Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Elôszó

Felemelô érzés, amikor egy életrajz lapjai mögül kibontakozik az olvasó elôtt magának az életnek mély sorsszerûsége. Még csodálatosabb, ha megmutatkozik, hogy az életsorsot a legszentebb és legjóságosabb kéz: Isten mindenható keze tartja, vezérli.

Ez a felismerés adja Torma Kálmán élettörténetének is legmélyebb és legigazibb szépségét. Isteni tervek kibontakozását szemlélhetjük benne s így lesznek a szenvedés lapjai is felemelôk és vigasztalók, így nyer a fiatal élet elparázslása örök, szövétnekes lobogást. A kemény megpróbáltatások mögött Isten égi szeretô jósága dobogott s ezért lett Torma Kálmán lelke az áldozatban mind fényesebb, az óriás csapások súlya alatt mind nagyobb.

Torma Kálmán útja méltó párhuzamba vonható másik szentéletû noviciustársának, barátjának és a szenvedések útján szeretett testvérének, Kaszap Istvánnak életével. Mind a ketten az erények önmegtagadó ösvényét járták, mindkettôjüket kemény próbák tüzében edzette az Úr, a szerzetesi életeszmény mind a kettônél a szeretetben és szenvedésben teljesült be és egyformán lobogó olthatatlan szeretettel szerették életük királyát: Jézust!

De a sok hasonló vonás mellett azok, akik (mint e sorok írója is) mindkettôjüket ismerték, a körülmények adottságaiból eredô és a természet mélyén rejlô érdekes különbözôségekre is felfigyelhettek. -- Kaszap István kisgyermekkora óta harmonikus, vallásilag bensôségesen kiegyensúlyozott környezetben élt, s így a fiatal élet próbái és szenvedései szinte mind a lelke belsô világában zajlottak le. A kiváló fiúban az eszmények lelkes szeretete, a hallatlanra feszített energiák és munka, késôbb pedig önmagának mély lebecsülése voltak belsô kemény vívódásainak tényezôi. Torma Kálmán viszont már korán megismerte ez élet sok-sok szomorú árnyoldalát: gyász, csalódások, anyagi gondok már egészen fiatal korában meglátogatták. De a fájdalma, ha heves volt is, nem visszhangzott úgy a lelke mélyén. Fiatalos optimizmusa el nem homályosult. -- Kaszap István a jezsuita noviciátusban egészen a mélyen, rejtve kereste a problémák igazi megoldását, a szentek útját. Hôsök módjára élt, küzdött és dolgozott, de mindig rejtve, észrevétlenül. Torma Kálmán, mint novicius, szintén hôsies volt, de Isten iránti szeretete mindjárt, szinte sürgetôleg külsô akcióba lendült. -- Kaszap Istvánban a szenvedés magasztos, égi Jézus Szíve szemléletbe és életének világot átölelô áldozati felajánlásába oldódott. Torma Kálmánnál inkább lelkes és szeretetteljes apostoli cselekvésekbe virágzott. Az egyiknél néma és mosolygó áldozat, a másiknál az apostolkodás lobogása volt az inkább jellemzô vonás.

Ám ez a különbözôség nem jelentette náluk az apostoli és tevékeny, vagy a bensô és szemlélôdô életforma kizárólagosságát. Mind a ketten a keresztény életnek valami megkapóan szép teljességét mutatták. Kaszap István, a ,,szeretet és szenvedés'' hôse, a bûnösök megtérését minden földi ügynél jobban a szívén viselte, ,,mindent erre kell összpontosítani'', -- mondta. Belsô elmélyülése és mosolygó szenvedése mellett kitartóan és hatásosan apostolkodó lélek volt és egyetlen alkalmat sem mulasztott volna el, hogy pl. kórházi társait az Úr Jézushoz közelebb vigye. Torma Kálmán pedig minden izzó apostoli vágya és nagyszerû térítô tettei mellett is mély meggyôzôdéssel vallotta, hogy mindez értéket és hatóerôt csak a keresztbôl, önfeláldozó szeretettel elviselt szenvedéseibôl nyer. ,,A kereszt szilárd fa, jól lehet abba kapaszkodni,'' -- mondta. Halálos baja pedig számára nem fiatal élet szomorú hervadása, hanem Krisztusba jegecesedése volt.

Torma Kálmán és Kaszap István földi életükben csak egyszer látták egymást, a budakeszi szanatóriumban, ahova Kaszap Istvánt akkor vizsgálatra vitték. Elsô és egyetlen találkozásukkor is oly meghitten beszélgettek egymással, mint régi jóbarátok, szeretô testvérek. Jellemzô e kiválasztott két lélekre, hogy egész idô alatt csak Jézusról és a keresztrôl folyt köztük a szó. Levélváltásuk is mutatja, mily bensôségesen egybekapcsolta ôket a Jézus Szent Szíve iránti olthatatlan és áldozatos szeretet.

E sorok írójának alkalma volt Torma Kálmánt többször meglátogatnia a budakeszi szanatóriumban s e találkozásokról igazán felejthetetlenül szép emlékezéseket ôrzünk. Az utolsó alkalommal Torma Kálmán már elolvasta kéziratban a kb. fél évvel elôbb Istenhez költözött testvérének, Kaszap Istvánnak életrajzát. Ragyogó szemekkel adta vissza, egész lelkét eltöltötte az öröm, hogy Kaszap István élete a nyilvánosság elé kerül. ,,Ez a könyv sok jót fog tenni,'' -- mondotta. Kaszap István élete volt az ô utolsó lelkiolvasmánya. -- Hisszük, hogy most az ô életrajzával is megvalósul, amit Kaszap Istvánéról elôre megmondott, -- és Isten kegyelmébôl ez a könyv is igen sok jót fog tenni, -- amit már tett is mindazoknál, akik a rég elfogyott elsô kiadást oly szeretettel fogadták.

Ezért is volt számunkra különös öröm, hogy Kovács Jenô, manrézai jezsuita újoncmesternek, az új kiadás sajtó alá rendezôjének megtisztelô felkérésére e könyv bevezetô sorait írhattuk. A könyv szerzôje Fr. Cser László S. J. (aki az elsô kiadáson szerénységbôl nem akarta feltüntetni a nevét), nem kísérheti bevezetô sorokkal az új kiadást, mert a távoli Kínában mint hithirdetô szolgálja Krisztus országát. Köszönet illeti ôt ezért a könyvért és azokat is, akik munkájában segítették.

Mindnyájan, akiknek a neve e bevezetôben elôfordult (Torma Kálmán, Kaszap István, Kovács Jenô, Fr. Cser László... és még sokan mások) a Manrézában éltek, és a jó Isten elszakíthatatlan szállal fûzte ôket mind, ehhez a vonzó és szép rendházhoz, amely a magyar jezsuiták pályájának lelkes kiindulópontja.

Adja az Úr Jézus és esdje ki a Szent Szûz, hogy a Kaszap Istvánok és Torma Kálmánok szeretetével és lelki vértezetével álljanak majd ki e Manrézából az újabbak is a küzdôtérre, ahol Krisztus ügye ma is nagy és dicsô tettekre hív.

Budapest, Manréza, 1943 december 8-án, Szeplôtelen Fogantatás ünnepén.

Endrôdy László S. J.


Bevezetô

A történelmi emberiség halad a maga útján és útja közben úgy tesz, mintha rajta kívül nem is lennének más jelentôs események a világon. Életösztön, szenvedélyek, társadalmi és politikai egyensúlyozatlanság hajtják elôre és nem figyeli a másik síkon folyó életet, nem akarja elismerni az Anyaszentegyháznak, ennek a földrôl-égrôl biztos elveket hirdetô közösségnek magasabbrendû életszemléletét.

Az Egyház ettôl függetlenül él. Az Atya erejében, a Lélek vezetése alatt, a Fiú testén és tanításán.

És az Egyház, minden Istentôl nyújtott kincsnek birtokosa, osztja kincseit; kegyelmeket közvetít és eszközöket nyújt a keresztény életre. Régen és most sokfelé virágzott és virágzik ez az élet. Emelkedett is, süllyedt is az egyes keresztények buzgósága, az Egyházé soha: ô elevenen él, néha egész világrészeken, máskor nem oly széles rétegekben, de minden idôben kiválóan élt szentjeiben, jó keresztényeiben.

Ilyenek mindig voltak. Oltáron is, de néha nem olyan magasságban, hogy eszményi példák lehetnének minden idôre.

Talán ide illeszkedik be Torma testvér élete, a törhetetlen emberé, a nagy szenvedôé, akinek élete mint egy film fog az olvasó elôtt leperegni. Nem hosszú fejezetekben, hanem rövid kis jelenetek alakjában, de mégis úgy, hogy megismerjék Isten e hûséges szolgáját, a felebaráti szeretet törvényének állhatatos betöltôjét.

Torma testvér minden ismerôse és barátja a keresztény élet nagyszerûségét tanulta megszeretni általa. Jobb, szebb, igazabb életre kaptak bíztatást és példát, mikor ôt hallgatták, vagy látták. Fogadják ôt most azok is, akik személyesen nem ismerhették. Meg fogják ismerni és szeretni ezt a mindenki ôszinte barátját, akire valóban ráillik a ,,testvér'' szó, és barátsága által közelebb fognak jutni ahhoz, akihez ô mindenkit hívott és kísért: a mi Urunk Jézus Krisztushoz.


Mint a többi
1. Mint a többi	I. rész -- ,,Életem robogó hegyivonatja...''

Néhány évtizeddel ezelôtt, ha nyáron végigmentünk volna aratás idején a Baranya megyei kis falu, Kôvágószöllôs utcáin, rövid útbaigazítás után rátaláltunk volna Tormáék cserépfödeles házikójára.

A fiatal gazda a mezôt járja ilyenkor, a feleség a konyhában fôz, és ki-kitekint a nyitott ajtón kisfia után, aki az udvaron szaladgál. Ha megkérdeznôk Torma nénit a gyermek felôl, mit mondana?... Hogy 1914 május. 29-én született, hogy eleven... és máris kutató szemekkel nézne az udvar felé, ahol a kis vitéz a kacsákkal barátkozik. A fiúcska nem bír nyugodni soha. Nemrégen templomba vitte el édesanyja. Megkérdezte, ki az a néni ott az állványon?... Mária anya -- felelte neki édesanyja. Mikor azután megszólalt az orgona, a gyermek nem bírt többé anyja karján maradni. Lekéredzkedett, és kis karját feje fölé emelve forgott maga körül és örömmel hangoztatta: ,,Hej, haj, Mária anya.''

Öröm volt nézni az eleven, vidám gyereket, bár sokat kellett vele veszôdni. A gyermek arcára ugyan hamarosan bánat is vonult: édesatyját fiatalon elvesztette. Mikor az iskolában megtanították a betûvetésre, elsô magaszerkesztette mondata a palatáblán ez volt: ,,Vida Mária özvegyné, Torma Kálmán árvagyerek.''

Kálmán, a kis elemista, könnyen tanult az iskolában. Olyan volt, mint a többi falusi gyermek, azok vidám életét élte. Otthon játszott, faragcsált. Az asztalon oltárt készített. A tojástartó volt a kehely és ô nagy hadonászással, de komolysággal, megmisézett. ,,Miséi'' elôtt mindig ,,beharangozott'' egy nagy csengôvel, melyet a padlás egyik gerendájára akasztott fel és szorgalmasan húzta a falubeliek nem kis csodálkozására, akik már a visszajáró lélekre gondoltak, az ismételt különös hangot hallva. Beleélte magát a papság gondolatába. ,,Ha pap leszek -- mondotta --, anyikámnak is jó lesz, meg a nagymamának is. Anyikám lesz a fiatal szakácsné, nagymamám meg az öreg szakácsné.''

Mindez természetesen nem akadályozta meg, hogy le ne szökjön a folyóhoz, pajtásaihoz, akikkel együtt vígan fürdött egész délután. Este szorongó szívvel osont a szobába, félve a veréstôl, mely ilyen rendetlenségekért kijárt.

A kislegény elég veszekedô természetû volt. Mikor egyik kis pajtásával összeveszett, annak száját oly erôsen dobta meg kôvel, hogy orvosnak kellett a sebet összevarrnia. Máskor meg a pajtása után dobott kô az ablakot törte be, de a csörömpölés már ki is békítette ôket és mikor a fiú édesanyja hazajött, a törött ablak alatt két vidáman játszó jóbarátot talált.

Az édesapa halála után Szentlôrincre, az édesanya szülôhelyére költöztek. Kálmán ügyesen ministrált reggelenkint, napközben pedig vidám kalandokra indult pajtásaival. Egyszer az édesanyja a boltba küldte. Útközben találkozott barátaival és elfeledkezve megbízatásáról, egy pajtában bújócskát játszott. A széna tetejére mászva, kezét egy ottfelejtett kaszával erôsen megsértette. Most jutott eszébe, hogy hová is küldték. Sietett a boltba, ahol kimosták, bekötözték kezét.

Otthon el akarta titkolni balesetét, de a véres ruhadarab mindent elárult. A nagyapa orvoshoz vitte az unokát. Az orvos felesége tartotta a fiú kezét, amíg összevarrták. Azt mondta késôbb ez esetrôl: ,,Még ilyen gyereket nem láttam. Meg se szisszent a kezelés alatt.''

A plébános ajánlatára, aki mindjobban megszerette kis ministránsát, az édesanya beleegyezett abba, hogy Kálmán gimnáziumba járjon. A plébános, aki a beíratási költségeket is vállalta, elutazott a gyerekkel Pécsre és beíratta a ciszterciták nagyhírû gimnáziumába.

Így lett Kálmánka: Kálmán, elsôs gimnazista.

Kedvvel járta a gimnáziumot, hiszen jóbarátok közé került. A könyveket ugyan meglehetôsen kerülte, de könnyû felfogása miatt veszély egyelôre nem fenyegette. Kispajtásai szórakoztatására adta magát.

Vállalkozó kedve, merészsége nem egyszer végzetessé válható esetekbe is belevitte. Eleinte Szentlôrincrôl vonaton járt be a pécsi gimnáziumba. Egy alkalommal az állomásról hazafelé induló autó varázsának nem tudott ellenállni, hátul felkapaszkodott. Amikor már jó sebesen haladt, akkor vette észre a potyautas, hogy más irányba megy. Le akart ugrani, de nem sikerült. Kabátja megakadt és az autó maga után vonszolta egy darabig a pocsolyás úton. Csupa sár lett a kabát, az arca; csak szeme látszott ki. Térdérôl a harisnya leszakadt, bôre felhorzsolódott. Így tetôtôl-talpig sárosan, vérzô térddel került haza.

Az egyik nyáron társaskirándulás alkalmával Fonyódra ment a 10 éves Kálmán. A legnagyobb élvezete a fürdés volt. Az úszáshoz kitûnôen értett. Délután hirtelen nagy vihar támadt, mely magas hullámokat korbácsolt fel. A vízben lévôk sietve törekedtek a part felé. Csak Kálmán nem tudott megválni az élvezettôl. Mikor édesanyja a hullámok között megpillantotta fejét, nem merte remélni, hogy még egyszer karjaiba szorítja fiát.

Ô azonban kiverekedte magát a partra.

Évek múltán egyre nagyobb szerepe lett az osztályban. Még emlegetik azt a híres esetet, melynek hôse volt. Verekedés közben kitörtek egy ablaktáblát. Kálmán a csendes szemlélô, csengôjelre azonnal munkába lép: két marokkal szórja fiókjába az üvegcserepeket. Rá a nyitott történelemkönyvre. A fôtisztelendô tanár urat már csendben fogadták.

A notesz nyílik a katedrán. A történelemkönyvek lapjai forognak a padok alatt. Csak Kálmán, diáknéven ,,Ángyi'', nem lapozhat a cserepek miatt. Csinálni kell valamit! Lassan húzni kezdi a könyvet.

-- Csilin-csilin, -- hallatszik egy üvegdarab a földön.

-- Mi az, ki volt az? -- kérdi a tanár úr. Általános hallgatás. Egy S betûs felelt. Ángyi T betûs! Tehát ki kell húzni a könyvet!

-- Csilingi-csilingi, csiling-csiling -- potyog az üveg.

-- Torma, állj föl!

Hogyan álljon föl? A könyv fele ölében van már! De ha kell! Föláll. Az összes üveg a padlón csörömpöl. Az osztály nevet. A tanár úr int, és szól:

-- Torma, mars ki!

Ángyi megy. Visszanéz a fiúkra. Ô is nevet. Örül, hogy megnevettette ôket.

Végre mégis rajtavesztett a bohóckodáson. Több volt a tréfa, mint a tanulás; harmadikban elmarasztalták latinból. Ángyi a gyönyörû napsütésben izzadhatott a latin mondattan fölött. Bosszús arccal feküdt neki a könyveknek, és szeptemberben letette a javítóvizsgát.


,,... kezdtem az életet... megismerni''
2. ,,... kezdtem az életet... megismerni''	I. rész -- ,,Életem robogó hegyivonatja...''

A következô évben már tanult volna, de nem lehetett. A családi birtok felét eladták, másik felét bérlô vette ki. Pécs-bányatelepre költöztek, ahol kocsmát béreltek.

Nehéz idô volt ez számára. Legbizalmasabb barátainak azonban errôl az idôról is beszélt. Sokszor ô mérte a bort, énekszó és káromkodás között tanult, pohárcsörömpölés és hahotázás közben; fülére szorított kezekkel, kimerülten, álmosan. Reggel korán kelt, gyorsan evett. Aztán kiosont lopva, sietve.

A vendéglô nem jövedelmezett eleget. A Rácvárosba költöztek át, egy kis szoba-konyhás lakásba. Kálmán a konyha mellett lakott. Itt tanult petróleumlámpa világánál, néha éjfél után két óráig is.

Legnagyobb vigasza nagyanyja volt. Mindjobban és jobban, a rajongásig szerette. Szabad idejében felkereste a kis présházat, annak kis szobájában az öreg, ráncos anyókát, aki akkor tudott legszívesebben mosolyogni, ha az úton meglátta sietôsléptû, vékonyka unokáját.

Kálmán nemcsak beszélgetni járt ide, hanem dolgozni is. Kapát fogott, vagy nyesôollót, ásott, szemzett, a fákat tisztította s permetezett akár egész nap is. A munkát szerette. Lassan a nagymama valóságos mama lett; a szigorú édesanya inkább az édesapa szerepét töltötte be.

A szôlôbôl sohasem jött üres kézzel haza: ennivalót, ruhafélét kapott, néha pénzt is csúsztatott kezébe a ,,jó mama''.

A sok mindenféle külsô körülmény között lelke érdekesen fejlôdött. Mindjobban kezdte értékelni a lelkieket és nem egyszer mondotta barátjának, akivel a litániáról jött: ,,Látod, most megint kaptunk valamit.'' Jóbarátjává tett mindenkit, akivel érintkezésbe jutott. Társait a hit szépségeire, mély vallásosságra buzdította, s igyekezett lelkükbe a jó magvait elhinteni. Igen sok este látták ôt a ház elôtt a gyerekekkel játszani, hallották, amint a padon ülve beszélt nekik és a katekizmust magyarázta. Társaira határozottan jó hatással volt.

Évi lelkigyakorlatai, melyeket az iskolában végzett, elômozdították belsô fejlôdését. Ezekrôl három füzetet írt tele; amint múltak az évek, úgy gazdagodott, önállósult a tartalom.

Hosszú, szépen fogalmazott példákat és elveket rejteget az elsô kis füzet és az elôadó szavai nyomán ez tör fel a negyedikes lelkébôl: ,,A mi halhatatlan lelkünket Istentôl kaptuk, Istenért kell használnunk.'' Három szót húzott alá az egész füzetben: Isten, bûn, pokol. Isten nagysága megérintette, elfogta a bûn irtózata, megrázta a pokol borzalma, hogy aztán mindent elsimítson benne a szentgyónásról szóló elmélkedés és föllelkesítse annak a misszionáriusnak példája, akit félig agyonvertek a pogányok..., aki mégis, mikor hívei menekülésre biztatták, így szólt: ,,Nem hagylak el, nagyon szeretlek benneteket.''

A hatodikos gimnazista füzete elején így kérdez: ,,Hol találjuk Krisztust?'' Feleli: ,,Megtaláljuk a szenvedésben, örömben, bánatban, kötelességteljesítésben és minden helyen.'' Hogy elég nyomatékossá tegye maga elôtt ezt a programot, megállapítja: ,,Tehát nekünk nemcsak magát az életet, amit kaptunk, kell az Úrnak visszaadnunk, hanem egy szép, pompás, napsugaras palotát kell építenünk az idôpercek tégláiból, meszébôl, habarcsából.''

Mennyire nem sejtette még, hogy ezt a költôi képet valóra kell váltania. Napsugaras palotát fog építeni, az idôpercek idegtépô lassúságából, a test kínjainak meszébôl és a lélek fájdalmainak habarcsából.

Erre nem gondolhatott még. Legfeljebb azt tudta, hogy ez a palota nem épül könnyen. Napsugár alatt nem a hôs és vértanúlélek legigazibb örömét értette, hanem a diákvígságot, melyet a három csendes nap után jókedvvel ápolt. Nagy vígan vezette cserkészbarátait nagyanyjához, ahol minden sziklára fölvitte ôket, tûzrakásnál és fôzésnél készségesen segített; tréfái pedig valóban bearanyozták az egész napot.

A vígságra, a tréfára megvolt a hajlama, ami aztán eredeti helyzetekbe is vitte. ,,Ha így visszagondolok rá -- írja egyik osztálytársa --, csak egy ,Enfant terrible'-t látok magam elôtt, aki gyakran a legképtelenebb ötleteivel tartotta fenn az állandó érdeklôdést és támasztott nem egyszer általános kacajt. Borzas, szôke feje minden ,,rumliban'' bent volt, ilyenkor elfelejtette súlyos helyzetét, amely valamennyiünk elôtt ismeretes volt, mert sohasem szégyellte elmesélni.''

Egy téli délután havasan, vizesen indult haza a ródlizásról barátaival. Hogy meg ne fázzanak, bekopogtak az egyik pincébe. Ingyen mégsem akarták használni a meleget, azért hát Kálmán összes pénzét, 50 fillért rászánta és kért a tavalyi rizlingbôl.

Emelôdtek a kis poharak, kiürült a kancsó és a ruhák még nem száradtak meg. Kálmán kölcsönkért 50 fillért barátjától és újra kocintgattak.

Kint azalatt beesteledett. Végre mégis csak haza kellett menni. Nekiindultak a sötét, síkos útnak. Ródlira nem mertek ülni, féltek, hogy nekifutnak valaminek. De a lábuk sem nagyon bírta, csetlettek, botlottak és jó darab utat nadrágjukon tettek meg...


A téglagyári munkás
3. A téglagyári munkás	I. rész -- ,,Életem robogó hegyivonatja...''

Rácvároson rosszul mentek a dolgok. A bérbeadott kis föld nem hozott eleget. Veszélybe jutott a gimnázium.

Kálmán takarékoskodott, ahogy lehetett. Szegényesen járt, szûkösen étkezett, de a helyzet ezzel sem fordult jobbra.

Egy nap aztán nagyot gondolt. Segített ô már egyszer a mérnököknek. Úszónadrágban, mezítláb, egysorban a felnôttekkel! Elég erôs lesz a nehéz munkához is. Éppen akkor fejezte be a gimnázium hatodik osztályát. Mit csináljon hasznosabbat a vakációban. Elment a téglagyár irodájába és munkát kért. Fölvették. Kiállították igazolványát, bejegyezték személyi adatait és mehetett a munkások közé.

Elôször könnyebb beosztást kapott. A kis agyagszállító kocsikat engedte le a gödörbe. Nemsokára azonban a férfiak munkáját vállalta. Talicskázott. Egyre többet és többet rakott, lassan annyit, mint a legerôsebb.

Kopott, piszkos nadrágban, átizzadt poros trikóban, vidám, mindig nevetô arccal tolta terhét a sorban. Naponta tíz órát. Közben a pihenô idôben nagyokat fürdött a ciszterna jéghideg vizében. Hiába mondták neki az öregebbek, hogy megárt. Ô csak nevetve válaszolta: ,,Edzem magam.''

Hetedikes korában egyszer maláriát kapott és az orvos azt mondta, vegyen be öt kinint minden nap. Meg is tette egy ideig, de elunta és egy reggel, mielôtt munkára ment, egyszerre bevette mind az ötöt. Eleinte jól igazgatta a gépet, de aztán észrevették, hogy nem nagyon tud magáról. A gyárvezetô elparancsolta a gép mellôl. A munkások ijedten sajnálkoztak rajta, ô pedig mikor jobban lett, nevetve mondta: ,,Most aztán alaposan ráijesztettem a maláriára.'' Igaza volt, meg is gyógyult e bajból.

Munka után az esti órákban akárhányszor kiment az egyik barátjával az erdôbe, rôzsét szedni, máskor meg cipôjét javítgatta, talpalta, beledolgozva az éjszakába is. És ez így tartott egész nyáron, sôt több nyári szünetben is. A gépház egyik gerendája hat méter magasságban ôrzi nevét: ,,Torma K. 1930/31., 32., 33.'' Ô véste azt oda.

Munkatársai megszerették. A kopott, sovány fiúban a munkás-szívek megéreztek valamit. Lehetetlen volt észre nem venni lelkének sugárzó, tiszta derûjét, töretlen csillogását, hatalmas akaraterejét, amellyel minden nehézségen átlendítette magát. Azt a nagy szívet, amelybe mindenki belefért és amelyben benn is volt mindenki, aki közelébe jutott... Azt a szeretetet, amely érdeklôdésben, figyelemben, jóakaratban, tanácsban, szolgálatokban, segítésben, mindenféle kicsi és nagy önzetlen áldozatban nyilvánult meg nap-nap után.

A pihenô alatt, mikor leültek a téglaégetô oldalához, a fárasztó és egyhangú munka után milyen szívesen hallgatták ezt a lelkes fiút, aki kifogyhatatlan volt a tréfában és komoly szóban, akitôl a csipkelôdés nem sértés, a komoly beszéd nem tudásának fitogtatása, de jóakaratú felvilágosítás. Nem bánták azt sem, ha figyelmeztette ôket. Sokszor hallottak tôle erôs, rendreutasító szavakat. Tudott kérlelhetetlen is lenni, de belátták, hogy igaza van, hiszen ezen a gyereken meglátszott, mennyivel jobb a tisztességes élet.

Sokan fordultak hozzá ügyükkel-bajukkal. Kálmán segített, ahol csak lehetett. Végighallgatta a panaszokat, kétségbeeséseket, rágalmakat, bûnök áradatát és tudott vigaszt, megoldást adni.

Egy volt közülük. Szerette ôket és ezt nem is titkolta. Büszke volt bizalmukra, örült, ha segíthetett; jól érezte magát köztük, mert meglátta lelküket. Ez a szeretet vezette munkástestvérei közé már mint szerzetest is, mikor nagyanyja súlyos betegsége miatt elmehetett Pécsre. Elment hozzájuk. Semmit sem üzent elôre. Egyik munkatársnôje egyszerre csak elsikoltotta magát munkahelyén. Mindenki arrafelé nézett és íme: fekete reverendában, mozdulatlanul, mint egy oszlop, Kálmán állt az ajtóban. Arca mosolygott, szeme könnyezett.

Dibin bácsi, az olasz munkavezetô tért elôször magához a meglepetésbôl: hozzáfutott és átölelte.

Erre a többiek is leugráltak az állványokról és valóságos diadalmenetben vitték végig a telepen. Kálmán pedig beszélt nekik új életérôl. Közbe-közbe hol ezt, hol azt kérdezte tôlük. A hiányzók azonnal feltûntek neki. Mindenkihez volt szava, mindenkitôl kérdeznivalója. Azt a beteges fiúcskát fogta legelôször kézen, akit diákkorában nem egyszer kikapott anyja kezébôl, hogy megmentse a veréstôl. Egy pillanatra sem engedte el kezét és egész délután maga mellett tartotta. Találkozott a régi munkatársnôvel is, aki egyszer azt ígérte neki: ,,Kálmán, megcibálom a reverendádat, ha találkozom veled.'' Most Kálmán állt elô: ,,No te hôs, itt vagyok! Hol a te ígéreted?'' -- de a leány zavarba jött és a régi kötekedô hang helyett, csendesen válaszolta: ,,Nem, nem, Kálmán.''

Sietnie kellett. El akart búcsúzni tôlük. Kikísérték a kapuig, sírtak az emberek, asszonyok, gyerekek egyformán. A régi jótettek emléke felújult a rövid látogatás alatt és a szívek fájlalják annak távozását, akit szerettek.


,,Életem hegyivonata''
4. ,,Életem hegyivonata''	I. rész -- ,,Életem robogó hegyivonatja...''

Élete eddig is küzdelmes volt, de a nyolcadik az eddigieknél is nehezebben indult. Édesanyja egyáltalán nem segíthette. Magának kellett a költségeket elôteremtenie. Amit a téglagyárban keresett, az is részben erre szolgált. Az egyik vendéglôben a kuglibábukat állítgatta, ez is hozott valamit; télen pedig akárhányszor fafûrészelést, hasogatást vállalt, csakhogy a lakbérhez hiányzó összeget elôszerezze édesanyjának. Oktatásokat is vállalt. Két fiút tanított a város két végén. Korán reggelizett és elsônek ért az iskolába. Kinyitotta az osztályt, rendbetette a katedrát és tanult.

Órák közben azonban maradt a régi mókamester.

A tanulást most már komolyan vette. Szerette a történelmet és a magyart. Németek közül Goethét, Schillert szívesen forgatta. Költeményeiket szerette könyvbetéve is megtanulni.

Ez a rokonszenv azért nem jelentette azt, hogy egy rossz órában elhangzott felhívás ,,Ucalegont'' tûzbe ne borítsa.

Így, nevezetesen október 28-án, Tell Vilmos elsô fejezetébôl kellett egy részt fölmondaniok, mely ezekkel a szavakkal kezdôdik: ,,Ma van Simon és Júdás napja, dühöng a tó és követeli áldozatát.''

Ôt hívták föl: ,,'s heut Simons und Judä, da rast der See und will sein Opfer haben.''

Többet egy szót sem tudott mondani. Nem csoda, hiszen a múlt órán felelt és így ,,számított''. Áldozata lett Simon és Júdás napjának.

Az elôadások után, egy órakor nem ment haza, hanem az iskolában készült a következô napra. Négy óráig maradt ott, majd instruálni ment. Itt kávéval kínálták meg: ez volt az ebédje. Innen a másik diákhoz sietett, akivel néha este tízig is foglalkozott. Mire hazavetôdött a vacsora már kihûlt, télen a szoba is hideg volt.

Sietve megvacsorált, kopott kabátjába burkolózott, közelebb húzta kis petróleumlámpáját és tanult, hogy jobb bizonyítványt szerezzen. Ott volt asztalán a feszület és rózsafüzér, amelyek látása serkentette ôt. Sokszor háromig is égett lámpája és ha már le-lecsukódtak szemei és feje már nem fogott, lefeküdt.

Nekünk különösnek tûnik fel ez a hirtelen szorgalom. Kálmánnak azonban nagyon természetes volt: célt kezdett látni, amelyért érdemes volt erôit megfeszítve dolgozni. Homályosan derengô, távoli fényt vett észre, amely egyre közeledett, amely bizonytalan, ujjongó és kétkedô érzéseket keltett benne, ha feléje nézett. Lehet-e? Én? Hogyan? -- Ily kérdésekbe tömörült ez a feltörô érzés, amely vonzotta, de meg is ijesztette...

Mi volt ez? A szerzetesi élet! Ki tudná, hogyan kezdôdött? Talán ô maga sem. Vagy azt mondhatná: az Isten kegyelme. Meghívás, mely lassan tudatosult, körvonalozódott és végül lehetô lett, melyet nem követni, lassankint lehetetlennek látszott.

Utolsó lelkigyakorlatos füzeteiben már egészen más a hang, mint az elôbbiekben. Tele vannak akarással, szilárd elhatározással: ,,Én akarok állomásokon keresztül feléd rohanni'' -- mondja. Mikor a bûnrôl gondolkodik, így kiált: ,,Tudom, a Te büntetô karod és én közöttem áll valaki. Egy véres arcú égi vôlegény: fején töviskorona, vállán a szégyen fája, a kereszt... Így robog sisteregve, zúgva, pattogva vonatom elôl a kereszt... De meddig tart ez a száguldás? Örökké talán? Ó nem, nem, elfogy egyszer a sínpár, az állomás neve: halál.

A vonatom jön már, látom az élet síneinek végét, alatta a mélység, gödör, sírgödör. Lassítok és kiszállok. Vonatom vezetô nélkül a mélybe zuhan. De az utas, a lélek, lelkem. Én most már nem robogó, zakatoló, nem sistergô sivítással rohanok, hanem madárszárnyakon szállok nesztelenül a Végállomás, a szent Cél, Isten felé. Már messzirôl hallom az égi muzsikát, a szeráfok zenéjét, az angyalok légióinak harsogó énekét, melyek TÉGED dicsôítenek, a végtelen szent, hatalmas ISTENT. Én is megszédülve rohanok szent kebledre, átölelem teremtô jobbodat s a hála meleg csókját lehelem szent kezedre, mondván: Benned, Benned, Benned bíztam Úristen és te nem hagytál elveszni...

Megrendült lélekkel írta ezt akkor a nyolcadikos diák. Késôbb Torma testvér a betegágyon nem is emlékezett már ezekre a sorokra. De a tartalmát biztosan megjegyezte és akik így egészben látják életét, csodálkozva kapják föl fejüket e sorokat olvasva: igen, a szegény kis diákot kis kamrájában meglátta Valaki: a Töviskoszorús, a Kereszthordozó és úgy látszik, úgy megszerette, hogy nemcsak kiemelni akarta, hanem magához is emelni egészen a keresztig. Úgy látszik, már akkor elhatározta, hogy ezt az elmélkedést a sínekrôl végigcsináltatja vele, de megrázóbb valóságban, mint azt a szavak mondják: a test még nehezebb zuhanással fog elválni az utastól, de a lélek ezerszer könnyebb szárnyalással száll majd az üdvösség felé.


,,Boldog vagyok.''
5. ,,Boldog vagyok.''	I. rész -- ,,Életem robogó hegyivonatja...''

A nyolcadik osztályban írt lelkigyakorlatos füzet e szavakkal zárult: ,,Igen, Uram, én dolgozom és imádkozom szent célomért, hogy valamikor, néhány év múlva, mint Jézus Társaságának lelkes tagja, dolgozhassam Egyházamért, Hazámért és Ad Majorem Dei Gloriam.''

Íme a titok, a cél, amelyért dolgozott és tanult a késô éjszakában. Most már megvalósításán gondolkozott.

Ez a gondolat foglalkoztatta ôt sokszor, mikor vasárnaponként a pécsi Jézus Szíve templomban a jezsuita szónok beszédeit hallgatta. Magában, úgy látszott, döntött már, hiszen minden félénkség nélkül kezdte tervét ismerôseivel közölni. Azok ajánlották neki, hogy menjen el a Pius-gimnázium rektorához.

Esôs decemberi napon kopogtatott P. Rektor szobájának ajtaján. Röviden végzett. Elôadta jövetelének tárgyát, meghallgatta a jezsuita-rendbe való bejutás föltételeit és szívében új lelkesedést, bátorságot érezve lépett ki az ajtón. Tetszett neki minden, amit hallott. Most még lelkesebben fogott a tanuláshoz.

Segíteni kész, alázatos lelkületét azonban nem zavarta meg a jövendô magasztos hivatás gondolata. Egyik este R. néni, rácvárosi hadiözvegy, Tormáéknál volt és azon tépelôdött, hogyan fogja hazaszállítani azt a mázsa szenet és félmázsa fát, melyet jótékony lelkek adtak neki. Ha fuvarost fogad, akkor elmegy az a kevés pénze is, ami van. Kálmán, miután meghallotta a dolgot, rögtön ajánlkozik. ,,R. néni, én elhozom magának a fát és a szenet, csak jöjjön velem.'' Másnap szerzett egy taligát és beállított R. nénihez, aki szabadkozott és nem akarta elfogadni a szívességet, de Kálmán nem engedett. Útnak indultak tehát a havas, fagyos városi utcákon. Kálmán ekkor nyolcadikos gimnazista volt.

Amikor a teherrel a vasútról hazafelé tartottak (kb· 45 perces út), a forgalmas Rákóczi-úton találkoztak Kálmán egyik osztálytársával, aki meglepôdve igy szólt: ,,Mit csinálsz, Kálmán?'' -- ,,Képzeld, -- felelte ô mosolyogva -- felcsaptam fuvarosnak!'' Erre leült a taligára és jóízûen elbeszélgetett iskolatársával. R. néni, hogy ingyenfuvarosát megkímélje a hasonló találkozástól, azt ajánlotta, hogy menjenek a mellékutcán, de Kálmán kedélyesen válaszolta: ,,Csak menjünk erre tovább, hisz nem loptunk.''

A hivatás gondolata most már nem aludt el többé és mindig komolyabb munkára serkentette. A vizsgára már nagyon is alaposan készült, az érettségi is jó eredménnyel végzôdött. Nyugodtan térdelhetett hálaadásra a belvárosi templom Szent Ignác-oltára elé.

Nem sokkal késôbb örömmel kiáltott az utcán egyik barátjának: ,,Te, jezsuita vagyok! Tegnap délután fölvett a P. Provinciális!''

Ezzel már le is zárult életének ez a szakasza. Most már egész szívét-lelkét hivatása, elutazása töltötte be.

És mégsem! Ha örül, hadd lássa mindenki! Ha búcsúzik, senkit sem hagy itt szó nélkül! Torma marad ô azért, nem tagadja meg természetét.

Egyik barátjánál legénybúcsút tartottak. Koccintgattak, gramofonra énekeltek, táncoltak. Kálmán sohase tanult táncolni, de mégis ô bokázott, rúgta a port a legjobban.

-- Aztán, ha szerzetes lesz, tartsa meg a jókedvét -- szólt oda neki a házinéni.

-- Fölfogom a reverendámat és úgy táncolom végig a rendház folyosóit -- kiáltotta vissza vidáman.

Az idô repült, sietni kellett a beszerzésekkel, csomagolással. Kálmán jókedve mindvégig kitartott, s arca csak akkor öltött meghatódott komolyságot, amikor az állomásra kísérték. Visszanézett és nagyot sóhajtott.

Mikor a vonat megmozdult, átölelte könnyezô édesanyját, megcsókolta és így szólt: ,,Ne sírjon, édesanyám! Hiszen én most olyan boldog vagyok.''

Fölugrott a lépcsôre s integetett, míg látta barátait és édesanyját, akinek fájdalmat kellett okoznia olyankor, amikor ô olyan nagyon boldog volt.


Hála Istennek
1. Hála Istennek	II. rész -- Az új családban

1933 nyarán (augusztus 19-én) érkezett Kálmán Budapestre. Az állomáson már testvérek várták. A villamost Kálmán gavallérosan fizetni akarta, és csak akkor nyugodott meg, mikor hallotta: ,,Most már mindegy, hogy ki fizeti, egy anyának vagyunk gyermekei.''

A nagy fehér kosár miatt háromszor is visszatessékelték a villamosról, míg aztán a negyedik próbálkozásra megtûrték a peronon.

A forró nap szinte olvasztotta az aszfaltot és leégette még a kedélyt is. A kis csoport mégis nagyon vígan közeledett a noviciátus felé. Mikor az izzó napsütésben elôfehérlett a Manréza, Kálmán elôrefutott, nagyot ugrott, lekapta kalapját és sugárzó arccal kiáltotta: ,,Deo gratias! Hála Istennek!''

Szétvetett karokkal állt ott, a nélkül, hogy többet tudott volna szólni. A hatalmas épület, amely elôtte valami titokzatos és ismeretlen nagyot rejtegetett, egészen megbûvölte, és ô karjával együtt lelkét is kitárta, hogy befogadjon mindent, amit itt hallani fog.

A szeretet és figyelem, amellyel fogadták, még inkább kitágították lelkét. Gyönyörködött a kis kápolna aranyos oltárában, az ebédlôterem képeiben, hosszasan elálldogált a teraszon, napközben a köröskörül elterülô erdôket, esténkint a fényben úszó várost, vagy a csillagos eget szemlélve. Az üdülési idôkben hangos volt, vidáman kacagott a fürdôben, de ha fekete talárisban közeledett valaki hozzá és mondott valamit, akkor semmire sem figyelt tovább és semminek sem örült úgy, mint a rendelkezés teljesítésének. Ezt a készséges hangot mindenütt olvashatjuk írásaiban. Nem gondolt ô most kitervezett jövôre, ô most hallani akart sokat, sokat az Úr Jézusról és mindent, mindent meg akart érte tenni!

Az elsô naptól fogva vidám volt és nyíltszívû. Mindent buzgón végzett, napirendet, szokásokat, reggeli elmélkedést, esti litániát... Tetszett neki a sok változatos gyakorlat, és ezért szívesen végezte, nemcsak a kirándulást a közeli hegyekbe, vagy a fürdést, hanem a lelkiolvasásokat és imádságot is.

Derült hangossága csak a beöltözés elôtti három napon tûnt el. Egyszerre elmélyülô, csendes lett Torma testvér, mert lelkigyakorlatot végzett, készült a megszentelt ruha fölvételére.

Szeptember elsején azután megérte szerzetes életének egyik legnagyobb örömét: beöltözött. Errôl így számol be anyjának:

,,Szeretett kedves Édesanyám!

Nagy ünnep a mai nap az én életemben. Elértem és megértem azt a napot, amelyet oly vágyva vártam. Tegnap az elôadóba hívott a házicsengô s ott könny szökött a szemembe. Az asztalon sok-sok fekete taláris, szerzetesi kereszt, szabálykönyv, rózsafüzér és egy szál fehér szekfû. Az egyik asztalon ott volt az én nevem is, C. Tormáé.

És a mai nap, miután megcsókoltam a reverendát, magamra öltöttem. Mit jelent ez? Krisztus katonája vagyok!''

Ettôl a naptól kezdve még inkább belevetette magát a lelkiélet gyakorlataiba: kíváncsian, imádkozva, nagy vággyal a jobb, a tökéletes után., A napirend gyakorlatait lelkesen, hûségesen végezte, megtalálva ezekben is az Isten akaratát. Egész jezsuitának érezte magát, de nagyon várta a harmincnapos lelkigyakorlatot, tudva, hogy ez lesz az az alap, amelyen szerzetesi élete fölépül. Közben imáival, elmélkedéseiben oktatja, fegyelmezi, feddi magát. Lejegyzett szavai buzgóságot, életet árulnak el: ,,Felebarátaimban Krisztust látom! Elöljáróimban Krisztust látom. Szeressük egymást, mert egy a hivatás!''

,,Ne csatornák legyünk, hanem kádak, amelybôl kicsordul. -- Ma nincs kenyér. Miért? Mert távolodik a társadalom Krisztustól és elveitôl.''

,,Krisztus ártatlan volt és szenvedett. Mária szeplôtelen volt és szenvedett. Nem lehet Istenhez közel jutni, csak a k e r e s z t által! A töviskoszorú a mi koronánk.''

Miközben a napirendnek, kötelességének élt, gondolt ismerôseire is és minden külsô eseményrôl híven beszámolt nekik: ,,Kedves M... néni! Hálás fiúi szeretettel köszöntöm a ,clausura' csendjébôl. A levéllel sok imát küldök, melyeket a ,mellékelt' kápolnácskában Önért és kedves családjáért az Úrnak fölajánlottam... Sohsem fogom elfelejteni, hogy amikor búcsúztam, Önök sírtak. Siratták azt a fiút, aki meghal a világ számára. Tudom, hogy nehéz az elválás és nehéz a felejtés azok számára, akik szívünkhöz nôttek, akik szeretetünk tárgyai. De mondja, kedves Néni, melyik a szebb, nemesebb és magasztosabb élet? Nem az-e, ha mint Krisztus lelkes katonái, tele hittel, idealizmussal, az öntökéletesedés és az apostoli buzgalom útján, embertársaink halhatatlan, örök életre teremtett lelkét megmentjük?...''

Novicius éveinek egyes eseményeit kis titkosírású füzetkébe jegyezte. Íme néhány bejegyzés:

,,Szeptember 1. Beöltözés. Jézus Szívének ajánlom magamat és tisztaságomat.''

12. ,,Fürdés. Fenomenálisan fürdök.''

14. ,,Jánoshegyen. Csodaszép vidék.''

26. ,,Rémesen vigyorgok a fölolvasás alatt''

Hónap vége: ,,Hála Istennek, haladtam a lelkiéletben.''

A noviciátus keretében többször akadt kézimunka is. Ebben mindig vezetett C. Torma. A krokett-pálya mellett fel kellett tölteni a parkot. C. Torma szürke munkásnadrágot szerzett. Letette talárisát és neki! Csak úgy égett keze alatt a munka. Ô lett a munkavezetô, tervezô, hangulatcsináló.

Ha megindult egy-egy kisebb szikla, nevetve kapta el és illesztette helyére. Ha ketten-hárman ügyetlenkedtek egy nagyobb darabnál, felkacagott, nekifeszült és maga elmozdította. Forgott a csákány, csurgott a veríték, élvezte ezt. Szerette az erôs fizikai munkát.

De bármennyire elmerült is a noviciátusi életben, mindig visszagondolt azokra, akiket szeretett, akik segítették. Még augusztusban írt egykori plébánosának, aki a ciszterciták gimnáziumába segítette annak idején:

,,Örömteli szívvel üdvözlöm a Manréza szent falai közül és egyben jelentem szeretett bérmaapámnak, hogy augusztus huszadikán beléptem Jézus Társaságába. Hogy milyen szép és kedves itt minden, és hogy milyen jó az isteni Mesterrel egy fedél alatt lakni, azt el sem mondhatom.''

Mások sem maradhattak el és szeptember végén befutott C. Torma levele egyik barátjához. Hivatás-szeretetérôl tesz ebben vallomást.

,,Úgy gondoltam, hogy neked nem is írok, de mégis rászántam magam! Hogy vagy? Tanulj szorgalmasan! És akkor, ha érettségiztél, felhúzhatod ezt a tradíciókban oly gazdag talárist, melyet sok szent, boldog és vértanú viselt. Nem azért, hogy dicsekedjem, de ne hidd, hogy van még egy olyan nagy múltú reverenda, mint a jezsuita taláris. Ezt az egyszerû fekete talárt viselte Szent Ignác, Xavéri Szent Ferenc, Szent Alajos, Szent (Berchmans) János, Szent Szaniszló, Szent Alfonz..., a kassai vértanúk, Pázmány, Faludi, Sajnovics. Csekélységem igen jól érzi magát itt. Micsoda család ez a noviciátus! Huszonheten vagyunk. Amen dico vobis (bizony mondom nektek): Ha százszor kellene pályát választanom, a k k o r is jezsuita lennék.''

Novemberben már nem lehetett lehûteni C. Torma lángolását. Szenvedni, szeretni, mondta a szeme, ragyogó arca. Az üdülések alatt föl-fölkiáltott:

,,Carissimi, milyen jó is nekünk!''

Az üdülések alatt sokat beszélt diákéveirôl. Szinte az egész tanári kar, az osztály minden tagja ismert lett a noviciátusban ôáltala. Sokszor gondolt és beszélt azonban az elhagyott munkásokról, a vergôdô világról is. Ilyenkor nagy vallomásokat tett Jézus szeretetérôl, a Társaság, az új élet iránti nagyrabecsülésrôl. Buzgalma természetesen a penitencia felé hajtotta, vezekléssel akarta megszerezni a kegyelmeket a lelkek megmentésére. Egészen a véres túlzásokig vitte nagy lendülete, lelki mohósága, és csak az engedelmesség tudta a korlátok közé szorítani mindig többre vágyó lelkét.


A nagy kohóban
2. A nagy kohóban	II. rész -- Az új családban

Egy napon a noviciusok Máriaremetére, kedvenc sétahelyükre zarándokoltak P. Rektoruk vezetésével, hogy a Szent Szûz pártfogását kérjék lelkigyakorlataikra. C. Tormának este nagy volt a jókedve, az üdülés alatt lelkesedett, ,,kitombolta'' magát harminc napra, de a csengô jelére egyszerre elkomolyodott az arca, az elmélkedési pontokra menve már összeszedett volt és nem nézett mindenfelé. A négyszer egyórás napi elmélkedések alatt még jobban eltemette arcát, s csak magános üdülései közben engedett meg magának egy-egy ártatlan tréfát, kezében rózsafüzérrel, mosolygó arccal.

Nagyon sokat írt, minden elmélkedést hosszasan. Napról-napra jól aláhúzogatta Szent Ignác elmélkedésének lényeges gondolatait, hogy így könnyen megtalálja azokat.

Az idegen szemlélônek talán különösnek tûnt volna föl ez idôben a noviciusok viselkedése. Feltûnt volna a sok lehajtott fej, a gyakori csengetés, amely az elmélkedésekre és a többi pontosan elôírt gyakorlatra hívott; feltûnt volna, hogy milyen gyakran nyílik és csukódik a kápolna ajtaja, de mindezt harminc napon át látva bizonyos egyhangúságra, változatlanságra, nehéz, a fiatal természetnek talán nem is megfelelô életmódra kezdett volna gondolni. Pedig igazságtalanul. Igaz, a szem nem látott érdekességet, mert ez a harminc nap távol volt mindentôl, ami külsôség, ami a belsô embert zavarhatja. De ha a homlokok mögé lehetett volna látni: milyen gondolatok forogtak ott, milyen csaták folytak a szív mélyén!

A lelkigyakorlatozó C. Torma nem találta hosszúnak és unalmasnak az idôt. Megragadta ôt a gondolatok tömege, meggyôzte az igazság, amelyrôl hallott, vonzotta a nagyszerû, amely kitárult elôtte.

Új világ képe alakult ki elôtte, szebb, igazibb, mint amit eddig ismert, és ez szívét, lelkének minden érzelmét megfogta.

Leszámolt magában a bûnnel, megtisztult, rendezte számadásait az Isten színe elôtt szemlélve a nagy és örök igazságokat. Majd a jászol Kisdede jelent meg neki, a másik világ hírnöke, szegényen, egyszerûen. Megszerette e szegénységet, egyszerûséget, amelyet életében úgyis annyiszor tapasztalt. Követve e Kisded növekedését, vele ment Názáretbe is, hogy megtanuljon engedelmeskedni, a világ elôl rejtôzni. Majd elvonult elôtte a tanító, szenvedô, megdicsôülô Mester, hogy lelkébe vésse el nem múló igéit, a szenvedés szeretetét, és a mennyei dicsôség vágyát.

Közben pedig, mint határállomások beleégtek lelkébe a nagy szentignáci elmélkedések: Krisztus Királyságáról, a Két Zászlóról, a Három Emberpárról, amelyek nyomán nemcsak gondolt, látott és megilletôdött, de döntött is, hogy katonásan, hûségésen fogja követni a Vezért, Krisztust, aki Jeruzsálem, az üdvösség városa körül táborozik. Ô, aki a munkások között eddig is igyekezett lelkeket menteni Krisztusnak, most még tudatosabban ajánlja meg magát a sátán elleni harcra. Egész szívével, minden érzelmével megszerette a legnagyobb Királyt, Krisztust. Vállalkozott arra, hogy hasonló lesz hozzá, ugyanazon ruhát hordja, ugyanazon kenyeret eszi és ugyanazon utat járja, mint Ô, vagyis az alázat, a szegénység és megvettetés ruháját, kenyerét és útját.

C. Torma, mint késôbbi élete jól mutatta, vállalta az alázatosság harmadik fokának az útját is, amelyben a léleknek csak egy vágya, törekvése van, -- hogy hasonló lehessen egészen Ahhoz, akit szeret: Jézushoz.


A program
3. A program	II. rész -- Az új családban

Imádság és szent elhatározások ideje volt ez a harminc nap C. Tormának. Viselkedésén, jegyzetein meg lehetett látni, hogy új emberként akart kijönni a lelki fürdôbôl, hogy meg is akarja valósítani azt, amit elhatározott.

Pedig kemény dolgokat határozott. Harcot a ,,kis dédelgetett szenvedély ellen.'' ,,Fôhiba, jellembevágó hiba nálam az önzés. Magam másnak tüntetem fel, mint vagyok, szeretem, ha dicsérnek, fáj, ha megmondják hibámat, hiú vagyok, sok a külsôség. Júdás bukásából meg kell tanulnom, hogy ôszintének kell lennem az elöljáróval! Krisztust látom benne. Hittel megyek szobájába és vígan jövök ki. Én azt akarom, hogy ne csak a gyónásban legyen lelkem elöljáróm elôtt olyan, mint a pohár víz, hanem azon kívül is, hogy a gyónási titok ne feszélyezze a nevelésemben és a tökéletesség útján való vezetésemben.

Engedelmesség: itt az Úr Jézust akarom követni, kinek elsô szava: ,,Ecce venio'', az utolsó: ,,Consummatum est''. (Íme, jövök. Beteljesedett.)

Tisztaság: erre a törékeny edényben hordott drága kenetre vigyázni fogok. Az angyalok tisztaságát utánzom: kerülöm a tétlenséget...

Szegénység: itt is kívánom követni azt, Aki azt mondotta magáról: ,,A rókáknak barlangjaik, a madaraknak fészkeik vannak, de az Emberfiának nincs hová lehajtsa fejét.'' Örülni fogok, ha foltos ruhát kapok. Nem fogok méltatlankodni, ha kopott a bútor, ha hideg a szoba, ha az étel nem éppen fogamra való, ha eldugott szobába kerülök. Krisztus követôje nem válogathat akkor, mikor millió és millió éhezik, fázik, rongyokba takarja sovány testét és nemcsak felnôttek, de ártatlan kicsinyek is.

Eucharisztikus élet: a szentséges pár szenvedett, tûrt, akármilyen nehéz is volt az élet. Könnyûvé tette az, hogy Jézusért tette. Ha ránézett aranyszôke fürtjeire, ragyogó tiszta arcára, kék-ég szemébe, mosolygó ajkára, kicsi kacsóira, örömtôl repesett a szíve, könnyûvé vált a szenvedés, gazdagsággá a szegénység. Ugyanígy nekem szerzetesnek. Életem központja a kápolna, az Eucharisztia: Ha fáj valami, ha félreértenek, ha rosszindulattal vannak irántad, ha nem értenek meg, ha nehéz a közös élet, az önmegtagadás, az önsanyargatás, a megalázkodás, -- menj a tabernákulum elé és ott panaszold el. Hidd el, Torma testvér, meggyógyul a szíved. Nézd azt a végtelen Istent megalázva a kis fehér ostya színe alatt, nézd, kit a szeráf-angyalok arcra borulva imádnak, és könnyû lesz, ami nehéz, édes lesz, ami keserû és meleg, ami hideg.

Közös életben is a názáreti ház életét szeretném, jobban mondva a k a r o m követni... Én is ilyen családias életet akarok élni az én nagy és egyetlen családomban, Jézus Társaságában. Önzetlenül dolgozni, megérteni a másikat, elôzékenynek lenni szeretett testvéreim iránt. Udvariasság, megvigasztalni a búsuló testvéreket, felvidámítani a szomorkodó carissimusokat, a vigasztalanság idején is mosolygó arcot vágni... Ments Isten, hogy nekem is azt kelljen mondani, amit egy szegény apáca mondott: ,,Szeretjük Istent és keserítjük egymás életét.''

Hôsies felebaráti szeretetre szánja el magát... odaadó bizalomra az isteni Gondviselésben. Életprogramjának csak utolsó pontja kidolgozatlan: ,,Önmegtagadás és önsanyargatás'' -- írta oda és semmi mást. Talán nem volt még tudatában annak, hogy mit és mennyit kíván tôle az isteni Fölség? Nem tudjuk. Az bizonyos, hogy mikor késôbb megkapta a keresztet, azt olyan lélekkel viselte, hogy minden jóföltételt meghaladt. E fejezetet az isteni Gondviselés írta meg... szenvedéssel tisztítva meg lelkét az örök életre.


Egy levél
4. Egy levél	II. rész -- Az új családban

Közeledett a karácsony. C. Torma írásaiban megmutatta, hogyan valósítja meg lépésrôl-lépésre, fölbontva, állhatatos kitartással, amit a lelkigyakorlatokban ígért.

Megmutatta énjét is. És ez sok vonásban közös a régi Kálmánnal, hiszen lelkének épületét nem rommá-döntött önmagára, hanem a megnemesített természetre kellett építenie. Jellemzô lelkületére a karácsonyi levele:

,,Szeretett Édesanyám!

A nemrég született Kis Jézus meleg szeretetével köszöntöm! Talán már azt gondolja, hogy meg is feledkeztem Önrôl. No, ne higyje.

A harmincnapos lelkigyakorlat, gondolhatja, mily mélyen vésôdött lelkembe. Egészen átalakított: Az átélt lelki örömöket, vigasztalásokat és meglátásokat úgysem tudom leírni, majd ha eljön, akkor élôszóval elmondom.

Fô az, hogy jól sikerült. Mélyre raktam a szerzetesélet fundamentumát, melyre majd a Szentlélek segítségével bátran tudok építeni...

A karácsonyt nem is lehet elmondani. Akkora karácsonyfát hozott a Jézuska, hogy alig fért be a szárnyasajtón, egész a mennyezetig ért. Mindenki kapott egy nagy púpos tányér édességet. Volt ott minden... dobozszám sok szaloncukor... küldték a külsô jótevôk, mert a noviciusokat sokan szeretik. A sok édességtôl már csaknem tyúkszem nôtt a nyelvemen!

Éjfélkor három szentmisét hallgattunk. Az elsô hárompapos nagymise volt, alatta áldoztunk.

Egész január 3-ig ú.n. ,,kis vakáció'' volt. Sok séta, üdülés. Este körülültük a karácsonyfát, mely villannyal van kivilágítva és énekeltünk szép karácsonyi énekeket, magyarul is, latinul is, fél tízig.

Mostanában ú.n. konyhaprobáción vagyok. U.i. Szent Ignác szabályaiban nemcsak azt írta elô, hogy 30-napos lelkigyakorlatot végezzünk, hanem egy hónapi ,,alacsony'' munkát is. Így január 3-án kezdtük ezt a munkát négyen. Negyedikén már vagy kétszáz töltöttkáposztát csináltunk, vagy kétszáz palacsintát, almásrétest, egyszóval egész szakácsok lettünk.

Én úgy gondolom, mire vége lesz egy hónap múlva a probációnak, alig tart össze a cingulum... Ugye, milyen vicces vagyok, de sebaj, örüljön Ön is velem.

Itt küldöm Jézus Szentséges Szívének a képét. Tegye rámába és függessze föl a szobában, mert Jézus megígérte: ,,Megáldom a házakat, ahol Szívem képét fölfüggesztik és tisztelik.'' Itt megemlítem, ha lesz egyszer fölösleges pénze, vegyen egy kis csinos képkeretet, fekete, vagy arany színben, mert nekem is van ugyanilyen kérem, de csak rajzszöggel van a falon.

Szeretett édesanyám! Legyen boldog, olyan boldog, amilyen én vagyok: Higyje el, hogy kevés édesanyának adja még a jó Isten, hogy a fia pap legyen, és éppen jezsuita. Kevés édesanya részesül abban a kegyelemben, hogy megérje azt, hogy fia a hófehér oltárhoz lépjen és égô füstnek illatánál bemutassa a végtelen Istennek a legszentebb áldozatot!

Majd legközelebbi levelemben komolyabb leszek és megírom, hogy mi az igazi boldogsága egy jezsuita anyjának...''

A levélben akad egy-két pont, mely Torma testvérre igen jellemzô. A karácsonyfadíszítés hangos és élénk lelke ô volt. Általában nagyon szerette a családiasságot, s mivel Jézus Társasága is egy család, mindenkivel úgy érintkezett, mint családtaggal. Karácsonyfadíszítés közben kifogyhatatlan volt a komoly és tréfás beszédben. ,,Testvérek, mily bôkezû az Isten'' -- hajtogatta és sokan nem is sejtették, milyen szegényes karácsonya volt még nemrégen.

Este a csillogós, fényszórós karácsonyfa elôtt fáradhatatlanul énekelt a többivel és csakhamar belekezdett kedvenc énekébe, amely pattogva kelt szárnyra és népies zamatával örömteli szent érzéseket keltett mindenkiben:

Hej víg juhászok, bojtárok,

Csörgedeznek a források,

De gyönyörû ez az éjjel

Ám tekintsetek csak széjjel.

Nézzétek, Betlehem fölött,

Micsoda nagy fényesség lött,

Egy szép csillag amint szállott

A pajta fölött megállott.


A ,,kanyarodón''
5. A ,,kanyarodón''	II. rész -- Az új családban

Torma testvér útja, amely a földi szenvedések siralomvölgyében indult, lassankint emelkedett a völgybôl. A hegy azonban, amelyre emelkedett, a Golgota volt.

Ennek a hegynek a szele nem egyszer megérintette már gyermekkorában. A megpróbáltatás, a nélkülözés, a keményen megszolgált kenyér elôtte nem voltak ismeretlen fogalmak. Most a noviciátusban szinte állandóan érte ez a hívogató szél. Nyugodtan indult neki a kanyarodónak, az emelkedônek. Fenn a szenvedô Mestert tudta, szívében eucharisztikus királyát ôrizte. Aszkézise és a szentek élete-példája voltak útravalói...

Társai elôtt szinte érthetetlen volt különös, állandó hajlama az egyre több, egyre súlyosabb vezeklésre. Sokan úgy gondolták, kéjeleg a fájdalomban, s lelke egészségtelen irányt vett fel, amikor újabb önmegtagadási alkalmakat keresett és szinte szenvedéllyel vezekelt.

Torma testvér mosolyogva tûrte a félreértést. Nem nyilatkozott az okról, amely ôt biztatja, de amely elôtte oly világos volt. Vakációkat töltött diákkorában minden lelki gondozást nélkülözô munkások között; akarva, nem akarva mindenféle emberi nyomorúságot meglátott és most, mikor a lelkigyakorlatok világosságánál feltárult elôtte a bûn szörnyûsége, fiatal, tüzes lelkébôl szinte kirobbant a kiáltás: vezekelni akarok azokért a bûnökért, amellyel Istent megbántották. Meg kell adnom Istennek az elégtételt helyettük, feláldozom magamat értük, megtérésükért.

Ez volt az egyik ok, mely serkentette önmaga föláldozására. A másik még inkább csak sejtés, mert semmi különösebb jele nem mutatkozott a bajnak; az a néhány betû, amelyet kegyetlen tartózkodással jegyzett le magának 1934 ápr. 24-én, 8 hónappal szerzetbe lépése után: ,,Kezdôdik a TBC.''

Torma testvér nem tulajdonított valami különös fontosságot e betûknek. Szerette az egészséget, mert tudta, hogy Isten országának nemcsak lélekben, de testben is erôs munkásokra van szüksége, tudta, hiszen a külföldi missziókba készült. De élt benne a szentignáci gondolat, amely szerint a betegség éppen olyan adománya az Istennek, mint az egészség. Isten akaratát abban is lehet teljesíteni.

Arra nem gondolt, hogy gyógyulása reménytelen, bár voltak percei, amikor biztosan hitte, hogy meg fog halni. Szokásos lendületével túltette magát minden tépelôdésen és aggodalmon. Lelke állandó feszültségben, ki nem elégülô imavágyban, szüntelen hálaadásban, istenszeretetben, erénygyakorlatokban volt, nem ért rá a testtel törôdni. A lélek tudta fölényét, hiszen erejét Istentôl vette, a test pedig, amely a titkos kórral küzdött, nagy magasságra lendítette fel a lelket, amely áldozatul adta magát Istennek a lelkekért.

A betegségnek azonban egyelôre még semmi nyoma sem volt és ô örömmel készült arra, hogy a noviciátus egyik kedves ünnepén, Szent József napján, az ünnepi beszédet mondja. Kedves szentje volt Szt. József, s így gondolatai hamar kirobbantak. Munkát csak a fogalmazás adott. Bár összpontosított figyelemmel és fegyelmezetten dolgozott, itt-ott kitört természete: az elôadó terembôl szabálytalan írógépkattogás, sóhajok, egy-egy felkiáltás hallatszott: a másolás közben is teljesen átélte anyagát.

Lelkesen, minden szavát átélve magasztalta Szt. Józsefet és buzdította hallgatóit arra, hogy menjenek bajaikban Szent Józsefhez. ,,Boruljunk le hatalmas égi pártfogónk ragyogó trónja elé és könyörögjünk, rimánkodjunk: segítsd meg, József, Társaságunkat és adj Rendünknek Jézus Szíve szerinti tagokat! Taníts meg a te erényeidre: a tisztaság, a szegénység, az engedelmesség, az alázatosság, az imaélet, a kitartó munka, a szenvedés szeretetére! Taníts meg, hogy a mi égi Anyánkhoz gyermeki vonzalommal ragaszkodjunk! Add, hogy a te nevelt Fiad Isten-emberi Szívét olyan nagyon és áldozatosan szeressük, hogy benne, vele, érte hozzuk meg ifjú életünk nagy áldozatát.

Add, hogy utolsó álmunk édes legyen, s Jézus, Mária karjaiban az örök életre ébredjünk...''

Betegséget sejtve, de mégis vidáman végezte a noviciátus munkáit. Sôt, mikor a kerti földmunkákhoz talicskákat kellett vásárolni, örömmel vállalkozott erre a szerepre is.

Kora reggel szegényes civilruhába öltözött és két segítôtestvérrel kiballagott a Teleki-térre. Végigmustrálta a kínált talicskákat, tologatta, emelgette és meg is vett három középnagy kubikosfurikot. Fizettek, aztán a Margit-hídon át hazatolták a taligákat.

Másnap este mit sem sejtve feküdt le. Éjjel aztán arra riadt föl, hogy valami meleg fut végig a torkán. Nem értette mi ez, fölugrott, mosdója fölé hajolt.

Meleg, habos vér buggyant ki szájából. Egy pillanatra megijedt, aztán visszahanyatlott ágyára. Itt a vég, gondolta, és -- késôbb maga beszélte el -- készült a halálra.

Nyitott szemmel feküdt, szerzetesi feszületét kezébe vette és forró imát mondott lelkében, köszönetet a kegyelemért, hogy mehet az Úr Jézushoz. Meg volt gyôzôdve arról, hogy meghal. Olyan bôven jött a vér, annyira kimerült. Az idô haladt és ô lassan megkönnyebbült, annyira, hogy reggel elôírás szerint végezte lelki dolgait. A vért is eltüntette, sôt úgy gondolta, nem is tesz említést elöljárójának, hiszen úgysem komoly dolog az egész. Biztonság kedvéért mégis megemlítette egyik testvérének, aki látta, mirôl van szó és P. Rektor figyelmét fölhívta a történtekre.

Torma testvérnek meg kellett jelennie. Mit tárgyaltak? Nem tudni, de az aggódó arc elárulta, hogy komoly szavak hangzottak el. Másnap egy kísérôvel a háziorvoshoz kellett mennie vizsgálatra.

-- Jaj, testvérem, csak ne legyen valami bajom, imádkozzunk egy kicsit, hogy ne történjék semmi -- mondogatta villamoson s a várószobában.

Az orvos hosszasan vizsgálta.

-- Honnét jött az a vér? -- kérdezte.

-- Mélyen a torkomból.

-- És milyen volt, emlékszik-e rá?

-- Biztosan emlékszem. Habos volt, élénk piros.

Újra hosszas vizsgálat következett, lélegeztetés, kopogtatás. Semmit sem lehetett megállapítani.

-- Lehajtani a fejet, sóhajtani, mélyen, nem lélekzeni -- hangzott ismételten. A hallócsô nem árult el semmit.

-- Tisztelendô úr, itt egyszerû orrvérzésrôl van szó. A vér alvás közben lefolyt a torkára s amikor fölébredt, felköhögte.

Sietve öltötte föl talárisát és kint ragyogó szemekkel, mélyet sóhajtva szólt:

-- Deo gratias, testvérkém, semmi baj.

Így gondolta az orvos és ô is. De gyanús volt állandÓ láza. A betegterembe költöztették.

Az eredmény meglepô: láza süllyedt, újra összeszedte magát. Már-már arról volt szó, hogy elhagyja a betegszobát. Elöljárói mégis úgy gondolták, jó lesz szakértônek is megmutatni.

Az orvos éppen vidékre készült. Kérte, várjanak a vizsgálattal, amíg ô visszatér.

-- Úgysem valószínû, hogy baja van, hiszen már nem is lázas -- mondotta.

A vizsgálat így eltolódott egy hónappal s ezalatt C. Torma végezte a noviciátus szokott napirendjét. Vidáman húzódott minden könnyítés elôl, amelyet adni akartak neki. ,,Hiszen semmi bajom'' -- mondogatta.

Nagyon készült májusi beszédjére. A Szent Szûz iránti fiúi szeretete, lovagi lelkesedése, csodálata, nagy bizalma most megnyilvánulhatott. Ki akarta használni ezt az alkalmat. Nem szónoki kísérletet akart tenni, hanem lelkét akarta kiönteni, hallgatóit gazdagítani.

Hallgatói tudták, hogy beteges, gyengélkedô, de hogy 39 fokos lázzal állt föl az emelvényre, azt nem. Csak a beszéd folyamán tûnt föl tüzes természetének fokozottabb lobogása, eddiginél is lángolóbb lelke. A gyûdi kegyhely zarándokai voltak beszédének képzelt hallgatói, akikbe a Szent Szûz iránti bizalmat akarta beleönteni az esti gyertyás körmenet után... ,,Nemsokára én is elhallgatok. Utolsó szavaimra felel tán a visszhang és az éji csönd borul a gyûdi völgyre, de hiszem, hogy beszédem nem lesz pusztába kiáltó, hanem szívetekbe lopja azt az egetindító bizalmat, amelyre úgyis szükségünk van.

Szükségünk, különösen holnap, mikor majd térdenállva, rózsafüzérrel a kezünkben körülcsússzuk a mi jó Anyánk oltárát, melynek tabernákulumában dobog az ô Fia Szíve. Tudjuk akkor mondani oly nagy bizalommal:

Anyám, nincs munkám, segíts! Anyám, nincs kenyerem, segíts! Anyám, árva vagyok, segíts!... Anyám, gyûlölnek, segíts! Anyám, akit szeretsz, beteg, segíts! ...Anyám, csonka a hazám, segíts! Anyám, kevés a hitem, segíts! Anyám, fagyos a szívem, segíts! Anyám, bûnös vagyok, segíts!...

Befejezésül egy kis történetet mondott el, amelyet egy halász feleségérôl beszélnek, aki, hogy férje és fiai hazataláljanak a viharzó tengerrôl, saját házát gyújtja meg, hogy világítson, irányt mutasson nekik. Ehhez az asszonyhoz hasonlítja Máriát. ,,Mária áll a Golgota ormán ilyen emberfeletti erôvel, kincsének és szerelmének felgyújtott fáklyája, az ô szent Fia véres keresztje alatt... ott áll... és imádkozik, rimánkodik és könyörög értünk, hogy ez égô áldozat égbemutató fényénél mindnyáján eltaláljunk haza, az áldott Szûzanya drága Fiának, az Úr Jézus szentséges szent Szívének országába...''

Mintha ennek az áldozati fáklyának fénye Torma testvérre is ráesett volna, mert mostantól ô is megindul kereszttel a vállán fölfelé a hegyre.

Elôször lelki szenvedések, meg nem értések jönnek, amelyeket szüntelen lángolása, nagy jókedve, és a lelki dolgokban való szertelenségei keltettek. Azt hiszik, hogy rendkívüli utakat keres, hogy becsapja magát. Ô pedig örömmel veszi és viseli a szenvedô, megalázott Krisztus, ruháját.

Lelke szinte csordulásig megtelik Krisztussal. Elmélkedési jegyzeteiben minden Ô: az alázatos Jézus, az engedelmes Jézus, a megvetett Jézus, a szenvedô Jézus, a jó Jézus...

,,Jézus, ha egyszer eljött hozzám, onnét nem megy ki, ha ki nem toloncolom. Jézus kizárólagosan. Vagy Istent szereted, akkor szent vagy, vagy más is ott van. Két úrnak nem lehet szolgálni... Jöjj, Uram Jézus! Ha meghalok, övé vagyok!

Semmi sem növeli úgy a szeretetet, mint a kereszt fája. Jézus áldozat. Nekem is azzá kellett volna lennem. Ifjú életemet áldozatul, égô áldozatul, nagylelkûen, mint Ô... Egy templomban hány és hány embert fogad! Imádkozik értem a Nagyszentségben. Az apostolkodás alapja az imaélet. Nem nagy szavak, nem nagy érzelmek, hanem mély imaélet...

Mennyire hódít Ô! Mártírok százezrei, milliói honnét vették az erôt? Bennem ott-e a tûz, az erô? Éget-e, alakít-e, javít-e? És mivel hódít? Szívének szeretetével. Egyet tesz: szeret!... Hát én is!

Lángáldozat! Keresztáldozat, a legtökéletesebb tûz, égô áldozat! Engedelmesség! Ez az én áldozatom! A halál után még ép volt a Szíve, de ezt is átszúratta. Elégni az istenszeretet oltárán -- ez az én hivatásom... Jézusom!''

A lelki fájdalmak között, amelyek érték, nagy örömet is kapott: P. Rektor rábízta egy segítôtestvérnek jelentkezô fiú oktatását, mivel az hittanból nagyon elmaradt.

Torma testvér nagyon készült ezekre az oktatásokra, és a fiú megjegyzésébôl: ,,Nagyon éli a testvér azt, amit mond'' -- úgy látszik, hogy elmélkedett szerzetesi élete alatt a hittan kérdéseirôl is. Nagy szeretettel adta ezt tovább a testvérnek, most egynek, elôkészületül, hogy késôbb sok embernek is beszélhessen.


,,Deo gratias.''
1. ,,Deo gratias.''	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

Július 4-én az ún. ,,nagyvakáció'' elsô napjaiban a noviciusok Dunakeszibe mentek. C. Torma, bár változóan gyengélkedett, de magasabb lázairól, kisebb múló bajairól, amelyek azonban a nagy bajnak jelei voltak, mindig hallgatott, és így szintén a közösséggel jött. Vidáman mulatott, szórakozott a többiekkel, délután még a Dunában is megfürdött. Estefelé, hazafelé menet, a vízmûvek teherautója érte utol a rózsafüzért imádkozó novicius csapatot. A kocsi lassított és a jólelkû sofôr hívta ôket, hogy szálljanak föl. Torma testvéren látszott a fáradtság.

-- Carissime, kapaszkodjék föl! -- mondták neki.

-- Nem vagyok én fáradt, testvérek, gyerünk!... és a gyalog menetelôknél maradt. Az elmélkedési pontokat az úton kellett elkészíteni. De ki adja? Torma testvér vállalta. S már beszélt is.

Arról, hogy íme, mások mi minden után futnak az életben. Mi csak egyet keresünk: Jézust.

Vallomás volt ez, de mintha semmiképpen sem magáról beszélt volna. Azt mondta el, aminek, -- véleménye szerint -- be kell töltenie a szerzetes lelkét. Jézus, Jézus. Nem gondolatok egymásutánja, de meggyôzôdés, hit, erô volt minden szava, amellyel körülfogta a Legnagyobbat, Jézust. ,,Olyan nagyon, utolsó gondolattal is, az utolsó lehelletig kell ôt szeretni'' -- fejezte be szavait.

Otthon fáradtan feküdt le a novác-sereg, nem is sejtve, hogy Torma testvér most lázat mér, vizes ruhát tesz homlokára, mert nagyon fáj a feje, lemossa arcát, mert az nagyon ég, s amikor a párnára hajtja fejét, nem tud aludni, mert lüktet a halántéka és zúg a feje, hiszen a láza 39,2 fok.

,,Rosszullét, állandó magas láz, köhögés. Majd úgy dolgozom, mint egészséges koromban'' -- olvassuk e napokról jegyzeteiben. Nagyszerûen értett -- csupa jóhiszemûségbôl -- bajának leplezéséhez, elöljáróinak, társainak egyszerûen nem tûnt föl, hogy beteg. Pedig: ,,38,9 fokos lázzal fekszem. Ó, édes Jézusom, meddig szolgálhatlak még híven? Holnap is? Add! Ó, Jézus Szíve!''

A második nagy kirándulásra -- Visegrádra -- azonban már nem engedték. Másnap kellett kimennie a budakeszi Erzsébet királyné szanatóriumba, vizsgálatra. Délelôtt otthon négy misét is hallgat. Följegyzése szûkszavú, de mindenre fényt vetve tudósít az eredményrôl: ,,Teljesen beteg vagyok. Minél elôbb szanatóriumba. Deo gratias! Üdülés alatt még a testvéreknél. 39 fok láz. Délután már betegterem. Fekvés. Fertôzô vagyok. Deo gratias!''

Július 12-én ezt jegyzi fel: ,,Megadta az Úr a keresztet, megadja a kegyelmet is. Ó, de mennyit, hogy hordozzam nemcsak megelégedéssel, de örömmel is. Vigasztalás, lendület megvan, jókedv, bizalom is. Meghalok? Nem halok? Mindegy. Szeretném soká vinni a keresztet.''

Lelkületérôl, amellyel a szenvedést fogadta, szép bizonyságot nyújt az a levél, amelyben édesanyját értesíti betegségérôl:

,,Júl. 11... (Ez ám a lakodalom.) Orvoshoz mentünk! Ez az a tüdôspecialista, akit említettem, amikor Pécsett voltam, ha jól emlékszem. Ô fogad a budakeszi szanatóriumban, ahol K... testvért kezelték. Háromnegyed óra gyalog a Manrézától, t.i. arra már nem jár villamos.

Vizsgál: kopogtat, kell sóhajtani, mélyet lélegzeni... rajzol az asztalon lévô tüdômintába... Gyerünk a röntgenre... Megvizsgál ô, meg egy ôsz orvos még. ,,Egy óra múlva kap választ -- így szól -- kedves tiszt. úr, addig sétáljanak a parkban.''

Egy óra múlva válasz: Kedves tiszt úr, ön beteg, és pedig súlyosan... állandóan feküdnie kell... és minél elôbb szanatórium, de minél elôbb... a többit P. Rectorral elintézem telefonon.'' Itt a velôs, rövid felelet.

Édesanyám, gondolja, hogy én megijedtem... dehogy, sôt olyan kimondhatatlan földöntúli öröm fogott el, amit csak azok éreznek, akik az édes Jézust meg az ô keresztjét, olyan nagyon, olyan igazán szeretik.

Alig is vártam, hogy hazaérjünk. Elmentem a kápolnába és megköszöntem az édes Jézusnak; hogy Ô olyan nagyon szeret, mert egy kicsit adott keresztjébôl (bizony csak kicsit), hogy viseljem vele és érte, olyan türelemmel és szeretettel, sôt örömmel, mint Ô. Jutalmul örök életet, meg szeretettôl lángoló szent Szívét adja!!!

K. Édesanyám! Önnek is így kell tennie...''

Közben a ház tagjai kilencedet kezdtek érte. Ô is. ,,Novénát kezdünk -- írja -- nagy, nagy bizalmat érzek. Kijelöltem egy négy-öt órára való imát. Elgondolom: Édes Jézusom! Megint Hozzád megyek, megint Hozzád folyamodom. Drága Szent Szív, hiszen Te csalogatsz, Te édesgetsz magadhoz: mindnyájan énhozzám jöjjetek, kik sírtok, kik betegek vagytok, kiknek fagyos a szíve, kiknek beteg a tüdeje... nézzétek, nyitva van Szívem ajtaja, csak jöjjetek, zörgessetek, keressetek.''

,,Júl. 24. A novéna vége. Te Deum laudamus! Vége a novénának és a kereszt nagyobb lett! Tehát mégis nagyon szeretsz, Jézusom. Hiszen ,az isteni szeretet lángjainak nincs nagyobb tápláléka a kereszt fájánál' (Sz. Ignác). A novéna alatti elmélkedések közben kegyelembôl indíttatva elhatároztam, hogy e betegség összes szenvedéseit a halál fájdalmával együtt tiszta szándékkal felajánlom, hogy Jézus Szívének kárpótlást nyujtsak az én kedves novicius testvéreimért (az újakért is) és azok elôljáróiért.''

A keresztet elfogadta, teljes súlyával vállára engedte nehezedni s megindult azon az úton, amelyen csak választottak haladtak: a nagy szenvedôk sorába állt be, akik nem vonszolják keresztjüket, hanem mosollyal, rugalmas léptekkel sietnek vele elôre, másokat segítve, magukról megfeledkezve, a célt: Jézus Krisztust nézve, a Szenvedôt, aki Golgotájával megszerezte számunkra a nagylelkû kereszthordozás kegyelmét.

Hogy mit vállalt ilyen biztos mozdulattal, azt a következô napok kezdték sejtetni.

,,Megnyugodtam Isten akaratában! Fulladok...'' -- írja s ki tudja átfogni, mit jelent ez a sors: életerôs fiatalember, tehetetlenül vergôdve élet és halál között, ajkán a teremtményhez legjobban illô szavakkal.

Állapota annyira aggasztó volt, hogy addig is, míg a szanatóriumi ügye elintézôdik, beszállították az Új Szent János kórházba.

A betegségrôl nem panaszkodott, pedig állandóan nagy lázban égett. Kezelés hiányáról sem, pedig alig kapott, hiszen az orvos véleménye szerint gyors, feltartóztathatatlan folyamata van, legfeljebb három hónapot ígértek neki.

,,Illetlen beszéd, mosdatlan száj... sok-sok kereszt, szívesen hordom'' -- olvassuk feljegyzéseiben. -- ,,Nincs minden nap szentáldozás. Ma Isten kegyelmébôl kaptam egy olyan ,kis Fehéret'. De jólesett. Égetett. Drága szent Szíved kielégített. Egyet kértem, hogy úgy szeresselek, hogy saját erômbôl jobban már nem is lehet. Szent Ignác-víz használatával egybekötött novénát kezdek szent atyánkhoz. 39,7 fok láz. Deo gratias.''

Hozsanna ez az idô. Nagy lelki vigaszok ideje. ,,Elcsípett szentáldozás'' -- írja. Mit jelentett ez neki! Örömet, erôt. ,,Halálos ágynál.'' Milyen öröm, hogy egy haldoklónak jót tehetett.

Testvérei néha-néha kaptak engedélyt, hogy séta közben a kórház ,,C'' pavilonjára nyíló vaskapunál megálljanak és várjanak, míg Pater K. felment érte és lekísérte.

Milyen bizonytalan, óvatos, nyugodt lett a járása. Hogy lefogyott! Milyen beesett, sápadt az arca. Elôször csak mosolygott, amikor azután részvéttel érdeklôdtek állapota felôl, a régi Torma lett, kihúzta magát, keze föllendült és rekedt, de erôteljes hangon beszélt a betegségérôl, amely le akarja törni ôt. A hangja elgyöngült már, a láz fölemészti, de nem gyôz rajta a baj, mert Jézus úgy akarja... A Jézus, a Jézus! Hej, testvérek...!


Fogadalom
2. Fogadalom	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

,,Ha valaki Torma testvér közel hároméves (1934 júliustól 1937 februárig) betegségének, a hosszas, hidegrázástól és borzongástól gyakran kísért lázas állapotnak, az általános rosszullétnek, a kétoldali erôltetett légmell-kezelésnek, több, mint hatvan töltésnek és összesen harmincnégy ízben végzett, néha órákig tartó mellkascsapolásnak és mellkasmosásnak a szenvedéseit nehezen tudná elképzelni, -- gondoljon csupán a beteg közel hetvennapos agóniájára, amelynek folyamán a nap minden órájában többször kínozta olyan fulladásos roham, hogy ô is, orvosai is percekre sem becsülték életét -- s akkor némi enyhe fogalomfélét nyerhet magának azokról a testi szenvedésekrôl, amelyeket ez a törékeny kis test, de minden tekintetben nagy szív oly türelmesen elviselt...''

Ezeket a sorokat a budakeszi Erzsébet-szanatórium fôorvosa írta le, a gondos orvos, a betegnek szeretô, jóakarója, aki mindent megpróbált, hogy megmentse ôt.

Ebben az orvostól megadott keretben, a gyötrelmes, összetett betegség sokszor már elviselhetetlen, reménytelen, azután újra lelohadó folyamatában figyeljük tovább is azokat a külsô és belsô eseményeket, amelyek Torma testvér körül, általa és lelkében lejátszódtak.

A kórházi napok alatt Torma testvér elöljárói azon szorgoskodtak, hogy jobb helyre: szanatóriumba szállíthassák. 1934. augusztus 28-án reggel, miután a budakeszi Erzsébet-Szanatóriumban helyet biztosítottak számára, egy páter kíséretében autón átszállították.

Ez a gyönyörû, erdôktôl körülövezett épületcsoport, s ennek lakói, látogatói lettek élete további idôszakának szemtanúi.

Testi állapota, -- mint arról a fôorvos úr pontos jegyzetei alapján beszámol -- odaszállításkor reménytelennek látszott:

,,Mindkét tüdôfél, de különösen a jobb, kiterjedten beteg volt, a jobb felsô lebeny úgyszólván teljes egészében szétesett és kavernahálózatból állt csupán. A gégében is elôrehaladott fekélyes, gümôkóros elváltozásokat találtunk. A beteg állandóan magasan lázas, erôbeli állapota rossz volt, szervezete leromlott. Megítélésünk szerint a gyógyulás, helyesebben a javulás lehetôségének az látszott, hogy a beteg oldalán légmellkezelést, pneumothoraxot kísérelünk meg. Ha ez keresztülvihetô és a szervezet rendelkezik még bizonyos tartalékerôvel, lassú, óvatos folytatása a testvért ebbôl a katasztrofálisan súlyos állapotból kisegítheti és talpra állíthatja. Ha azután ennyire jutunk, akkor a hosszú szanatóriumi kúrától további javulást is várhatunk.''

A légmellkezelést megkísérelték és kivihetônek bizonyult. Torma testvér, akinek az orvosok véleménye szerint már a kórházban meg kellett volna halnia, lassan a javulás útjára lépett. Igaz, a kezelés elején a jobboldal kikapcsolódása miatt munkatöbbletre kényszerült bal tüdôfélen föllobbanás állt be, ez azonban csak átmeneti volt és a jobboldali kezelés óvatos, következetes folytatása már 1934 október végére eredményesnek bizonyult.

Az az ,,átmeneti föllobbanás'' a maga idejében annyit jelentett, hogy Torma testvér mindennap várhatta a halált.

A fôorvos állandóan figyelte betegét, hogy szükség esetén értesítse a rendtársakat...

Az elkülönítô szobába vitték át, kis helyiségbe a lépcsô alatt. Arra az ágyra fektették, amelyrôl nem igen száll le már senki, mert azért viszik oda a beteget, hogy haláltusája ne rémítse társait.

Itt fogadta nagy boldogan a hírt, amelyet P. Rektor tudatott vele, hogy leteheti a szerzetesi fogadalmakat! A Jézus Társasága alkotmánya szerint ugyanis a novicius is leteheti a fogadalmakat, eltekintve attól, hogy még nem töltötte be az elôírt két esztendôt, abban az esetben, ha olyan súlyos betegségbe esik, amelynek kimenetele könnyen halálos lehet. Ilyen fogadalom letételére kérte C. Torma az engedélyt és meg is kapta. ,,Milyen jó a Társaság,'' -- suttogta el-elfúló hangon, mikor megtudta az örömhírt -- ,,mennyire szereti gyermekeit.''

Szenvedései között is imádkozó lélekkel készült a nagy napra. Megtette az ún. hôsi aktust is, vagyis minden imának, jócselekedetnek az érdemét, amelyet érte végeznek, felajánlotta a tisztítótûzben szenvedô lelkekért. Saját imáit, szenvedéseit pedig szívesen ajánlotta fel mások szándékaira, magáról egészen megfeledkezve.

Szeptember 2-án végre, a nagyon hosszúnak tûnô várakozás után, letette a fogadalmakat.

Az elkülönítô szobát virágokkal tették kedvessé a nôvérek, gyertyákat gyújtottak és a kis asztalkát hófehér terítôvel fedték be.

P. Rektor a szanatórium kápolnájából hozta a Legszentebbet. Torma testvér mosolyogva, boldogan fogadta a belépôket. Meggyónt. Majd méltatlanságának tudatában, de Isten irgalmában bízva, és szolgálatának vágyától indíttatva, a Mindenható Istennek... szegénységet, tisztaságot és engedelmességet fogadott a Jézus Társaságában... meg-megcsukló, fáradt hangon.

Ehhez a fogadalomhoz másikat is csatolt, amelyet saját kérésére engedtek meg neki: ,,A Boldogságos Szûz Mária és a Társaság szentjei jelenlétében fogadom Uram Istenemnek, hogy ha Jézus Szíve úgy visszaadja egészségemet, hogy a Társaságban zavartalanul dolgozhassam, hálából a kínai missziókat kérem rendi elôljáróimtól.''

Az Úr elfogadta esküjét, hogy majd egy napon, a fájdalom kelyhének kiürítése végett ismét visszaadja neki azt, de azután halála elôtt még egyszer elfogadja. A missziós vágyát is elfogadta, csak Kína helyett a szanatórium lett apostolkodásának színhelye.

Búcsúzóban így szólt Torma testvér: ,,Kiben bíznék, ha nem az Úr Jézusban, most, amikor minden külsô földi vigasz hiányában vagyok. Azt hiszik az emberek, hogy most vagyok leginkább egyedül, pedig most van legközelebb az Isten.''


Szanatóriumi napok
3. Szanatóriumi napok	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

A fogadalmak mintha új erôt öntöttek volna Torma testvérbe, állapota annyira javult, hogy az elkülönítôbôl,

ismét a rendes betegszobába került. A javulás ugyan nem volt tartós, vissza-visszaesett, élete most már csak testi gyengeségekkel, lázzal, étvágytalansággal, fájdalmas kezelésekkel tarkított szenvedés-folyamat lesz.

Szenvedés várt reá: hogy tisztuljon, levetve minden szertelenséget magáról, egészen az isteni akaratot öltve föl.

Szenvedett, hogy példa legyen és segítség!

Mert alig hagyta el az elkülönítô szobát, máris kopogott a szomszédos szobák ajtaján. Ismeretséget kötött, kedvelt lett. Várt vendég, szeretô barát, vigasztaló testvér.

Sohasem tagadta célját: Krisztushoz közelebb vinni a lelkeket! Azt a Jézust megismertetni a betegekkel, akit ô olyan nagyon szeretett. Sohasem volt azonban terhes és tolakodó, mert szívében ôszintén szeretett mindenkit, határozottságának az élét pedig elvette az együttérzés, a megértés.

Betegsége bágyadttá, ernyedtté tehette volna, s ô mégis, ha nem volt ágybanfekvô, reggel korán kelt. A szanatóriumi elsô kúraidôben végezte napi elmélkedését egy órán át. Kis füzetbôl, melyre I H S volt rajzolva. (Vastag füzet volt ez, amelybe noviciátusi kedvenc imáit másolta be.)

Az ebéd rendszerint keservesen ment neki: sokszor kínlódott étvágytalanság miatt.

A csendes kúrák alatt olvasgatott, néha aludt, de elég gyakran beszélgetett betegtársaival. Most nem tartozott a hangosak közé. Mindenrôl szívesen beszélt, hivatásáról, saját életérôl is. Sokszor támadták és minden oldalról kikezdték világnézetét. Nietzsche, Schopenhauer neve röpködött a levegôben, de ô kész volt rögtön a válasszal. Örült, ha újat tanulhatott, hallgatta a sporthíreket, tanulmányozta a csillagok járását és nem egy szép estével ajándékozta meg társait a csillagokról beszélve nekik. Közismert volt hôsiessége, emberi erôt meghaladó türelme, akaratereje.

-- Végtelenül türelmesen viselkedett Torma testvér -- mesélte egy ápolónôvér. -- Mikor még jobban volt, minden este érte kellett mennem, hogy hazavigyem, mert nem volt szíve otthagyni a betegeket. Mikor elôször csapolták gennyes mellhártyaizzadmányát, a kétórás mûtét alatt mindenki kidôlt körülötte. Utolsónak ô: elájult. Amint magához térítették, mosolygott. R. nôvér részvéttel nézett a testvérre és ô vigasztalta: ,,Nôvérke, nem is fáj ám ez úgy, mint gondolja.'' Mikor a mûtôbôl kivittük, megkérdeztem: Torma testvér, ne vigyük be egy kicsit a kápolnába? -- Rámnézett hálás, meglepôdött szemekkel: ,,Óh, nem is hittem, hogy ez megtörténhet!'' Bevittük, letettük hordszékestôl és félrevonultunk. Torma testvér elmerülve, sápadt, mozdulatlan arccal imádkozott: Néha felsóhajtott... Egyszer aztán ellepték szemeit a könnyek és sírt, sírt az oltár elôtt... egészen addig, míg föl nem vittük a betegszobába.

S amint jobban lett -- azonnal betegeket látogatott. Úgyannyira, hogy egy este valamelyik beteg aggódó arccal fordult a betegápoló nôvérhez, kérdezvén, mi történt Torma testvérrel, mert ma nem volt náluk.

Látogatásai közben mindig sorra került kis kedvence, Janika, akit áldozásra készített elô, ministrálásra tanított. Senkit sem zárt ki tevékeny, segítô szeretetébôl. Végigjárta a betegeket, bemutatkozott, ahol ismeretlent talált, kedvesen vigasztalt, vagy élcelôdött, ha ismerôsökre bukkant. Vacsora után akárhányszor úgy szórakoztatta a betegeket, hogy azok valósággal kicserélôdtek. Humora kifogyhatatlan volt, akár csak segíteni akarása. Egy este a betegek kártyázni akartak. Csendes kúra volt. Egyik sem mert a szobába menni a kártyáért. Torma testvér vállalkozott... és el is hozta a kártyát, pedig a nôvérrel is találkozott... Máskor egy beteg csengetett, vizet akart, de az ápoló kissé késett. Torma testvér, bár láza 39 fok, mégis felkelt, vizet hozott a betegnek, mintha semmi különöset sem tett volna.

Egy beteg cipészsegéd különbözeti vizsgára készült, Torma testvér, amikor csak egészségi állapota megengedte, tanította ôt. Hitét sohasem szégyellte és bátran gyakorolta is. Nagyon betegnek kellett már lennie, ha ô nem tudott eljönni a kápolnába. Szóbaállt azért a hitetlenekkel is, és mikor valaki ezen csodálkozását fejezte ki, azt mondta neki: ,,Mi lenne ezekkel a templomkerülô lelkekkel, ha még mi is elkerülnénk ôket.''	Apostolkodott, buzdított. Kijárta, hogy október minden napján rózsafüzér-ájtatosságot tartsanak. Az elsô szentségkitétellel volt. Ô ministrált. Valaki megkérdezte tôle, hogy nem fáradt-e el a térdelésben? ,,Majd a derekam tört el, -- felelte -- de arra gondoltam, hogy ki kell bírnom és ki is bírtam, segített a Szûzanya.''

Egyszer az orgonista nagyon csendesen kísérte az éneket. Mária ének volt. Torma testvér megjegyezte az ôt megkérdezô kántornak: ,,Fortissimo kellett volna, hadd zúgjon, harsogjon a Szûzanya dicsérete. Erôtlen hangommal még én is énekeltem: Jó vagy, jó vagy Mária...''

Mikor ô volt fekvôbeteg, akkor ôt látogatták betegtársai. Szívesen vette. És még akkor is, mikor minden értelmes ember láthatta rajta, hogy szenved, vidáman, derülten beszélt velük. Kedvesen fogadott mindenkit. Ismerôseitôl csak azt kérte, hogy lehetôleg ne zavarják ôt imái alatt, amelyek idejét pontosan betartotta.

Lelki dolgaiban szinte a noviciátusi rendet tartotta. Pontosan számon tartotta, hogy mi is van ,,otthon'' a noviciátusban, és mindig boldogan mesélt arról a szép idôrôl, amikor még ô is ott volt.

Fáradhatatlan szeretete, vigasztaló készsége miatt mindjobban becsülték ôt. Megsejtették áldozatos, Istent szeretô lelkét. Ô pedig a nélkül, hogy észrevette volna, mindig nagyobb szerepet kezdett játszani a betegek életében.


Apostoli szellemben
4. Apostoli szellemben	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

Szanatóriumi tevékenységének, szerepének szép leírását adja egyik betegtársának levele.

,,Mint mindenkire, -- írja -- rám is óriási, hatással volt. Szanatóriumi idôm alatt számomra ô volt a Szeminárium. Sohasem prédikált ô nekem -- sohasem atyáskodott -- s bár öregebb voltam és IV. éves teológus, ô meg csak novicius, mégis én voltam a tanítvány! Jó példájával tanított némán, de mégis hangosan. Csak látni kellett ôt, s az ember elszégyellte magát mellette lanyhasága miatt.

Szerette mindenki, mert ô is mindenkit szeretett és örültünk, ha közel lehettünk hozzá; valami megnevezhetetlen erô áradt ki belôle, mely vonzott. Késôbb, mikor már semmi dolgom sem volt a szanatóriummal, akkor is bementem hozzá...

Beszélgetéseinkre szóról-szóra nem emlékszem, azért nem erôlködöm vele -- nem akarok hazudni vagy színezni --, de azt tudom, hogy mindig épületesek voltak. Arra emlékszem, hogy mikor a missziókról beszélgettünk, a szeme különös fényben ragyogott, szinte izzott, és sokszor felkiáltott a maga kedves, sajátságos szangvinizmusávál: ,,Hej kisatyám!'' (így nevezett) s minden vágya az volt, hogy vihesse a Világosságot a nemzetek megvilágosítására. S mivel mást nem tudott tenni, rávetette magát a bélyegekre és staniolpapírokra s bámulatos szorgalommal gyûjtötte; megalázta magát és valósággal koldulta ezeket a semmiségeket importune, opportune -- zsidóktól, másvallásúaktól, nôvérektôl... S aztán beszervezte az úgynevezett angyalföldi ,,srácokat'' s titkos kommunistákat (óh, aranyszívû suhancok voltak azok, csak az emberek tartották ôket rosszaknak), ô fölfedezte bennük a Krisztus-arcot, és misszionáriusokká tette ôket is. Hosszú téli estéken ott ültek körülötte székeken és az ágy szélén, mindig voltak 5-8-10-en és áztatták vele a bélyegeket lavórokban s aztán rendezték, csomagolták faj és szám szerint.

Nem tudom elfelejteni soha azt a buzgóságot, ahogyan gyúrta a bûnösöket. Szelíden, szépen, szeretettel, mint ahogy az asszony a tésztát. Mikor egyszer olyan lelkigyakorlat-féle volt a szanatóriumban, addig nem nyugodott, míg emeletén minden katolikus el nem végezte a szentgyónást. És mindenki elvégezte, pedig ugyancsak vegyes társaság volt az ott.

Nem mulasztott el egyetlen alkalmat, hogy meg ne fogja az embereket, bûnôsöket, akármilyen vallású volt is. Valami szent részegségben élt állandóan. Leste a betegek kórlapját, amelyen fel volt tüntetve a betegség mérve, elôrehaladottsága -- s ha valakinél a közeli katasztrófát látta, azt nem hagyta, jött, ment s már ismét mellette volt s addig nem hagyott neki békét, amíg a szentségeket föl nem vette. A haldoklók mellett gyakran ott volt. Az ún. ,,elkülönítô'' (ahol ô is meghalt) neki szinte második szobája volt. Többen -- határozottan állítom -- az ô kezei között lehelték ki lelküket.

Bámulatos volt az imádságban való állhatatossága; egy csomó imakönyv mindig ott volt mellette, s ô nem hagyott el imádságot -- én úgy láttam -- a legnagyobb szenvedések idején sem. Nagyon szép volt, amikor imádkozott. De különösen szent áldozásai után. Oly szép volt olyankor. Valami fény volt az arcán és mosoly: ezt szavakkal nem tudom kifejezni -- a fénynek és mosolynak valami földöntúli keveréke volt ez. De nagyon szép volt és nemcsak nekem; voltak a szobánkban másvallásúak is és eléggé szabadgondolkozásúak s ez a szépség nekik is parancsolt, -- láttam, sokszor magukról megfeledkezve nézték ôt s önkéntelenül is lábujjhegyen jártak-keltek olyankor körülötte. Csodálatos volt, csukva volt a szeme és mégis mintha látott volna valami szépet...

A szenvedéseket bámulatos türelemmel viselte. Ez a türelem nem az volt, hogy nem zúgolódott miatta, hanem szóba sem jött nála a maga szenvedése, akármi volt az, mintha a legegészségesebb lett volna. Szinte mások figyelmeztették, hogy ô szenved, s ha sajnálkoztak rajta, ismét valami szép mosoly húzódott arcára; nem nevetés volt ez, hanem valami derû, olyan, mint amikor egy lombos fára rásüt a nap.

S másokért szenvedett. Tudom, hogy minden töltése, csapolása valakiért ment az égi postahivatalba. Én is kaptam tôle egy csapolást.

A katolikus sajtóval fáradhatatlanul apostolkodott, folyton osztogatta a szép folyóiratokat... állandóan simfelte a baloldali sajtót és a szennyes magazinokat. (Szavajárása volt: ,,Mit, maga ilyen hervadt lapokat olvas...'')

Szavának nagy eredménye lett, a legtöbb katolikus ifjú szégyellt ilyesmit kezébe venni. Nekem is, mikor töltésre jártam be, mindig el volt készítve egy csomó régi Szív Újság, Jézus Szíve Hírnök stb., azt mondta: ,,Kis atyám, ezt adja a gyerekeknek szentkép helyett...'' Én meg vittem be neki szívgárdistáim által gyûjtött bélyeget, ezüstpapírt. Ilyenkor mondogatta: ,,Íme kicseréltük áruinkat...''

Állandóan jókedvû volt: nem tudott savanyú arcokat látni maga körül. Olyan eredeti zamatos magyar kifejezései voltak, hogy amerre járt, szórta az örömet és a vidámságot. Sohasem láttam szomorúnak.

Talpraesett volt. Mindig fején találta a szöget, amúgy magyarosan. Szangvinikus természete elfogta néha-ritkán s olyan aranyos volt, mikor haragudott. Ez csak olyankor történt meg vele, ha valaki a napfényességû, kézenfekvô igazságok ellen szamármódon, csökönyösen tusakodott. Ilyenkor azzal zárta le a vitát: ,,Alleluja!''

A halálát várta, azaz, mindig készen volt rá, és ez cseppet sem zavarta.

Novemberben -- 1936 -- mikor benn voltam nála, jelentôségteljesen mondotta: ,,Kis Atyám, most már komolyan jön nemsokára. Most már nagyon podvás a peislim!'' Emlékszem pontosan, ezt a II. emeleti folyosó lépcsôházánál mondotta, akkor kísért el odáig utoljára.

Akkor valami szerzôdésfélét is kötöttünk arra, hogy nem hagyjuk el egymást: ti. hogy én mementózom az ô állhatatosságáért és további türelméért... ô meg majd aztán, ha kiszabadul... onnan fölülrôl fog ,,oldalbasegíteni''. A szerzôdésnek igyekeztem eleget tenni, és most is igyekszem, s állítom, hogy ô is megtartja a szerzôdést.

Ez volt s ez most is a kis Torma atya az én szememben. Mindezt ôszintén vallom; s nem akarok vele hízelegni senkinek! A Gondviselés különös ajándékának tartom, hogy egy évig mellette lehettem.

Móra Ferencnek egyik regényében találtam e pár sort: ,,Köszönöm, hogy kezed kinyújtottad felém s árnyául elfogadtál sugárzó életednek.'' (Aranykoporsó II.) Ezek a szavak födik azt a hálás köszönetet, melyet iránta mindenkor érzek.


Megnyílik a lélek
5. Megnyílik a lélek	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

Saját szenvedése nem bírta kitölteni gondolatvilágát. Sokat gondolt azokra, akik aggódtak érte s amint kissé jobb erôben volt, azonnal írt nekik. A levelekbôl, amelyeket édesanyjának, ismerôseinek, rendtársainak szánt, megismerhetjük lelkületét, hogyan gondolkozott és élt, amikor a betegség ôrölte erôit.

Elsô hosszabb levelét természetesen édesanyjának írta: _

,,Hála Istennek szépen javultam! Már fent is járok. Persze, lassan. Még gyenge vagyok. Kint nem tudok kúrázni, mert igen fázom (pedig van ruhám sok is) és nehéz a ködös levegô. Bent a szobában igen jól érzem magamat. Imádkozzék, hogy kibírjam a telet. Nagyon rossz hatással van rám a köd. Hiába, még gyenge vagyok, de van remény, nagy remény a teljes gyógyulásra. Imádkozzék, hogy Jézus Szent Szíve gyógyítson meg, hogy beválthassam azt a szép negyedik fogadalmat. Tudja, hogy Szent Ágostont édesanyja, Szent Monika imádkozta ki a lelki betegségbôl. Úgy édesanyám, maga is imádkozzon ki a testi betegségbôl. Az édesanyák imáját szívesen hallgatja meg a jó Isten...''

Egy barátjának és rendtársának anyját két hét alatt kétszer is felkereste soraival:

,,Kedves levele nagyon-nagyon megörvendeztetett, de különösen az, hogy kedves Néni az adventi rorátékon imádkozik az Ön beteg fiáért, kéri a Szûzanya gyógyító közbenjárását.

Hála Istennek, elég jól érzem magamat. Lázam nincs, hízom is lassan. Remélem nemsokára ,ha jön meglátogatni az ön jézsuitáját', már a másik fiát is a Manrézában találja. No persze egy pár hónapig a szanatóriumban kell lennem.''

A két levél bizakodó hangja azt árulja el, hogy ô maga is hitt gyógyulásában. Ezen bizakodás alapjai azonban gyengék voltak és hamarosan más hang csendül meg leveleiben, most már nem annyira a gyógyulás bizakodása, mint inkább a keresztek viselésére való erôs lelkülete. 1934 karácsony felé állapota ismét rosszabbodott.

,,A kis Jézus nagy ünnepe alkalmából felkeresem a betegágyból. Most köszönöm meg a nevemnapjára küldött kedves sorait, melyekkel oly nagy örömet szerzett nekem, ki éppen igen rosszul voltam. Bizony az édes Jézus akarata szerint egyik baj a másik után próbál összemorzsolni. Én szívesen fogadom kezébôl a kereszteket, hisz azok türelmes elviselésével hozzá leszek hasonló. Bezzeg hiába is esik belém akárhány féreg és ha össze is ôrlik a porladó testet, de belül nem hagyom összetörni magam... a Jézuska nem hagy. Épp azért örüljünk a karácsonynak, s mosolyogjunk a betegágyon!...''

Karácsony ünnepe alkalmat szolgáltatott neki arra is, hogy noviciustársaihoz is hosszú levelet intézzen. Ez a levél Istenbe-merülô lelkének legmélyebb titkait fedi fel nagyon meleg, ôszinte hangon. A testvér szólt itt a testvérekhez:

,,Jézus Szívének meleg szeretetével köszöntöm mindnyájukat. Valahányszor tollat ragadok, hogy írjak Önöknek, mindig különös jó érzés tölti el szívemet. Gondolom, hogy a jó érzés az Önök iránt táplált szeretetemnek emberi megnyilatkozása!

Ígéretem szerint arról szeretnék most írni, mit jelent egy betegnek s éppen a beteg Tormának a mindennapos Jézus-csókja, Jézus-ölelése, azaz mit jelent a mindennapi szentáldozás. Kedves Testvérkéim! ha erre gondolok, eszembe jut az Emmanuel szépséges és hatalmas gondolata, melyet tavaly úgy karácsony táján R. P. Rektor a szívünkbe vésett az elmélkedési pontokon.

Valahogy az ember úgy érzi néha, hogy az Isten olyan távol van, messze tôlünk a felhôkön is túl, túl a csillagokon... Vágyom, nagyon vágyom utána... De a végtelen Jóságot nem szoríthatom kicsi, dobogó szívecskébe, hogy beteg szívem hálás dobbanásával megajándékozzam Azt. Nálam lehetetlen, de nem lehetetlen az Istennél. ,Puer natus est nobis' -- ,Fiúcska született nekünk'. Mivel testem súlya elvonszol tôle, utánam jött, a testem útjára, mivel sárajkam nem szívhatta magába a szellemet, hát jött emberszájjal hírdetni, igét,... mivel szívem bedugult sárral, bûnnel, hát jött ember-szívvel, megtanítani emelt, nemes, hôsies szívdobogásra.

Emmánuel... Velünk a Jézus. Hisz ugye Testvéreim, Isten-Jézus, Jézus-Isten fölcserélhetôk. De én most, kedves Testvéreim, az Emmánuel gondolatával a ,kis fehér' titokzatos Jézusára gondolok. Ha olyan nagyon mélyen belegondolok az Eucharistia mélységes titkába, akkor oly könnyen átélem, hogy közel az Isten, velünk a Jézus, sôt mondhatnám, bennünk a Jézus. Hisz ajkam Ajkát, szívem Szívét érintheti, kérô-könyörgô, bánatos könnyeimmel öntözhetem a lába nyomát.

Szentáldozás: vágyak telje... mondhatnám, mennyország a földön. Édes Testvérkéim! megpróbálom érzékeltetni Önökkel az én nagy boldogságomat, melynek éppen a Jézus-ölelés, a szentáldozás az oka. Éljék, Testvéreim, bele magukat az én helyzetembe. Gyilkos kór állandó lehellete, láz, fej- és gyomorfájás, szédülés, soványság, vérszegénység, fázás, didergés... keserû orvosságok, fájdalmas kezelés, ugye, édes-kevés földi vigasz? Rádió nem érdekel (t.i. a betegek itteni szórakozása)... embertársaim kevésbé épületes beszédei csak bántanak, trágár szavak csak elszomorítanak. Hiányzik az Önök kedves közelsége, hiányzik a P. Magister. Hogyisne, hiszen még csak fél novicius vagyok. Aztán a fájdalmas gondolatok: sose leszel egészséges, nem mehetsz Kínába; de meg se halsz, P. Generális megunja a dolgot és elbocsájt... stb. Gondolják már, értik már ezt a nagy testi-lelki, hogy úgy mondjam árvaságot? De, kedves Testvéreim, higyjék el, mégis nagyon boldog vagyok... Mert minden reggel bekopog hozzám Valaki, úgy nyolc óra tájban, odajön betegágyamhoz. Aki nagyobb a földnél, nagyobb az égnél, és éppen énmiattam rejtôzött a ,kis fehérbe'. Hozzám lép, kinyitja lángoló keblét, susogja: beteg fiam, én szeretlek, ölelj meg... És én megölelem nagyon és Testvérkéim, higyjék el, már nem fáj semmi, nem érzem az árvaságot, hanem boldog vagyok Jézusomban. Gratiarum actio (hálaadás). Ismét mondom Testvéreim, mennyország a földön. Merem állítani, hogy érdemes csak azért születni, hogy áldozhassunk, hogy Jézust magunkhoz vehessük. A mennyországtól annyiban különbözik, hogy itt Ô van a mi szívünkben, ott pedig mi leszünk az Ô Szívében.

Testvérkéim! Egészen ôszintén mondom, hogy a szentáldozás e boldogító hatását a Jézus Szíve kultusznak, akarom mondani a ,kicsi fehérben' égô Jézus Szíve szeretetének köszönhetem!

A kegyelem-illatos áhítatban aztán nem nehéz imádni, hálát adni, csodálkozni, szemlélôdni, bizalmat fölindítani, áldozatot, az utolsó tüdôhólyagig menô hûséget és szeretet ígérni a nekem oly drága Szívnek. Aztán kérek sokat... magamnak, másoknak, Önöknek.

Idôm van bôven...

Az álmatlan éjjel és a reggel az én ,adventem', azaz Jézus-várás, nyolckor a szent egyesülés, majd a nap többi része hálaadás.

Testvérkéim, elhiszik-e, hogy boldog vagyok? A boldogságomnak más okai is vannak: mint Jézusra való gondolás, aztán, hogy tagja lehetek az Ô nevét viselô Társaságnak, részese keresztjének. De boldoggá tesznek még az imák, elmélkedések, a tiszta lélek s a fogadalom letételének tudata, a sorozatos kegyelmek bôsége. No de ezekrôl majd máskor. Bocsássanak meg, ha nagyon bizalmas voltam... Szíven viselem, Kedves Testvérek, az Önök szándékait, hiszen az Önök megszentelôdése Jézus Szíve országának érdeke. Most szeretnék mindenkinek szólni külön-külön, de arra kevés a papír. Inkább majd a Szenteste misztikumában beszélgetek az édes kis Jézussal Önökrôl. Kedves leveleikbôl olvasom, hogy Önök is kíváncsiak az én szándékaimra és testvéri szeretettel fel fogják karolni azokat.

Ha szívesen megteszik, elárulom ôket: Imádkozzanak, hogy életem ne legyen egy ifjú élet szomorú hervadása, hanem egy ifjú élet Jézusba jegecesedése (ugye tudják, mire gondolok?). Hogy Jézus Szívét mindig jobban, olyan nagyon, áldozatosan szeressem, sôt hogy úgy szeressem, hogy jobban már nem lehet (elárulom, hogy ez életprogramom röviden). Aztán kérjék, hogy mehessek én is oda, ahol a missziós hôsök áldozatos munkája nyomán már menekülnek a pogány istenek és ott bennem, velem, általam, mellettem, nyomomban gyôzzön és gyôzzön meg, gyôzzön az a nagyon szeretett Jézus.

Ugye, kedves Testvéreim, megteszik, hogy imádkoznak ezekre a szándékokra? Igaz, belátom, hogy nem arányos a dolog: én a nyomorult csak egyedül állok szemben harminc és egynéhány novicius imájával és az bizonyos, hogy nem tudok kellô ellenszolgáltatást adni, de azért csak imádkozzanak szívesen értem.

Gondoljanak az édes Jézus szavaira: ,Ne csak azokat szeressétek, akik titeket szeretnek, ne csak azokkal tegyetek jót, kik veletek jót tesznek, hisz ezt megteszik a pogányok és vámosok is.' Ha tudnék méltó ellenszolgáltatást adni, akkor imádkoznék értem minden pogány-és vámoslelkû keresztény, nem pedig az én szeretett kedves Testvérkéim.

Köszönöm leveleiket, jutalmazza meg Önöket a világot ítélô Jézus, mikor majd mondja Önöknek: ,Jöjjetek... mert beteg voltam és meglátogattatok engem!'

Kedves Testvérkéim! Tudom, hogy milyen boldogok, lesznek Szenteste a jó testvérek társaságában a karácsonyfa alatt. Ne szomorkodjanak miattam, higyjék el, én is boldog vagyok a keresztfa alatt. Sôt kívánom Önöknek is Szentestére azt a boldogságot, melyet bennem fölkelt az Emmánuel szent ténye.

De nemcsak Önöknek kívánok boldogságot, hanem az egész Manrézának és jézusi békét jó Elöljárójának és minden benne lakójának.''


Bôvül a program
6. Bôvül a program	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

A kis naplófüzetben a dátumok mellett nehéz följegyzések húzódnak. ,,Pokoli éjjel. Álmatlanság.'' ,,Gyomorfájás. Étvágytalanság, rosszullét.'' ,,Te Deum. Látogatás. Sok-sok beteg, Vigasz. Éjfélig a templomban imádkozom.''

Ebben a helyzetben kezdett naplóíráshoz. Ezekben a napokban olyan láng gyulladt ki lelkében, hogy ellent nem állhatott, papírra öntötte szívének lelkesedését:

,,Ma, 1934 karácsony estéjén kezdem meg e napló írását. A kisded Jézus aranyos kis Szívét kérem meg elsôsorban, hogy vegye védelmébe ezt az igyekezetemet. Ne engedje, hogy eltérjek attól a céltól, melyet alantabb ki fogok tûzni. Ne engedje, hogy öndícséretet keressek és igyekszem magam elôtt igazolni zsugori, kislelkû, hálátlan és bûnös életemet. Magamnak írom e naplót és nem másnak. Írom, hogyha majd idô multával nagyon elbíznám magamat, itt az írott betûk között megtaláljam kicsinységemet és semmiségemet. Írom, hogy megismerjem, mekkora hálára vagyok kötelezve, a szent Szív sorozatos kegyelmi és természeti jótéteményeivel. Írom, hogy a lelki szárazság idején majd itt találjak feleletet a kegyelem csökkenéséért és viszont. Írom, hogy a megörökített elmélkedések, gondolatok, kegyelmek és keresztek sokaságában böngészve majd felbuzduljak Jézus hôsies követésére. Írom 1935 január 1-étôl kezdve elôre és ugyanonnan hátra, vissza-vissza egészen a gyermekkorig. Írom nemcsak a jót, hanem a rosszat is. Írom, hogy tökéletességre, életszentségre, Jézus-ölelésre, a Szent Szívben való lángolásra, szeretetre, soha ki nem alvó izzó szeretetre vezetô utam hullámhegyeit és völgyeit ellenôrizzem.

A szeretet tûzében elégett keblû drága testvérkémet, Szent Szaniszlót kérem végül, áldja meg a piciny munkácskát és szándékot, Amen.''

Sajnos, azonban ez a nagyvonalú terv nem valósult meg. A következô év elején leírja ugyan néhány elmélkedését, de aztán már nem futja erôvel. Súlyosbodó betegsége nem engedi, hogy föltett szándéka mellett kitartson. Életének írásban való visszapillantására sem kerül sor. Csak kicsi naptárába jegyzett ezentúl is egy-egy gondolatot, eseményt, amíg mozdulni tudott.

De 1935 január hónapról bôvebben beszél a napló. Elsején kezdi:

,,Jézus Szíve nevében! Egyik legnagyobb ünnepem közé tartozik e szent nap. Jézus nevenapja! A gondolatok tengere zúdul végig agyamon. Mily drága hang, mily édes szó! Ó, de sok kérdésre szeretnék ma feleletet adni. Mit jelent e drága szó, e fölséges név a szegénynek, a nyomorultnak, a vaknak, a betegnek, a bûnösnek, a szomorúnak, a gazdagnak, a kicsinynek, az alázatosnak, a szenvedônek? Mi értelme volna a szenvedésnek, mi a türelemnek, mi az önmegtagadásnak, a hôsies és áldozatos életnek Jézus nélkül? Az élet hány és hány problémájára ad kielégítô, vigasszal-teli feleletet e gyönyörû, ez egyszerû, de annál fölségesebb szó, név: Jézus. Ó, hogyan tudnám ekkor és másként megérteni azt a sok-sok áldozatot, ami a megtestesüléstôl napjainkig e szent szó jegyében elégett, ha e nagy név nem adna mindarra feleletet, ami az emberi agyban kérdéssé merevedik. Hány száz meg száz ember kerül kínpadra e drága névért; hány ezer meg ezer vérzett e szóért a Kolosszeumban, vagy Néró kertjeiben, hány millió és millió lelkesedett és fogott fegyvert, király és mezitlábos egyaránt e dicsô névért? Hány millió foglalt mellette és hány ellene állást?

Mit jelent e drága név a papoknak, mit az apostoloknak, a tizenkettônek és az utánuk jövô sok-sok ezernek? Mit a hitvallóknak, mit a szûzeknek, mit a haldoklóknak? Mit jelent most és mit jelent majd az utolsó ítéleten? Ugye, e drága név fönsége és magasztossága, édessége és dicsôsége égette Szent Szaniszló keblét, csalt könnyeket Szent Ignác szemébe, serkentett vért Szent Alajos ártatlan, gyenge hátán, lángolt Xavér zélusában, égett Szent Pál szívében, világosított Szent Ágoston és Tamás agyában, harsogott Aranyszájú Szent János ajkán, lelkesített a manrézai barlangban. Ez serkentette Kis Terézt, ez bíztatta Bosco Jánost, ez gyujtott Arsban. Ez piroslott Szent Ferenc stigmáiban, ez ragadta el Nagy Szent Terézt, Sziénai Szent Katalint. E név inspirálta Borgiást a hôsies lemondásra.

Ó, aztán ha elgondolom, édes Jézusom, a Te Neved dicsôségét! Hol van a világ nagyjainak dicsôsége a Tiédhez képest? Mit jelent e drága név, Jézus, nekem? Hát mindent, de mindent. Többet minden élvezetnél, többet az egész világnál, többet önmagamnál. Többet minden boldogságnál, mely nem Tôle származik. Ó, e szent Név, melynek hallatára majd meghajol minden térd a mennyben, földön és az alvilágban! Odaborulok én is e szent szó varázslatába. Mennyi boldogságot jelent e szent Névnek puszta hallása, kimondása, elgondolása. Ó, Uram Jézusom, e szent Névért odaadnám bármikor életemet is. Vezérem, akire már oly sokszor esküdtem, vonj egészen közel magadhoz.

Úr Jézusom, add, hogy ez az új év, meg egész életem e szent Jézus Név igézetében égjen el. Add, hogy még halálom percében is ezt kiáltsam (Szent Alfonzzal): Szeretlek, Jézusom, Jézus, édes Jézus!''

Nem véletlen, hogy a Jézus nevenapját követô elsô péntek robbantotta ki lelkébôl több régi elhatározásai közül egy valaminek erôteljes kihangsúlyozását. Most itt az alkalom arra, amit akkor a noviciátus elején lelkigyakorlatokban elgondolt. Most újra megrázza lelkét az eszme és a betegtársak, élôk és megholtak tudnának csak igazán beszélni, hogyan is valósult ez meg Torma testvér életében.

,,Jan. 4. Elsô péntek. A hatodik novénában Jézus Szíve jegyében. Életprogrammom újabb formája.

Benedictus, qui venit in nomine Domini, hosanna in excelsis... dörög az ujjongó nép ajkán... A názáreti Jézus vonul be Jeruzsálembe. Útja egyenest a templomba vezet. Már messzirôl hallatszik a vásári zsivaj: Bégetnek az áldozati bárányok, csipognak a gerlicék és madarak, csilingelnek a siklusok és drahmák a pénzkufárok asztalain, fel-felcsapnak az alkudozók kiáltásai... Belép az Úr. Hallja a vásári zsivajt a szentély árnyékában, látja a templom ily megbecstelenítését, szent düh, isteni harag önti el. Kötelekbôl ostort fon. A helyeslés és ellenszegülés kiáltásai közt fennsuhogtatja azt. A kufárok pénzes tálai egy csapásra feldôlnek és tartalmuk szertegurul. A madárárusok kalitkájukkal hónuk alatt menekülnek az ajtó felé. Közbe-közbe csattog az Úr korbácsa és hallatszik dübörgô hangja: ,Ki innen ezt a lim-lomot! Atyám háza az imádság háza, ti pedig azt latrok barlangjává tettétek.' És kisöpörte a templom udvarát, mint a szél a rongyot.

,Ekkor megemlékezének tanítványai, hogy írva vagyon: a házadért való buzgóság megemészt engem.'

Torma testvér, nézd meg és figyeld meg e fölemésztô buzgóságot, ez isteni zélust, mely vitte Jézust a betlehemi barlangba, vitte a számûzetésbe, izzasztotta a názáreti ácsmûhelyben, hajtotta a pusztába, vitte a betegek, szegények, nyomorultak, vakok, sánták, bénák, ördöngôsök, koldusok és a rongyosok közé, mely buzgóság ostort ragadtatott vele. Nézd, Torma testvér, hogy ûzi a Golgotára, hogy elégjen hatalmas fénykévében az elsô nagypéntek sötétjében, és teszi fogollyá, hogy sziporkázzék, hogy vigasztaljon, hogy erôsítsen és gyujtson minden tabernákulum mélyébôl. Tényleg megemésztette az Urat az Isten házáért való buzgóság. Torma testvér, nem vagy jó jézuskövetô, ha Isten házáért, Isten templomáért nem emészt a buzgóság. Igen, kell, hogy engem is fölemésszen ez.

Cor Jesu Templum Dei Sanctum, Cor Jesu, Domus Dei... Jézus Szíve, Isten háza, Jézus Szíve, Isten szent temploma. Itt van Isten háza, melyért való buzgóság kell, hogy felemésszen. Jézus szent Szíve hát a templom, amelyért való buzgóság emészthet, megemészthet, felemészthet. Add is, ó, add is Jézusom, hogy e szép és gyönyörû házért, e piros templomért emésztôdjem fel. Jézusom, most már világosan látok... Köszönöm ezt a nagy kegyelmet. Minden vágyam a Te Szent Szívedért való felemésztôdés. Nekem a Szent Szív kultusz nemcsak egy ájtatosság a sok közül, eddig se volt az, hanem életprogrammom, vágyaim netovábbja, egy, mondhatnám, szent cél és elemi révület, mely betölti minden vágyamat, egész lelki világomat, minden gondolatom alapja és minden cselekedetem rúgója. Ez az a szent, isteni tûz, melyben én akarom, hogy felemésztôdjek. Övé, Jézus Szívéé, Isten szent templomáé szívem minden dobbanása, agyam minden gondolata...

Édes Jézusom, add, hogy százszoros buzgalom hevítsen engem a Te Szent Szíved szolgálatában, hogy ezen buzgalom által is sok lelket mentsek, a magamét tökéletesítsem, s így a Te országodnak hasznot hajtsak.

Uram és mindenem! Rólad az volt írva, hogy az Isten házáért való buzgóság megemészt. Írd a Te Szent Szívedbe rólam azt: Szívemért való buzgóság emészti, megemészti, fölemészti C. Tormát.''

Ha ezeket a sorokat olvassuk, nem tudjuk, mit csodáljunk inkább? A gondolatok pazar gazdagságát, a kifejezések erejét, lendületét, vagy azt a lelkületet, amelybôl ezek a fönséges és megragadó gondolatsorok kipattantak? És tudjuk, hogy Torma testvér nemcsak száján hordozta ezt a nagy szeretetet Ura, Jézusa iránt, hanem ez lelke mélyébôl fakadt. A gyakorlati, a tettekben megnyilvánuló felebaráti szeretete a legfôbb bizonyság arra, hogy mennyire valódi, minden ábrándozástál távoli volt ragaszkodása Krisztus iránt.


Dezsô bácsi, meg a többiek
7. Dezsô bácsi, meg a többiek	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

A megajánlás megtörtént. Még egy gondolatnak kellett áthatni lelkét, a misszióké. A lelkekért mindent odahagyni. Áldozatos élet! Gyôzzön a szeretet! A napló beszél errôl is:

,,Jan. 6. A missziós hivatás jegyében. A kis Jézus a mai napon nyilatkoztatta ki magát a pogányoknak. Érdekes. Titokzatos születése után mily hamar jönnek a pogányok is, hogy hódoljanak az elôtt, Kinek most egy csöpp kis Szíve harminchárom év múlva ôértük is megnyílik és meghasad a Golgota ormán. Ez a drága Kisded földi ittléte vége felé majd küldeni fogja tanítványait: ,Elmenvén, tanítsatok minden nemzetet...' Én is érzek szent vonzalmat a hithírdetô munkára. Szeretnék menni akár Kínába, akár Afrikába. Téríteni feketét, sárgát. Szeretném megölelni a piszkos, de halhatatlan lelkû kínai porontyot. Odaadnám életemet akár százszor is, akár a lassú áldozatos élettel, akár a mártírhalállal. Érzem, hogy tudnék áldozatot hozni... nagyot. Sôt... hisz nem is lenne ez részemrôl áldozat, hisz minden vágyam, hogy én is mehessek oda, ahol a missziós hôsök áldozatos munkája nyomán menekülnek a pogány istenek... és ott bennem, általam... gyôzzön Jézus. Amen.''

Így készítette ôt elô Isten arra a munkára, melynek bámulói és csodálói lehetünk. Követôi? Isten hívása nélkül ki merne rá vállalkozni. Közben egészsége egyre romlik, amint a napló is elárulja:

,,Jan. 11. Pulzusom magasra emelkedik, lázam is felfelé ível. A jobbkarom és oldalam erôsen fáj. Mellhártyaizzadmány-gyanús vagyok. Érdekes. Uram, Jézusom megköszönöm Néked azt a kegyelmet, hogy arra a gondolatra, hogy most lesúlyosodom újra, különösképpen éreztem vigasztalásodat. És mintegy -- Uram, bocsásd -- kívántam, hogy bárcsak feloszolhatnék és lehetnék Veled.''

S mégis a következô napokban szüntelenül a betegek körül forog, utánuk jár, ágyuknál ül, beszél velük, ápolja ôket...

Volt, aki így szólt: tönkre teszi magát, hátráltatja a gyógyulást, ez az oka, hogy nem tud felépülni, ez az okosság ellen van... A fôorvos úr azonban megjegyezte: Ha az erkölcsi bajok láttán nem segíthetett volna, ez még jobban hátráltatta volna gyógyulását.

És Torma testvér? Ô nem gondolkozott ezen. Úgy tudta, hogy neki, amennyit tehet, tennie kell, hiszen annyira fáj az az ellentét, mely a jó Jézus és az emberek között igen sokszor nemtörôdömségbôl, gyengeségbôl, ritkábban rosszakaratból van.

Ekkortájt hosszabban jegyezte látogatásait. Különösen haldokló embertársait kereste fel nagy elôszeretettel. Érezte, látta rajtuk, hogy nagyon is rászorulnak a támaszra és vigaszra. És a hatalmas szanatóriumban akadt haldokló. Torma testvér ment hozzájuk, valláskülönbség nélkül. Csak a szenvedô, végsô harcukat vívó emberekre nézett, akikért Krisztus vérét adta. Mellettük volt, vigasztalta, bátorította ôket, ott maradt ágyuk mellett igen sokszor a halál pillanatáig.

Ezekrôl a látogatásokról beszélnek a következô erôteljes színekkel és mély lelkiséggel átszôtt sorok:

,,Jan. 12. Meglátogattam a 21-es szobát. Dezsô bácsi súlyosan fekszik. Szájaszéle bíborpiros, szemei zavarosak. A nôvér eteti... Ágyára ülök. Vigasztalom: ,Dezsô bácsi, a jó Isten majd megsegíti, csak bízzunk benne.' Érdeklôdöm hogyléte iránt. Panaszkodik, hogy rettentôen fáj a feje. Azt mondja szegény: ,Tisztelendô úr! Úgy szenvedek, ha volna revolverem, sokszor támadna kísértésem!' Az egész ember különös benyomást tesz rám. Elbúcsúzáskor látszik rajta, hogy jólesik neki a látogatás. Megígérem, hogy máskor is eljövök. És én elmentem hozzá máskor is. Csak többé már nem találtam eszméletnél.''

,,Jan. 14--15. Megyek a halál barlangjába. A Szûzanya se mondta nagypénteken, hogy nem megyek a Golgotára, hisz segíteni úgy se tudok rajta. Minden visszariasztó mellett van egy erôsebb ellenérv, a szeretet, mely a Szûzanyát is vonzotta az Úr után a Kálváriára. Engem is húz nap-nap után utolsó útjukra induló agonizáló felebarátaim közé a szeretet. Hisz úgyse jön senki, aki imájával átkísérje ôket az örökkévalóságba.

Bemegyek. Két ágy. Rajta két haldokló. B. bácsi, tüdôrákja van, és Dezsô bácsi, agy tbc-je van. Az elôbbi alszik és hörög, az utóbbi eszméletlenül rángatózik. Szegény Dezsô bácsi! Leülök ágya mellé. Arca sápadt és beesett szemei kimeredten, üvegesen néznek egy pontra, szája tátva, véres genny szüremlik orrából és szájából. Rettenetes kép. Imádkozom érte. Megsimogatom fájó homlokát és a boldog kassai vértanúk ereklyéit teszem rá és mondom: ,Dicsôséges kassai vértanúk, kik meghaltatok a fanatikus protestáns hajdúk kínzásai alatt, mutassátok meg nagylelkûségteket és ha lehetséges, eszközöljétek ki e szegény ember örök boldogságát.' (T.i. Dezsô bácsi kálvinista vallású.)

A noviciátus elején volt elmélkedés a halálról... Milyen nehéz volt akkor elképzelni... és most itt ülök szemtôl-szembe vele. Itt áll már a halál és várja az Úr parancsát, hogy csontos öklével Dezsô bácsi szívére vágjon és kioltsa rövid életét! (30 éves.) Jaj, Dezsô bátyám, pár óra még és ,a férgeknek mondod anyám és néném'.

Magamba nézek. Nem Dezsô bácsi, hanem én... én fekszem a halálos ágyon hasonló körülmények között. Én fuldoklok, hörgök és rángatódzom. Sötét elôttem minden. Szívem eszeveszetten kalimpál... Homlokomon a halálveríték hideg gyöngyei... még néhány perc, már csak egy pillanat... a halál angyala rámhajol... vége, egy földi életnek vége. Jön a számadás.

Hát érdemes volt? Soha még igy nem láttam át az értelmét a földi életnek. Itt tud az ember feleletet adni arra, hogy mi volt érdemes és mi nem. Torma testvér, most láthatod igazán, hogy milyen semmi a földi, a mulandó, melyhez millió és millió szív olyan nagyon hozzátapad. Belenézek ebbe a haldokló arcba. Élôhalott, mely már elevenen rothadsz, mondd, mit szeretnél inkább most, a szép frizurát, derûs külsôt, vagy, hogy ki tudnád nyögni bánatos szívvel Jézus szent Nevét... Minden törtetés, minden erôlködés, küzdés, szenvedés, ha nem az örök cél érdekében történik, csak ,cursus celerrimus, sed praeter viam' -- rohanás, de nem az úton.

De már nincs megfontolás, alku. A halál már itt áll... összeszorítja szívét... a vér megfagy ereiben, az út elfogyott a lábai alatt, a gyertya elégett kezében...

Pár óra múlva visszamegyek, az ágy már üres! Dezsô bácsi nincs többé. Nem voltak szülei, se testvérei. Pár nap múlva eltemetik, egy év múlva elfelejtik, ötven év múlva elkorhad a fakeresztje, száz év múlva nem lesz a földön, aki tudná, ki volt az a P. Dezsô... Jaj, jóságos Jézusom, csak ne kelljen neked is megfeledkezned róla!''

,,Jan. 16-21. Memento mori! Megyek az elkülönítôbe. Az egyik ágy már üres, a másikban B. bácsi készül a nagy útra. Arca egész vörös. A köhögés arcába hajtja a vért. Sovány... nem eszik napok óta... erôsen fullad. Ágyára ülök. Vigasztalom. Majd beszélek neki a gyónásról és a szent-kenetrôl. Elmondom neki, hogy én is itt feküdtem, ahol a másik tegnap meghalt... én is itt kaptam föl a szent kenetet... és... és azóta, hála Istennek, javulok. A jó öreg úgy fellelkesedik, hogy azonnal papot kíván. Gyónt, áldozott és felvette a szent kenetet. Minden nap jártam hozzá. Egyik este azt mondja: ,Tisztelendô úr, szeretnék még élni, legalább egy-két évet kis családommal, de ha a jó Isten úgy akarja, szívesen halok meg. Hisz úgy is mindegy, elôbb, vagy utóbb.' De ô az elôbbit kapta, mert 21-én délután utolsót dobbant a szíve. Megnéztem lepedôbe burkolt, még meleg holttestét is. Üres templom, ,Istenjárás' színhelye, volt tabernákulum és nemsokára férgek étke!

Én pedig a napokban folytatom elmélkedésemet. Ami földi, ami világi, múlandó, az mind nem érdemes!

Hát mi az érdemes akkor, Torma testvér? ...

...Érdemes szegénynek lenni Jézusért. Érdemes megvetettnek lenni Jézusért... Érdemes szenvedni... meghalni Jézusért. Érdemes a testet sanyargatni, a szenvedelmeket megfékezni, a rosszindulatokat kiirtani Jézusért... Érdemes betegnek lenni, türelmet gyakorolni, a fájdalmakat örömmel eltûrni Jézusért... Egyszóval érdemes Jézusból sarjadó és Jézusba jegecesedô szent életet élni!''

,,Jan. 28. A kis V. rengeteget szenved e napokban bél- és gyomor tbc-ben. Minden nap többször is meglátogatom. Egyik este szegényke a párnát rágta kínjában. Nagyon nyugtalan... Közel jár a halálhoz... Örül minden látogatásnak. Ó, Istenem, odaadnám fele gyomromat.''

,,Febr. 6--13. Proficiscere anima christiana... Indulj, keresztény lélek... Megint van betegem az elkülönítôben. Húsz éves, szegényke szintén tbc-s. Egész héten járok hozzá. 7-én már meggyónik és a szent kenetet is felveszi. Vége felé rettenetes még leírni is. Hanyatt fekszik, feje mégis oldalt néz.

Proficiscere anima christiana... De ha csak a lélek távozik, miért ragaszkodunk akkor a világi és földi dolgokhoz, miért van olyan sok gondunk rája?!''

Természetesen nemcsak a haldoklók érdekelték. Figyelme kiterjedt szinte az egész szanatóriumra.. Egyszer küldöttséget vezetett az igazgatóhoz az egyik nôvér érdekében, máskor részt vett a szanatórium házi ünnepségeinek rendezésében, mindenütt ott volt, ahol segíteni, vigasztalni kellett. Erôteljes vérmérséklete, százszázalékos meggyôzôdése néha parázs vitába keverte egyik-másik más világnézetet valló betegtársával. Különösen a keresztény és zsidó sajtó körül esett sok szó. Az ilyen viták néha napokon át folytatódtak és a jobbérzésûek minden esetben belátták, hogy Torma testvérnek van igaza. Különösen nagy tevékenységet fejtett ki minden hónap elsô péntekjén, hogy minél több embert rábírjon a Jézus Szíve nagykilenced elvégzésére. Egyszer az is megtörtént, hogy a revolvert kicsavarta egyik szerencsétlen betegtársa kezébôl, aki elkeseredésében öngyilkos akart lenni. -- Tévednénk azonban, ha azt hinnôk, hogy egész érdeklôdését lefoglalta a szanatórium. Éber és rendkívül élénk szelleme, amelyet apostoli buzgósága csak még fokozott, nem hagyta nyugton. Távollevô ismerôseit és barátait elég gyakran kereste fel leveleivel. És barátai egyre szaporodtak. Akik a szanatóriumból távoztak, nem tudták elfelejteni Torma testvért, és gyakran keresték fel leveleikkel. Ezekben is, mint minden más megnyilatkozásában, ôszinte volt és miközben másokat vigasztalt, betekintést nyújtott saját lelkébe is, mely telve volt nagylelkûséggel, keresztrajongással.


,,A legnagyobb fájdalom''
8. ,,A legnagyobb fájdalom''	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

Noviciustársait, kik fertôzô betegsége miatt alig látogathatták, gyakran felkereste leveleivel, gratulált nekik fogadalmaik alkalmával, irántuk való figyelmes szeretetét mindenképpen igyekezett megmutatni. Így hát nem unatkozott. Levelezése, betegei, a legkülönbözôbb módon véghezvitt apostolkodásai, pontosan végzett imádságai meglehetôsen elfoglalták. A Manrézából is igen gyakran látogatták az idôsebb atyák és testvérek. De meg betegsége is elég gondot okozhatott neki. Idôrôl-idôre erôsödött ugyan, de javulása csak nem akart tartós lenni. Mindig rövidebb idôközökben vált szükségessé a mellkascsapolás, amely néha igen fájdalmas volt.

Így telt el az 1935. esztendô elsô tíz hónapja. És ekkor, október elején olyan lelki szenvedés érte, hogy kis naptárában ezt a napot fekete keretbe foglalta, és csak két nap múlva tudja papírra vetni: megnyugvás Isten akaratában. Erre az eseményre még tizennégy hónap múlva, nem sokkal halála elôtt is úgy emlékezett vissza, mint ,,a legnagyobb fájdalomra''.

Az történt ugyanis, hogy már 1934 karácsony táján lejárt a rendházból való távollétének fél esztendeje s az egyházi törvénykönyv elôírása szerint, ha szerzetes félévnél hosszabb ideig rendházon kívül tartózkodik, felmentésért és engedélyért a Szentszékhez kell folyamodni. Ezt a felmentést Torma testvér, tekintettel arra, hogy még újonc volt, nem kaphatta meg. A tartományfônök atya azonban azt tartotta, még ne mondják meg neki, hátha rövidesen jobbra vagy rosszabbra fordul egészsége. Mivel azonban ismét sok hónap múlt el anélkül, hogy állapota lényegesen változott volna, végül is P. Rektor 1935 október 3-án megmondta neki, hogy a Társaságból elbocsátották.

A hírt, melyet a szeretô lelkiatya megfelelô szavakkal közölt, nyugodtan vette. De P. Rektor tudta, mi megy végbe lelkében, tudta, mennyire mindene ezen a világon a Jézustársasága, s minden, ami vele összefügg. Nála hagyta tehát talárisát, az atyák és testvérek továbbra is gyakran látogatták, P. Rektor pedig ezentúl még gyakrabban kiment hozzá: most már nemcsak minden csütörtökön tette meg a hosszú utat, hanem különösen a betegség súlyosbodásakor háromszor is hetenkint.

Torma testvér volt annyira jezsuita, hogy soha se fejezte ki bánatát az elbocsátás miatt. Az elôírásokat be kell tartani, belátta ezt. De azért fájt, nagyon fájt ez neki.

Mindazonáltal nyugodt maradt a Szent Szív békéjével szívében. Naponta imádkozott a Társaságért, külön minden nap az általános rendfônökért és noviciustársaiért. Az elbocsátás hangulatában, egy évi nehéz szenvedés után, a második szanatóriumi karácsony küszöbén írja egyik rendtársának:

,,Most, hogy kissé jobban érzem magam, felkeresem pár sorral, tekintettel a Szeretet ünnepére is... Igen, mostanában a lelki szenvedések mellé (a Társaságból való elbocsátás, összetörtség) az Úr adott fizikai fájdalmakat is bôven. Ó, de ugye mindegy, hogy a kereszt fája milyen fából készült, fontos az, hogy kereszt és az isteni Szív mutatja meg azt nekünk...

Száz szónak is egy a vége. Szeret, ó nagyon szeret az édes Jézus. Boldog vagyok, nem cserélnék még a welszi herceggel sem. Azért ne is nagyon szomorkodjék miattam... hanem örüljünk, nagyon örüljünk a karácsony-éj titkának. Örüljünk a köztünk megjelenô Istenkének, Ki megtanított minket testi-lelki szenvedések közt is mosolyogni a betegágyon... Megtanított elevenül rothadva égbe nézni... sôt kívánni azt, amit Ô is választott, hogy bennünket megváltson: keresztet.''


Keresztrajongás és emberszeretet
9. Keresztrajongás és emberszeretet	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

A lelki megpróbáltatás nem valami elhatárolt jelenség életében, nem külön szakasz, hanem hozzátartozott ezer apostoli elfoglaltság közt folyó életéhez, súlyosodó betegségéhez, testi-lelki elfáradásához.

Mégis, mintha semmi sem történt volna. A betegek nem tudtak az egészrôl semmit: épp olyan vidáman forgolódott köztük, éppen úgy virrasztott a haldoklóknál, úgy levelezett, mint azelôtt. Pedig már ekkortájt a légmellezésen kívül a mellhártya-izzadmány is kínozta, ami a betegség feltartóztatására elônyös lehetett ugyan, de a kiszivattyúzás sok és nagy fájdalommal járt. Erre és fôként a lelki háttérre szép fényt vet levele, melyet egyik, szanatóriumi ismerôsének és jóbarátjának írt:

,,Aggódik romlott egészségemért? Újabb keresztek, újabb szenvedés. Kitüntetés ez, csak hadd jöjjön a Jézus kezébôl... én szívesen fogadok mindent... szívesen segítek Neki a keresztet viselni, szívesen fogadok kezébôl bármily súlyos csapást is, még akár az elevenen rothadást is, mert én így is, lázasan is, testi-lelki fájdalmak között is, fuldokolva is, másfél éve a betegágyhoz szegezve is boldog vagyok. Higyje el, hogy nem cserélnék a világon senkivel, de senkivel. Tudja mit mond Szent Ignác: ,,Akire Isten sok keresztet bocsát, az annak a jele, hogy nagy szentté akarja tenni, mert semmi se táplálja úgy a szeretet tüzét, mint a kereszt fája.''

...Tárja karjait Isten felé, úgy mint Ô a keresztfán felénk. Helyezze magát teljesen Abba, Ki a csillagok csodáit, napok patakjait, tejutak örvényléseit, születô és kialvó világok párló-vágtató, viharló kavargásait, az atomok végtelen világát, a szerves lények végtelen sokaságát, az energiák mérhetetlenségeit és a parányi embereket világot átfogó intellektusával behímezte a sötét semmibe! Akkor, akkor

Fúhat a szél,

Jöhet az árvíz,

Lelkivára áll.

Alapja gránit,

Alapja Jézus!

Isten !

Levelet várok. Újból javulok. Szeret a jó Isten!''

A lángoló Isten-szeretet, a szenvedô Krisztus gyakori szemlélete vezeti egyre jobban feltartóztathatatlanul elôre, embertestvéri szeretetében.

Szeretete ôszinte és munkás. Nem elég az egész szanatóriumban megszervezett bélyeggyûjtés a missziók javára, gyûjtôívet indít és azzal végigjár ajtótól ajtóig és filléreket jegyeznek rá szükségbe jutott betegtársaik részére...

Minden különösebb megbeszélés nélkül indul az ív: ,,Gyüjtôív szegény betegtársnak téli ruhára'' felírással. Hatvan név sorakozik fel, a végösszeg 26 pengô. A második emeleten személyesen kéregetett. A lap aljára ezt jegyezte föl: ,,Könnyes szemmel fogadta a szegény, ruhátlan, hatgyermekes, kétoldali tüdôbajos családapa a kis adományt.''

Nemcsak ez a két eset fordult elô. Van gyûjtôív ,,egy szegény betegtársunk útiköltségéré'', melyhez az elsô 50 fillért Torma testvér adta; ,,egy szegény betegtársunk héttagú, nyomorgó családja részére''. Kereszttel megjelölt lapon: ,,Mi, a második emelet betegei gyászmisét mondatunk elhunyt társunk F. I. lelkiüdvéért.''

Nagy gyûjtést indított Sz. M. hat gyermeke részére. Bevonta az ,,A'' pavilon elsô és második emeletét s az egyik nôvér útján a nôosztályt és a villát is, úgyhogy az eredmény 71 pengô volt.

A szeretet találékony és áldozatos. Torma testvéré is ilyen volt. Nem tudott nyugodt maradni, ha csak egyetlen eszközt is látott embertestvérei felsegítésére. Nem nézett valláskülönbségre, sem társadalmi helyzetre, amikor arról volt szó, hogy segíteni kell. Egyetlen szempont vezette: Krisztus, Vele volt tele szíve-lelke, Ôt akarta szolgálni testvéreiben.


,,Úgy gondolom...''
10. ,,Úgy gondolom...''	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

1935 októberében a kálvária-út hirtelen meredeknek fordult. Az idô, mely a változatos napirend, ima, apostolság, mozgás közben a javulás lehetôségével gyorsan telt, egyszerre mintha meg akarna állni: a nap legnagyobb részének programja a szenvedés. A szenvedés, melyet ima fon át, enyhít a lélek számára. A test vergôdik, fáj, ég, elég. A lélek a beteg testbe van ágyazva: a nagy, tiszta és egészséges lélek nehezen bírja a pusztuló test nyûgét.

,,1935 október elején tüszôs toroklob következtében elgennyedt légmellizzadmánya és állapota egyszerre reménytelenné vált. Gondos, fáradságot nem ismerô, a betegre nézve mérhetetlen szenvedést és erkölcsi áldozatot jelentô, közel negyedéves kezeléssel -- mellkascsapolással, mellkasöblítéssel, töltéssel és levegô leszívásával sikerült ezt a rendszerint egymagában végzetes szövôdményt, a gennyes mellhártyagyulladást is megnyugvásra bírni. A már közszeretetnek örvendô Torma testvért csodaszerûleg újból, immár másodízben a javulás útjára térítettük.

A javulás most is tartósnak mutatkozott. De az elôzô évi mértéket nem érte el, ami a kevésbé beteg baloldal folyamatának aktíválódásávál állhatott összefüggésben.

A baloldali folyamat rosszabbodása 1936 nyarán olyan méretet öltött, hogy a betegség súlypontja erre az oldalra tevôdött át és mint ultimum refugiumra, a bal oldal töltésére voltunk kénytelenek szorítkozni. Ez az elgondolás azonban több volt, mint amit Torma testvér túlon-túl próbára tett szervezete megbírt. Bár a kezelés technikai kivitele: a beteg baltüdô összenyomása sikerült, miközben az immár meggyógyult jobbtüdô vette át a lélekzés munkáját -- azt csak múló javulás kísérte s 1936 november végétôl testvérünk nemcsak menthetetlen volt, hanem állapota a szó szoros értelmében válságossá vált.

Mellhártya-izzadmány keletkezett a baloldalon is, mely állandóan súlyos légszomjat, a fulladás határáig fokozódó, ijesztôen kínzó állapotot okozott és gyakori mellkascsapolást, levegô- és folyadékleszívást tett szükségessé.

Ez a gyakori és fájdalmas beavatkozás sem hozott lényeges enyhülést és Torma testvér 1937 február 3-ig tartó utolsó két hónapja azt lehet mondani, ritkaságszámba-menôen elhúzódó, kínos agónia volt, melyben a legnagyobb szenvedést jelentô fulladás némi enyhítésére oxigén belégzésére volt szüksége, melyet legtöbbször még éjjelen át is percekre sem tudott nélkülözni.''

Ez a fôorvos úrtól adott keret az, mely több mint egy év mérhetetlen szenvedését foglalja magában.

Mert Torma testvér most már nagyon rosszul van.

,,Máj. 2. Nagyon rosszul érzem magam.'' ,,Máj. 13. A fôorvos úr bejelenti a plasztikát.''

Úgy volt, hogy mûtéti beavatkozásra lesz szükség. Bordáiból fognak kivenni s így a tüdô állandó nyomás alatt lesz. Errôl így számol be édesanyjának:

,,A mult héten olyan rosszul voltam! De most már nem várok tovább, nehogy nagyon rosszul essék, hogy olyan sokáig nem jön levél. Kérdi, mi az oka, hogy olyan hirtelen elmaradt a mûtét. Nyugodjék hát meg, nem a pénzkérdés. De sajnos, a nagy javulás sem. Hanem az utolsó pillanatban vette észre a fôorvos úr, hogy a másik, eddig egészséges oldalon megindult egy új folyamat. Mûtétet meg csak akkor szabad adni, ha egy oldal legalább teljesen egészséges. Szóval oda a másik oldal! A fôorvos úr már megtöltötte a bal oldalamat. Szépen ment. A második töltés után azonban beszakadt a belsô mellhártyám és úgynevezett ,spontánt' kaptam. 95 százalékban halálos. Szerencsére kéznél voltak az orvosok és megmentettek a megfulladástól. Igen vigyáztak rám. A fôorvost áthívták lakásáról, át is jött többször is. Még éjjel is átjött és megnézett! Nagyon megijedtek. Már a halálra is készültem... Na de már amint én szoktam, Isten segítségével ebbôl is kiláboltam. Persze egy hétig még mozdulni sem volt szabad. Most már járkálhatok óvatosan... Elég jól érzem magam. Enni alig tudok... Lázam már nincs. Nem kell megijedni. Isten kezében vagyunk! Bizony még sokáig itt kell lenni!''

Augusztus vége felé már tudta, hogy nincs segítség. Nem is csinált titkot belôle. Öntudatosan készült a halálra. Nem akarja, hogy édesanyját meglepetés érje, ezért szeretetteljes tapintattal feltárja elôtte a helyzetet:

,,Küldök pár fényképet. Ugye várhattak volna, míg meghízok. De én úgy hiszem, hogy már én nem fogok többé meghízni! Bár elég jól érzem magam és mozgok jobbra-balra. Mégis úgy érzem, hogy soká már nem bírom. Úgy érzem, hogy az elsô komolyabb krach végez velem. Úgy gondolom, hogy a jó Isten már megelégelte a sok szenvedést és hagy egy kicsit pihenni! Én már nagyon vágyom az ég után. Mindenesetre ugye megnyugszunk az Ô szent akaratában?!

Persze nem szabad, Édesanyám, megijedni vagy pláne zúgolódni, hanem csak örülni, hisz sose lennék oly biztonságban és boldogságban, mint halálom után. Magának sem kellene aggódni többé, hanem iparkodni oda, hova Isten nagy irgalmából és kitüntetô kegyelmébôl sokat szenvedett fia fog jutni! Hisz egyszer, elôbb-utóbb át kell jutni az örökkévalóság kapuján.

Nem kell megijedni, hangsúlyozom, de elô akartam készíteni, hisz tudja, ha jön az a ködös, nedves ôsz...

Öleli: Kálmán.''


,,Mindent odaadtam.''
11. ,,Mindent odaadtam.''	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

,,Október 30. Kezdôdik nekem is'' -- írja naplója végére. Igaza volt. A napló utolsó lapjain 84 nevet írhatott fel nap-nap után, ,,akiket szentgyónásra vagy nagykilenced végzésére rávett''. 96 nevet írhatott fel: ,,halottak, akiket ismertem, vagy halálos ágyuknál is voltam.'' Az utolsó izraelita tüdô-tbc-s neve után még odaírta jellegzetes nagy betûivel: Torma K. tüdô tbc. 1937...

P. Rector feladja neki ismét a szentkenetet és nagyszerû apostolkodásai, szeretetszolgálatai színhelyére, az elkülönítôbe fektetik. Vajon mit érezhetett, amikor most már másodszor fektették arra az ágyra, mely mellett annyi haláltusának, véres szenvedésnek volt tanúja, mióta a szanatóriumban tartózkodik. Szívében él a bizonyosság: innen élve nem viszik el többé. A kis naptár rövid bejegyzései nem szûnnek meg; rövid szavakkal sokat mondanak:

Nov. 3. Harminc látogató, Apostolkodom.

Nov. 4. Készülök örömmel a halálra. Csapolás: 1150 köbcentiméter

Nov. 7. Tompa szenvedés.

Nov. 10. Rendkívüli szenvedés.

Nov. 12. Állandó hányás.

Nov. 13. Tomboló láz.

Nov. 18. ,,Nem tudok meghalni, abba halok bele.'' (Sz. Teréz.)

Nov: 21. Megajánlom magam, teljes áldozatul, bármilyen szenvedésre.

P. Rector tudva azt, hogy milyen rajongással szereti a Jézustársaságát, levélben kérte az általános rendfônököt, eszközölje ki a Szentszéknél, hogy Torma testvér a szabályosan betöltött próbaév hiányában és az elbocsátás ellenére is letehesse az ú.n. devotionalis fogadalmat. P. Generálist meghatották a volt novicius meleg ragaszkodása és hôsies szenvedései, és igen gyorsan megtette a szükséges lépéseket. Az igenlô választ táviratban kö-zölte P. Rectorral. November 23-ika volt számára az a nagyon boldog nap, melyen ismét hûséget fogadhatott Urának, Istenének. Egyik szemtanú így írja le az eseményt:

,,Elôresiettem, megnéztem, hogy rendben van-e minden. Imába merülve találtam. Virág a kis elkülönítô szoba asztalán, gyertya, feszület. P. Rector már hozta is a Legméltóságosabb Oltáriszentséget. P. R. és én kísértük égô gyertyával és csengôvel. Fenn a szobában néhány szót váltott lelkiatyjával és utána Confiteor... Misereatur... Aztán a Szent Szûz és az egész mennyei udvar színe elôtt elmondta fogadalmát. Nehezen, fuldokolva, sípolva jöttek a szavak: Voveo... paupertatem, castitatem, obedientiam in Societate Jesu (örök szegénységet, tisztaságot és engedelmességet fogadok a Jézus Társaságában). Megáldozott. P. Rector megkérdezte, nem akarja-e megújítani a kínai missziókra tett fogadalmát. Tagadólag intett. Aztán aláírta a fogadalom szövegét. Elimádkoztuk térdenállva a Suscipe-t (Sz. Ignác felajánló imája), a Miatyánkot és az Üdvözlégy Máriát.

-- Nos, Torma testvér, -- mondta P. Rector, -- most teljesült kívánsága, ismét jezsuita lehet, csak imádkozzék, hogy gyógyuljon meg.

Torma testvér mosolyog: ,,Féltem, hogy a fogadalom elôtt halok meg.''

Egyik rendtársa, aki egy ideig vele volt a szanatóriumban, de néhány hónap elteltével megerôsödve távozhatott, havonta meglátogatta a beteg testvért, miközben kezelésre járt oda. Két utolsó látogatását a következô sorokban tárta föl:

,,Amikor 1936 novemberében a szanatóriumba mentem, a nôvér, szomorú arccal mutat az elkülönítôre: Újra itt van -- mondja. Bemegyek, beszélgetünk. Beszélgetés közben keze a csengetôzsinór után nyúl s himbálja, himbálja szünet nélkül. Rámmosolyog. ,,Látja?'' -- kérdezi. Lehajtom a fejemet. ,,Az órára emlékeztet, -- folytatja --, az óra pedig az elmúlásra. Ezzel játszom egész nap, mert állandóan a halálra emlékeztet.''

,,A jó Isten segítségével már elszakadtam mindentôl; Ô segített ebben azzal, hogy betegséget küldött rám. A világ most már távol van tôlem.''

Ha nem mondaná is, látom rajta. Érdekli minden, de már csak távolról.

,,Bizony, testvér, most már biztosan tudom, hogy itt a halál ideje. Mikor elôször voltam olyan rosszul, akkor nem tudtam olyan biztosan.''

Hangjában olyan nagy a meggyôzô erô, hogy nem tudok ellenkezni. Újra csak ô beszél:

,,Szívesen vállalom a halál gyötrelmeit, csak attól félek, hogy nem leszek elég erôs, mert roncsok az idegeim. Most, hogy itt a vég, jól össze kell szedni minden erômet.

A jó Isten, mint otthon az édesanya vasárnap reggel meg szokta mosdatni gyermekét, aztán felöltözteti és mennek a templomba. Így engem is megmosott a jó Isten, végigsikált rajtam a szenvedés, kereszt, betegség érdes keféjével s most megyünk a templomba, az igazi nagy templomba.''

-- Megvár-e -- kérdeztem tôle búcsúzóban és ô nemet int fejével. Pedig megvárt. Egy hónap után, karácsony táján ismét meglátogatom. Sovány, beesett arccal, lihegô mellel, lázban csillogó szemekkel fekszik ágyán. Beszélgetünk. Beszélgetésünk nem zavartalan. Hol egy idôs családapa lép be, hol kisgyerek, könnyebb-súlyosabb betegek egymásután, aki csak felkelhet az ágyból... Tiszi bácsi, hogy van? -- kukkant be valaki és már el is tûnik. Ennyi látogatója van?! -- kiáltok fel csodálkozva.

,,Egyszer harminchetet számoltam meg -- válaszolja. Most már nem számolom. Nézze, -- mutat a mellére -- nem mozog már, amikor lélekzem. Rettenetes fájdalmaim vannak.''

Felállok búcsúzni: Megvár-e, Testvér? A következô hónapra újra berendeltek. ,,Nem tudom, -- szól mosolyogva -- még sokáig bírhatom. Ó, miért nem tudok már meghalni!''

December közepén régi barátja és rendtársa is meglátogatta Torma testvért. A testvér a jóbarát leplezetlen nyíltságával valósággal meginterjuvolta a haldoklót. Torma testvér halkan, mosolyogva, mindenre felelt.

,,Jaj, testvérek, két nappal ezelôtt agóniát álltam ki. El tudják képzelni, mi az, ha valaki vízbe fullad? Én el tudom képzelni. Csak annyit mondok, hogy betegségem összes szenvedései, beleértve a lelki szenvedéseket is, együtt nem tett ki annyit, mint ennek az agóniának egyetlen perce. Juj! (és itt megvonaglott a szegény arca). Sírni kell, amikor csak rágondolok. Olyan tûrhetetlenül rettenetes volt, hogy sírtam, mint egy kisgyerek. Itt álltak az orvosok, a nôvérek és nem tudtak rajtam segíteni. Istenem; milyen is volt az! Most félek, nagyon félek. Nem a haláltól, ó, a halál nekem legjobb barátom, hanem az ilyen rettenetes fizikai szenvedéstôl. A tisztítótûztôl sem félek. Bizalommal nézek a halál elé. Mert hát Isten elfelejti az ember bûnét, a hátamögé dobja, nem igaz? Mert Isten Ô, nem ember. Hogy lehet most a zsoltárt imádkozni! Most tudom csak igazán átérteni: sicut aqua effusus sum... szétfolytak csontjaim, egészen tehetetlen vagyok... Dehát nekünk nincs is másban dicsekednünk, mint a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében!''

Mivel biztosra vettem, hogy utolsó alkalommal látom itt a földön, megkérdeztem, leírta-e lelki élményeit:

,,Egyszer hozzáfogtam, -- mondta -- de csak néhány elmélkedésemet írtam le. Nem volt hozzá erôm. Egyébként is azt mondhatom, nem volt semmi különös lelkiéletemben. Nagyobb annál a hitem, hogy látomások után epekedtem volna... De most már remélem, hogy ez az ádvent igazi lesz. Szép is lenne karácsony napján megszületni a másvilágnak.''

-- Testvér, mi volt a legnehezebb a hosszú betegség közben?

,,Az elbocsátás a Társaságból. Hívott a Jézus, aztán mikor követtem, ezt mondta: Nem kellesz. Legyen áldott érte! Most a végén aztán ismét kellek neki... A halálra egészen készen vagyok... Összeállítottam a jegyzéket, kinek küldjenek gyászjelentést. De hát csak nem kellek én a halálnak... Azért távol legyen tôlem másban dicsekedni, mint a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében. Imádkozzanak, hogy meghalhassak... Dilemmában vagyok. Ha kérem a halált, nem olyan-e, mintha meg akarnék szökni, a szenvedés elôl?... Az Isten akarata a legjobb. Én mindent odaadtam!''

Fáradtan lélekzik, liheg; a homloka verejtékes, nem zavarhatjuk tovább. És mi, akik vigaszt igyekeztünk hozni, nagy vigaszt kaptunk. Hisz ki nem rendülne meg látva az összetört testben lobogó lelket, amint fáradságon, elgyötörtségen áttörô diadalmas mosollyal suttogja utolsó erejét is megfeszítve: Mindent odaadtam!


A nagyon szilárd fán
12. A nagyon szilárd fán	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

Így látták látogatói. Azonban azt, hogy mennyire felért már a Kálváriára, csak az Úr Krisztus és ô tudták. Amennyire lehetett, nem mutatta szenvedéseit. Édesanyjához írt leveleiben, a levelek hangjából azonban sok mindent lehet kiérezni. Decemberi állapotáról így számol be:

,,Már egész héten készülök a levélírásra, de igen fáradt vagyok, alig tudom a kezemet mozgatni. Majdnem egész nap alszom. Igen sokat kínoznak a mûtétekkel is. Hetenkint kétszer is. Most a másik oldalamat csapolják, úgy, amint megjósoltam. Injekcióznak a szívem miatt, mert a fôbaj vele van. Ha rámjön a roham, akkor oxigént dudlizok. Szóval mindenáron tartani akarják bennem az életet. Úgy látszik, sikerül is nekik. Súlyra úgy ötven kiló lehetek, csont-bôr. Épp, hogy csak le tudok szállni az ágyról, persze úgy, hogy számban az oxigéntartály csöve. Már egy hónapja az elkülönítôben lakom. Igen jó, mert itt egyedül vagyok és kevésbbé zavarnak. Ne panaszkodjon, hogy nem írok meg mindent. Jósolni persze, hogy meddig élek, nem merek, mert már becsapódtam, úgy látszik többet kibírok, mint számítottam. December nyolcadikán az egész rendház novénát kezdett Kaszap István meghalt szentéletû testvér közbenjárásáért az én érdekemben. Szóval mégegyszer megostromoljuk az eget. Bizalommal és Isten akaratán való megnyugvással segítsen Ön is.''

A sok szenvedés sem töri meg, sôt megacélozza elszántságát. Erre az elszánt, áldozatos lelkületre vet fényt következô levele, melyet súlyos betegsége közben írt egyik rendtársához:

,,...Kissé megrokkanva... hajlott háttal, horpadt mellel, fél-tüdôvel... de örömmel és szinte büszke öntudattal viselem magamon a Jézus Krisztus szenvedéseit egész a sírig. Atyám! Én nem áltatom magam, tudom, hogy az okos Isten testileg összetört és mintegy nyomorulttá tett... de lelkileg nem fogok összeroppanni, ha velem lesz az Ô kegyelme... én rajta leszek. Ha velem lesz... én szívesen leszek az Ô magja, melyet összetörhet, hogy áldozati ostya legyen belôlem! Én nem állok ellen, hogy engem felmagasztosítson és Szívére ölelve örökre boldoggá tegyen. Nem is zúgolódtam soha, hanem örültem a sok kegyelemnek, mellyel Isten elhalmozott... A szeretet megtüzesít, bízom és ráhagyatkozom az isteni Gondviselésre!''

Karácsony után újból édesanyját keresi fel levelével:

,,Kimondhatatlan sokat szenvedtem karácsony hetében, de most már két napja jobban vagyok. Ha még el akar jönni, úgy azonnal jöjjön, legkésôbb újévig, mert roppant gyönge vagyok már. A halált pedig az orvos sem tudja kiszámítani. Rohamszerûen jön majd a szívem miatt és valószínû, hogy P. Rector sem lehet itt, pedig megkérte a fôorvost, hogy azonnal telefonáljanak neki, még éjjel is.

Imádkozzanak, hogy e nagy szenvedéseket Isten akarata szerint hôsiesen továbbra is elviseljem...'' .

Édesanyjához írt utolsó levelében megrázó erôvel tárja föl szenvedéseit, de a legfôbb gondja még ekkor sem önmaga, hanem a rajta teljesedô ,,Isten mûve''.

,,Fájdalommal tudatom, hogy a halál meghalt a most várnom kell addig, míg a jó Isten újat nevez ki. Bizony nagyon sokat szenvedek. Megmozdulni se tudok, mert mindjárt megfulladok. Enni is csak oxigénnel tudok. A szurkálások, bökdösések már nem is számítanak szenvedésnek. Fulladni éjjel-nappal, hónapokig oxigénnel élni rettenetes, de sebaj, Isten kegyelme is velem van. Most végzem az utolsó simításokat lelkemen.

Most szedem a legszebb piros rózsákat szenvedéseim azon rózsacsokrába, amit átnyujtok majd ajándékul Megváltó Jézusomnak. Aki kitüntetett, hogy érte olyan sokat szenvedhessek. Csak imádkozzanak velem, hogy sikerüljön Isten mûve rajtam.''

A kis naptár rövid sorai talán még többet árulnak el:

Dec.	2.	Sok szenvedés.

5.	Lelki kínok.

6.	Szívgyengeség, fulladás.

7.	Rendkívüli Isten-közelség. Igazi adventem van.

12.	Éjjel erôs fulladás.

Dec. 14-én lehozatta a fôorvos úr Torma testvért rendelôjébe, hogy zavartalanul beszélgethessen vele. Köztük a hosszú betegség, illetve kezelési idô alatt olyan mély lelki barátság alakult ki, hogy a fôorvos úr elhatározta, felvilágosítja ôt, hadd készüljön...

,,Sokszor hangsúlyozta, Torma testvér, hogy öntudatosan akar szenvedni,'' -- kezdtem és akadozva kerestem a szavakat. -- ,,Doktor úr, -- igy segített ki --, minden úgy fog történni, ahogy a jó Isten akarja, én végtelenül boldog vagyok, hogy Ôérette szenvedhetek.''

A kis naplóban ezt találjuk:

Dec. 14.	A fôorvos úr megmondja, hogy nemsokára meghalok, majd megöleltem.

Azután jönnek a napok egymásután:

Dec.	16.	Rendkívüli nagy rosszullét. Elfogyott az oxigén. Istenre gondoltam. Legyôztem az életösztönt.

17.	Feszület a legnagyobb vigasztalás. Nagyon szilárd fa, jól bele lehet kapaszkodni.

19.	Nincs másban dicsekedni, csak Jézus Krisztus keresztjében.

20.	Sose hittem, hogy ennyire szeret Isten.

21.	Agóniát álltam ki. Ó, irgalom. Alig bírom ki. Szeretlek most is.

22.	P. Rektor megvigasztal és meggyóntat szokás szerint. Fiat voluntas tua.

23.	Nagyon elhagyatva érzem magam. Tehetetlenül fetrengve sebeimen, fuldokolva, oxigénnel, Jézusom.

24.	Szent karácsony este. A sok szenvedésben is boldogan. Rettenetes nehéz szenvedés. Fulladás.

25.	Rádión miséket hallgatok. Jézusom, érted.

26.	Rektor atya elvégzi a commendatio animae-t, nagyon közel az Úr.

27.	Szeretni, szenvedni, meghalni.

28.	Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem! Ave crux, spes unica!

29.	Rettentôen szenvedek. Alig bírom. Összetiportál Istenem. Sicut aqua effussus sum... (Mint a víz, kiöntöttem.) Kicsinek, sôt semminek érzem magam.

30.	Én leszek a te igen nagy jutalmad. O.A.M.D.G. Illi opportet crescere me autem minui.

31.	Te Deum. Siess már, Hála, ezer hála, Jézusom, töméntelen kegyelmeidért.

Aki látni tud, sokat lát. Készen volt már, a célnál, az Úr Jézus keresztjén élt.

Január hónapról már nem maradt följegyzés. Állapota lényegesen nem változott. Szenvedett, fuldoklott tovább. Úgy érezte, még egy kötelességének eleget kell tennie. Elôvette fiókjából leveles dobozát, kivette fényképét és ezt írta annak, akinek annyi testi-lelki jót köszönt:

,,Távol legyen tôlem másban dicsekedni, mint a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében, ki által a világ megfeszíttetett nekem és én a világnak.

Hálás szeretetem jeléül, nagyon szeretett Rektoromnak, Magiszteremnek és jó lelki Atyámnak!''

A fényképhez levelet is csatolt, hogy hosszabban is szólhasson lelkiatyjához, Rektorához, és általa a Jézustársasághoz, amelyet ezen a világon legjobban szeretett:

,,Nincsenek szavaim, hogy hálámat, szeretetemet és köszönetemet az Ön, nekem oly kedves személye iránt méltóképpen tolmácsoljam. Hála az édes Jézusnak és szeretett lelkiatyám gondos vezetésének -- akkor sem hagyott magamra, amikor a Társaságon kívül voltam! Én úgy érzem, hogy roppant lelki gazdagságra tettem szert, és esküszöm, Atyám, hogy itt a halálos ágyamon alig kibírható szenvedések között olyan boldog vagyok, mint soha életemben és a világon nem cserélnék senkivel.

Önön keresztül, mint a Társaságban hozzám a legközelebb álló, megölelem jó anyámat, a nagyon szeretett Jézus-társaságát is... Nem én, de számos betegtársam csodálkozott azon a nagy testvéri szereteten, mellyel a Társaság harminc hónapon keresztül elhalmozott. ,Kiknek édes szülei, felesége, vértestvérei itt laknak a közelben, -- mondották társaim --, azokról sincs úgy gondoskodva, annyiszor látogatva, mint Torma tisztelendô.' Hát még a lelki kincsek, melyeket a Társaságtól kaptam. A Társaságban, melynek szelleme úgy megfelel az én lelkemnek, kaptam a biztos alapot, melyre az isteni Gondviselés építette és állította az én keresztfámat. Most, életem végén, melyet oly széppé, boldoggá, magasztossá, talán bámulatravalóvá a Társaság tett, lelkiatyám személyén keresztül is boldogan mondok köszönetet és ígérem buzgó imáimat az örökkévalóságból is:

Torma Kálmán S.J.''


Jöjj, Uram Jézus!
13. Jöjj, Uram Jézus!	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

P. Rektor amikor csak tehette, felkereste a halálos ágyat. Az atyák is gyakrabban jártak ki. Egy alkalommal Torma testvér megkérte lelkiatyját, mondja el fölötte a ,,commendatio animae''-t, az imát, melyet az Egyház végeztet papjaival a haldokló hívei mellett.

Ettôl kezdve haláláig igen gyakran hangzott fel a kis kamrában az Anyaszentegyház bíztató szava: Proficiscere anima christiana... Indulj, keresztény lélek... De hoc mundo in nomine Patris, Dei Omnipotentis, qui te creavit... Ebbôl a világból, a mindenható Atya nevében, Aki alkotott téged... Jézus Krisztus, az élô Isten Fia nevében, aki, érted szenvedett, a Szentlélek Isten nevében, Aki reád áradt...

...A mindenható Istennek ajánlak, testvér..., hogy miután emberi mivoltodnak adósságát a halállal megfizetted, Teremtôdhöz térj meg, Aki téged a föld porából alkotott.

Ágyára nagy papírlapon a Manréza telefonszámát függesztette és meghagyta ápolóinak, hogy azonnal értesítsék P. Rektort, mihelyt rosszul lesz.

Február 2-án nem ismerte meg a testvéreket, akik ôt meglátogatták. Ugyanaznap délután kiment hozzá P. Rektor és hosszasan elbeszélgetett vele. Mihelyt felállt, könyörgött neki, hogy maradjon még nála. Úgy szerette volna, ha halálakor mellette áll. Sokáig maradt P. Rektor, de végre kötelessége elhívta. Ezzel búcsúzott: ,,Ha jön az Úr Jézus, ezzel köszöntse: Veni, Domine Jesu:''

Másnap a nagybeteg a szentáldozásnál egyre ezt sóhajtotta: Veni, Domine Jesu! Jöjj, Uram Jézus!

Ez volt utolsó szentáldozása. Napközben nagyon csendes, senkihez sem szólt, szüntelenül imádkozik. Már nincs mondanivalója. Szekrényében ott vár a vasalt taláris, úgy, amint kérte...

A nôvérek alig mentek be, hogy ne zavarják. A testvérek sem jöttek ki ma. Torma testvér egyedül van. Balkezébe veszi feszületét, jobbkezébe a szentolvasót. Valaki így látta este fél kilenckor, amikor egy pillanatra benézett.

Amikor talán egy fél óra múlva kis kedvence, a Jani fiú bekopogott hozzá, nem jött válasz. Torma testvér, -- mint a költô mondja Xavéri Szent Ferencrôl -- a kezével nem is tudott már keresztet vetni, vágyó tekintetével tette meg azt s ,,beburkolódzott a kereszt jegyébe''.


Én leszek a te jutalmad
14. Én leszek a te jutalmad	III. rész -- ,,Jöjj, Uram Jézus!''

1937 február 6. borús, esôs idôt hozott. Délelôtt sötét autó állt meg a budakeszi temetô elhagyott kis halottasháza elôtt. Koporsót emeltek ki. Bevitték a kis helyiségbe... Aztán délfelé mégis kisütött a nap. Szokatlanul sok taláris lebegett végig a falu kis utcáján. A Manréza lakói: atyák és testvérek kettesével, hármasával. A szanatórium erkélyei mind megteltek: a betegek mind a temetô felé figyeltek. Szépen oda lehetett látni.

A koporsóra készültek rászögezni a fedelet. Az asszisztencia kint várt körben az üres szentmihálylova körül, ahova a koporsót helyezni fogják. P. Rektor pluviáléja megmozdul: sietô léptekkel indul a kamra felé. Még egyszer el akar búcsúzni sokat szenvedett, most olyan nyugodt arcú fiától.

Kopácsolás hallatszik és nemsokára a testvérek éneke: ,,Circumdederunt me, gemitus mortis dolores inferni...''

Fönt az erkélyen könnybe lábadnak a szemek az odavetôdô hangfoszlányokra, az énekesek arcán az a megrendülés rezeg, amely az énekbe száll tova: ,,Venite adoremus et procidamus ante Deum... Jöjjetek, imádjuk ôt és boruljunk le Isten elôtt: Esdekeljünk Urunk színe elôtt, Aki alkotott minket, mert Ô a mi Urunk Istenünk, mi pedig népe és nyájának juhai vagyunk...'' Csak az Egyház szólt a szertartás alatt s a föld, amely zuhogva hullott a koporsóra, hirdetve: emlékezzél ember, hogy por vagy és porba térsz vissza.

De az Egyház a lélekért könyörgött, a lélekrôl beszélt, s mikor a kis csoportok hazafelé indultak, senki nem gondolt a föld szavára, mindenki a lélekrôl beszélt, amely most nagyszerû életre jutott!

Mindenki örömmel tárta testvérei elé emlékeit: szó esett a testvér nagy hitérôl -- 86 novénát végzett lankadatlanul! Mások részleges napi lelkiismeretvizsgálatról , beszéltek, amelyet míg csak ereje volt leírni, soha nem mulasztott el...

Nemcsak testvérei gondoltak rá. A betegtársak is róla beszéltek. Valaki közülük a temetést követô napokban nagyon egyedül érezte magát. Elôvette jegyzetfüzetét és ceruzával ezt írta bele: ,,Miért távoztál én elôttem, miért hagytál el, kis Páterkám? Nehezebb lesz nélküled az út nekem és másoknak, akikhez mindig volt vigasztaló, meleg szavad, egy mosolyod, mintha te magad beteg se lettél volna. Pedig tudtuk, hogy mindig nagyon is az voltál. Te azonban hôsies lélekkel viselted, sohase panaszkodtál, mindig csak mások keresztjén igyekeztél könnyíteni. Az Úr szent nevében vigasztaltál bennünket. Az Isten csodatevô gyógyító erejérôl, hatalmáról beszélgettél mivelünk. Oly nagy lelki szárazságban, nyomorúságban éltünk mi itt a szanatóriumban. Ki fog téged pótolni? Ki fog szavával és életével az Úrról prédikálni betegtársainak? Ki ül le majd a haldoklók mellé, ki fogja meg nem irtózva, nem borzadva kezüket, ki tudja az utolsókig vigasztalni, bátorítani ôket? Mi, akik ismerhettünk és szerethettünk téged, fájdalmasan érezzük hiányodat, nélkülözzük azt a fényt, derût, vigasztalást, melyet számunkra jelentettél.''

De múltak a hetek, hónapok, s Torma testvér életének példája sem otthon, sem a szanatóriumban nem homályosult el. Az orvosok és az atyák, akik látogatták ôt, ismerték és tapasztalatukkal le tudták mérni értékének súlyát, szívesen nyilatkoztak, ha valaki kérdezte ôket.

,,Hároméves tüdôbetegséget elviselni még akkor is nagy dolog, -- mondta a fôorvos úr --, ha valaki kigyógyul belôle. De hároméves halálos bajt, melynek kimenetelével a testvér legnagyobbrészt tisztában volt, türelemmel tûrni, az egymásra torlódó szenvedések iskolájában kitûnni, s a szûnni nem akaró testi-lelki megpróbáltatások özönén keresztül oly mérhetetlen erkölcsi magasságba szárnyalni, mint Torma testvér -- ez több, mint emberi teljesítmény.''

,,Legjellegzetesebb vonása az emberileg esztelen felkínálkozás a legkiállhatatlanabb szenvedésre. Ha egyszer úgy gondolta, hogy a lelkeken segíthet, vagy Istennek örömet szerezhet, már nem tudott önmagára gondolni és feltétlenül a legnehezebbre kínálkozott'' -- mondotta lelkiatyja, aki nagyon jól ismerte ôt.

,,Úgy viselkedett, mint aki természetesnek tartja, hogy néki betegeskednie, szenvednie kell, ez az ô hivatása'' -- jegyezte meg a Manréza igazgatója, akinek nem az elsô betegtestû, nagy lélekkel volt dolga.

Mi pedig, mindnyájan, régi és új barátai Torma testvérnek, akik szemtanúk, nyilatkozatok, saját írásai alapján végigkísértük ôt életének ezen a szakaszán, a földi úton, ha végiggondoljuk ezt az utat, meg fog elevenedni lelkünkben egy fiatal, lelkes arc, tiszta, Isten-szeretetében ragyogó szemek, a testvérek, egészséges, beteg, beteglelkû testvérek felé táruló kar, az ég, az Isten felé irányuló jobb, amelyet mintha Torma testvérnek ez a szava követne: egyedüli jó számomra az Isten akarata. És nincs másban dicsekednünk, csak a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében!

A választ, mely az élet folytatásának helyén hangzott el, nem halljuk, de lehetetlen másképp szólnia Jézusnak a gyakori: Jöjj, Uram Jézus, hívás után, mint: ,,Jól van hû szolgám, én leszek a Te jutalmad!''


Imameghallgatások
Imameghallgatások	Függelék

Torma Kálmán a budakeszi temetôben pihen. Sírkövének egyik felírása: ,,Életem ne legyen egy ifjú szomorú elhervadása, hanem Jézusba jegecesedése'', nem mindennapi lelkületre mutat. Sírján mindig akad virágdísz, de most az életrajz végén, kis virágkoszorúként néhány jótettét szeretnénk megmutatni, melyet Kálmán halála után tett. Életében is állandó jellemzôje volt az áldozatos felebaráti szeretet, azt gyakorolja az égbôl is.

Nem tulajdonítunk mi ezeknek semmiféle csodát. Egyszerûen leközlünk néhány dolgot, amelyet minden felszólítás nélkül írtak nekünk.

,,Kilenced tartása alatt, kérésem meghallgatása jeléül fehér virágot kértem Torma Kálmántól. Titkos óhajomról senki sem tudott. Legnagyobb meglepetésemre halála évfordulóján (febr. 3.) a második kilenced befejezésekor megérkezett az üzenet: szép fehér orgonavirágot hoztak nekem, aki azelôtt virágot sohasem szoktam kapni. Tíz napon át díszítette e kedves jel hervadás nélkül imakórusunk oltárát...''

,,Öcsém az egyesített ügyvédi és bírói vizsga elôtt állt. Nagyon szigorú cenzort jelöltek ki neki. Aggódó szívvel, buzgó imával kértem Torma Kálmánt, hogy öcsém jóindulatú bizottság elôtt vizsgázzék.

Váratlanul, az utolsó pillanatban, mikor öcsémre került a sor, a szigorú cenzor helyébe egy kedves, megértô ember került.''

,,Volt osztálytársam, Torma Kálmán életrajzában olvastam, milyen bátran tudott szembenézni a halállal, amelynek megérkeztét hosszú idôn át minden nap várhatta.

Ezt különösen most tudom értékelni, amikor magam is nagyon a szélére kerültem az emberi élet útjának. Volt idô, mikor este 8 órától kivilágosodásig az ô ereklyéjét szorongattam, amikor tôlünk pár méternyire házak repültek szét, épületek lobbantak lángra. Igazán csodával volt határos, hogy ép bôrrel menekültünk. Már tudom, mi az: szembenézni a halállal, számolni azzal, hogy amit ebben a pillanatban ésszerûen Én-nek nevezek, a következô pillanatban egy poros, téglaporral kevert húscsomó. És az egész csak az ellenségnek egy másodperc töredékével elôbb, vagy késôbb végrehajtott mozdulata: nekem az egész élet. És hogy ez nekem megmaradt, Istennek köszönhetem, ezt nem lehet véletlennel megmagyarázni. Sajnos, egyházjogilag bizonyítani nem lehet, hogy megmaradásomat Torma Kálmán közbenjárásának köszönhetem, de titokban úgy érzem, velem volt.''

,,Sokszor éreztem, hogy csak valami magasabbrendû segítséggel jutottam ki különbözô helyzetekben a végzet útjából. Ezt nem tudom másnak, csakis a kedves emlékû Torma Kálmán segítségének betudni...''

,,Egyik fiamnak fehérnemût kellett beszereznem, hogy intézetbe mehessen. Teljesen kilátástalan volt, hogy mibôl. Torma Kálmán segítségét kértem és csodás módon jött össze akkora összeg, hogy még másik fiamnak és leányomnak is jutott ruhára.''

,,Fiamnak a beíratásra és a tankönyvek beszerzésére 300 pengôre volt szüksége. Ismét Torma Kálmánhoz fordultam segítségért. S egy napon akkora összeget kaptam kölcsön, hogy magam vihettem el a fiamnak a pénzt.''

,,Irodai alkalmazott vagyok. Történt, hogy az egyik elszámolási könyv eltûnt. Félnapig kerestem, de sikertelenül. Közben ellenôrünk jött és így a könyvre sürgôsen szükség volt. Torma Kálmán közbenjárását kérve, fohászkodtam, és pár perc múlva a könyvet olyan helyen találtam meg, csupa régi iratok között, ahol eszembe se jutott volna keresni.''

,,Nôvérem már 25 éve nem gyónt. Imádkoztunk érte, hogy húsvéti gyónását elvégezze. Nagypénteken gyenge agyvérzést kapott, de hallani sem akart a gyónásról. Azt mondta: ,Majd ha meggyógyul.' Négy hét múlva erôs agyvérzés állott be, úgy, hogy nôvérem kórházba került. Pár nap múlva elsô péntek volt és meggyónt. Ezt Kálmán közbenjárásának köszönhetjük.''

,,Régi növendékünk a csapások súlya alatt meggyengült hitében. Az, aki azelôtt napi áldozó volt, már hét év óta nem járult a szentségekhez. Megtéréséért kilencedet tartottunk Torma Kálmánhoz és életrajzát adtuk kezébe. Bár nagyon irtózott a szentgyónástól, nagycsütörtök reggel megkönnyebbült lélekkel, örömmel telefonálta, hogy elvégezte húsvéti gyónását és áldozását.''

,,Sok éven át súlyos lelki szenvedések gyötörtek. Torma Kálmánhoz végzett buzgó imádság és ereklyéjének használata hirtelen megszabadítottak tôlük.''

,,Tényleges katonai szolgálatot teljesítek, de e mellett magánúton tanulok. Szeretném a négy középiskolát letenni. Véletlen folytán a vizsgáim nagyon összejöttek. Egy hónap alatt volt a polgári vizsgám és egy katonai szakvizsgám. Az idô rövidsége miatt nehezen ment a tanulás. Minden reményem Torma Kálmánban volt. Biztosra vettem, hogy ismét segítségemre lesz. És igen: Kálmán ismét megmutatta irántunk való szeretetét. A hatvan százalékos buktatás ellenére is szerencsésen átmentem.''

,,27 éves fiam súlyos vesebajban szenvedett. 14 nap alatt 13 kilót fogyott. Állapota válságosra fordult. Ekkor T. K. ereklyéjét tettük pizsamája zsebébe és bizalommal kértük segítségét. Hirtelen fordulat állott be. Drága betegünk visszanyerte egészségét.''

,,Fájdalmas daganat kínzott éjjel-nagpal. T. Kálmánhoz fordultam és a második kilenced közben, minden orvosi beavatkozás nélkül a kínos daganat nyomtalanul eltûnt.''

,,Két és fél hónapig feküdtem súlyos gerincideg gyulladásban. A ballábam fejét és talpát elborító herpeszek alig hogy meggyógyultak, ismét megújultak. Állandóan T. Kálmánhoz könyörögtem. Tudva azt, hogy a baj hosszantartó, nagyon elkeseredtem és egész éjjel sírva kértem a kedves T. Kálmánt gyógyulásomért. Másnap délelôtt, mikor az orvos eljött, levettem lábamról a kötést, a daganat és gyulladás tüneteinek nyoma sem volt. Hála érte Torma Kálmánnak.''

,,Kálmán hathatós közbenjárását ismételten éreztem, amikor orbáncomat kezelô orvosom így szólt hozzám: ,,Beutalom a klinikára, ott felinjekciózzák és meggyógyulhat. Ellenben ha itthon marad, a legkisebb felelôsséget sem vállalhatom.' Ekkor régi kedves lakómhoz, Torma Kálmánhoz imádkoztam a tôle kapott Jézus Szíve kép elôtt és a klinikai beavatkozás nélkül meggyógyultam.''

Még sok hasonló imameghallgatásról számolhatnánk be, mert Kálmán itt-ott nagyon is föltûnôen mutatja segítségét, de a könyv jelenlegi célja és terjedelme nem engedi. Hiszen célunk csak az volt, hogy ne merüljön el a feledés homályában az, akinek élete erôt, vigaszt, és segítséget tud nekünk nyújtani, mert meggyôz bennünket arról, hogy a ,,kereszt szilárd fa, jó abba kapaszkodni''.

O. A. M. D. G.


Címoldal
		Imprimi potest. Budapestini, die 10. Sept. 1943. Nr. 453. STEPHANUS BORBÉLY S.J. Praep. Prov. Nihil obstat. Dr. MATHIAS ERDÔS cens. dioec. Nr. 7616/1943. Imprimatur. Strigonii, die 7. Oct. 1943. Dr. JOANNES DRAHOS, vicarius generalis. Mindazt, amit e könyv Torma Kálmán életérôl és erényeirôl ír és a függelékben közölt imameghallgatásokat is, fiúi tisztelettel vetjük alá az Apostoli Szentszék ítéletének. Tartalomjegyzék


CSER LÁSZLÓ S.J.

HIMNUSZ A KERESZTEN

TORMA KÁLMÁN S.J. ÉLETE

1914--1937

ENDRÔDI LÁSZLÓ S.J. elôszavával

Második, bôvített kiadás

Veritas


Imprimi potest. Budapestini, die 10. Sept. 1943. Nr. 453. STEPHANUS BORBÉLY S.J. Praep. Prov.

Nihil obstat. Dr. MATHIAS ERDÔS cens. dioec. Nr. 7616/1943.

Imprimatur. Strigonii, die 7. Oct. 1943.

Dr. JOANNES DRAHOS, vicarius generalis.

Minden jog fenntartva. -- Tous les droits réservés.

Copyright by Veritas, 1944.

Mindazt, amit e könyv Torma Kálmán életérôl és erényeirôl ír és a függelékben közölt imameghallgatásokat is, fiúi tisztelettel vetjük alá az Apostoli Szentszék ítéletének.

Veritas kiadás. Fôbizományos: Kaszap István Lapja.

NYOMTA: ,,WIKO'' KÔ- ÉS KÖNYVNYOMDAI MÛINTÉZET, KASSA.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó a második kiadáshoz

Bevezetô

I. rész:	,,Életem robogó hegyivonatja''
	1.	Mint a többi
	2.	,,... kezdtem az életet megismerni''
	3.	A téglagyári munkás
	4.	,,Életem hegyivonatja''
	5.	,,Boldog vagyok.''
II. rész:	Az új családban.
	1.	Hála Istennek
	2.	A nagy kohóban
	3.	A program
	4.	Egy levél
	5.	A ,,kanyarodón''
III.rész:	,,Jöjj, Uram Jézus!''
	1.	,,Deo gratias.''
	2.	Fogadalom
	3.	Szanatóriumi napok
	4.	Apostoli szellemben
	5.	Megnyílik a lélek
	6.	Bôvül a program
	7.	Dezsô bácsi, meg a többiek
	8.	A legnagyobb fájdalom
	9.	Keresztrajongás és emberszeretet
	10.	,,Úgy gondolom...''
	11.	,,Mindent odaadtam.''
	12.	A nagyon szilárd fán
	13.	Jöjj, Uram Jézus!
	14.	Én leszek a te jutalmad
Függelék. -- Imameghallgatások


 A könyv elektronikus változata

Ez a program a ,,Veritas'' kiadásában 1944-ben megjelent azonos címû könyv szöveghû változata. Ennek az elektronikus kiadásnak a szövegét Szabó L. Éva vitte számítógépbe.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)