymás után berendeli Valenciát az ordinariátusra: reggel azért, hogy ô beszéljen vele, délután pedig a bíboroshoz. Szokása szerint most is mindjárt a dolgok közepébe vágott.

-- Közölnöm kell, hogy a bíboros úr beszélni óhajt önnel.

A mondat kissé nyersebben hangzott a sok könyvvel telerakott, csendes szobában.

-- Miért, monsignore? Nekem ma délután el kell utaznom.

Zasi fejét ingatta.

-- Az utazást el kell halasztania, Antonio. Nagyon jól tudja, hogy a bíboros kívánsága parancs, és ez alól ön sem vonhatja ki magát. Hogy mit akarhat, azt maga valószínûleg jobban tudhatja, mint én.

Valencia bólintott.

-- Jól van, monsignore. És mikor?

-- Pontosan fél háromkor.

A beszélgetés akadozni kezdett. Monsignore Zasi azért jött Valenciához, hogy figyelmeztesse ennek a beszélgetésnek a fontosságára. Úgy érezte, erôpróba áll küszöbön, és meg akarta ezt akadályozni. Hangja ezért volt ingerült, amint folytatta:

-- Gondol arra, hogy a bíboros a saját szempontjából nézve egyetért magával?

A pap felütötte fejét.

-- Ha szabad kérdeznem, monsignore, milyen szempontból nézve?

Monsignore Zasi pillantása szigorúvá változott.

-- A bíboros abból indul ki, hogy ön nem veszi tekintetbe filozófiánk fontos tételeinek egész sorát, és eltér a concienciai egyház kialakult gyakorlatával. Hát tényleg nem képes felfogni, hogy a bíboros sohasem fog olyan papja mögé állni, aki erôszakot hirdet?

Valencia mélyet sóhajtott.

-- Püspök úr, vajon az egyház odaállt-e Simon Bolivar mögé, amikor az erôszakot prédikált? És nem tartunk-e mégis hálaadó istentiszteleteket, és nem zengünk-e Te Deumokat függetlenségünk kivívásának emlékére, melyet szintén erôszakkal nyertünk el?

-- Simon Bolivar nem volt pap.

Valenciának türtôztetnie kellet magát, hogy ki ne robbanjon.

-- Nem akarok tovább vitatkozni. Tegnap este eleget tárgyaltam errôl Vermeerrel, és ma éjjel megírtam egy cikket, melyben megcáfoltam ellenvetéseit. Erre föl most ugyanazzal a szándékkal idejön maga, hogy újra kezdje velem az egészet. Kedves monsignore, eleget olvashatta cikkeimet ahhoz, hogy tisztában legyen vele, mi a véleményem mindezekrôl. Nincs több hozzáfûznivalóm.

-- És délután ugyanezt megmondja a bíborosnak is?

-- Ugyanezt. Se többet, se kevesebbet.

-- Figyelmeztetem, Antonio, a bíborosnak fogytán a türelme.

Valencia mosolyt engedélyezett magának.

-- És mi a véleménye a nép türelmérôl, püspök úr?

A parasztábrázatú kis püspök hallgatott. Nem ez az elsô beszélgetése Valenciával, de attól tartott, az utolsó.

-- Azt hiszem -- folytatta kissé habozva --, a bíboros fel fogja szólítani, hogy hagyjon fel a politikai tevékenykedéssel. Ha pedig makacskodik, el fogja tiltani papi hivatásának gyakorlásától. Ezt most hivatalosan közlöm, mégpedig a bíboros nevében, hogy tudomásul vegye, mire számíthat, ha továbbra is nemet mond.

Miközben beszélt, a hatást figyelte Valencia arcán. De szavaira ez az arc mit sem változott.

-- Nagyon köszönöm, monsignore. Most legalább tudom, hányadán állok.

Zasi néhány személyes természetû megjegyzéssel szívesen feloldotta volna a látogatás hivatalos jellegét, de ehhez nem érzett sem elég erôt, sem elég bátorságot. Úgy tûnt, a vele szemben ülô férfi nem pap már, és nem érzi át többé Krisztus szeretetének csodáját, Krisztusét, aki hagyta, hogy keresztre szegezzék. Vagy mégis rosszul ítéli meg? Zasi szívében a régi, megszentelt hagyományok és Valencia megtisztító, friss eszméi harcba kezdtek egymással, de ô tudta, hogy neki végül a bíboros mellé kell állnia. Mindenütt, ahol a kommunisták kerülnek uralomra, a vallás vereséget szenved, és nemcsak a bíboros, de ô maga is védelmezôje a kereszténységnek. Egyébként ott a püspöki konferencia, amely nyilatkozni fog Valencia tételeit illetôen, már amennyiben továbbra is mint pap akarja hirdetni nézeteit. Ezzel ugyanis azt a látszatot keltené, mintha az egyház nevében beszélne.

Zasi fölállt.

-- Remélem, Antonio, lesz magában engedelmesség és alázat, és ésszerûen fog viselkedni. Még nagyon sokat elérhet, ha nem a legszélsôségesebb irányzatokat választja. Fierro lapjai már rég a rendelkezésére állnának, ha azon az estén Cuellarnál elfogadta volna ajánlatát. Senki sem vonhatja kétségbe azt a jogát, hogy a munkások érdekében latbavesse erejét, de igenis megvonják ezt a jogot, ha ön erôszakkal fenyegetôzik. Gondolkozzék csak nyugodtan errôl. Esetleg talál valami közbülsô megoldást, s talán megértik egymást ma délután a bíborossal.

Amikor Valencia térdre akart ereszkedni, hogy ezzel is kinyilvánítsa föltétlen tiszteletét látogatója jószándéka elôtt, a püspök elhárította, és halkan csak ennyit mondott:

-- Majd utána térdeljen le a kereszténység legelsô forradalmára elôtt, és kérdezze meg tôle, miért hagyta, hogy keresztre feszítsék, és ugyanakkor miért mondta, hogy ,,Uram, bocsásd meg nekik, mert nem tudják, mit cselekszenek.'' Talán ugyanez ismétlôdik meg Concienciában, kedves Antonio. A viszontlátásra! A jó Isten ôrizze!

Valencia lassan csukta be az ajtót monsignore Zasi után. Megértett mindent. Az ellenfél felkészült az elsô csapásra. Tehát ma délután fél háromkor.


14. Nincs mindenkinek honvágya

Zambrano a hét katona halála után bevetette repülôgépeit, és ezek mélyrepüléssel megkezdték átfésülni a környéket. Következésképp Rodriguez megtiltotta embereinek, hogy ételüket tûzön készítsék el. A gerillák élete még nehezebbé, a hangulat még nyomasztóbbá vált. A légierô bevetését Losano hadnagy javasolta, aki szentül hitte, hogy Tobar fôhadiszállása valahol a Talmac körüli ôserdôben rejtôzik. Úgy gondolta, ha sikerül a gerillákat alaposan felingerelni, elôbb-utóbb elvesztik türelmüket, és hurokra kerülnek. A falu lakóit kínos szigorral ellenôrizte. Nyomára is bukkant egy-egy élelmiszer-szállítmánynak, és résztvevôit habozás nélkül agyonlövette. Losano tudta, hogy eljárásával mindinkább céltáblájává válik a hegyekben búvó ellenállóknak, de ezzel nem sokat törôdött. Sohasem ismert halálfélelmet, s ugyanezt követelte meg katonáitól. Ezek ismerték irgalmatlanságát, de ugyanakkor becsülték is, mert mindig elôl járt példájával, és nem rettent vissza a legveszélyesebb vállalkozásoktól sem. Kiküldött ôrjáratai azonban kevesebb eredménnyel dicsekedhettek. Gerillákkal egyetlen esetben sem sikerült találkozniuk, ámbár határozottan tudták, hogy a közvetlen közelükben járnak. Tobar emberei úgy ismerték az erdôt, hogy Losano hozzájuk képest turistának érezte magát, aki csak kirándulni jött a hegyekbe. Mindez mégse szegte kedvét. Valahogy majdcsak ki fogja füstölni ôket. Addig kutat utánuk, amíg nyomukra nem bukkan.

Alfrédo ôrmester hasonlóképpen vélekedett. Éppen errôl beszélgettek most Losanóval a falu egyetlen kocsmájában, nem messze a templomtól. Amikor beléptek, a helybeliek megszeppenve sompolyogtak kifelé, mintha csak attól félnének, hogy letartóztatják ôket. Egyikük sem ült le, csak rákönyököltek a söntésre, odavetettek egy-két szót, s ez egy kívülálló számára aligha jelentett összefüggô beszélgetést.

-- Ellenôrizte az ôrséget? Tudja, hogy milyen lusta disznók.

-- Természetesen, hadnagy úr. Dehát végül is a saját bôrüket viszik vásárra.

-- Eljön még az idô, amikor kelet felé is elküldhetjük felderítôinket. Egyáltalán nem lepne meg, ha ott akadnánk nyomra. Hé, szenyorita, hol marad már az az átkozott üveg?

Mindketten a csaposlányra meredtek, akinek mellei jól kidomborodtak a vékony pulóver alatt. Losano ismerte, többször volt már dolga a lánnyal. A maga módján még szerette is, jobban, mint a többi lányt a faluban. Mert ölelkezés közben teljesen átadta magát, utána sem mutatott álszemérmet, és sohasem kérdezte, hogy el akarja-e venni feleségül. Egyébként ezen a vidéken igen nagyvonalúak voltak az ilyen dolgokban. Losano tapasztalta, hogy sokan egyszerûen csak együtt élnek, annak ellenére, hogy a pap semmi fáradságot sem kímél ezeknek a törvénytelen állapotoknak felszámolására. Nemi életük egyszerû, problémamentes. Csaknem állati szenvedély csupán, mely azonban sokat feledtet az áldatlan szegénységbôl, amelyben élniük kell.

Losano különben alig vetett ügyet erre a szegénységre. Neki csak a fiatal lányok voltak fontosak. Az idôsebb nôk és férfiak nem érdekelték. A férfiakkal szemben bizalmatlan volt, mert lassanként rájött, hogy így vagy úgy, de mindegyikük kapcsolatban áll a gerillákkal.

-- Ráérsz ma este, Maria? -- kérdezte Losano.

A lány bólintott.

A hadnagy mosolygott. A lány tudta, hogy a férfi mire gondol, Losano pedig tudta, mire gondolnak mindketten. Kölcsönösen szükségük van egymásra.

-- Hallotta ezt, ôrmester? Tehát ne zavarjon föl az ágyból szükségtelenül. Fontosabb dolgaim vannak.

Alfredo elôrehajolt, megmustrálta a lányt, de az kitért a pillantása elôl.

-- Fontosabb, mint egy ôrjárat, s persze csinosabb -- szólt Losano kacsintva. -- És ha egyszer megkívánja, maga is válasszon ki egyet. Van belôlük elég. De most menjünk! Minden jót, Maria!

A lány egyedül maradt, s körülnézett a szegényes kocsmaszobában. Azelôtt a gerillák jártak ide, többnyire éjszaka, mivel Don Henrico emberei nappal ôrséget álltak a casa grandénál. Két gyereket szült egy gerillától. A harmadiknak egy másik gerilla az apja. Most a gerillák elmaradtak, s Losano jött helyükbe. Ez pedig nem tudja róla, hogy híreket szállít egy falubelinek, aki minden kedd este idejön egy pohár italra. Így árulja el szeretôjét, miközben testét odaadja neki, s a férfi azt hiszi róla, hogy nem tud ellenállni csábításának.

Az ember most is a szokott idôben jött, nyersen, bárdolatlanul, semmit sem adva külsejére, melyre a szegénység kirívó módon nyomta rá bélyegét. Martinnak hívták. Ô is megnézte Maria melleit, majd a saját kezét, mintha csak azt kérdezné, miért nem nyúlt be már régen a lány ruhája alá, hogy a szép test melegét érezhesse.

-- Agua ardiente -- szólalt meg lassú, nehézkes hangon, miközben ruanáját hátravetette, sombreróját pedig a söntésre tette. Óvatosan körülnézett, mintha attól tartana, figyeli valaki.

-- Ôrjáratot akarnak küldeni keletre -- suttogta Maria.

A férfi bólintott, anélkül hogy arcizma rándult volna.

-- Az ôröket is ellenôrzik.

A lány izgalmasnak találta, hogy ezeket elmondhatja. Még Losano kezének ingerlô játékánál is izgalmasabbnak. A többi falubelihez hasonlóan ô is tudta, hogy Talmacot mindenütt gerillák veszik körül, és türelmetlenül várnak arra, hogy lecsaphassanak. Ezért minden értesülés, legyen az bármily jelentéktelen, nagyon fontos a számukra. Ô azonban csak annyit tud, amennyit Losanótól hall. Ezt továbbadja Martinnak, aki viszont valaki másnak közvetíti. Senki sem tudja, ki az, aki a hírt követlenül a gerilláknak jelenti. A hírközlô rendszer tehát hibátlanul mûködik. Losanónak és katonáinak nem lehetett oka gyanakvásra.

-- Megfordult itt Don Henrico?

Maria tagadólag rázta fejét, s hosszú, szép fekete haja követte a mozdulatot.

-- Nem. Az utóbbi idôben nagyon ritkán látom. Ez azt jelenti, hogy alig mozdul ki a casa grandéból.

-- Gondolod, hogy fél?

A lány mosolygott.

-- Ki nem fél itt? Egyesek a hadseregtôl, mások a gerilláktól, némelyek pedig attól, hogy a faluban ütközetre kerül a sor. Ismerek családokat, amelyek el akarnak költözni, amióta a repülôk megjelentek. Valóságos pánik tört ki.

-- De hát hova akarnak menni?

-- Cielóba.

-- Miért éppen oda?

-- Azt hiszik, ott többet kereshetnek, és nyugodtabban élhetnek.

-- Majd elfogja ôket a honvágy -- mondta határozottan a férfi. -- Honvágy a hegyek, a kék ég, a madarak, a csend és a völgyek fölött zúgó szél után.

Honvágy... Rodriguez Tobar is erre gondolt, amint végigballagott a táboron, hogy ellenôrizze, nem fedezhetik-e fel ôket a repülôgépek. Honvágyuk leginkább az asszonyoknak volt, akik itt éltek férjükkel a fák alá épített barakkokban. Honvágyukat azonban a nemzeti hadsereg katonáitól való félelmük miatt visszafojtották. Azok megerôszakolnák, utána pedig megölnék ôket, ha kezükbe kerülnének. Tobar tudta, hogy ellenfele, Zambrano ezredes legszívesebben ejtôernyôsöket dobna le a hegyekbe, és ezt csak azért nem teszi, mert katonái ezen a számukra ismeretlen terepen mind a halálukat lelnék. Vagy eltévednének a barátságtalan vidék lián- és farengetegében, és mielôtt tájékozódni tudnának, rég megtámadnák ôket.

Egy keskeny ösvényen Pablóval találkozott, aki éppen a hegyek felé indult. Megállította.

-- A Talmacból származó adatok elég hiányosak. Lenne rá lehetôség valahogyan bejutnotok a faluba annak a veszélye nélkül, hogy elkapjanak benneteket?

Pablo arca földerült.

-- Hány emberrel, kapitány?

-- Hárman mehetnétek. Te meg Jorge Raoul Castillónak a parancsnoksága alatt.

-- Még ma este?

-- Igen. De gyertek be elôbb mind a hárman hozzám. Vihar van készülôben, és ez csökkenti az éberséget. De ne feledjétek: a támaszpontot nem támadhatjátok meg. Csak híreket akarok, semmi egyebet.

A távolból ismét repülôzúgás hallatszott. A gép lassan közeledett, és nagy köröket rajzolt a hegyek fölött. Tobar tudta, hogy a pilóta mögött ülô megfigyelônek éles távcsô van a kezében, s a legénység azonnal tüzelne, sôt a többi gépet is riasztaná, ha a központi tábor leghalványabb jelét fölfedeznék. Szükség esetén napalmbombákat is bevetnének. Akkor aztán vége lenne a tábornak! Odalenne minden fölszerelés, az egész készlet!

A gép egyre közeledett, lejjebb ereszkedett, majd ismét felszállt, s végül nagy ívben dél felé kanyarodott. Valószínûleg vissza az állomáshelyére.

-- Zambrano ezredesnek sürgôs lehet -- szólt Tobar, és vállat vont. -- A raktárkészletet beljebb kell helyeznünk az erdôbe. Meg az asszonyokat és a gyerekeket is. Azon gondolkodom, nem volna-e jobb másik tábort berendezni számukra, néhány kilométerrel távolabb.

Pablo hallgatott. Ez az állandó rettegés a légitámadástól... A szállások örökös áthelyezése... A meg nem szûnô ôrjáratok... Néha már egy hatalmas zöld börtönnek érezte az ôserdôt, melyben életfogytiglani büntetését tölti.

Tobar elgondolkozva tekintett rá.

-- Kételyeid vannak, Pablo?

A gerilla bólintott.

-- Igen, kapitány, kételyeim. Furcsának találja?

Tobar hallgatott. Szenvtelenül nézett végig a mellette álló férfin.

-- Nem, furcsának éppen nem találom, de veszélyesnek igen. Mindenekelôtt magadra nézve. Keresd meg Raoul Castillót meg Jorgét, és utána gyertek hozzám.

Fürgén haladt végig az erdei ösvényen a gerillák szegényes viskói között. Itt-ott megállt, hogy néhány szót váltson a gyerekekkel, asszonyokkal. A férfiak nem tartózkodtak idehaza. Egy részük vadászni ment, más részük gyakorlatozott, a többiek pedig ôrségen voltak. Tobar kunyhójában állt a rádiókészülék. Antennája alig emelkedett a fák fölé. De álcázásul még ezt is körültekerték lombokkal és liánnal. Bement, felhívta a talmaci csoportot, és azt a választ kapta, hogy minden csendes. Megkérdezte, érkezett-e valamiféle napilap. Erre azt válaszolták, hogy az El Temporal egész oldalt szentel az ôrmester és a hat katona hozzátartozóival készített interjúnak. Káromkodni kezdett, és kikapcsolta a készüléket. Amikor hátradôlt, Raoul Castillo állt mögötte.

-- Tényleg olyan fontos volt azokat a katonákat agyonlôni?

Castillo vállat vont.

-- Túl sokat tudtak, már mondtam magának. Az ôrmester talán blöffölt, de én nem akartam semmit sem kockáztatni. Nem ez lett volna az elsô eset, hogy túlzott nagylelkûségünk miatt egész gerillaosztagok esnek a hadseregnek áldozatul.

-- Jól van, Raoul. Menj be ma este Talmacba, és várd meg, amíg Maria hazajön Losanótól. Meg kell tudnunk még egyet s mást. Martin tudósításai már nem olyan értékesek, mint eddig voltak. Szeretném tudni az okát.

Raoul nyugodtan nézett a kapitányra.

-- Az az ôrmester egy árulóról beszélt. Talán Martin?...

Egymásra néztek.

-- Ha ez igaz, akkor Maria is kihullik. Meglehet, hogy Martin a híreket Losanónak továbbította, aki most csak arra vár, hogy tôrbe csaljon bennünket. Ne becsüld le ezt az embert, Raoul.

-- Ez a Martin... Talán kettôs játékot ûz. Talán Losanónak is felajánlotta szolgálatait, és a valóságban nekünk küldi az értesüléseket. Nem szabad elhamarkodottan következtetni.

Pablo és Jorge hallgatva lépkedett Castillo mellett. Arcuk komoly volt és kifürkészhetetlen. Miután megkapták az utasításokat, némán és szótlanul kifordultak a talmaci gerillák parancsnoki kunyhójából.

Maria éjfél körül tért vissza a kocsmaépület mögötti kis házába. Losano mindig hazaküldte, miután befejezték az ölelkezést, és a lány kielégítette. Sohasem engedte meg, hogy a nôk a szobájában maradjanak. Ezt veszélyesnek tartotta, és meg is mondta. De Maria idôközben jól kiismerte, és tudta, a hadnagy úgyis üzenni fog neki, ha szükség lesz rá.

Lassan ment végig a kihalt falun szegényes otthona felé. Viharos idô volt. Szél süvített az utcán, megrázta a fákat, melyek most mintha fejüket ingatták volna a lány után. Egyébként halotti csend volt. Tizenegy óra elmúltával senki sem mert kimozdulni, mert a részeg katonák hamar lepuffanthatják az embert. Vagy ami még rosszabb: mint gyanús elemet beviszik a parancsnokságra. Az pedig kihallgatást és verést jelent, s aztán félig agyonverve kidobják a szerencsétlen áldozatot a sötét talmaci éjszakába.

Maria a hírekre gondolt, amelyeket ezen az estén közölt Martinnal. Azon töprengett, vajon Martin jól továbbítja-e ôket. Hosszú idôbe telhet, amíg az értesülések eljutnak a gerillákig. De azért megéri a fáradságot. A Pablótól származó megbízást, hogy kössön barátságot Losanóval, és szükség esetén vezesse félre, Martin adta át neki, akirôl csupán annyit tud, hogy a Don Henrico ültetvényein dolgozó campesinókhoz tartozik.

Kinyitotta az ajtót, belépett, és meggyújtotta az olajmécsest. Ekkor vette észre, hogy Martin ott ül az ágya szélén. Látszott rajta, hogy be van rúgva. Izzadt, mintha messzirôl futott volna. Szemeit éhesen legeltette a lány mellén és combjain.

-- Mit keresel itt?

Szemügyre vette a férfi szakadozott ruházatát, a sötét szemeket, s végül tekintete a kigombolt nadrágra esett.

-- Veled akarok hálni -- mondta zihálva Martin. -- Azt akarom, hogy lefeküdj velem. Ezen az ágyon, ahol ülök.

A lány megpróbált nyugalmat erôltetni magára.

-- Te csak ne akarjál semmit! Mit szólnál ahhoz, ha megmondanám Losanónak, hogy így berontottál hozzám?

Martin cigarettára gyújtott, s az üveg után nyúlt, amely ott állt mellette. Húzott egyet belôle, és hirtelen nevetni kezdett.

-- Még fenyegetôzöl is, mi? De azt én is tudok ám! Képzeld el, ha elmondom Losanónak, hogy te a gerilláknak dolgozol. Gondold csak végig! Tudod, mi lesz veled? Elôször is rád szabadít vagy húsz katonát, akik elôször megerôszakolnak, utána pedig agyonlônek. Kedves gondolat lefekvés elôtt?

Maria megpróbálta elérni az ajtót, de a férfi megelôzte. Karjának egyetlen rántásával az ágyra lódította a lányt, aztán megállt mellette, és nézni kezdte.

-- Tudod, Maria, nem te vagy egyedül Losano barátja. Én is az vagyok, amióta idejött. Erre nem számítottál ugye? Minden hírt, amelyet közöltél velem, neki továbbítottam. Csak azt nem árultam el, kitôl hallottam. Legalábbis nem téged neveztelek meg. Emlékszel, amikor Marcos egy napon eltûnt? Agyonlôtték. Mert én azt mondtam, hogy tôle kapom az értesüléseket. Késôbb úgy nyilatkoztam, hogy magam gyûjtöm ôket. Jól kieszeltem, mi? De téged mindvégig védtelek. És most eljöttem a jutalomért.

Szél süvített a ház körül. Maria hirtelen valami más zajt is hallott. Martin is hallotta, de nem törôdött vele.

A lányhoz hajolt, és durva parasztkezeivel elkezdte fogdosni a mellét. Maria pedig hagyta, akár Losanónak. Látta, hogy nyál csillan a férfi szája szögletében, s lehunyta szemét, amikor Martin kezei mélyebbre nyúltak.

-- Hagyd abba! -- kiáltott föl hirtelen, és dühösen ellökte magától.

Ebben a pillanatban kinyílt az ajtó, és Martinra egyszerre három fegyvercsô szegezôdött. Raoul Castillo lassan behúzta maga mögött az ajtót, odament a campesinóhoz, és ököllel az arcába vágott.

-- Piszkos áruló! Rohadt dög! Ezért meglakolsz.

Zsebébôl papírt szedett elô, gombóccá gyûrte, és Martin szájába tömte.

-- Ne mondj semmit, Maria. Mindent hallottunk. Tudsz még róla valamit?

Oly egykedvûen beszélt, mintha csak mindennapos dolog lenne, hogy három fölfegyverzett gerilla behatol a katonák által megszállt Talmac kellôs közepén álló házba.

A lány bólintott.

-- Rendszeresen jött hozzám, és igen fontos híreket kapott tôlem.

-- Tehát egész idô alatt elárult bennünket. Ezért nem megy itt elôre semmi. Gondolod, Maria, hogy Losano esetleg gyanakszik rád?

A lány hangosan fölnevetett.

-- Nem, azt nem gondolom. Az egyetlen, ami a figyelmét leköti, az a testem, s az, hogy kielégítsem. Azt az embert a nemi szerveimen kívül semmi sem érdekli.

Pillantása találkozott Pablo tekintetével, más nem történt...

Raoul visszafordult.

-- Jorge, Pablo, állítsátok a falhoz, és vegyétek ki a gombócot a szájából. Ha kiabálna, tudjátok a dolgotokat. Késnek több haszna van ilyenkor, mint a fegyvernek.

Martin hamarosan beszélni kezdett, de ô sem mondhatott sokkal többet, mint amennyit Maria már a tudomásukra hozott.

Raoul vállat vont.

-- Menj ki Maria.

A lány megállt kint a viharban, s hallotta a szobából a tompa ütlegeket. Aztán végignézte, amint kihozták, s elcipelték a ház elôtt, az úton, amely a hegyekbe vezetett.

Pablo egy pillanatra hátramaradt.

-- Maria?

A lány tagadólag ingatta a fejét.

-- Nincs mondanivalónk egymásnak, Pablo.

-- A Boldogságos Szûz óvjon téged, Maria. -- Aztán gyors léptekkel a többiek után sietett, s hamarosan mindhárman eltûntek a Talmacot körülvevô hegyrengetegben.

Losano katonái másnap reggel bukkantak rá Martin holttestére: egy fán lógott. A szél még nem ült el egészen, és ide-oda himbálta.

Losano gyorsan a helyszínen termett. Sokáig szemlélte a hullát, mintha csak öröme telne szemközt állni a halállal. Aztán nyugodtan beszállt a dzsipbe.

-- Vágjátok le, és temessétek el! Ismerem a fickót. Hordta nekem a híreket a gerillákról.

Beindította a motort. Arca csak egy kis idô múlva árult el heves nyugtalanságot. Hát mégis Talmacig bemerészkedtek a gerillák! Kihasználták a vihart. Ha szél fúj a campesinók háza körül, s ha a fák zúgnak, ágak reccsennek, az a legkedvezôbb alkalom a támadásra. Szerencsére csak a katonák látták az akasztott embert. Meg fogja nekik parancsolni, hogy hallgassanak. De amint beért a faluba, a téren már csoportokba verôdve tárgyalták az emberek Martin halálát. Amikor közelükbe ért, szétoszlottak, s ô ott maradt egyedül a dzsipben.

Bosszúsan hajtott a casa grandéba, Don Henricóhoz. Amikor elmesélte a történteket, a földbirtokos arca hamuszürkévé változott.

-- Hát mégis, minden elôvigyázatossági intézkedés ellenére is!

Losano bólintott.

-- Igen, minden elôvigyázatossági intézkedésünk ellenére bejöttek Talmacba. Meg kell vallanom, ez tiszteletet vált ki belôlem.

-- Tiszteletet -- ismételte Don Henrico, miközben kezével lassan végigsimított ôsz haján. Szokásos magabiztosságából alig látszott valami. Ideges volt, ajka remegett. -- Hol követtünk el hibát, hadnagy?

-- Sehol. A vihar kedvezett nekik. Egyébként csak egy árulót bosszultak meg, ennyi az egész.

Don Henrico a fejét csóválta.

-- Csak egy árulót bosszultak meg... Hát messzebb nem lát, hadnagy? Tudja, mit jelent ez? Azt, hogy ebben a faluban egyetlen ember sem mer többé a mi oldalunkon harcolni. Hogy ön és katonái csak látszólag tartják kezükben a hatalmat, valóságban a gerillák a helyzet urai. S ez azt jelenti, hogy elveszítem minden tekintélyemet, ha ilyesmi még egyszer elôfordul.

Losano hideg, fürkészô tekintettel mérte végig a földbirtokost.

-- Nem fog még egyszer elôfordulni, Don Henrico.

A másik rekedten nevetett.

-- Hogy állíthatja ezt olyan biztosan? Maga még közel se ismeri erejüket. Ha ezek egyszer megtámadnak bennünket, akkor aztán... -- Kis szünetet tartott, és kinézett az ablakon.

-- Tudja maga, miért nem költöztem még el innen? Mert itt születtem, és szeretem ezt a vidéket. Életemnek egy darabja. Hazánkat a kávé teszi gazdaggá. Istenem! El tudja maga képzelni, mi mindent jelent ez az én számomra?

Losano a fejét rázta.

-- Ez a maga dolga, nem az enyém. Én nem szeretem ezt a vidéket. Nem is innen származom. Azért vagyok a faluban, mert a parancsot teljesítem, amit Zambrano ezredestôl kaptam. Undorodom ettôl az egész környéktôl. A gerillák pedig undorodnak tôlem, akárcsak a campesinók. Én azért harcolok a gerillák ellen, mert ezek nemcsak magát, hanem az én családomat is kiirtanák, ha egyszer hatalomra kerülnének. Ezért csinálom mindezt. Mint katona, mint hazafi, mint... No, de minek tartok én itt magának elôadást? Undorodom itt mindentôl és kész!

Don Henrico megállt a tiszt elôtt. A félelem már eltûnt a szemébôl. Helyébe szenvedélyes megvetés lépett.

-- Szeretnék magának mondani valamit, hadnagy -- szólt egészen lassan. -- Ön nem szeret semmit és senkit. Csak egyedül saját magát. És ha így vesszük, rám is köp egy nagyot. -- Losano elfordult.

-- Buenos dias, Don Henrico! Az udvariaskodást tehát hatályon kívül helyezzük, legalábbis ma estig, amikor ismét veszélyessé válhat a helyzet. Mert most tényleg fölösleges dolog lenne bókokat mondanunk egymásnak.

Ezzel kiment, beszállt a dzsipbe, és elhajtott. Henrico utána nézett, amíg a kocsi el nem tûnt a kanyarban.

Don Henrico visszafordult, és hallgatózni kezdett. De nem hallott egyebet, csak a személyzet neszezését, lépéseket, edénycsörgést. Elôvette pisztolyát, megvizsgálta -- ki tudja hányadszor --, hogy töltve van-e. Kezdetben ez a félelem csak a biztonsági intézkedések fokozására ösztönözte. Testôreit alaposabban fölfegyverezte, s olykor pénzjutalomban részesítette ôket. De ez most egészen más. Maga sem tudja, önfejûsége vagy valami más az oka annak, amiért Talmacban maradt. Lehetséges, hogy éppen ez a feszültség izgatja? Vagy a város ideges hajszájától éppen így félne? Nem talált választ ezekre a kérdésekre. S miközben ezen törte a fejét, hirtelen nyugtalanság fogta el. Véget kell vetni ezeknek az állapotoknak, kerül, amibe kerül. Elhatározta, kocsiba ül, fölkeresi Zambrano ezredest, és rábírja, küldjön további erôsítést, hiszen kiderült, hogy a gerillák erejét eddig meglehetôsen alábecsülték.

Hosszabb utakra egy különlegesen berendezett teherautója volt, melyet állandóan menetkész állapotban tartott. A kocsi tetejére géppuskát szereltetett, s a kísérô testôrök mindegyike géppisztolyt szorongatott magánál. Gerillák mindenütt lehetnek, és Don Henrico jól tudta, nem úszná meg csupán néhány kék folttal, ha most a kezükbe kerülne. A kocsi kilenc óra körül indult, és néhány óra múlva már be is kanyarodott Zambrano ezredes laktanyájának udvarára. A két férfi örömmel átölelte egymást.

-- Mi újság, Henrico?

Vizsgálódva néztek egymásra, s magukban mindketten megállapították, hogy a másik öregebb lett, ôszebb s talán bizonytalanabb is.

-- Gondolom, nem azért jöttél, hogy csak baráti látogatást tégy nálam -- szólt Zambrano.

Don Henrico bágyadtan mosolygott.

-- Igazad van. Ilyesmire az ültetvényeim miatt se érnék rá nagyon. Azért jöttem, hogy erôsítést kérjek.

-- Erôsítést?

-- Ma éjszaka a gerillák...

Zambrano közbevágott.

-- Tudom, Losano jelentette. Valami Martint fölakasztottak a falun kívül.

-- Elég hamar tájékoztattak.

-- Ez nálunk elengedhetetlen.

Don Henrico odahajolt az ezredeshez, és akaratlanul is suttogni kezdett.

-- Ha tudni akarod a véleményemet, én úgy látom, a közeli napokban, de egy-két héten vagy hónapon belül további hasonló akciókra számíthatunk. Campesinóim egyre jobban félnek. Többen el akarnak költözni. Nem tudom, mi a gerillák szándéka, de ha ez bekövetkezik, Rodriguez Tobar ismét kiterjesztheti fennhatóságát. Legalábbis a megfélemlítéssel, melynek révén mindenkit hatalmába ejthet.

-- Téged is?

Az ezredes szúrós tekintettel nézett vendégére.

Az bólintott:

-- Igen, engem is.

-- Mit akarsz ezzel mondani? -- Zambrano hangja türelmetlenül csendült.

-- Nem többet és nem kevesebbet, csak annyit, hogy komolyan latolgatom, nem volna-e tanácsosabb elköltözni Cielóba, és az intézôvel végeztetni a munkát. Néha már azt kérdem magamtól, tulajdonképpen mit keresek még Talmacban. A többi birtokos, aki már évek óta a városban él, valamikor kint lakott az ültetvényen. Lassanként nekem is elegem van ebbôl. Neked, aki jól ismered ezt a vidéket, igazán meg kell ezt értened.

Az ezredes vállat vont.

-- Mondtam neked, hogy nem értem meg? Jól kijöttök Losanóval?

-- Tegnapig megvoltunk, de attól tartok, ma reggel alaposan megsértettem.

-- Már beszélt róla, de elég vastag bôr van a képén, emiatt ne legyenek gondjaid.

Elhallgattak, és a két férfi elgondolkozva nézte az épület alatt húzódó sáros utcát meg az esôt, mely az ablakot verte. Borús, komor idô volt, csupa vihar, esô. Ilyen napokon a hegyek még feketébbnek tûnnek, az esô mintha valami óriást takarna be vízfüggönyével. Az országutakon veszélyes közlekedni, és néha megtörténik, hogy egy hirtelen földcsuszamlás egész vidékeket vág el napokra a külvilágtól.

-- Iszol egy feketét?

-- Szívesen.

A kávét egy katona szolgálta fel mindkettôjüknek. Don Henrico beleszippantott a gôzölgô italba. A kávé életének egy részét jelentette. Talán a legfontosabbat. Tudta ezt a felesége is. Nem szívesen költözött be Cielóba, csak férje unszolására tette, miután Talmac kezdett veszélyessé válni. Búcsúzáskor meg sem kérdezte a férjét: -- És te? -- A gyerekekkel együtt nyugodtan távozott, s csak arra kérte Don Henricót, legyen nagyon óvatos.

-- Nem akarsz beköltözni Cielóba? -- kérdezte az ezredes. -- A feleséged már biztos nagyon várja, hogy utána menj.

A földbirtokos megitta kávéját. Tudta, hogy Zambranónak igaza van. De vajon biztonságban lesz-e a casa grande meg az ültetvény, ha ô elutazik? Vajon elkövet-e mindent az intézô, hogy a gazdaságot megvédje a betolakodóktól? És nem éppen az ô távozására várnak-e a gerillák? Vajon ellenáll-e a megerôsített helyôrség? Mindmegannyi kérdés, amelyre nem tudott válaszolni, s ezért még jobban nyugtalanította. Talmac körül valami lóg a levegôben. Bár nem tudná pontosan megmondani, mi az. Többször gyanakodva figyelte campesinóinak arcát. Azelôtt olyannak tûntek, mint a kutyák, akiknek odavetett valamit, néha lekent egyet, ha valamelyik nem úgy viselkedett, mint kellett volna. De hogy miben áll ez a változás, nem tudja megmagyarázni. Munkájukat éppúgy elvégzik, mint azelôtt. Ugyanazt a bért kapják, és ugyanazokban a házakban laknak. Néha mégis úgy látszik, mintha magabiztosabbak lennének, mintha tudnák, hogy valami történni fog. Sohasem beszélnek róla, de elég régóta él már Talmacban, hogy az ilyen változást megérezze. Viszont ha Losano vagy Zambrano megkérdezné, mirôl van szó tulajdonképpen, adós maradna a válasszal. Mégis úgy érezte magát, mintha egy teljesen idegen világ venné körül.

-- Nem tudok engedélyezni semmiféle erôsítést -- szakította félbe gondolatait az ezredes.

-- És miért nem?

-- Mert katonáimra máshol van szükség. Azt hiszed, csak Talmacban vannak gerillák? -- Fölkelt, odament a térképhez, amelyen apró zászlócskák jelezték a vidékeket, ahol a hadsereg rendszeresen összeütközik apróbb, de kitûnôen fölszerelt gerillaegységekkel.

Don Henrico csaknem elszörnyedt, amikor a térképet alaposabban tanulmányozni kezdte.

-- És ezek olyan pontok, ahol a gerillák egész összefüggô területeket tartanak uralmuk alatt. Most éppen Guillermo de la Cruz ellen készítünk elô egy akciót. Egy vezérkari tanácskozáson kaptam a parancsot. De van még ezen kívül öt terület, ahol véget kell vetnünk a gerillák terrorjának.

-- De hát nem Rodriguez Tobar a gerillák vezére?

Az ezredes nemet intett.

-- A gerillák általában önállóan tevékenykednek. Nem hiszem, hogy például olyan ember, mint Guillermo de la Cruz sokat adna arra, amit Tobar mond. Ez az ô gyenge pontjuk, de ugyanakkor erôsségük is.

Don Henrico érezte, hogy a félelem ismét úrrá lesz rajta.

-- Növekszik az aktivitásuk?

Az ezredes arca elkomorodott.

-- Igen. És a külföldi sajtó kezdi helyeselni tevékenységüket. Well hadnagy a múltkor hozott nekem egy európai újságot a gerillákról szóló legfontosabb cikkek fordításával. A közvélemény nyíltan pártfogásába veszi ezeket a gazembereket. Ezért fokozzuk a beavatkozást, s a gerillák tevékenysége is erôsödik. Bár kétlem, hogy valamikor is kezükbe juthat egy európai lap.

-- Tehát Losano hadnagy új vállalkozásba kezd?

-- Igen. És ebben a légierô is támogatja. Nagyobb létszámú gyalogságot Talmacba nem küldhetünk, ezzel szemben egész sor repülôgép fésüli át szinte fától fáig a vidéket, hogy Tobar fôhadiszállásának pontos helyét földerítse. Fölösleges mondanom, hogy ebben az esetben addig tüzelünk, míg a földdel nem tesszük egyenlôvé.

-- Szeretnék egyszer személyesen találkozni ezzel a Tobarral -- sóhajtott fel Don Henrico.

-- Gondolom, csak miután elfogtuk.

Ezen mindketten jót nevettek. Különös, gondolta Don Henrico, ha az ember végignéz a kávéültetvényeken, szinte minden árasztja a nyugalmat, a békét, amelyet nem találni meg talán sehol másutt a világon. A táj lélegzetelállítóan szép, a virágok, fák, madarak... S mind e nyugalom mögött ott állnak a gerillák, ezek az átkozott, emberbôrbe bújt ördögök, akiktôl félnie kell.

-- Milyen volt Cielóban?

-- Mint mindig. Egy kis kavarodás van valami professzorocska körül a nemzeti egyetemen. Ha jól emlékszem, Antonio Valenciának hívják, és beszédeiben forradalomra buzdítja a lakosságot.

-- A hülye.

-- Az újságok tele vannak vele. Új pártot is alapított, és bejárta az egész országot.

-- És ezt engedik?

-- Természetesen. Demokratikus államban élünk, Don Henrico. Mindenki elmondhatja, leírhatja a véleményét, még akkor is, ha történetesen pap.

A földbirtokost nem érdekelte az olyan pap, aki forradalmat prédikál. A papok bolondok, bár jó bolondok, mint például az is, aki Talmacban van, s olykor misét mond. A papok magától értetôdôen az ô pártján állnak, mert tôle kapják a fizetést, és övé a hatalom. A falu kis templomát többször rendbehozatta saját munkásaival. Itt vidéken az asszonyok meg a gyerekek nem tudnak meglenni vallás nélkül, a Jézuskáról szóló kedves történetek nélkül. A Jézuska nélkül, aki olyan jó volt, hogy engedte magát két gonosztevô közé fölfeszíteni. Don Henrico helyeselte ezeket a történeteket. A papok gondoskodnak arról, hogy az emberek elégedettek legyenek. Ennek érdekében elég, hogy felmutassanak ujjukkal a felhôk fölé, ahol az égnek kell lennie, habár azt még senki sem látta, és hírt sem hoztak onnan. A papok sok mindent bebizonyítottak a templomban, csak a túlvilágot nem. De hát abban hinni kell, akár igaz, akár nem. Vele azonban senki se hitet el többé semmit. Az ember itt a földön keresse a boldogságot...

A boldogságot? Ô? Itt a gerillák között, akik legszívesebben agyonvernék, ha kezük közé kerülne? És mégis...! Nem akar elôlük megfutamodni. Elôdei a konkvisztádorok sem tették ezt, amikor az indiánok fenyegették ôket.

-- A helikopter-leszállópálya elkészült -- szólt Don Henrico. -- Ha el akarsz jönni hozzám, mindig szívesen látlak. Igazán örülnék neki.

Az ezredes bólintott.

-- Nem rossz gondolat. Úgyis meg akartam egyszer nézni Talmacot. Azt hiszem, ideje is. Gondolom, Losano is méltányolná.

-- Hogy Losano mit méltányol és mit nem, számomra máig is rejtély. Néhány órával ezelôtt leplezetlenül kijelentette elôttem, hogy undorodik egész Talmactól.

Zambrano biccentett a fejével.

-- Losanónak kicsi a világ. Azonkívül mindent fehérnek vagy feketének lát. Ô maga a fehérekhez tartozik. A többi mind ellenség, undok féreg, amire csak agresszív ösztönei reagálnak.

Don Henrico fölállt.

-- Köszönöm a beszélgetést. Ha újra bent jársz Cielóban, add át üdvözletemet a feleségemnek. Neked és katonáidnak pedig lerakattam néhány zsák kávét. Hasta la vista!

Fegyverekkel fölszerelt autója bömbölô motorral robogott végig a kaszárnyaudvaron.

Az ezredes fölemelte a telefonkagylót.

-- John, jöjjön át egy kicsit. Beszélnem kell magával.

Well hadnagy szokása szerint azonnal leült, mihelyt belépett.

-- Nem tetszenek a dolgok Talmacban, John. Tegnap este vagy az éjszaka a gerillák benyomultak a faluba, magukkal vitték Losano egyik besúgóját, és felakasztották. Losano nem sokat hederít rá, de engem nyugtalanít. Szeretném, ha még egyszer odarepülne, és szemügyre venné a környéket.

Well kedvetlenül nézett maga elé.

-- Megkértem magát valamire, John.

Well hadnagy vállat vont, ami Zambranót mindig felidegesítette.

-- Én figyelmeztettem magát, ezredes. A korábbi tudósításaimmal sem értett egyet.

Az ezredes türelmetlen lett.

-- A tudósításaiból én vonom le a következtetéseket.

-- Természetesen.

-- Nagyon örülnék, ha még ma felszállna.

-- És mit csináljak?

-- Nyissa ki jól a szemét, és utána számoljon be nekem.

-- Ne kocsival menjek?

-- Ne, hanem helikopterrel, amely napok óta csak a maga rendelkezésére áll. Jó lenne, ha még néhányszor átfésülné azt az átkozott ôserdôt. Talán többet észrevesz, mint a vadászgépek pilótái.

-- És Losano?

-- Derítse ki, mit mûvel tulajdonképpen. Nyissa ki jól a fülét, figyeljen meg mindent. Talán azok a megátalkodott campesinók elszólják magukat. És vizsgálja felül, megfelel-e a talmaci helyôrség a követelményeknek.

John Well bólintott.

-- Losano jó katonatiszt. Szeretnék ugyan néhány megjegyzést tenni vele kapcsolatban, de ezek nem a katonai erényeire vonatkoznak.

Az ezredes szótlanul nézett az amerikaira. Amikor megszólalt, hangja szelídebben csendült:

-- Sokkal fontosabbról van itt szó, mintsem gondolná. A taktika megváltoztatásáról. A gerillák, nem kis örömömre, hamarosan ki fognak törni elzárkózottságukból. Elhagyják azokat a területeket, melyeket eddig háborítatlanul fennhatóságuk alatt tartottak. Egy vezérkari konferencián beszéltem errôl magasrangú amerikai tisztekkel. Tôlük tudom, hogy a gerillák azt az utasítást kapták Kubából, hogy hagyjanak föl a defenzív gerillaharccal. Ehelyett indítsanak erôteljes offenzívát. Támadjanak, ne védekezzenek! Ennek a parancsnak Talmacban már eleget tettek. Ezért szeretném, ha ott még egyszer jobban körülnézne. Az ön tapasztalatait esetleg az ország más részein is hasznosítanánk. Ha most nem sikerül leszámolnunk a gerillákkal, akkor soha.

A hadnagy rágyújtott.

-- Ôk mindig fölényben lesznek, ezredes.

-- Miért?

-- Mert a campesinók velük rokonszenveznek, és ôket segítik, nem minket.

-- Nem téved?

-- Azt hiszem, nem. Csapataink inkább hasonlítanak rendôrökhöz, mint katonákhoz. És a rendôrök mindig agresszív ösztönöket ébresztenek, hacsak nem a közlekedésrendészetrôl jönnek. Azonkívül a campesinók is kezdenek lassanként öntudatosabban viselkedni. Újságot olvasnak, rádiót hallgatnak, és fülükbe jut, amit rokonaik, ismerôseik Cielóban látnak. És most ott van ügyük nagy védelmezôje, ez az Antonio Valencia, aki ráadásul még forradalomra is buzdítja ôket.

-- Dehát a legtöbbje még olvasni sem tud.

-- Tudom, de a hírek mégis eljutnak hozzájuk, és abban a hiszemben vannak, hogy ez a Valencia az egyházat képviseli. Azonkívül a szóban terjesztett híreknek mindig nagyobb nyomatékuk van.

Zambrano helyeslôleg bólintott.

-- Bueno. Tehát akkor ma délután induljon a helikopterrel. A pilóta a nap bármely órájában a rendelkezésére áll. És térjen vissza jó hírekkel. Számítok magára, John.

Well hadnagy fölkelt a helyérôl.

Talmac,... Don Henrico,... Losano,... katonák...

A másik oldalon gerillák,... erôszak... Ez az ô világa.


15. Mit akart mondani a bíboros?

Medina bíboros a délelôtti audiencia fáradalmait pihente heverôjén. Félórás -- a cielói átlagpolgárénál sokkal rövidebb -- sziesztája alatt senki sem zavarhatta. Titkára sem léphetett be hozzá. Most mégse tudott elszundítani. A mennyezetet vizsgálgatta, ahonnan az aranyba, kékbe öltözött trombitáló angyalok néztek le rá. Tekintete aztán a Segítô Szûzanya képére esett, akivel életében annyi bensôséges beszélgetést folytatott.

Úgy érezte, sohasem fáradt el annyira, mint ezen a napon. Mintha óriási malomkô nyomná a mellét. Az orvos többször óvta ettôl az állapottól, mondván, hogy a szíve ilyenkor könnyen felmondhatja a szolgálatot. Az önvizsgálat percei voltak ezek. Azon tûnôdött, talán túl öreg már egy ilyen nehéz egyházmegye kormányzásához. Néha úgy érezte, nem kap levegôt. Ha köhög, mintha szétrobbanna a feje. Az egész világ táncol körülötte, és fekete karikák játszanak szeme elôtt. A pihenés ideje volt ez, de ugyanakkor a kínlódásé is, amelytôl gyakran semmiképp se tudott szabadulni. Arra gondolt, esetleg leköszön, és hátralévô éveit otthonában, kertjében tölti el nyugalomban. De még abban a pillanatban elvetette ezt a gyáva gondolatot. Éppen most vonuljon vissza hivatalától, amikor a legnehezebb évek következnek?

Azon töprengett, mit mondjon ma délután Valenciának. Lehetne elnézô is. De hátha ezzel csak félreértésre adna okot? Vagy nem azt a látszatot keltené, hogy ô maga is fejet hajt ennek a felelôtlen papnak az erôszakról hirdetett elmélete elôtt? Tanácsadói azt ajánlották, hajthatatlannak kell maradnia. Az engedékenység bárminemû jele csak további kezdeményezésekre ösztönözné a Valenciát körülvevô kommunistákat. Úgy vélte, tanácsadóinak igazuk van. Valamennyi gazdag tapasztalatból beszél, és nagy mûveltséggel rendelkezik. Eddig minden oka megvolt, hogy tanácsaikért hálás legyen. Kifejtették, hogy az egyháznak a szociális enciklikákhoz kell tartania magát, de még azok alkalmazásával is óvatosan kell eljárnia, nehogy a kommunisták a maguk céljaira használják ki a körlevelek szellemét, mintha XXIII. János pápa és VI. Pál azért írták volna le elgondolásaikat, hogy ezzel az istentelenséget pártolják. A tanácsadók hivatkoztak az új papi generációra, amelyet most képeznek. Nekik is szívükön fekszik az ország szociális helyzete, mégsem fognak soha erôszakot prédikálni. A leendô fiatal papokra riasztólag hatna, ha Valencia akár a legkisebb lehetôséget megkapná ahhoz, hogy papként terjeszthesse forradalmi nézeteit.

Ha ôszintén bevallom, félek -- tépelôdött magában a bíboros. Már az elnökkel folytatott beszélgetés közben is féltem, de még inkább akkor, amikor ma reggel fölhívott és közölte, hogy holnapra kihirdeti az ostromállapotot, mivel a tüntetô egyetemisták, akik magukévá tették az erôszak-elméletet, bármelyik pillanatban zavargásokat kezdhetnek a városban, és ez elôbb-utóbb áldozatokat szedne, mindenekelôtt a rendôrség soraiból.

Megpróbálta megnyugtatni az elnököt, de az olyan hangosan és izgatottan beszélt a telefonba, hogy a titkárt az audiencia megszakítására kellett kérnie, vendégét pedig arra, hogy egy pillanatra menjen át a másik szobába.

-- Közölje a nyilvánossággal -- harsogta az elnök --, hogy ez a Valencia nem papként, hanem magánemberként nyilatkozik. Ebben az ügyben önnek nem szabad tovább hallgatnia! Ha hagyjuk ezt az embert, a legrövidebb idôn belül kitör a forradalom. Magyarázza meg a népnek világosan, hogy Valencia nem az egyház nevében beszél. Kényszerítse, hogy nyilvánosan foglaljon állást ön mellett vagy ön ellen. Ha egyszer választás elé állítja, akkor döntenie kell a politika és a papság között.

Igazat kellett adnia neki. A kihallgatást még folytatta, de már csak félig-meddig értette az embereket. A Valenciával folytatandó beszélgetés kilátása falként vette körül. Neki azonban kora ellenére is át kell jutnia ezen a falon, akár akarja, akár nem.

Fáradtan emelkedett föl fekhelyérôl, és az ablakhoz ment. Lenézett a térre, ahol a galambok egy tábornok szobra körül csipegettek. Emberek haladtak át a téren, és ô megirigyelte problémamentes életüket. Megpróbálta a helyükbe képzelni magát. Milyen egyszerûen zajlana le a napja! Ezek az emberek korán kelnek, és gyalog, kocsival vagy autóbuszon bemennek a munkahelyükre. Ott megmondják nekik, mit kell csinálniuk. Ha pedig vége a munkának, hazamennek, és megpróbálnak mindent elfelejteni. A bíboros eltûnôdött. Vajon mit csinálhatnak ezek az emberek esténként? Vajon ôk is az ország sorsa felett aggódnak? Vagy csak azon törik a fejüket, miként szerezzék meg a betevô falatot? Néha mégis oly megelégedettnek látszanak. Nevetgélnek, lökdösôdnek, keresztülszaladnak az utcán, nézegetik a kirakatokat, mintha hátralevô harminc, negyven vagy ötven esztendejük helyett egy egész évszázad várna rájuk.

Megcsóválta fejét. Hogyan tudná ezeknek az embereknek megmagyarázni, mit jelent a felelôsség. Hogyan értethetné meg velük, mekkora terhet jelent neki. Jobban nyomja, mintha sírkô feküdne a mellén. Palotájának magányában, ahol úgy él, akár egy rab, most elfogta az irigység a járókelôk iránt. Pedig egyet sem ismert közülük. Arcukat sohasem látta közelrôl, sem a férfiakét, sem a nôkét. De biztos, hogy boldogabbak, mint ô. Esténkint hazamennek otthonukba, amely lehet szép vagy csúnya, de ott legalább várja ôket valaki. Rá senki sem vár. Neki csak titkára van, akinek a leveleket diktálja, vikáriusa, aki a legkisebb gondot is leveszi a válláról. És itt van monsignore Zasi, aki sokszor nincs egy véleményen vele. Van házvezetônôje és kevéske barátja, akikbôl gyakran éppen elege van, s olykor még csalódnia is kell bennük.

Fáradtan lépett el az ablaktól, és újra lefeküdt a heverôre. Egy teljes percig eltartott, amíg úgy érezte, jól elhelyezkedett. Amikor fölnézett, ismét ott látta a bearanyozott angyalokat a trombitával. Eltûnôdött, vajon milyen meggondolásból választhatta a mûvész ezt az ábrázolásmódot. Vajon az örömhírre és arra az éjszakára gondolt, amelyen Krisztus a földre lépett, hogy megváltsa az emberiséget? Vagy a Messiás gyôzelmét akarta hírül adatni az angyalokkal?

Keserûen mosolygott elkalandozó gondolatain. Hát nincs már bátorsága szembenézni a valósággal? Engedi, hogy kizökkentsék gondolatmenetébôl a barokk angyalok, akik meztelenül lebegnek a mennyezeten, és akiknek a harsonája mindig néma?

Az órájára pillantott. Megállapította, hogy még egy negyedórát pihenhet. Aztán egy órát dolgozik, és fogadja Valenciát. Arra fogja kérni, hagyjon föl az olyan dolgokkal, amit nem lehet elnézni egy papnak. Meglehet, Valencia vonakodni fog. Csak erre a gondolatra változott meg a bíboros arca. Hideg lett és gôgös, és hirtelen eltûnt belôle minden emberi.

Amikor Valencia a palota elôtti téren leparkolt, megállapította, hogy félórával korábban érkezett. Elhatározta, sétál egyet a térrôl nyíló üzletsoron. Lezárta kocsiját, és körülnézett, vajon követik-e még. Amikor észrevette a detektívet, barátságosan bólintott felé, de az csak mogorván lehajtotta a fejét.

Az utcán élénk volt a forgalom, s úgy tûnt, mintha mindenki ismerné ôt. A cipôtisztítók, sôt a koldusok is. Itt-ott kezet szorított valakivel, néhány barátságos szót váltott, majd tovább indult. Egy idôsebb ember, aki sorsjegyeket árult, addig nem tágított mellôle, míg nem vásárolt egyet. Aztán megtisztíttatta a cipôjét. A cipôtisztító háromféle krémet használt, s amikor öt perc múlva elkészült, Valencia cipôje úgy ragyogott, hogy tükörnek is használhatta volna. Néha megállt egy-egy üzlet elôtt, s figyelte a rafinált ízléssel dekorált kirakatokat. Hogy tudják a szegények elviselni, hogy ezt a közszemlére tett töméntelen fényûzést csupán nézhetik, anélkül hogy valami az övék lehetne egyszer belôle? Mindez a gazdagság csak az itteni elit, az észak-amerikaiak és a gazdag turisták számára érhetô el, akik feleségüknek, gyermekeiknek valami ajándékot akarnak hazavinni, hogy elmondhassák, ezt meg ezt a romantikus Concienciában vásárolták.

A kávéházak tömve voltak, s Valencia elhatározta, betér egy tintóra. Idejön mindenki, aki valamilyen üzletet akar lebonyolítani, gondolta magában. Az ügyvéd itt találkozik kliensével, a kereskedôk itt tárgyalnak partnereikkel. Bejönnek a tisztviselôk is, akiknek sikerült elszökniük egy negyedórára a hivatalból. Betérnek az elôadásra igyekvô egyetemisták. Megjelenése itt is feltûnést keltett, de úgy tett, mintha nem venné észre. Mint ahogy odahaza mosolyogva szokta félretolni a névtelen leveleket, még ha fenyegetés vagy olykor gyalázkodó szó volt is bennük. Egyszer csak Cornellt pillantotta meg. Éppen feléje tartott, és helyet foglalt az asztalánál.

-- Azt hitte, haragszom, amikor Vermeernél oly hirtelen eltûntem? -- kérdezte halkan.

Cornell tagadólag rázta a fejét.

-- Nem, csupán nem tudtam, mit gondoljak. Különben hogy van, Valencia atya?

-- Köszönöm, elég jól. Korábbi ismerôseimmel egyre inkább szembekerülök, mégis úgy érzem, az egész nép mögöttem áll. Látta az utóbbi idôben Esthert?

Cornell nemet intett.

-- Gondolom, sok dolga lehet.

Valencia körülnézett a kávéházban, s megpillantotta annak az embernek az arcát, aki követte.

-- Maguknál is a nyakán lógnak annak, aki ellenzéki pártot alapít? -- kérdezte.

Cornell elmosolyodott.

-- Még akkor se, ha újságíró. Ez csak ebben az országban fordulhat elô.

Valencia döbbenten nézett rá.

-- Magát is figyelik?

Cornell bólintott.

-- Akkor most mind a ketten itt isszák meg a feketéjüket. Nem is rossz foglalkozás. Ma délután be fogok ülni egy olyan bárba, amelyik teljesen üres lesz. Kíváncsi vagyok, mit csinál majd az én emberem.

Amíg elôkereste, megtömte és meggyújtotta pipáját, elhatározta, tájékoztatja Cornellt, hogy a bíboroshoz készül. A harcnak olyan stádiumába került, hogy a puszta megfigyeltetésen kívül valószínûleg más eszközöket is igénybe vesznek. Ha Cornell tudja róla, hol tartózkodik, a hatóságok nem mernek olyan gyorsan erôszakhoz nyúlni, mert tartaniuk kell a nemzetközi sajtóvisszhangtól. Nem az elsô eset, hogy erre gondol, de most történt meg elôször, hogy némi félelmet érez.

-- Tíz perc múlva kihallgatáson leszek a bíborosnál -- mondta egészen nyugodtan.

Az újságíró fölkapta fejét.

-- Berendelték?

-- Igen.

-- És mire számít?

-- Nem tudom elôre, de azt hiszem, magától értetôdik. Mindenki ismeri a bíboros nézeteit, ha politikáról van szó.

Fölállt és órájára pillantott.

-- Javasolnék valamit. Várjon meg itt, és utána elmegyünk együtt Vermeerhez.

Kezet fogott Cornellel, s könnyed léptekkel távozott, üdvözölve egy-egy ismerôst. Aztán elindult a bíborosi palota felé vezetô úton.

Élvezte ezt a sétát. Miért van az, hogy annyira megszállottja vagyok az embereknek? -- tûnôdött. Miért vagyok olyan kíváncsi életükre, munkájukra, gondolkodásmódjukra? Miért nem tudom abbahagyni, hogy érdeklôdjem életkörülményeik felôl? Miért szeretek órák hosszat beszélgetni velük, s miért akarok nekik szüntelenül segíteni mindennapos gondjaikban? Milyen nagy elônye a papi hivatásnak, hogy a nehéz percekben az ember segíthet másokon, akár okosak, akár tudatlanok, akár sikerült az életük, akár nem. Tulajdonképpen nincs fölemelôbb, mint embernek lenni, mert az ember az Isten képmása. Ezért nem engedhetjük, hogy ez a nép görcsös rezignációval beletörôdjék a kizsákmányolásba. Ezért kell a szegényeket olyan helyzetbe juttatni, hogy megvehessék maguknak a cipôt, a szappant és minden egyebet, amit mi magától értetôdônek tartunk. Ezért nem szabad megengedni, hogy továbbra is szennyezett vizet igyanak, amitôl vagy meghalnak, vagy trachomát kapnak, és megvakulnak.

Figyelte a járókelôk arcát. Voltak köztük hegyvidéki férfiak és nôk. Meg lehetett ismerni ôket a ruanáról meg nagy, fekete kalapjukról. Úgy jártak-keltek, mintha az egész város óriási vásár lenne, ahol a muzsika elfeledteti a szenvedést, s ahol rájuk is mosolyog valami abból a fénybôl és pompából, melyet a valóságban sohasem érhetnek el.

Percnyi pontossággal lépett be az ordinariatus nyitott ajtaján, és jelentkezett a titkárnál, aki tetôtôl talpig végigmérte.

A titkár soványnak, színtelennek hatott hosszú reverendájában és széles gallérjában. Külsôleg talán egyformák vagyunk, gondolta Valencia, de belül egy világ választhat el bennünket, pedig mindketten ugyanazt a szeretetet prédikáljuk.

-- Lenne szíves velem jönni, Valencia páter?

Hidegen, kimérten csendült a hangja, és emelt fôvel indult el Valencia elôtt. A széles, csillogó vállszalagban csaknem olyannak hatott, mint egy püspök.

Valencia beszívta a folyosót betöltô nyomasztó levegôt. Arra gondolt, legfôbb ideje, hogy valamivel frissebb szél fújjon itt is. A titkár bekopogott a súlyos tölgyfaajtón, miközben állandóan szemmel tartotta Valenciát, mintha csak attól félne, hogy ôt megelôzve ront be a szobába.

-- Mennyire megöregedett! -- állapította meg magában Valencia, miközben letérdelt, hogy megcsókolja a bíboros gyûrûjét. -- Mennyire ráncosak, aszottak a kezei!

A bíboros kiküldte a titkárt, egy karosszékre mutatott, és helyet foglalt Valenciával szemben. Egy pillanatra egymásra néztek, mintha fel akarták volna mérni egymás erejét. Aztán az egyházfejedelem lassan, halk hangon megszólalt:

-- Egy darabig hagytalak, Valencia, hogy pontosan megtudjam, mik a szándékaid. De most már részletesen tájékozódtam. Te erôszakot, forradalmat hirdetsz. Ez az eszme azonban nem egyeztethetô össze papi tisztségeddel és a reverendával sem, amelyet viselsz. Belátod ezt?

Úgy néz rajtam keresztül, mintha levegôbôl volnék, gondolta Valencia. Mégis megpróbált nyugodt hangon válaszolni.

-- Feltételezem, eminenciád számol azzal, hogy nem kívánom védeni magam.

A bíboros a mennyezetre pillantott.

-- Elég volt a locsogásból. Most az legyen a dolgod, hogy idefigyelj. Tisztelettel és engedelmességgel hallgasd meg, amit mondani akarok, vagy odáig jutottál, hogy már erre sem vagy hajlandó?

Medina bíboros tudta, hogy nem lenne szabad ilyen hangot használnia, de úgy tûnt, mintha valaki más beszélt volna belôle. Egy hang, amely évszázadok óta uralkodott az egyházban. A tekintély hangja, amely nem engedhette meg, hogy bárki kételkedjék a legfôbb tekintélyben.

-- Hallgatom, eminenciás uram.

A bíboros megköszörülte a torkát.

-- A pápai direktívák megtiltják a papoknak, hogy politikával foglalkozzanak. Ezt te jól tudod, és azt is, hogy én ezekhez az irányelvekhez tartom magam. Választás elé állítalak: vagy fölhagysz az uszítással a forradalomra, és állást vállalsz az ordinariátuson, vagy pedig kéred elbocsátásodat az egyház kötelékébôl. Megértettél?

Amikor a bíboros kiélezte a kérdést, meg volt gyôzôdve róla, hogy helyesen cselekszik. Vita itt már nem segíthet. A tekintélyt most a szeretet elé kell helyezni, ha nem akarja, hogy ennek a papnak a forradalmi eszméi a többiekre is átragadjanak. Különben a katolikus egyház mai építménye romba dôl.

A kardinális kinézett az ablakon. Esni kezdett, s az emberek kinyitották ernyôiket. Mennyire meg tud változni ez a város egyik pillanatról a másikra! Ha süt a nap, Cielo valóságos kis paradicsom, a templomtornyok keresztjei aranyszínû fényben csillognak. Ha esni kezd, sötét homály borul a városra, mintha egy festô egyik percrôl a másikra mindent szürkére mázolt volna.

-- Megértettem, eminenciás uram. Megengedi, hogy gondolkozzam egy darabig, mielôtt döntenék?

A bíboros meglepôdve nézett Valenciára, és annak tiszta tekintetétôl egy pillanatra magába roskadt. Talán még egyszer felébredt benne a fiatal püspök? A fiatal püspök megpróbálhatna szelíden beszélni a vele szemben ülô pappal. Meghallhatná még a szót: ,,A szeretet is üldözötté tehet valakit. A szeretet a legnagyobbra is képes, még viszályt is tud kelteni.'' Hányszor gondolt, már Krisztus szavaira: ,,Azt gondoljátok, azért jöttem, hogy békét hozzak a földre? Mondom nektek: nem azt, hanem ellenkezést. Ezentúl, ha öten lesznek egy házban, megoszlanak egymás közt: három kettô ellen és kettô három ellen. Szembeszáll az atya fiával és a fiú az atyjával, az anya lányával és a leány anyjával, az anyós menyével és a meny anyósával.''

Viszályt, igen, a kereszténység nevében, de nem a kommunizmus szellemében. Ezzel a gondolattal hallgattatta el a belsejében megszólaló fiatal püspököt. És Valenciának -- vajon sejti-e, mire gondol a bíboros? -- ezek a szavak jutottak eszébe: ,,Bárcsak fölismernéd te is legalább ezen a napon azt, ami békességedre szolgál! De sajnos, el van rejtve szemed elôl. Jönnek majd napok, amikor sáncokkal vesz körül ellenséged, bekerít és mindenfelôl ostromol. Elpusztítanak téged és gyermekeidet, akik benned laknak. Nem hagynak benned követ kövön, mert nem ismerted föl meglátogatásod idejét.''

Valencia a bíborosra pillantott. Elnézte arcát, a mellén függô aranykeresztet és hibátlanul szabott reverendáját. A fôpap szemöldöke fölött két mély ránc, szája széle lebiggyedt, mintha elégedetlenségét jelezné, vagy a szabályszerû idôközben visszatérô fájdalmakat.

A szobában nyomasztó lett a csend. Valenciának egy pillanatra úgy tûnt, a bíboros teljesen megfeledkezett a jelenlétérôl. De amikor fel akart állni, egy rövid kézmozdulattal visszaparancsolta.

-- Hát csak gondolkozzál -- szólt a kardinális nyersen. -- De alaposan gondold meg, Valencia páter! Mindenekelôtt arra a kárra gondolj, amelyet az anyaszentegyháznak okozol, ha megmakacsolod magadat.

Hangját nem emelte föl ezeknél a szavaknál. Ehhez túl jelentôsek voltak. Csak nézte a szemben ülô papot, élesen vizsgálva, milyen benyomást keltenek szavai és tekintélye. De semmi hatást sem tapasztalt. Valencia nem mutatott semmiféle alázatot, inkább sziklaszilárd meggyôzôdést és hitet abban, amit hirdet. Nem arrogancia volt ez, több annál. Az ifjúság ül itt vele szemben, amely részvéttel szemléli a kort, az öreget, aki kénytelen dönteni, ha nehéz is neki. Ez a Valencia páter nem kételkedik. Teljesen biztos a dolgában. Pedig nem az önzés fûti, ezzel a bíboros tisztában volt. Valami hallatlan fanatizmus hajtja, s éppen ez teszi veszélyessé.

Most a kardinális látta szükségesnek, hogy fölálljon. Elfordult Valenciától, és ismét kinézett az ablakon. Szél csapkodta az esôt, végigsöpört a templom elôtti téren, ahol az emberek futva, nyakukat behúzva kerestek menedéket a zivatar elôl.

A bíboros megfordult.

-- Adok neked idôt. Álláspontomat ismered. Beszéld meg a dolgot a továbbiakban monsignore Zasival.

Amikor Valencia letérdelt, hogy gyûrûjét megcsókolja, a bíborost egy pillanatra elkapta a vágy, hogy kezét a fiatal pap fejére tegye. De valami ott benn kiszorította ezt az érzést, és egészen másra kényszerítette kezét: megnyomta íróasztalán a csengôt, amely a következô kihallgatás kezdetét jelezte. Egy bizottság ott várt, amely a liturgia megreformálásával foglalkozott.

Valencia kifelé indult. Tehát nem alakult ki köztük beszélgetés. Amit remélt, nem történt meg. A bíboros alig hagyta szóhoz jutni. Mielôtt becsukta maga mögött a hatalmas tölgyfaajtót, tudta, utoljára térdelt le a bíboros elôtt, és a reverenda, melyet visel, már nem tartozik hozzá, mától kezdve nem fegyver többé, hanem csak akadály az oligarchia elleni harcában. Amikor kilépett a palotán, szinte meztelennek érezte magát, és hazakívánkozott, amilyen gyorsan csak lehet, hogy képletesen végrehajtsa, amit már a bíborossal való találkozás elôtt elhatározott: leveti reverendáját, és mégis pap marad mindörökre.

Cornellrôl megfeledkezett. Kocsijához ment, beszállt, begyújtotta a motort, és lassan, gondolataiba merülve elindult Cielo esôtôl nedves utcáin a lakása felé. A visszapillantó tükörben észrevette, hogy ,,árnyéka'' taxiba ült. Miféle hivatás! -- gondolta magában. Milyen érzés lehet másokat figyelni, letartóztatni, agyonkínozni és megölni? Mit gondol az ilyen ember esténkint vagy reggel? Mélyet sóhajtott. Ezek az emberek valószínûleg egyáltalán semmire sem gondolnak. És ez a legszomorúbb.

Esther Graham éppen egy szakszervezeti vezetôhöz intézendô levél utolsó sorát írta, amikor csöngetett valaki. Bosszúsan gondolta: biztosan megint valamelyik diák jött a legfrissebb hírekkel a nemzeti egyetemrôl.

Fölkelt, kinyitotta az ajtót. Nem ismerte a férfit, aki elôtte állt, de az nem is mutatkozott be.

-- Valencia professzor nincs idehaza.

Az ismeretlen bólintott.

-- Annál jobb. Éppen magával akartam beszélni.

-- Velem?

-- Igen, magával.

A férfi ismeretlen, s miközben beszél, meg sem mozdul. Úgy áll itt, hogy Esthernek egy pillanatra az az érzése, talán mozogni sem tud.

-- És mirôl?

-- Azt mindjárt megtudja.

Esther megkísérelte hirtelen becsukni az ajtót, de a másik odatette a lábát.

-- Ha tovább alkalmatlankodik, kiabálni fogok -- mondta, és közben kiverte a verejték.

Most nézett csak elôször a szemébe. Hideg volt, részvétlen, és minden emberi hiányzott belôle.

-- Nem sokat használna magának. Azonkívül senki se merne beleavatkozni ilyen ügybe. Ne csináljon jelenetet. A biztonsági rendôrség...

A lány visszatámolygott, s leverten csukta be maga mögött az ajtót. Nyugalmat próbált erôltetni magára, de érezte, hogy kezei remegnek, és égetô fájdalom fut végig a gerincétôl a lábáig.

-- Menjünk be az irodába. Jöjjön utánam...

Megérezte, hogy a férfi tetôtôl talpig végigméri.

-- Le akar ülni?

A férfi bólintott.

-- Most legalább értelmesen viselkedik. Néhány dolgot akarok közölni önnel. Figyeljen rám, és ne szakítson félbe! Megígéri nekem?

Intett a fejével.

-- Bueno. Ön veszélyes helyzetbe keveredett. Bár itt született Concienciában, észak-amerikai állampolgár. Mi önt ki is utasíthatnánk, de apját ez meglehetôsen fölizgatná. Nem akarjuk, hogy odáig fajuljon a dolog -- egy föltétellel. Maga eltûnik ebbôl a házból, titkárnôi állását fölmondja, és munkát vállal apja vállalatánál. Jól fog keresni. Több szót ne is vesztegessünk erre. Új életet fog kezdeni.

-- És ha megtagadom?

A férfi cigarettát dugott a szájába, és közelebb húzta a hamutartót.

-- A maga helyében ezt nem tenném. Egészségtelen dolog lenne.

Olyan nyugodtan mondta, minden nyomaték nélkül, hogy Esther beleborzongott.

-- Szóval fenyeget?

A titkosrendôr bólintott.

-- Gyors felfogása van.

-- De miért? Legalább magyarázza meg, hogy miért?

Csaknem ordított.

-- Mintha maga ezt nem tudná.

-- Nem. Csak azt tudom, hogy demokratikus államban élünk.

-- Amit maguk diktatúrává akarnak változtatni. Maga meg a barátai, Valencia vezetésével.

Esther meglepetve nézett rá.

-- Azt gondolja?

A rendôr felsóhajtott.

-- Miért, maga nem így gondolja, szenyorita?

Esther körülnézett. Tekintete a mappákra esett, a levelekre, újságkivágásokra, könyvekre, folyóiratokra. Mindez eddigi életét jelentette, melyet oly szenvedélyesen szeretett.

-- És mi lesz, ha ezt a beszélgetést nyilvánosságra hozom?

-- Nem fogja megtenni, meg vagyok róla gyôzôdve -- mondta csodálatra méltó magabiztossággal.

-- Ennyire biztos benne?

A másik vállat vont.

-- Igen. De van még egy kikötésem. Errôl a beszélgetésrôl sohasem tájékoztathatja Valencia pátert. Ha mégis megteszi, a következményeket saját számlájára írhatja.

-- Újabb fenyegetés?

-- Nevezze úgy, ahogy akarja. Mi általában gyorsan cselekszünk. No, ne nyugtalankodjék, minket nem nagyon érdekel ez a levelezés.

Határozott mozdulattal elnyomta a cigarettáját.

-- Nos, akkor ezt el is intéztük. Mától kezdve nem jön be ide. Hogy ezt hogyan magyarázza meg, az a maga dolga. De egyet ne felejtsen el: még egyszer nem jövök el, hogy figyelmeztessem. Mi csak egyszer szólunk. Remélem, szenyorita, értelmesen fog viselkedni.

Fölállt, és elindult az ajtó felé. De mielôtt kinyitotta volna, visszafordult.

-- A demokráciának is szüksége van védelmezôkre, szenyorita. Buenas tardes.

Csak akkor ragadta el istenigazában a rémület, amikor felfogta, hogy látogatója után becsapódott az ajtó. Olyan erôsen kezdett remegni, hogy attól félt, menten elájul. A szekrényhez ment, töltött egy pohár whiskyt, és lassan kortyolta.

Töprengett, mit is csináljon. Néhány perc múlva fölhívta Bruce Cornellt a szállodájában.

-- Nem, szenyorita, nincs itthon, de meghagyta, hogy még a délután folyamán visszajön. Milyen üzenetet adhatok át neki?

Letette a kagylót, és a gardrobhoz ment. Kivette kabátját, lement a lifttel, és kocsiba szállt. Végigszáguldott a városon, leparkolt, és megkérdezte a portást, megjött-e idôközben Cornell. Amikor megtudta, hogy nem, néhány sort hagyott neki, és bement a bárba.

A napnak ebben az órájában itt teljes csend volt. Az egyetlen vendég -- egy észak-amerikai -- kíváncsian figyelt föl a belépôre. Nyilvánvalóan nem tudhatta, prostituálttal van-e dolga, aki egy kis italt akar tôle koldulni, vagy férjes asszonnyal, akinek pillanatnyi nehézségei támadtak.

-- Nice country[4] -- jegyezte meg.

Esther bólintott.

-- People say so.[5]

Az idegen meglepôdött.

-- Beszél angolul?

-- Amerikai vagyok -- válaszolta maga is csodálkozva saját reakcióján.

A férfi odaült mellé, mintha teljesen magától értetôdô lenne, hiszen mindketten ugyanabból az országból származnak. Esther hagyta, mivel a magányt ezekben a percekben nem tudta volna elviselni.

-- Mit iszik?

-- Egy whiskyt.

Nem ismerte a csapost. A régi néhány héttel ezelôtt hirtelen eltûnt, minden magyarázat nélkül. Talán csak nem... Esther megborzongott.

-- A legjobb kiinni egy húzásra. Ha megfázott, ez a legjobb orvosság. Cielóban lakik?

-- Igen.

Valószínûleg üzletember, bár nem a leggazdagabbak közül, mert akkor nem ebben a hotelben szállt volna meg. Hatvan körülinek látszott, s barna arcához jól illett az ôsz haj.

-- Kellemes lehet itt az élet. Szép város ez a Cielo. Az emberek nyugodtak, rokonszenvesek. Diktatúra nincs, a politikai vezetés józan. Választások vannak. No, meg szép asszonyok és kitûnô szállodák.

Úgy hangzik, mintha prospektusból olvasná. Pedig komolyan gondolja. Borzasztóan együgyûek ezek az észak-amerikaiak. Ami a szívükben, az a szájukon. Még ha a legnagyobb képtelenség is. Ha most elmondanám neki, hogy ezelôtt alig egy fél órával nálam járt a biztonsági rendôrség, talán el se hinné.

-- Üzleti ügyekben?

A férfi bólintott. -- Igen. Kávé meg banán.

A beszélgetés akadozott, s ebben a pillanatban Bruce lépett a bárba. Köszönésül odabiccentett az észak-amerikainak, s megkérte Esthert, nem kísérné-e föl a szobájába. Esther vele ment. Némán álltak egymás mellett a felvonóban. Cornell szó nélkül kinyitotta elôtte a szobaajtót, majd gyorsan becsukta maga mögött. Székkel kínálta a lányt, és maga is leült vele szemben.

-- Történt valami Valenciával?

Esther rémülten nézett.

-- Miért?

-- Ma délután a bíborosnál volt. Megbeszéltük, hogy a kihallgatás után találkozunk, de mégsem jött el.

-- Felhívhatom?

-- Ha akarod.

Valencia hangja nyugodtan csengett a készülékben.

-- Vártam magát, Esther. Történt valami?

-- Nem, semmi. Csak nem éreztem jól magamat, és hazamentem.

Maga sem tudta, miért hazudik, s miért kerüli Cornell pillantását.

-- Mivel végzôdött a kihallgatás?

-- Pontosan azzal, amit elôre gondoltam. Ha nem fogadom el az ajánlatát, el fog tiltani papi tevékenységem gyakorlásától.

-- És már válaszolt?

-- Nem. Gondolkodási idôt kaptam. De már tudom, mit fogok válaszolni.

A lány nem tudta, mit feleljen. Néhány hét, és már nem lesz többé pap a világ szemében. Vajon hogy tudja ezt elviselni? Tudta, milyen sokat ad erre. Nem éppen most kellene hozzá sietnie, mellé állnia, és segíteni neki?

-- Történt valami, Esther?

-- Nem, nem, semmi -- válaszolta izgatottan. -- Talán holnap már újra bejövök.

Letette a kagylót, és Cornellhez fordult.

-- Segíts nekem -- mondta halkan.

A férfi mosolygott.

-- Hiszen te vagy a legelsô, akin szívesen segítek.

A lány arca halotthalvány volt, s Cornell észrevette, hogy a keze remeg. Odament, átkarolta, s Esther ebben a pillanatban sírva fakadt. Cornell érezte a lány testének rázkódását, és hirtelen világossá vált elôtte, hogy ez sokkal több, mint egyszerû bánat. Félelem, szörnyû, felgyülemlett félelem volt, ami most csordult ki belôle. Elôvette zsebkendôjét, s letörölte a lány könnyeit.

-- Megfenyegetett, hogy senkinek se... -- Hangja elcsuklott, s ráborult a férfi mellére.

Leültette a lányt, és erôsen gondolkozni kezdett. Tehát valaki megfenyegette. Valaki... De semmiképp se Valencia táborából. Tehát valaki a másik oldalról. Amikor idáig eljutott, hirtelen ôt is elfogta egy kis szorongás.

Hangja mégis nyugodt volt, amikor megszólalt:

-- Esther, mesélj el mindent, bárki volt, aki megfenyegetett. Itt nincs lehallgató készülék, nincsenek kémek. Itt félelem nélkül elmondhatsz mindent.

Amaz csak a fejét rázta.

-- Úgysem értenéd te ezt meg...

-- Én ezt nagyon is jól megértem. Mondjam meg neked mi történt? Fölkeresett valaki a biztonsági rendôrségtôl. Igaz?

 A lány bólintott.

-- És azt mondta, nem beszélhetsz róla senkinek, hogy nálad járt.

-- Igen.

-- Azt mondta, hagyd ott Valenciát, mert különben...

-- Honnan tudod?

-- Igen egyszerû kitalálni. Apád egy gazdag amerikai olajtársaság igazgatója. Az igen fontos amerikai cég igazgatójának lányát baráti kapcsolatok fûzik egy forradalmárhoz. A nagykövet nyugtalankodni kezd. Felhívja apádat, ô azt válaszolja, te tudod mit csinálsz, nem felelôs érted. Concienciai részrôl megtudnak valamit errôl a beszélgetésrôl. A biztonsági rendôrség elhatározza, hogy végére jár az ügynek, s hogy kapcsolatotokat megszüntesse, elküldi hozzád egy emberét, akinek a feladata, hogy figyelmeztessen, s a maga módján ezt meg is tette. Szakítanod kell Valenciával...

A lány hosszú ideig hallgatott.

-- Beszéltél errôl apámmal?

-- Hiszen tudod. Még akkor, amikor a nemzeti egyetemen együtt voltunk.

Esther lehunyta a szemét.

-- Bruce, mit tegyek?

Észrevette, hogy a férfit elönti az indulat.

-- Én rossz tanácsadó vagyok -- szólalt meg végül fáradtan. -- Nem szeretném kihasználni nehéz helyzetedet, hogy olyan tanácsokat adjak, amelyekért önzônek tarthatnál.

A lány türelmetlenül szavába vágott.

-- Most ne a mi dolgunkról beszéljünk! Ott kell hagynom Valenciát vagy nem?

Bruce a lányra nézett.

-- Igen -- válaszolta nyugodtan. -- Nem tehetsz másként. Ezek már elvesztették a türelmüket, s ilyenkor életveszélyesek. Valencia talál magának más titkárnôt, emiatt ne fájjon a fejed. Ha te mindezek ellenére maradni akarsz, nem a munka miatt teszed, hanem a személye miatt. Ebben már adhatok neked tanácsot. Egy dolog biztos, Esther. Ne játssz az életeddel! Elég sokan megteszik ezt itt rajtad kívül is. Ne tedd... Énmiattam se... Érted?

A lány szemei könnyel teltek meg.

-- Éppen most hagyjam egyedül, Bruce? Helyesnek tartanál ilyen gyávaságot?

-- Nem vagy a szeretôje -- mondta nyugodtan. -- A titkárnôje vagy, semmi más.

-- De a barátja is vagyok! És éppen elég barátja hagyta már cserben.

Cornell uralkodni próbált magán, de nem nagyon sikerült.

-- Hát föl akarod áldozni magad? Mindezek ellenére is vissza akarsz menni? Vállalod a mártír szerepét? Ha valami történik veled, Valencia azt sohasem bocsátaná meg magának.

Esther fölvetette a fejét, mintha máris döntött volna.

-- Hát mit tanácsolsz?

Cornell odament hozzá és átkarolta.

-- Vállalj másik állást! Légy átmenetileg az én titkárnôm. Éppen elég a dolgom. Mindjárt itt is maradhatsz. Ha akarod, kivehetek neked egy szobát a szállodában.

Esther mélyet sóhajtott.

-- Engedd, hogy egy kicsit gondolkozzam. Most elôbb hazamegyek, mert úgy érzem, apám aggódik miattam.

-- Eddig nem vetted észre?

-- Nem. Az utóbbi idôben, mióta Valenciát meghallgattam, keveset beszélgettünk.

-- Menjek Valenciához, és beszéljek vele?

-- El mersz menni hozzá?

-- Velem nem történhetik semmi különös, legföljebb megvonják tôlem a tartózkodási engedélyt. Külföldi tudósítókat ritkán tesznek el láb alól.

Esther arca újra visszanyerte színét.

-- Légy hozzám kis türelemmel, Bruce. Elôbb magamhoz kell térnem egy kissé.

A férfi magához húzta, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen.

-- Ne csinálj butaságokat, Esther! Ne játssz az életeddel! Én is itt vagyok még...

Lekísérte a lányt a kocsihoz, és sokáig nézett utána, amikor elhajtott. Aztán visszament a szobájába, és felhívta Valenciát.

-- Beszélhetnék magával, Valencia páter? Sürgôs a dolog.

A vonal túlsó végén egy pillanatig csend volt.

-- Mindjárt átmegyek Vermeerhez. Jöjjön oda maga is.

Ezen az estén Bruce Cornell késôn tért vissza szállodájába. A történteket ismertette Valenciával, aki arra kérte, tudassa Estherrel, hogy egyre szaporodó elôadókörutjai miatt egyelôre nem igényli titkárnôi segítségét. Mihelyt túl lesz a nehezén, személyesen fog neki köszönetet mondani eddigi munkájáért. Odaadta Cornellnek a lány holmiját, s utána visszament Vermeer szobájába.

A beszélgetés éjfélig elhúzódott. Vermeer rá akarta bírni Valenciát, utazzék Löwenbe, és védje meg doktori értekezését. Kérjen erre engedélyt monsignore Zasitól, amilyen gyorsan csak lehet. Ott a legapróbb részletekig kidolgozhatná forradalmi téziseit, s ugyanakkor meg is védhetné azokat. Vermeer úgy vélte, ez az egyetlen lehetôség, amellyel Valencia visszaszerezhetné Conciencia vezetô köreiben elvesztett tekintélyét, és a világ találgatásait eloszlatná. Ez eltartana néhány hónapig, s ezalatt a felkorbácsolt szenvedélyek, melyek már a halálos fenyegetésig fajultak, megnyugodnának. Mert hogyan is tudna a haza új rendjéért harcolni, ha nem áll mögötte minden jóhiszemû concienciai polgár?

Valencia komolyan fontolgatta az ajánlatot, és késznek mutatkozott, hogy esetleg bejelenti Zasinak ebbéli szándékát. De aztán elgondolkozott. Mit hinnének róla azok, akik most ott állnak mögötte? Örömmel vennék-e, hogy tételeinek akadémiai igazolásával tölti az idejét? Aligha. Ôk ki akarják használni a lelkesedés lendületét, s ez nem tûr halasztást. Úgy tetszik, az idô megérett a cselekvésre. Amikor elváltak, még nem volt egészen világos Bruce számára, mit határoz Valencia. Még sohasem látta ennyire bizonytalannak. Kicsit többet ivott a kelleténél, s végül csak rövid, összefüggéstelen mondatokban számolt be a bíborosnál tett látogatásáról.

-- Olyan öreg volt, olyan fáradt és ellentmondást nem tûrô. Talán olyan, mint a mai egyházunk...

Aztán hirtelen fölállt, és átölelte Vermeert. Feje barátja sovány vállára hanyatlott, mintha csak támaszt keresne nála.

-- Imádkozz értem, Francisco. Olyan nagy szükségem van rá. Úgy érzem, mintha lelkileg elvéreztem volna, mintha senkim sem lenne, aki erôt adhatna nekem, talán csak egyedül te.

Bruce egy darabig még egyedül maradt Vermeerrel.

-- Azt akartam, ossza meg egy kissé a magányát -- mondta Vermeer --, de ismerem már. Egyedül akarja megvívni harcát Istennel, akinek felelôsséggel tartozik.

-- Miért viselkedett így a bíboros?

-- Mondhatnám úgy is, egészen egyszerû okból. A kontinens szellemi vezetôi irtóznak attól, hogy bármiféle forradalmi irányzattal kompromittálják magukat. Itt-ott néhány pap és püspök végez valami szociális tevékenységet, s mindez sokszor figyelemreméltó, de ezek csak kisebb csoportok. Az egyház mint olyan, egészében véve életidegen. Évszázadokon keresztül távoltartotta magát a való élettôl, ennek következtében teljesen elveszítette valóságérzékét, és kizárólag szellemi intézménnyé vált. Az anyagiakban pedig a gazdagokkal paktál. Vasárnaponként még tele vannak a templomaink. A hívôk udvariasak, mûveltek, és szívesen adakoznak. Jámborságukat a nyilvános körmeneteken bizonyítják. Isten neve és a szenteké mindig a szájukon van. Az értelmiségiek közül igen sokan teológiailag is tájékozottak. A szegények érmeket és szentképeket gyûjtenek. Megmerevedett struktúra ez, s az ember hiába kutat igazi keresztény lelkület után, mely nagy ritkán, fôleg Chilében, Brazília egyes vidékein, s elvétve nálunk is -- föllelhetô már.

Cornell hallgatta, és arra az emberre gondolt, aki nem messze tôlük most vívja élete legnagyobb harcát, a legnehezebbet, amit az ember megélhet: harcot önmagával...

Valencia teljesen üresnek érezte magát, amikor szobájába lépett. A többiek után Esthernek is el kellett hát hagynia. Most biztos visszatér Bruce-hoz, és nagy ûrt hagy maga után itt a házban. Táviratoznia kellene édesanyjának, hogy jöjjön haza, de nem akarja, hogy emiatt megszakítsa pihenését, amelyre nagyon rászolgált. Csak csodálni lehet, ahogy mindenütt síkraszállt fia igazáért.

Pillantása a feszületre esett. Ott függ íróasztala fölött. Még Löwenben kapta egy évfolyamtársától. A mûvész oly mélyen beleélte magát Krisztus szenvedésébe és kereszthalálába, hogy a megfeszített arcán szinte megszólal a kimondhatatlan fájdalom, a szenvedés és az elhagyatottság. Sokáig nézte. Forradalom az egyház tanításával szemben -- ez a bíboros álláspontja.

De vajon Krisztus nem az egyház tekintélye ellen emelte föl szavát? S a vezetôk, mint Kaifás, nem pontosan így akarták-e betömni az ô száját is? Talán kiegyezett volna a bíborossal, ha korábban nem tanulmányozza, s nem ismeri meg olyan alaposan a hazáját sújtó szörnyû igazságtalanságokat? De most, hogy mindent tud, és mindent lát, nem köteles-e méginkább követni a krisztusi példát?

Elgondolkodott. Ne kérje mégis magát a löweni egyetemre? Ezt bármikor megteheti. De Vermeer nem érti, hogy a következô pillanat, a következô hetek döntô jelentôségûek lehetnek az ország életében.

Tekintete újra a kereszten függô Krisztusra szegezôdött. Vajon miért kellett neki idáig jutnia? Úgy tûnt, Krisztus válaszol neki: ,,Nézz rám! Én is ide jutottam. Elfogtak, és keresztre feszítettek. És csak néhány tanítványom állt mellettem a Golgota hegyén. A többiek féltek a kínzástól, a megaláztatástól, a börtöntôl, vagy a barátok gúnyos mosolyától...'' Közhely, hogy Krisztus valóban az emberekért halt meg. Valóban értük áldozta föl magát. Az igazságtalanság, a közömbösség és a kizsákmányolás ellen harcolt, de az önhittség, a büszkeség és a gôg ellen is. És ezt nem bocsátották meg neki. A társadalom söpredékével barátkozott, és nem palotában lakott, hanem ott éjszakázott, ahol éppen szállást adtak neki. Utódai mégis palotákat emeltek, és megtöltötték drágasággal, fölbecsülhetetlen kincsekkel, mintha ezzel meg lehetne vásárolni a hitet. Így lassanként a roppant gazdagság kincstárosai lettek csak, annak a hitnek az ôrei, amelyet olyan ember hirdetett meg, aki egész élete folyamán szegény volt, az is maradt, és a felebaráti szeretetet vallotta. Elsô követôi se voltak gazdagok, hanem egyszerû, szegény halászok. Tanítványai nem aranyat gyûjtöttek, hanem lelkeket, hogy a szeretet és az igazság tanításában részesítsék ôket.

Letérdelt, és megpróbált imádkozni.

-- Istenem, a te fiad arra tanított engem, hogy a szeretet érdekében néha erôszakot kell alkalmazni, mint ahogy ô is tette, amikor kizavarta a pénzváltókat a templomból. De a mai kor uzsorásai nem hagyják magukat kikergetni. Makacsul ragaszkodnak a pulpitushoz, és vonakodnak odafigyelni az igazság szavára. Az egyházat mentsvárnak használják, ahová szükség esetén visszahúzódhatnak, s akik mégis ellenük fordulnak, azokat éppen az egyház fegyverzi le. Mint ahogy a bíboros tette ma velem. Nem bírom tovább az álszenteskedést. Ha levetem a papi ruhát, az nem jelent szembefordulást veled, egyházaddal vagy a keresztény tanítással, de igenis szembefordulást jelent azzal az egyházzal, a bosszú azon istenével és azzal a keresztény tanítással, melyet te sohase hirdettél fiad által...

Úgy érezte, imájában igazolni próbálja magát. Meg azokat a halottakat, akik a forradalomban esnek el, a családokat, akik szétszakadnak; a gyûlöletet, erôszakoskodást, minden szeretetlenséget és elfogultságot. De valami hatalmas erôt érzett, amely arra ösztönözte, hogy erôszakot hirdessen. Ez az erô keményebb volt, mint saját maga, mégha a kétségek olykor toronymagasan csaptak is össze a feje fölött.

Órák hosszat küzdött magával, órák hosszat kavarogtak fejében az érvek és ellenérvek. De végül mégis felülkerekedett benne a forradalmár, a lázadó, mert nem akarta népét elárulni éppen abban a pillanatban, amikor már elvezette egy új korszak hajnalának a küszöbére.


16. Az elbocsátás

Losano kelet felé mutatott, ahol a járhatatlan ôserdô zöld szônyegként borította a hegyeket.

-- Ott bujkálnak valahol, abban az átkozott rengetegben. Ha oda merészkedünk, mindannyiunkat tôrbe csalnak. A gerillák nagy mesterek ebben. Egyetlen esélyünk a rajtaütés, de ôk sokkal jobban ismerik a terepet nálunk, és már órákkal elôbb észreveszik közeledésünket. Így hát erre sem alapozhatunk.

John Well bólintott. A Losano számára berendezett parancsnoki épület hátsó teraszán ültek. Közvetlen közelükben két ôr. Gépfegyverüket az ôserdôbe vezetô útra irányítják. Well a távolból repülôzúgást hall. Valószínûleg felderítôgép. A falu felôl idehallatszik a lódobogás. Hét óra van, a nap magasan jár a hegyek fölött, elûzve a reggeli hûvösséget, s mindenüvé hosszú árnyékot rajzol. Talmac ezekben a reggeli órákban a legszebb. Ilyenkor még a bennszülötteknek is jókedvük van. Hiszen ismét elmúlt egy éjszaka halottak nélkül, lövöldözés nélkül, katonák és gerillák összecsapása nélkül.

A templom elôtti téren óriási szöcskeként ott áll a helikopter. Néhány napja John Well rendelkezésére bocsátották. A falubeli gyerekek nem gyôzik bámulni, s izgatottan várják a pillanatot, hogy óriási szárnyai felpörögjenek.

John Well már nem bánta, hogy Zambrano ezredes ezzel a küldetéssel bízta meg. Elôször tapasztalta, hogy egy olyan ember, mint ez a Losano, kételkedni kezd abban, hogy erôsebb a gerilláknál. A felderítô ôrjáratok eddig semmi eredménnyel se jártak, és a Talmac körül elszórt apró tanyákon lakó meszticek se hoztak érdemleges híreket. Don Henrico és Losano között is meglehetôsen megromlott a jó viszony. A földbirtokos túl sokat akart egyszerre. Amikor a katonák megérkeztek, azt hitte, a gerillák majd ész nélkül menekülnek félelmükben errôl a vidékrôl, de úgy látszik, tévedett. Well megpróbálta neki elmagyarázni, hogy teljesen hamis vágányon jár. A gerillákat szinte mágnesként vonzzák a katonák fegyverei. Ezekre igen nagy szükségük van, és egy szép napon bizonyára megpróbálják kifosztani a támaszpontot. Lehet, hogy már most több tanyát ellenôriznek, és mindjobban szorul a hurok Talmac körül, mert Rodriguez csak akkor növelheti területét, ha a katonákat kiûzheti innen. Hogy eddig miért nem próbálta meg? Annak csak az lehet az oka, hogy a gerillák még nem érzik magukat elég erôsnek. Beérik kisebb vállalkozásokkal. Az a céljuk, hogy Talmacot rettegésben tartsák, vagy legalábbis éreztessék állandó jelenlétüket.

Furcsa hadvezetés ez, de a babonás lakosságra igen nagy hatást gyakorol. Bár az itteni nép nem tiszta indián, az indián származás révén mégis állandó rettegésben él a láthatatlan dolgoktól. Erre alapoz Rodriguez Tobar, akinek nevét -- mint Well megfigyelte -- babonás tisztelettel veszik szájukra a campesinók.

Különös élmény, ha az ember sohasem láthatja ellenfelét. Csak azt, amit hátrahagy. Mint például a hét katona tetemét. Az az ember, aki ezt éveken keresztül képes folytatni, csak jeles stratéga, született hadvezér lehet, aki nemcsak embereit tartja kézben, de ahhoz is ért, hogy a hadsereg csapdáját kikerülje.

-- Azt hiszem meg kellene erôsíteni az ôrjáratait -- szólt Well egykedvûen.

Losano vizsgáló tekintettel nézett rá.

-- Az ön tanácsa ez, vagy Zambrano ezredes parancsolja így?

John Well fölvette távcsövét, és figyelt vele valamit az ôserdôben.

-- Ne értsük félre egymást, hadnagy -- válaszolta. -- Nem azért jöttem, hogy ellenôrizzem magát. Talmacban ön a parancsnok, nem én. Az én feladatom az, hogy ezzel az átkozott helikopterrel földerítsem Tobar fôhadiszállását, és egy esetleges akció során légi támogatást nyújtsak önnek. Ez minden, amire az ezredestôl parancsot kaptam.

Losano nem nagyon hitt neki, és ezt ki is mondta.

-- Szakítani kell az olyan elképzelésekkel, hogy itt valami nagyszabású háborúról van szó -- mondta keserûen. -- Ha elég pénzünk lenne rá, mint az észak-amerikaiaknak Vietnamban, akkor tüzérséggel átfésülhetnénk az egész ôserdôt. Meglátná, milyen hamar elôbújnának.

Mindketten elhallgattak. Megint egy hosszú, forró nap ígérkezett. John Well felszáll a helikopterrel. A pilóta pontosan követi majd utasításait. Három lehetôségük van: az elsô, hogy nem találnak semmit, a második, hogy fölfedezik a tábort, a harmadik, hogy lelövik ôket.

Losano a legénység egy részével ismét földerítô útra készült. Ilyenkor mindig elöl jár, óvatos, és minden pillanatban számol a kelepcével. De bátorsága nyomban dühvé és kegyetlenséggé válik, ha megneszeli, hogy valamelyik campesinó összeköttetésben áll a gerillákkal.

Well hadnagy tudta ezt. Az utóbbi idôben több campesinót öltek meg ezen a vidéken, mint ahány gerillát, bárhogy tagadja is Losano. Ô úgy tünteti föl, hogy ezek a campesinók tulajdonképpen gerillák. Ha nem is ,,besorozott'' gerillák -- amennyiben ilyenrôl egyáltalán beszélhetünk -- , de mindenképpen a gerillák segítôi. A kihallgatások borzalmasak voltak. Hajnalig elhúzódtak, s végül az emberekbôl alig maradt valami. Losano elrettentésül gyakran közszemlére tette a hullákat, hogy mindenki lássa, mi lesz azokból, akik a gerilláknak dolgoznak. A szerencsétleneket, akik nem bírták elviselni a vallatás kínjait, néha a helyszínen földelték el.

-- Elmehetnénk Don Henricóhoz reggelizni -- javasolta Well hadnagy.

Losano vonakodott. Végül csak azért állt rá, mert Henricónál sokkal jobb reggelit kapott, mint a katonai konyhán.

A géppuskával fölszerelt zöld színû dzsip a két fegyveres kísérôvel lassan haladt végig az utcán. A férfiak már rég a kávéültetvényeken dolgoztak, de az asszonyok és a gyerekek rettegve lesték az elhaladó autót, vajon megáll-e valahol. A faluban a lappangó ellenségeskedés és a felhalmozódott gyûlölet légköre uralkodott. Losano ezt apátiának vélte -- s kezdetben az is lehetett --, de John Well megállapította, hogy itt olyan rabszolgákról van szó, akik kezdik megérteni, hogy a szabadság harangja a távolban már megkondult számukra.

A casa grande ôrei minden további nélkül beengedték ôket. Az udvarban találkoztak Don Henricóval, aki, mint minden reggel, most is a több napos újságokat olvasta. Fáradtnak, lehangoltnak tûnt, mintha az utóbbi idôben alig aludt volna.

-- Megpróbálja még egyszer? -- kérdezte Well hadnagyot. -- Úgy látszik, ezek a disznók jól elbújtak.

-- Mást várt tôlük? -- Losano hangja nyers volt, mintha valamelyik katonájával beszélne.

Don Henrico vállat vont, szemében gúny ült, mikor válaszolt: -- Már igazán nem várok sokat.

Losano belevágott.

-- Nagyon is sokat vár, éppen ez a baj. Itt nyugalom van. Ez nem elég?

Az állandó feszültség a legnyugodtabb embert is idegessé teszi, gondolta John Well. És ez a gerillák taktikájához tartozik. Gondoskodni kell arról, hogy az ellenfél egy pillanatra se hunyhassa le a szemét. Hogy önmagában is kételkedjen. Hogy elveszítse biztonságérzetét. Hogy a vezetôk közt gyanú támadjon egymás rátermettségét illetôen. És ha mindez a mélypontjára ér, villámgyorsan kell támadni, hogy még jobban aláássák az ellenfél önbizalmát -- ha egyáltalán lesz még önbizalma.

-- Van valami újság? -- kérdezte a lapokra mutatva.

Don Henrcio még kelletlenebb képet vágott.

-- Igen. Megint tele vannak Valencia diadalútjával. De ha idetolja képét, kidobatom embereimmel a faluból.

-- Ez a Valencia pap, nem? -- kérdezte Losano.

Ilyenfajta emberekkel ô nem sokat törôdött. Amíg van hadsereg, az olyan fickók, mint Valencia, prédikálhatnak erôszakot, esélyeik ugyanis a nullával egyenlôk. A hadsereg minden fölkelést vérbefojt. A katonáknak úgyis elegük van már a gerillákból. Az olyanok, mint Valencia, csak teoretikusok, akiket figyelmen kívül lehet hagyni.

Losano felállt.

-- Egy óra múlva indulok a felderítô osztaggal. Well hadnagy felszáll a helikopterrel, Alfredo ôrmester pedig itt marad embereivel a faluban. Ha valami történne, haladéktalanul értesítsen.

-- Maga hova megy?

-- Értesítettek Cementóból. Állítólag gerillák járnak arrafelé. Körül szeretnék nézni egy kicsit. Az ember sose tudhatja.

Talmac fôterén pontosan fél tízkor hatalmas porfelhôt keverve szállt fel a helikopter Leon Martinez pilótával és John Well hadnaggyal a fedélzetén. Elôször körülrepülte a falut, mintegy óriási darázs, aztán éles kanyarodással eltûnt kelet felé, amerre Zambrano elképzelése szerint a gerillák fôhadiszállása lehet.

Leon Martinez megbízható pilóta volt, aki keveset beszél. A falubeliekkel szóba se állt. És nem érdekelte a politika. Az Egyesült Államokban képezték ki repülôsnek, és remekül megértették egymást Well hadnaggyal.

John Well kissé kételkedett ezekben a földerítô repülésekben. Nem hitte, hogy egyáltalán lehetséges akár egyetlen gerillát is fölfedezni. Persze valami váratlan körülmény, egy esetleges véletlen segíthet nekik. A helikopter alacsonyabban szállhat az ôserdô fölött a vadászgépnél, és hosszabb ideig lebeghet egy helyben. Így aztán a távcsôvel a legkisebb részletet is alaposan szemügyre vehetik.

Ezek a repülések különben kedvére valók. Egyetlen repülôrôl sincs olyan pompás kilátás az ôserdôre, mint a helikopterrôl. Elgondolkozott, hogyan tudják a gerillák egyáltalán elviselni ezt az életet a rengetegben. Vajon nem morzsolja fel ôket a magány, a tartós reménytelenség? Nem emberteleníti el ôket annyira, hogy már képtelenek beilleszkedni a normális emberi életbe?

A golyó úgy csapódott be, hogy nem is hallották a dörrenést. Martinez erôteljes rántással visszafogta a gépet, és ugyanabban a pillanatban rádión értesítette a repülôteret pontos pozíciójukról. Tudta, a vadászgépek perceken belül felszállnak, hogy a segítségükre siessenek. John Well elsápadt, amikor meglátta maga mellett a gép törzsébe fúródott golyó helyét. A lövedék alig egy méterre csapódott be tôle. Ha a gerilla pontosabban célzott volna, ô már rég nem élne.

-- El innen! -- ordított a pilótának, de az meg sem moccant. Feje a mellére esett, és vékony vércsík folyt hasáról a padlóra. Ebben a pillanatban Well hatalmas reccsenést hallott. Mintha valaki kalapáccsal óriás ütést mért volna a fejére. Aztán elvesztette az eszméletét. Heves gépfegyverropogásra tért magához. A lárma olyan erôs volt, mintha közvetlenül a füle mellett tüzelnének. Föl akart egyenesedni, de nagyot nyögve újra összecsuklott. Kis idô múlva sikerült valamennyire körülnéznie. Valószínûleg kibukott a helikopterbôl, mert a gép mintegy tíz méternyire egy fán függött. Széles lapátjai összetörtek. Maga a gép nem égett el, alumínium törzse csillogott a napfényben.

A fegyverdörgésen és az újra meg újra visszatérô vadászgépek felbôgésén kívül semmit se hallott. A fejében elviselhetetlenné vált a fájdalom. Az volt az érzése, hogy gerince és minden porcikája darabokra tört, mert föl kellett ordítania, amikor megpróbált elfordulni.

Kis fekete állatok mászkáltak arcán, és a szeme elôtt nagy, sötét bogarat látott. Amikor a repülôk eltávolodtak, a rovarok rajzását és a madarak csicsergését hallotta. Martinezre gondolt, aki valahol fenn lóg a fán. Meghalt, vagy ô is csak eszméletét vesztette? Egy repülôgép visszajött, s golyózáport zúdított le. A lövedékek szinte nyírták a fák koronáját, s a közvetlen közelében csapódtak be, mély lyukakat vágva a talajba. Ordítani akart, hogy nincs itt már gerilla, csak Martinez meg ô. De amint kinyitotta száját, vér buggyant ki belôle. Tudta, hogy újra golyó találta. Aztán minden sötét lett. Úgy érezte, a fák zuhanni kezdenek feléje... Meghalt, s azoknak a gépeknek fegyverei végeztek vele, amelyeket ôk maguk szállítottak ide.

Ezekben a percekben indult támadásra Talmac ellen a Tobar vezette negyven fônyi gerillacsapat. A bandolerók egy szempillantás alatt bejutottak a faluba. Az ôr már halott volt, mielôtt felismerhette volna az egyenruhás támadókat. A katonáktól minden fegyvert elszedtek. Alfredo ôrmester életével egyetlen lövés végzett. Egy másik csoport Don Henrico háza ellen vonult, és magával hurcolta a földbirtokost.

Az egész akció, melyet Rodriguez Tobar percnyi pontossággal elôkészített, mindössze negyedóráig tartott. A katonák éppen szálláshelyükön voltak, s annyira meglepôdtek, hogy egyiküknek se jutott eszébe a védekezés. Don Henrico testôrei azt hitték, a hadsereg újabb egysége érkezett. Mire észrevették, ki is a támadó, már késô volt. Miután hárman harcképtelenné váltak, a többi gondolkodás nélkül megadta magát. A katonákhoz hasonlóan ôket is megkötözték, fegyvereiket elvették, és ott hagyták ôket a tûzô napon.

A gerillák pontosan tizenöt perc múlva eltûntek a hegyekben, és a következô félórában egész családok indultak útnak lovakkal, öszvérekkel vagy gyalog Cielo felé, mert féltek Losano bosszújától. Jó félórával a támadás után Talmac teljesen kihalt. Még a kutyák is elfutottak gazdáik után. A campesinók eltûntek a kávéföldekrôl, az utcák és a kunyhók elnéptelenedtek, csak Alfredo ôrmester teteme feküdt a tér közepén kiterítve.

Losano hadnagy Cementóban értesült arról, hogy a gerillák lelôtték a helikoptert. Igyekezett mielôbb összeköttetésbe lépni Talmaccal, de minden kísérlete hiábavalónak bizonyult. Senki sem jelentkezett. Nyugtalan lett, és úgy döntött, elindul visszafelé. Ez háromórás utat jelentett az ôserdôn keresztül. Nyugtalansága lépésrôl lépésre nôtt. Johnra gondolt, akit a gerillák már biztosan kivégeztek, a helikopter szótlan pilótájára, Zambrano ezredesre, aki végre valahára kénytelen lesz több embert és lôszert küldeni. Losano erôltetettebb menetre kényszerítette izzadságtól csuromvíz katonáit. Szemükben is feltûnt a félelem, állandóan az ôserdô fái és liánbokrai közé pislogtak, rettegve, melyik pillanatban ront rájuk az ellenség.

Ha tényleg történt valami, akkor még kíméletlenebbül kell elintézni a falubelieket. Biztosra vette, hogy a lakosság összeköttetésben áll a gerillákkal. A szívében egyre nôtt, keményre fagyott a gyûlölet. Nem érezte már a fáradtságot sem. Cselekedni akart, amilyen gyorsan csak lehet. Meggyôzôdött róla, hogy a géppisztolya töltve van. Katonáit megállította, és egyenként megvizsgálta fegyvereiket, figyelmeztetve ôket a Talmac körül fenyegetô veszélyre.

A falu határában elôre küldött három hírszerzôt. Ezek azzal tértek vissza, hogy a községben teljes a nyugalom, de Don Henrico ültetvényein nem dolgozik senki.

Tíz perccel késôbb Losano megtudta a teljes valóságot. A falu fölött keselyûk köröztek. Katonáit megelôzve érkezett a község közepére, és a téren megtalálta Alfredo ôrmester holttestét, majd röviddel késôbb a megkötözött katonákat. Az embereket egyenként kihallgatta, s végül megértette, hogy ezt a támadást hosszú hónapok munkájával készítették elô. Úgy tûnt, minden gerillának megvolt az elôre kiszemelt áldozata. Mások támadták meg a falu végén az ôröket, és megint mások a szállást. A gerillák több csoportban dolgoztak, szinte elôre rögzített menetrend szerint, és így egy negyedóra múlva ismét eltûntek a faluból.

A lakosság bizonyára csak ezután hagyta el otthonát. Losano parancsot adott egy szakasznak, hogy a menekülôket tartóztassák fel, minden ellenállást fojtsanak el, s az embereket erôszakkal is hozzák vissza a faluba. A feladattal olyan embert bízott meg, akit a gerillák korábban bántalmaztak, s aki most bosszúból elhatározta, hogy Losano parancsát szó szerint fogja teljesíteni.

Ezután Losano harminc emberrel Don Henrico házához sietett. Ott rábukkant az összekötözött testôrökre, akik elmondták neki, hogy a földbirtokost elrabolták, mégpedig az az ember, akit a gerillák parancsnoka lehet. A hadnagy ádáz dühvel tért vissza a szállásra, felhívta Zambranót, és közölte, hogy embereit életben hagyták ugyan a gerillák, de minden lôszert és fegyvert magukkal vittek.

Zambrano azonnal telefonált Cielóba, és az elnöki palotát kérte. Egy óra alatt létrejött a kapcsolat. Az elnök felszólította, hogy gyorsan és világosan tájékoztassa a történtekrôl. Hangja nagyon messzirôl hallatszott, Zambrano alig értette. Neki magának is minden mondatot háromszor meg kellett ismételnie: hogy a helikoptert lelôtték, Talmacot megtámadták, amíg Losano ôrjáraton volt; Alfredo ôrmestert megölték, és Don Henricót egy fölfegyverzett gerillaegység elrabolta.

Még egy óra, és az elnök rádión keresztül bejelentette az ostromállapotot. A nemzeti hadsereg egy különítménye parancsot kapott, hogy vonuljon Talmacba, ahol az elnök egyszer s mindenkorra véget akar vetni a verhetetlen és mindig egérutat nyerô Rodriguez Tobar terrorjának. A gerillavezér neve pedig ugyanabban az órában már a legendák szárnyán járta be az országot, s éppen az elnök jóvoltából.

A teljesen elkábult Don Henricót még ugyanazon az estén bevitték egy kunyhóba, amelyet Rodriguez Tobar a központi tábortól egy óra járásnyira állíttatott fel. Forróság volt, s az éjjeli lepkék nyugtalanul repdestek a petróleumlámpa körül. A Don Henricót körülvevô rongyos férfiak fáradtnak látszottak, de kitûnôen föl voltak fegyverkezve. A vállukon átvetett hevederen megcsillant a töltények fénye. Szemüket alig lehetett látni a sombreró alatt. A sátor körül kíváncsi asszonyok és gyerekek tolongtak.

A földbirtokos szeme tágra meredt, amikor megpillantotta azt az embert, aki a környéken minden gerillának a parancsnoka.

-- Maga Rodriguez Tobar?

Az izmos, fekete szakállú férfi bólintott. Arcán a legkisebb jele sem látszott a gyôzelem mámorának. Nyugodt volt, csaknem rosszkedvû, s hangjában nem volt önelégültség, amikor megszólalt: -- Hónapok óta készülünk a támadásra. Minden percet, minden másodpercet elôre megterveztünk. Mindenkinek megvolt a maga feladata.

-- Mit akar tôlem?

Tobar intett, hogy üljön le vele szemben egy fatönkre. A fát nemrég vághatták ki, mert még nedves volt, és friss illat áradt belôle.

-- Más székem nincs. Ezzel kell beérnie.

-- Még egyszer kérdezem: mit akar tôlem?

Rodriguez mosolygott.

-- Semmit. Csak néhány hétig meg kell osztania velünk életét itt a táborban. Losanóval, Zambranóval és szükség esetén az elnökkel is közölni fogjuk, hogy önt túszként tartjuk fogva. Ha kibírja velünk, szabadon engedjük, és akkor elmondhatja a világnak, hogyan él egy gerilla. Azonkívül persze pénzt is ad nekünk, sok pénzt. Ennyi az egész. Holnap majd megint beszélgetünk. Egy dologtól szeretném azonban óvni: ne próbáljon megszökni, mert ebben az irdatlan rengetegben úgysem jut messzire. Most elmehet. Embereim elvezetik a szállására.

Az egész országban több mint egy hétig a lapok elsô oldalára kerültek a Talmacról szóló jelentések. Fierro sajtója, mindenekelôtt az El Temporal rendkívüli szenzációvá fújta fel a híreket. Azt természetesen elhallgatta, hogy a gerillák csak egyetlen katonát öltek meg, és Don Henrico testôreit is életben hagyták. Alejandro Herrera személyesen repült Talmacba, hogy a lelôtt helikoptert és a kiterített magános halottat lefényképezze. Aztán szívszaggató cikket írt az elmenekült, majd falujukba visszatérô campesinókról. Azt egy szóval sem említette, hogy Losano erôszakkal hozatta vissza ôket. Herrera csokorba kötötte a gerillák minden eddigi gaztettét. Részletesen ismertette a derék földbirtokos, Don Henrico életét, akinek a munkások iránti szociális gondoskodása az egész országban közismert. Vezércikkében pedig fölháborodottan tette föl a kérdést: Miért nem vet már véget az elnök minden erô mozgósításával egyszer s mindenkorra a vérszomjas banditák garázdálkodásának, akik a gyilkolást csak puszta idôtöltésnek tekintik? Az elnök még azon az estén közölte a rádióban és televízióban a honpolgárokkal, hogy katonai különítményt indítanak Talmacba a bátor Zambrano ezredes vezetésével. Tudtára adta Conciencia lakosságának, hogy a gerillák kínai, kubai és orosz támogatásban részesülnek, tehát ezek az elvetemült banditák külföldi hatalmak szolgálatában állnak, s az a céljuk, hogy Comciencia rendjét és nyugalmát megzavarják, s végül kezükbe kaparintsák a hatalmat. Ékesszólóan ecsetelte, hogy a gerillák által szított forradalom sokkal véresebb viszályt keltene, mint amilyet történelme folyamán az ország valaha is megért. Kijelentette, hogy a gerillák javíthatatlan bûnözôk, akik egy gép lélektelen közönyével gyilkolnak. Beszédje közben azon töprengett, vajon az amerikai nagykövet elégedett-e ezzel a nyilatkozattal. Anélkül, hogy Valencia nevét említette volna, intette az ország értelmiségét, hogy súlyos következményekkel kell számolnia, ha továbbra is az erôszak mellett foglal állást. Mert egyszer s mindenkorra vége a türelmének, s aki még ezek után is zavarni akarja a szilárd rendet, az az államhatalommal találja magát szemben. ,,Mert ezzel a castroista-kommunista fenyegetéssel -- zárta le fejtegetéseit -- le fogunk számolni, hogy a népet megmentsük a diktatúrától.''

Egy nappal késôbb megindult a hajsza Valencia ellen, és hetekig tartott. Kezdôdött Cielo bíborosának nyilatkozatával, amit Herrera minden lapjában kinyomtatott, bár az adott pillanatban ez nem talált különösebb érdeklôdésre. A közlemény így hangzott:

,,Egyáltalán nem felel meg a valóságnak, hogy Antonio Valencia löweni utazása elé az egyházi hatóságok bárminemû akadályt gördítenének. Páter Valencia engedélyt kért Cielo érsekétôl az egyházmegye elhagyására, hogy tételeit elôterjeszthesse a löweni egyetemen. Az engedélyt megkapta, s azt egy megismételt kérelem alapján monsignore Zasi megerôsítette.

Valencia páter politikai programja olyan pontokat tartalmaz, melyek nem egyeztethetôk össze az egyház tanításával.''

Aláírás: Medina bíboros, Cielo érseke.

Három nappal késôbb Esther az El Temporalból egy olvasói levelet vágott ki, amely Antonio Valenciától származott. A levél szó szerint így hangzott:

,,Néhány nappal ezelôtt meglepetésemre Eminenciádnak egy nyilatkozatát fedeztem föl küszöbön álló utazásomat illetôen, mely iránti kérelmemet állítólag elôterjesztettem, illetve benyújtottam.

Ezt követôen haladéktalanul fölkerestem a püspöki hivatalt, hogy monsignore Zasival személyesen beszéljek. Illendôbbnek tartottam ugyanis, hogy a helyzetet püspökömmel személyes találkozás keretében, ne pedig sajtó igénybevételével magyarázzam meg, mivel úgy érzem, a keresztények, de különösen a pap és püspök kapcsolatának családias természetûnek kell lennie, és kölcsönös bizalmon kell alapulnia. Ennek a bizalomnak a légkörében már korábban folytattam egy átfogó jellegû megbeszélést monsignore Zasival. Akkor spontán beszéltem elôtte azokról a nehézségekrôl, melyek közé kerültem, miután az általam kidolgozott programot meghirdettem. Programom számos tisztán technikai jellegû pontot tartalmazott, melynek megvitatását igen sok katolikus feltétlenül szükségesnek tartja a közjóra nézve. Eminenciás uramnak a sajtóban közzétett nyilatkozatával kapcsolatban monsignore Zasi tudatta velem, hogy kifejezetten Eminenciád nézeteirôl van szó. A magam részérôl viszont biztosítanom kell Eminenciádat, hogy programomat úgy tekintem, hogy azzal megnyugtatom a saját lelkiismeretemet, valamint a concienciaikat, akik az ország társadalmának átalakulása közben -- a többi latin-amerikai, úgynevezett fejletlen állammal együtt -- bizonytalanságba kerültek. Programom kinyilatkoztatását azok megnyugtatására is tettem, akik az egyház tanításában látják az egyetlen biztos és járható utat, amely a társadalmi bajok orvoslásához vezet. Ezeknek az embereknek az érdekében kérem Eminenciádat, szíveskedjék legalább a következô két döntô kérdésre válaszolni:

Melyek azok a szociálpolitikai programok, amelyekrôl Eminenciád a sajtónyilatkozatban említést tett?

Melyek azok az általam képviselt tételek, amelyek Eminenciád szerint nem egyeztethetôk össze az egyház tanításával?

Bízom abban, hogy kérésemet Eminenciád atyai megértéssel fogadja, és ugyanakkor mindenben alávetem magam az anyaszentegyház tekintélyének...''

A bíboros válasza -- amint ezt Cornell megállapította -- váratlanul gyorsan érkezett, és ismét megjelent minden újságban, az El Temporalban pedig vastag szedéssel:

,,Antonio Valencia lelkésznek

Helyben

Levelében azt kérdezi tôlem, melyek azok a programjában közzétett pontok, amelyek szemben állnak az egyház tanításával. Most nem akarom és nem fogom kutatni az indítóokokat, melyek Önt arra ösztönözték, hogy ezt a kérdést nekem föltegye. Ön nagyon jól ismeri a katolikus egyház álláspontját azokkal a tételekkel kapcsolatban, melyeket programjában meghirdetett, s melyekkel szántszándékkal eltért az egyház álláspontjától. Sokkal helyesebb, ha a dolgokat néven nevezzük, mintha elhallgatnánk. Szeretném hozzáfûzni, hogy papi életem kezdetétôl fogva az a meggyôzôdésem, hogy igen helyesek azok a pápai útmutatások, melyeknek értelmében papoknak tilos politikával, valamint szociális jellegû megmozdulások tisztán technikai és gyakorlati jellegû kérdéseivel foglalkozniuk. Ennek a meggyôzôdésemnek köszönhetô, hogy hosszú kormányzásom ideje alatt igyekeztem megakadályozni a joghatóságom alatt álló papságnak a fentemlített dolgokba való bekapcsolódását.

Ezzel a kérdést elintézettnek tekintem. Biztosítom, hogy ajtóm mindig nyitva áll az Ön számára, ha beszélni óhajt velem.''

E levél közzététele után egy darabig nem történt semmi. Valencia folytatta elôadó körútját az országban. Sokan haragudtak rá, sokan csodálták, de mindenütt sokat beszéltek róla. Alejandro feszülten várta, mikor tesz a bíboros pontot ennek a forradalmárnak papi életére. Amikor aztán ez is megtörtént, Herrera a lap legfeltûnôbb helyére tette a bíboros levelét, s utána szétküldte a táviratokat Fierro aláírásával a konszern minden sajtóorgánumához, hogy a Valencia elleni kampány megindulhat.

A bíboros elbocsátó levele így hangzott:

,,Cielo bíboros érseke kötelességének tartja közölni a katolikus hívôkkel, hogy páter Antonio Valencia tudatosan eltért a katolikus egyház alapelveitôl és útmutatásaitól. Elég a pápai enciklikákat elolvasnunk, hogy errôl a szomorú tényrôl bebizonyosodjunk. Ez annál sajnálatosabb, mivel Valencia páter maga is erôszakos forradalmat hirdet, és olyan idôpontban akarja a hatalmat átvenni, amikor viták folynak az országban arról a válságról, amelyért nem kis mértékben az ellenzéket terheli a felelôsség. Valencia páternek ez a tevékenysége összeegyeztethetetlen papi mivoltával és azzal a ruhával, amelyet visel. Föl szeretném hívni a katolikusok figyelmét, hogy ne kövessék azokat a káros nézeteket, amelyeket Valencia páter a programjában hirdet.

Medina bíboros, Cielo érseke''

Rövid idô múlva megjelent Antonio Valencia válasza is, amelyet mind Fierro, mind Cuellar lapjai közöltek:

,,Antonio Valencia nyilatkozata.

Ha olyan állapotok uralkodnak, melyek az embereket meggátolják abban, hogy Krisztus felé forduljanak, akkor a papnak harcolnia kell ezek ellen az állapotok ellen, még ha megfosztják is attól a lehetôségtôl, hogy misézhessen. A concienciai egyház jelenlegi struktúrája lehetetlenné teszi számomra papi hivatásom gyakorlását, legalábbis ami a szentmise bemutatását illeti. A papság azonban mégsem kizárólag a szentmise bemutatását jelenti. A szentmise, amelynek bemutatása a papnak egyik legfontosabb teendôje, lényegét tekintve közösségi aktus. Egy keresztény közösség azonban addig nem ünnepelheti a szentmisét, amíg nem gyakorolta a felebaráti szeretetet. Én a kereszténységhez tartozónak vallom magam, mert benne látom a felebaráti szolgálat legtisztább formáját. Krisztus arra hívott, hogy minden idôben pap legyek, s arra szólított fel, hogy szünet nélkül embertársaimnak szenteljem magam. Mint szociológusnak, úgy érzem, az a kötelességem, hogy a felebaráti szeretetet a mindennapi életben, a tettekben gyakoroljam. A concienciai társadalom elemzése közben mind világosabbá vált elôttem a forradalom szükségessége, hogy az éhezôk ételhez jussanak, mezítelenek felöltözködhessenek, s hogy népünk eddig elmaradt többsége magasabb életszínvonalra emelkedjék. Meggyôzôdésem, hogy a forradalmi harc egyben keresztény és papi feladat is. A jelen viszonyok között egyedül ennek a harcnak a segítségével hozhatjuk létre a szeretetnek azt a légkörét, melyben az embereknek hazánkban is egymásra kell találniuk. Amióta papi szolgálatban állok, minden lehetôséget megragadtam arra, hogy laikusokat, katolikusokat és nem katolikusokat a forradalmi harcra buzdítsak. Mivel a laikusok kezdeményezése nem váltott ki a népbôl határozott választ, elhatároztam, hogy közbelépek. Hiszen az Isten iránti szeretetet az embereknek egymás iránti szeretetében látom megvalósulni. Mint concienciai polgár ezt a tettemet keresztény és papi életem legfontosabb részének tekintem. Feladatom mégis ellentmond az egyház tanainak. Én nem akarok az egyházzal szemben engedetlen lenni, de saját lelkiismeretem ellen sem akarok árulást elkövetni.

Ezért arra kértem a bíborost, mentsen föl papi kötelezettségeim alól, hogy világi síkon annál jobban szolgálhassam népemet. Feláldozom tehát papi jogaim egyikét, azt a jogot, amely legközelebb áll a szívemhez: a szentmise bemutatását. Úgy érzem, kötelességem meghozni ezt az áldozatot, mert ígéretet tettem, hogy a szeretet parancsát tettekben fogom végrehajtani. Az emberi elhatározásokban a legfontosabb mértéknek a felebaráti szeretetnek kell lenni. Kész vagyok mindazokat a veszélyeket magamra vállalni, amelyek ezzel a döntésemmel együttjárnak...''

E levél megjelenése után elszabadult a pokol. Megindult Valencia ellen a hajsza, amelyet Alejandro Herrera vezetett Fierro és oligarcha barátainak mosolygó helyeslésével. A sajtókampánynak tartósan ellenállni még olyan egyéniségnek sem sikerült, mint Cuellar. A szakszervezeti vezetôk is hamarosan elbizonytalanodtak: Nem vállalhatnak közösséget olyan emberrel, akit a nyilvánosság elôtt azzal vádolnak, hogy kommunista, viszonya van a titkárnôjével, megbízhatatlan, erôszakos, a dolgokat a végtelenségig leegyszerûsíti, és mindennek a tetejében: Fidel Castro csatlósa és Che Guevarának jó barátja.

Francisco Vermeer, Bruce Cornell, Esther Graham és barátaik többször összejöttek, hogy beszélgessenek Antonio Valenciáról. Tanúi voltak, mint hagyják el gyávaságból Valenciát a vezetôk, akik a program kidolgozásában közremûködtek. Láthatták, hogy a nép, amely ezelôtt ünnepelte, most bénultan nézi, hogyan kergetik mind mélyebb magánosságba azt a férfit, aki már csak polgári ruhát viselhet. Akár a gôzhenger, úgy gördült át Antonio Valencián a nyilvános közvélemény. A szükséges anyagot Antonio Valencia korábbi gazdag barátai és az oligarchák szolgáltatták. Azokra a katolikusokra, akik továbbra is hûek maradtak hozzá, valósággal mérget fecskendeztek tollukkal, azt hangoztatva, hogy kommunista útitársak. A rágalmazások minden nap közönségesebbé váltak. Herrera ízekre szedte Valencia nyilatkozatát, s azt boncolgatta olvasói elôtt, miként rántja piszokba egyházát egy pap. A fennhéjázás olyan formájának nevezte Valencia nyilatkozatát, amely a concienciai egyház történetében még sohasem fordult elô. Megsemmisítô cinizmussal ecsetelte, hogy a professzor azonosítja magát a hegyekben bujkáló banditákkal, és nem szégyell síkraszállni a gonosztevôk érdekében, akiknek gyilkosságait és kegyetlenségeit még felsorolni is képtelenség.

Valencia követôi számára megkezdôdött a katakombaélet, mert ha valakivel kapcsolatban a legkisebb gyanú fölmerült, hogy az ô pártján van, az már önmagában vörös posztó volt az oligarcha sajtó szemében. A hûséggel kitartók ugyanakkor arról igyekeztek meggyôzni Valenciát, hogy egyelôre elégedjék meg mérsékeltebb programmal, mivel így sem az oligarchia, sem az egyházi hatóságok nem teszik lehetôvé, hogy nézeteit igazolhassa. A fegyveres erôk, melyeket szintén az egyre magányosabb Valencia ellen uszítottak, a bíboros zászlaját lobogtatták. Katonák és titkosrendôrök dolgoztak Garcia ezredesnek, aki a híreket továbbította az elnöknek, és sohasem mulasztotta el, hogy Valenciát alaposan megrágalmazza. A nép már maga sem tudta, mi a valóság és mi a hazugság. A papok hazudnak? Az elnök hazudik? Vagy a bíboros?

A sajtó által fölheccelt állami hatóságok keményebben jártak el, ahol Valencia föllépett. Némelykor órákra ôrizetbe vették, néha megtiltották, hogy beszéljen. Üldözték azokat, akik szólni mertek érdekében. De nemcsak a biztonsági rendôrség, hanem a sajtó is mindenütt a nyomában járt, szüntelenül szórva a mérget. Illúzionizmus, felsrófolt perszonalizmus, demagógia, képmutatás, hazaárulás, eretnekség, lelki kiegyensúlyozatlanság, nagyzási hóbort: ez volt a legenyhébb, amit szemére vetettek.

A püspöki palota folyosóin suttogni kezdték, hogy Isten megbünteti ôt hûtlenségéért. S ez úgy terjedt, mintha a szavaknak szárnyai lennének. A rágalomáradat eljuttatta a hírt az ország legtávolabbi részébe, sôt a templomokba is. A bosszúálló Istentôl való félelem Concienciában már beteges rémületté fokozódott, és ha Isten nem cselekszik elég gyorsan, Garcia ezredes kénytelen lesz neki egy kicsit segíteni.

Bruce Cornell és Esther már nem találkozott Valenciával. Amióta Esthert figyelmeztették, Valencia is kerülte. Csak Vermeerhez ment át, akinek úgy tûnt, a küzdelem, a pénzes sajtó rágalomhadjárata, régi barátja, Cuellar lapjának hallgatása nemhogy gyengítenék, de mindjobban megerôsítik azt a meggyôzôdését, hogy egyedül az erôszak gyôzheti le az oligarchák erôszakrendszerét.

És egy este Valencia találkozott a gerillák összekötôjével. A beszélgetésre a kocsijában került sor, miután a városon keresztül-kasul cikázva sikerült leráznia magáról a biztonsági rendôrség ügynökét. Bevált trükk volt, amelyet máskor is eredményesen alkalmazott. Az ismeretlen kioktatta minden apró részletre, amit tudnia kell. Egyik elôadása után San Antonióban kell megtörténnie a dolognak. Abban a városban, amely közel fekszik Talmachoz. Ott várnak rá, s egy félreesô ösvényen a sûrû erdôn keresztül titokban elvezetik Tobar fôhadiszállására, ahol megteheti, amire az oligarchia kényszerítette: harcolhat. Fegyvert foghat azok ellen, akik erôszakkal fojtották el eszméit. Azok ellen, akik a nép kizsákmányolását takargatják a hittel, s ily módon minden nap újból és újból álszent mosollyal keresztre feszítik Krisztust. Amit nem sikerült elérnie szavával és tollával, azért most fegyverrel fog harcolni.


17. A 4558805-ös számú fegyver

A nap tüzesen sütött a feje fölött. Sugarait úgy szórta az égrôl, mintha egy haragvó isten szemébôl pattantak volna elô. Perzselô heve mégis megtört az ôserdô fáinak lombkoronáján, mely szita gyanánt fogta fel égetô erejét. A korhadó növényzetet már csak arany szônyegként takarták be a lehulló sugarak.

Amikor Raoul Castillo gerillacsapata olajzöld egyenruhában, pisztollyal, saját gyártmányú kézigránáttal és ötven-ötven tölténnyel fölszerelve áthaladt az ôserdôn, a távolból lövöldözés hallatszott.

A gerillák kifogástalanul alkalmazták Tobar módszereit. Most mutatkozott csak meg igazán annak a különleges kiképzésnek jelentôsége, melyet a központi táborban kaptak emberei.

Antonio Valencia minden fáradtsága ellenére mosolygott, amint az elôtte haladó elválaszthatatlan öt ember, Pedro, Emanuel, Carlos, Armandos és Raoul Castillo beszélgetését hallgatta. Közülük Raoult becsülte leginkább. Egyikük sem komplikált lélek. Kemények, jól bírják a fáradságot a sovány koszt ellenére. Mintha nem is perzselne a nap, nem lennének vérszopó moszkitók és szinte járhatatlan utak.

Tobar egy napon magához hívatta. Embereinek épp akkor adta ki a parancsot Don Henricóval kapcsolatban. Utasítása rövid és tömör volt:

-- Vigyétek magatokkal! Talmacnál engedjétek szabadon, de tartsátok szemmel, és fogjátok rá a fegyvert, amíg el nem tûnt. -- Aztán odafordult a földbirtokoshoz:

-- Maga meg hallgasson. Egyszer s mindenkorra. Mert ha beszél, aláírta a halálos ítéletét. Megjött a pénz, és mi álljuk a szavunkat.

Amikor Don Henricót elvezették, Tobar odafordult Valenciához.

-- Magát beosztom Raoul Castillo csoportjába. Ne felejtse el, hogy parancsainak feltétlenül engedelmeskednie kell. Mi katonai szervezet vagyunk. A helyzet elég veszélyes. Talmac környékén és a faluban egész különítmény állomásozik. Losanót ôrnaggyá léptették elô. S ô most már a hírnevének is tartozik annyival, hogy magát lelôje, engem pedig foglyul ejtsen.

Pedro és Armando másnap eljött Valenciáért, és a sûrû növényzettel átszôtt rengetegben elvezették arra a helyre, ahol egy huszonöt fôs gerillacsapattal a fákon kellett éjszakázni. Valencia az elsô hetekben gyorsan kiismerte a katonák életmódját. Megismerte asszony utáni vágyukat, hallotta durva beszédüket. Megfigyelhette hihetetlen ügyességüket, mely inkább hasonlít a jaguáréhoz, mint az emberéhez. Kezdetben néhány dolog elriasztotta. Kényelmes lakáshoz és tapsoló közönséghez szokott. Itt viszont mogorván hallgatták szavait. De mivel sohasem panaszkodott, hanem megpróbált mindenkin segíteni, hamar elnyerte az emberek bizalmát. Ez persze nem változtatott azon, hogy az ôserdô idegen maradt számára. Éjszaka gyakran álmodott arról, hogy egyetemek elôadótermeiben viaskodik, hogy nagyvárosok nyomornegyedeiben jár. Aztán felébredt és megértette, hogy egyedül a gerillák képesek megvívni az élet-halál harcot az oligarchák ellen, akik most a legjobban kiképzett katonákat küldték ellenük.

Meg-megcsúszott a rothadó avaron, és patakokban folyt róla a verejték. Tudta, hogy valami olyan kényszerítette ide, ami erôsebb nála: a lelkiismerete. És a lelkiismerete elôl senki sem menekülhet. Mindenütt velünk van. Súlyosabb, mint a szívünk, elnyomja álmainkat, és legyôzi nyugalom utáni vágyakozásunkat.

Raoul Castillo megfordult, és megálljt parancsolt. Az emberek leültek, hátukat a fának támasztották, és letörölték arcukról az izzadságot.

Raoul Castillo röviden elmagyarázta:

-- Ide figyeljetek! Közvetlen Cemento mellett kanyarodik el az út a tanyák felé. Van ott négy kunyhó. A campesinók üresen hagyták, mi meg elfoglaljuk ôket. Ennyit ma éjjel. Holnap reggel a szokás szerint pont nyolckor megy arra az egyik ôrjárat. Megvárjuk, amíg elvonul, és aztán bemegyünk Cementóba ennivalót szerezni. Van valakinek kérdése?

Senkinek sem volt. Raoul Castillo szava mindenkinek elég. A parancs a gerilláknál a legfontosabb.

-- Jó, akkor másfél óra pihenôt tartunk.

Valencia némi irigységgel nézte az embereket, akik szenvtelenül végignyújtóztak a földön, és pillanatokon belül elaludtak.

Raoul Castillo odaült mellé.

-- Fél?

Valencia maga elé meredt. Nem válaszolt azonnal. Fél? Nem mondhatná, sôt! Néhány hete különös dolog történt vele. Éjszaka volt, aludni nem tudott, csak a tücskök ciripelését és a majmok ordítását figyelte. Testének minden porcikája sajgott. Az egész nap tartó meneteléstôl izomláza volt, fejét mégis olyan tisztának érezte, mint még talán soha. S az ôserdô sötét éjszakájában lepergett elôtte itteni élete. Este korán fekszik, reggel korán kel. Tudott gerillákról, akiket agyonlôttek, hallott sikeres portyázásokról, mikor a hadsereg egy-egy osztagát tôrbecsalták. Be kellett látnia, hogy az olyan ember, mint Rodriguez Tobar, csak eszméitôl vezérelve cselekedhet. Látta a primitív, de kitûnôen mûködô szervezetet. Az elsô hetekben sebesülteket ápolt, gyakran hajolt haldokló gerilla fölé, meghallgatta gyónását, megadta a feloldozást, hogy megbékélve haljon meg, és a szeretet Istenéhez térhessen vissza.

Soha úgy nem értette meg, mint azon az éjszakán, hogy nem az élet a legfontosabb a világon. Annál már csak a halál fontosabb. Ha majd kidôl a sorból, akkor kezd csak igazán élni. És nemcsak a lelke, hanem az eszméi is. Halála életre kelti az elvetett új gondolatokat, felszítja a tüzet, hogy egyre jobban lobogjon, és világító lángjai beragyogják egész Latin-Amerikát.

Attól az éjszakától egészen megbarátkozott a halál gondolatával -- akárcsak a többi gerilla, aki reggel sohasem tudja, megéri-e az estét.

-- Nem félek, Raoul. Holtan többet érek, mint élve. Akkor meg minek féljek?

Raoul érdeklôdéssel nézte az izmos, napbarnított férfit.

-- Maga vagy szent, vagy bolond -- mondta elgondolkodva. -- Mindenesetre mûvésze annak, hogyan lehet imperialista törvények nélkül Istennel élni.

-- Maga nem olvas újságot, Raoul -- felelte Antonio ironikus mosollyal. -- Engem egyik egyházi átok után a másikkal sújtanak.

Egy darabig mindketten hallgattak.

-- Mindig itt ólálkodnak a nyomunkban, de soká lesz, amíg elkapnak bennünket. Mindenütt mi gyôzünk. Tíz hadosztályt is küldhetnek ide, ha le akarnak verni.

-- Tíz hadosztályt? Annyi nincs is nekik -- szólt Valencia.

Igyekeztek kölcsönösen bátorítani egymást. Közben Zambrano Talmacban felszállt gépei már az ôserdô felett köröztek.

-- Tulajdonképpen ki lôtte le a helikoptert?

Castillo arcán széles mosoly jelent meg.

-- Én -- felelte szinte jókedvûen. -- Amikor a vadászgépek megérkeztek, már több kilométer messze jártunk. Ez az ôserdô elônye.

Fölkelt a földrôl.

-- Tovább kell mennünk, mert még ma este be kell érnünk Cementóba.

A kis csapat öt perccel késôbb már úton volt egy erdei vadcsapáson Cemento felé. Ételüket, italukat izzadt hátukon cipelték. Csendesen meneteltek, minden pillanatban lövésre kész fegyverrel.

A két ezredest -- Zambranót és Garciát -- szállító helikopter Talmac fôterén ért földet. A katonák puskával tisztelegtek, és vigyázzban álltak, amíg a két törzstiszt Losano dzsipjével el nem hajtott a szálláshelyre, amit szintén állig fölfegyverzett katonák ôriztek. A megbeszélés abban a szobában zajlott le, ahol Losano töltötte éjszakáit Mariával. A helyiséget azóta átalakították. A falakon térképek, az asztalon rádiógramok. Az ajtó elôtt két zöld sisakos ôr állt élesre töltött géppisztollyal. A szobában hátul, jobbra ülôsarok volt, s Losano udvariasan hellyel kínálta magasrangú vendégeit.

Egy katona kávét hozott. Szótlanul ittak. Feszültség és elégedetlenség légköre uralkodott. Garcia ezredes szemén ugyanaz a türelmetlenség tükrözôdött, mint az elnök Zambrano ezredeshez intézett táviratának szaggatott mondataiban.

Zambrano figyelmesen vizsgálgatta a két mellette ülô embert. Mennyire hasonlítanak egymásra! -- gondolta magában. Ugyanaz a pillantás, fagyos tekintet, érzéketlen arc. Ha emberéletrôl van szó, teljesen egyformán gondolkoznak.

-- Értesüléseim szerint Antonio Valenciának valahol ezen a vidéken kellett eltûnnie -- szólt Garcia. -- Embereim San Antonióban látták utoljára, ott vesztették el szem elôl. San Antonio nincs messze innen. Kétségtelen, hogy régi barátjához, Rodriguez Tobarhoz csatlakozott. Tudna további felvilágosítást adni errôl, ôrnagy?

Ettôl a kérdéstôl félt Losano. Ôrjáratait már hetekkel elôbb megerôsítette. Emberek tömegét hallgatta ki, nem éppen a legkíméletesebb módon. Mindenkit Talmacba hurcoltatott, akirôl csak a legkisebb gyanú fölmerült, hogy kapcsolatban áll a gerillákkal Személyesen foglalkozott mindegyikükkel. Sokan nem élték ezt túl, s a rádiógramokban mindig az állt, hogy szökés közben lôtték ôket agyon.

Losano mégsem jutott elôbbre egy lépéssel sem. Maradt a föltevés, hogy Valencia valahol a környéken tartózkodik. Ezt egy campesino szûkszavú jelentése erôsítette meg, mely szerint ô fölismerni vélte Antonio Valenciát a faluban élelmiszert zsákmányoló gerillák között. Ez a campesino mindenesetre olyasvalakit látott, aki nagyon hasonlított Valencia újságokból ismert képéhez.

Nagyon sovány eredmény, mégis némi bizonyíték.

-- Az ön elômenetele attól függ, kézre keríti-e Valenciát vagy sem -- szólt röviden Garcia. Zambrano ezredes megpróbált közvetíteni közöttük. Közben arra gondolt, hogy John Well neve egyetlen egyszer sem fordult elô az újságokban, amióta lelôtték helikopterét.

-- Nem olyan egyszerû az, ahogy ön gondolja -- mondta kissé nyersen --, bár van némi kilátás a sikerre. Közvetlenül a sötétség beállta után kisebb gerilla egységek szállják meg a falvak és tanyák körüli erdôséget. Az a feladatuk, hogy két napig teljesen láthatatlanok maradjanak, csak a falut tartsák szemmel. Listát készítettünk azokról a helységekrôl, ahol a gerillák az utóbbi két esztendôben a leggyakrabban megfordultak, hogy élelmiszerkészletüket kiegészítsék. Ezeknek a tanyáknak a lakói hallgatnak, mint a sír, ha azt kérdezzük, mit csináltak a gerillák. De azt bevallják, hogy ott jártak. Néha gyerekeket is kivallattunk, akik kevésbé óvatosak, mint a felnôttek. Számításaink szerint tizenöt olyan tanya van, ahol a gerillák havonként egyszer vagy kétszer megjelennek. Jelzôhálózatuk igen jól mûködik, ezért mi mindig késve érkezünk. Az elmúlt két év folyamán hetven esetben került sor összetûzésre gerillák és a hadsereg egységei közt. Elesett többszáz gerilla és csak néhány tucat katona, eltekintve attól az egyetlen esettôl, amikor egy nagyobb taktikai fölvonulásunkat csalták tôrbe. A most készülô új akciótól, amelynek a ,,Sereno'' fedônevet adtuk, s melyet a legnagyobb titokban készítettem elô, várhatunk eredményt. Föltéve, hogy a mi embereink is képesek lesznek arra, hogy szinte teljesen láthatatlanokká váljanak. A tervet még John Well dolgozta ki, röviddel azelôtt, hogy elesett.

-- És kik vezetik a vállalkozást? -- kérdezte Garcia.

-- A legjobb gerillaszakértôk. Amióta több katonát kaptunk az elnöktôl, ôk is rendelkezésünkre állnak.

-- És vár valamit ettôl az akciótól, ezredes?

Zambrano vállat vont.

-- Néhány nap múlva meglátjuk, Garcia ezredes.

Emez csak bólintott, s arra az ingerült beszélgetésre gondolt, melyet az elnök folytatott vele a minap. Nemcsak Losano ôrnagy és Zambrano ezredes karrierje függ egy hajszálon, hanem az övé is, de talán a hadügyminiszteré is.

-- Lôjetek minden gerillára! Lôjetek, ne kíméljétek ôket! -- mondta, miközben fülébe csengett az elnök metszô hangja. -- Az eleven gerilla, még ha fogoly is, csak terhünkre van. Egy Antonio Valencia elleni per pedig világszenzációt keltene. Csak a halálhírét akarom közölni az olyanokkal, mint ez a Bruce Cornell. Érje be ennyivel. Érti, mit akarok mondani, ezredes? Különben én is elkísérem a Losano ôrnagy vezetésével induló különítményt.

Zambrano bólintott. A biztonsági rendôrség fônöke nem mondhatott neki semmi újat. Losano elégedetten bólintott. Ez az a beszéd, amit hallani akart.

A Raoul irányítása alatt álló gerillaegység késô este ért a Cemento közelében fekvô kunyhókhoz. A négy kalyiba már régóta üresen állt az erdô szélén, nem messze egy útkanyarulattól. Éppen ezért a katonai járôrök sohasem álltak meg, hogy átkutassák ôket. Antonio Valencia halálosan fáradtnak érezte magát. A 4558805-ös számú fegyver ólomsúlyként húzta karját, és a vállán átvetett töltényöv mintha lélegzetét is beléfojtotta volna. Belefeledkezve rágott egy kukoricacsövet, és elnézte megbarnult kezeit. Lába égett a durva bakancsban, és vágyakozva gondolt cielói lakásának fürdôszobájára. Vajon megkapta-e levelét édesanyja az Egyesült Államokban? Egy pillanatra úgy érezte, mintha itt állna mellette, és hallaná a hangját. Kínozta a gondolat, mit érezhet anyja, amikor a sajtóból értesül a vele kapcsolatos dolgokról. Tudta, hogy sokat fog még szenvedni miatta. Lehúzta cipôjét, megtapogatta körszakállát, és nekitámaszkodott a kunyhó falának. Fegyverét, töltényövét maga mellé fektette. Ahogy itt ült, és a többieket nézte, elôször látta igazán tisztán helyzetét. Élete ezentúl a talmaci ôserdôk üldözött vadjainak élete lesz. Valahányszor lehunyta szemét, elôtte volt híveinek tábora, amikor meghirdette programját a cielói nemzeti egyetemen, és visszaemlékezett arra, amit abban az órában gondolt: a gyôzelem pillanata gyakran egybeesik a nagy vereség kezdetével.

Raoul Castillo odaült mellé.

-- Holnap hétkor visszamegyünk az erdôbe. Az ôrjárat minden reggel fél nyolckor jön erre. Ezek Cielóból érkezett újoncok, még nem olyan tapasztaltak, mint Losano régi emberei. Mi huszonöten vagyunk, ôk húszan lesznek. Magának nem kell ma ôrségre mennie, nyugodtan lefekhet.

Ránézett a pap fegyverére.

-- Hozzászokott már?

Valencia bólintott.

-- Egyszer majd lôni is kell vele. Embert ölni. Ez nem zavarja?

Kíváncsian fürkészte Valenciát, mintha az elrettenést keresné az arcán.

De hiába kereste.

-- Ha valaki forradalmat hirdet, nem vonhatja ki magát belôle -- szólt Valencia kissé ingerülten. -- Végül is nem teszek mást, mint elveimet ültetem át a gyakorlatba, és remélem, Isten meg fog bocsátani érte.

-- Istent már megölték a földbirtokosok -- vágta rá Raoul Castillo. -- Isten halott. Különben nem hagyná büntetlenül ezt a sok szörnyûséget.

-- Talán éppen a forradalom a büntetés. -- Valencia hangja csendes volt, alig hallható. Aztán Armando, Carlos, Emanuel és Pedro arcába nézett, de azokról alig tudott valami érzést leolvasni.

Tarkóján a kalyiba kemény fala, és miközben az emberek vonásait figyeli, lelki szemei elôtt feltûnik a többi arc. Vermeeré komoly és sápadt. Mindig csodálta ôt. Neki többet elmondott magáról, mint bárki másnak. Maga elôtt látta Cornellt, aki mindig úgy nézett rá, mintha el akarna búcsúzni tôle. Megjelent monsignor Zasi, ingadozva a két világ között. A bíboros fehéren, ráncosan, mint a pergament. Felbukkant Esther arca, aki mind szebbé és jelentôsebbé vált számára, ahogy múltak a hetek, hónapok. Feltûnt édesanyja, aki után szüntelenül vágyódott. Majd Arthuro Cuellar, akinek a tekintete utolsó találkozásukon éppoly elutasító volt, mint Garcia ezredesé. Úgy tûnt, ennek az utolsó beszélgetésnek minden mondata végleg bevésôdött emlékezetébe:

-- Nézd, Antonio, nem tudok mást csinálni. Te tönkre akarod tenni ezt az országot. A kommunisták kezére akarod játszani. Én ettôl félek. Benned még bízom, de a barátaidban már nem. Megmondjam, mi lesz ha gyôzöl? Te most Garcia ezredes biztonsági rendôrségét gyûlölöd. Én ugyanazt a rendôrséget gyûlölöm majd, és egy olyan embert, akit még nem is ismerek. A bíborost, aki eltiltott papi hivatásod gyakorlásától, valamilyen idióta követi majd, aki csak a kormány jelszavait fogja szajkózni. Ti is éppen úgy megölitek az embereket eszméitek érdekében. Gyilkolni fogtok kímélet nélkül, mert abból indultok ki, hogy igazatok van, és ezért jogos az öldöklés. Most, hogy gondolataid egyre kevesebb korlátot tûrnek meg, és teljesen elvesztik tudományos jellegüket, nem állhatok többé melletted.

-- Nem szabad magát fölösleges kérdésekkel kínoznia -- mondta csendesen Raoul. -- Némely kérdésre sohasem találunk választ.

Valencia kissé elôrecsúszott, végignyújtózott a földön, és hátizsákját a feje alá tette.

A sötétség komor fátyolként borult fölé, s a képek lassan elmosódtak.

Álmából Raoul Castillo tompa hangjára riadt.

-- Néhány perc múlva indulunk, Valencia. Készüljön, rapido!

Kóválygó fejjel nézte a reggeli ködöt, fegyvere után nyúlt, és megvizsgálta, töltve van-e. Aztán lassan fölemelkedett, s újra érezte izmai ernyedtségét. Szorosra csatolta a töltényövet, felhúzta cipôjét, hátára vette a batyuját, és kilépett a szabadba.

Az egész szakasz készen állt, minden fegyver élesre töltve. Aztán egymás után beljebb húzódtak az erdôbe a kunyhók mögé.

Raoul Castillo az órájára pillantott.

-- Pont huszonöt percünk van még. Enni majd Cementóban fogunk, ha az ôrjárat elvonult. Cementót nem ellenôrzik, csak alkalomadtán. Az ôrség átmegy a szomszéd faluba, és ebéd elôtt nem tér vissza.

Több, mint fél óráig vártak hiába. Raoul Castillo egyre nyugtalanabb lett. Megváltoztatták volna az ôrjárat idejét? De akkor az eddigi értesülések körül valami nincs rendben.

-- Mit gondol, mi lehet?

A vidék csendes volt. Olykor egy-egy campesino nyargalt el elôttük. A meleg ruanában is dideregtek a friss reggelen.

Aztán meghallották a katonákat. Két sorban közeledtek, egymás mögött több méter távolságot tartva. Fegyvereiket az erdôre irányították. Nem beszéltek. Arcuk a zöld sisak alatt elárulta izgatottságukat. Nem tudhatták, hogy a gerillák fegyverei rájuk irányulnak. Valenciának mégis az volt az érzése, hogy meggyorsították lépteiket, amikor áthaladtak a tûzvonalon. Fiatalok voltak, napbarnított, edzett, jól kiképzett katonák, de belül tele irtózatos félelemmel.

Raoul megkönnyebbülten lélegzett föl, amikor az ôrjárat eltûnt az útkanyarulatban.

-- Még várunk egy negyedórát, aztán bemegyünk Cementóba. Az élelmiszer pillanatnyilag fontosabb, mint a fegyverek.

A táj életre kelt. A nap már vérvörösen izzott a hegyek fölött, felszálltak a madarak, és úgy tûnt, a fák lombjai integetnek feléjük.

-- Indulunk! Raoul Castillo hangja tisztán csendült, amikor kiadta a parancsot.

Egymás mögött haladtak az erdô szélén, minden pillanatban készen arra, hogy eltûnhessenek a sûrûben. Egy óra múlva feltûntek Cemento házai. Nyugalom volt körülöttük, mint mindig. Raoul valamivel a falu elôtt megálljt parancsolt, és odafordult Valenciához.

-- Legyen óvatos! Nincs még tapasztalata. Maradjon mögöttem! Ne tévesszen szem elôl egy pillanatra se! Bármelyik percben kelepcébe kerülhetünk.

A falunak csak egy utcája volt, egyetlen üzlete az élelmiszerkereskedés. A gerillák az udvaron gyülekeztek, és várták, hogy a boltos kinyisson. De Raoul Castillo hiába kopogott.

Hátrafordult, és abban a pillanatban eldördültek az elsô lövések. A gerillák a földre vágódtak és visszalôttek. De ez már mit sem használt. Ez volt a legegyszerûbb csapda, amit a gerilláknak valaha állítottak. Az egész udvart katonák fogták körül, s az épületbôl fölcsendült Garcia ezredes hangja:

-- Adjátok meg magatokat! Dobjátok el a fegyvert!

Raoul Valenciára nézett.

-- Lôjön! -- mondta halkan. -- És próbáljon menekülni! Lôjön mindig maga elé, és jól célozzon, hogy találjon is!

Sortûz dördült mindkét oldalon. Valencia csípôbôl tüzelve próbált az erdô felé menekülni. Eltalált egy embert, látta, amint hörögve hanyatt vágódik. Hallotta, amint egy golyó mellette csapódott a földbe, de lihegve továbbszaladt, és szünet nélkül tüzelt.

Hirtelen úgy érezte, kicsúszik lába alól a talaj, mintha földrengés dobná magasra, és lassan zuhanni kezd lefelé. Egy erôteljes barna kéz megpróbálta visszarántani.

-- Raoul... -- De nem mondhatta tovább, mert mielôtt talpra állt volna, Castillo rázuhant. Éles fájdalom nyilallik a karjába, aztán a lábába is. Amikor felpillant, ott áll elôtte Losano ôrnagy, aki újra tölt, és fegyverét egy hóhér hideg biztonságával ôrá irányítja. Castillo teste lecsúszott róla, most mellette fekszik, jobb keze elôre tapogat, mintha kapaszkodót keresne, és végül megfogódzik az ô bal csuklójában.

Valencia megpróbált fölegyenesedni, de a fegyver újra tüzet szórt feléje, és a fájdalom szétterjedt egész testében. Szájából kibuggyant a vér, és végigfolyt Castillo jobb kezén. Losano gyôzedelmes arca beleveszett egy körben forgó világba, mely mind gyorsabban pörög a tengelye körül.

Aztán megszûntek a lövések. Olyan csend lett, hogy hallotta saját hörgését. S ekkor örök álom békéje szállt a szemére. Végtelenül jól érezte magát abban a megbékélt világban, ahol már mind boldogok.

-- Na, egy szemetet megint eltakarítottunk az útból -- mondta Losano ôrnagy csaknem vidáman.


Camilo Torres élete

1929.	február 3-án született tekintélyes kolumbiai orvoscsaládban. Még kisgyermek, amikor Németországba viszik. Késôbb a bogotai német kollégiumban tanul. Jellemzô rá, hogy mozira kapott zsebpénzét is szétosztja a szegénynegyed gyerekei között. Érettségi után egy szemesztert hallgat a jogi karon. Ebben az idôben eljegyezte családjuk egy orvos barátjának lányát. Bevonul a domonkosokhoz lelkigyakorlatra. A lelkigyakorlat végén elhatározza, hogy papi pályára lép, bár szülei ezt kezdetben ellenezték.
1954.	Hat esztendô filozófiai és teológiai stúdiumok után pappá szentelik. Luque bogotai bíboros a löweni katolikus egyetemre küldi szociológiai tanulmányok folytatására. Itt érlelôdnek meg benne azok az indíttatások, melyek késôbbi tevékenységét meghatározzák.
1959.	Visszatér Bogotába. Ifjúsági lelkipásztor lesz a nemzeti egyetemen. Részt vesz az egyetem szociológiai fakultásának megszervezésében, ô is tanszéket kap. Azzal, hogy egy alkalommal védelmébe vette a sztrájkoló hallgatókat, konfliktusba került Concha bíborossal, aki ezután felszólította, hogy az egyetemen viselt minden tisztségérôl mondjon le. Torres engedelmeskedik, de a társadalom átalakításáért folytatott küzdelmét tovább folytatja.
1965.	március 17-én meghirdeti programjának irányelveit. Megalapítja az ,,Egységfront''-ot (,,Frente Unido''). A bíboros megtiltja, hogy szentbeszédet tartson. Június 26-án visszahelyezik laikus státusba, majd október 18-án csatlakozik a gerillákhoz.
1966.	Hivatalos jelentések szerint február 15-én egy a kormánycsapatokkal vívott ütközetben életét vesztette. Halálának körülményeirôl több változat kering. Biztos értesülést csak az állami levéltárak megnyitása tenne lehetôvé.


Jegyzetek

1	Babits Mihály fordítása
2	A sátán szavai Krisztus megkísértésekor (Lk 4,1-13)
3	Több hasonló tartalmú mondattal együtt ez is kimaradt az 1969-es keletnémet kiadásból. (A ford.)
4	Szép ország.
5	Az emberek így mondják.


Babits Mihály fordítása


A sátán szavai Krisztus megkísértésekor (Lk 4,1-13)


Több hasonló tartalmú mondattal együtt ez is kimaradt az 1969-es keletnémet kiadásból. (A ford.)


Szép ország.


Az emberek így mondják.


Wim Horman: A lázadó

Camilo Torres életének regénye.

Fordította Hetényi Varga Károly

Wim Hornman holland katolikus újságíró hosszabb idôt töltött Dél-Amerikában, s közvetlen tapasztalatból ismerhette meg az ott uralkodó viszonyokat. Kolumbiában személyes kapcsolatba került Camilo Torresszel, a szegények és elnyomottak papjával. Megismerte küzdelmes életét, az ellene indított hajsza részleteit. E tények alapján írta meg róla riportregényét, amely elôször Hollandiában került az olvasók elé De Rebel címmel. A könyvet német fordításban (Der Gerilla-Priester. Roman um Camilo Torres) a neves freiburgi katolikus kiadó, a Herder jelentette meg 1969-ben. Ezt követi gyors egymásutánban a francia (La Rebelle), az amerikai (The stones cry out), majd az angol (The Rebel Priest) kiadás. Hornman könyvét az akkori vasfüggöny mögött tudomásunk szerint csak Kelet-Berlinben adták ki 1974-ben, szövegét több helyütt megnyirbálva. 1975-re elkészült magyar fordításának kézirata, és megkezdôdött a kálváriajárás a különbözô kiadóknál. A számos ,,áthallás'' miatt mindenütt visszautasították. Végül 1976-ban egy rangos kiadó mégis elfogadta. Mint késôbb kiderült, korántsem azért, hogy megjelentesse, hanem hogy hosszú évekig vagy végleg ,,elfektesse''. Bevett gyakorlat volt ez annak idején a nemkívánatos könyvekkel kapcsolatban. A kéziratot hosszas utánjárással csak 1982-ben sikerült visszaszerezni a kiadótól.

Azóta fiókban hevert. A fordító most tisztelettel ajánlja hazai olvasóinak. Fôleg azoknak az egyszerû hívôknek, papoknak és szerzeteseknek, akik a kommunista diktatúra évtizedeiben mertek lelkiismeretük szavára hallgatni, s emiatt üldöztetést, megaláztatást, esetleg börtönt is vállaltak. Tudjuk, nem dicsérte meg ôket senki, bátor kiállásukért nem kaptak kitüntetést. Legtöbbjük elfelejtve él, távol minden ünnepléstôl, rangtól -- és sajnos, megbecsüléstôl is. Ez magától értetôdônek tûnik egy (kis)polgárosodó országban, ahol az erkölcsi értékeknek -- köztük a hûségnek, helytállásnak -- alig-alig jut hely a mindennapi életben. Az ô megpróbáltatásaik, az ô lassan feledésbe merülô szenvedésük és megaláztatásaik emlékére szánja Hornman nagysikerû könyvét a fordító.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)