Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


1996-os  Évfolyam

1996/1	1996/2	1996/3	1996/4	1996/5	1996/6
27	28	29	30	31	32


1996/1,  27.szám:  Tartalomjegyzék
1996/1,  27. szám	Tartalomjegyzéke

 Teljes évfoyam tartalomjegyzéke

A folyóirat elektronikus kiadása

Szerkesztôi bevezetés

Mi érdekli az olvasót?

PROHÁSZKA TEGNAP ÉS MA

Szabó Ferenc:  Prohászka idôszerûsége

Prohászka tegnap -- visszaemlékezések

1.  A Prohászka-riportokból

2.  Barankovics István:  A Prohászka-szobor ledöntése után

3.  Bellon Gellért:   Prohászka lelkisége

Barlay Ö. Szabolcs:  Prohászka Ottokár lelki élete Rómában

Bella Lászlóné:  Prohászka Ottokár, a lelki atya

LELKISÉG

Prohászka Ottokár:  Húsvéti hitünk

Lelóczky Donát:  ,,Az isteni szeretet követei''

Ugróczky Gyula:  A megtalált boldogság

LELKIPÁSZTORKODÁS

Babos István:  Van-e értelme a gyermekkeresztségnek?

Nagy Ferenc:  Lelkipásztori kérdések a gyermekkeresztséggel kapcsolatban

FIGYELÔ

Frank Miklós:  A szeretet negyedik dimenziója I.

Hartai Éva:  Egyház és kommunikáció

KULTÚRA ES ÉLET

Nemeshegyi Péter:  ,,Terjedjen az Úr igéje''

Dér Katalin:  A szófelejtés a létfelejtés kezdete

Rónai Zoltán:  A Megfeszített és a próféta

Szônyi Zsuzsa:  Százéves a film

SZEMLE

Kereszty Rókus:  Jézus Krisztus (Szabó Ferenc)

Szabó Ferenc:  Szomjazod hogy szomjúhozzalak (Dékány Endre)

Tomka Miklós:  Csak katolikusoknak (Szabó Ferenc)

Bozsóky Pál Gerô: Keresztes hadjáratok (R)


A folyóirat elektronikus kiadása
1996/1/27	A folyóirat elektronikus kiadása

Az itt található elektronikus változat a folyóirat nyomtatott eredetijének hû másolata (kivételt képez néhány hirdetés és a terjesztéssel kapcsolatos felhívás, amelyeket kihagytunk ebbôl a programból). Az apróbetûs részeket beljebb kezdett bekezdésekben, vízszintes vonalakkal elválasztva hozzuk. A kis hivatkozási számokat teljes nagyságban, zárójelben írjuk.

Az eredeti folyóirat azonosítószáma: HU ISSN 1215-282X. A még hiányzó, régebbi számokat a program újabb változatában fogjuk közreadni.

A folyóirat ezen elektronikus kiadását a Jezsuita rend magyarországi tartományfônöke engedélyezte 1996-ban.


Szerkesztõi  bevezetõ
1996/1/27	SZERKESZTÕI  BEVEZETÕ

Tavaly október 10-én egésznapos konferenciát rendeztünk Székesfehérvárott ,,Prohászka ébresztése'' címmel. Az egy évvel ezelõtt megalakult kutatócsoport számolt be Prohászkára vonatkozó munkáiról. Jóllehet a konferencia teljes anyaga, illetve azok a dolgozatok, amelyekbõl az elõadók ízelítõt adtak, a terv szerint e számunkkal egy idõben külön gyûjtõkötetben megjelenik, hasznosnak gondoltuk, hogy ez évi elsõ számunkat Prohászka Ottokárnak szenteljük.

Néhány újabb tanulmányon kívül szemelvényeket nyújtunk Prohászka tegnapi értékelésébõl is: visszaemlékezések, vallomások tanúsítják azt, ki volt Prohászka a század elsõ felében magyar katolikusoknak és másoknak -- protestánsoknak, a magyar irodalomnak, a magyarországi lelki újjászületésnek. ,,Magyarország apostola és tanítómestere'' -- ez áll Prohászka Ottokár (1858--1927) székesfehérvári síremlékén. Valóban ez a két szó -- apostolus és praeceptor -- jól jellemzi országos szerepét a magyar katolicizmus megújításában.

Mindazok, akik személyesen ismerték, látták, hallották, egyénisége varázsának bûvöletében éltek, ahogy Sík Sándor hangoztatta 1935-ben ,,Az élõ Prohászka'' címû tanulmányában: ,,Az a nemzedék, amely ifjúságának nagy szenzációjaként élte át Ady Endre költészetét, mindennemû költészetet többé-kevésbé mindig az õ mintája szerint fog elképzelni. Lehet-e csodálkozni, hogy a XX. századi Magyarországnak az a csodálatos tüneménye, akit Prohászkának nevezünk, nemcsak tömegeket bûvölt el páratlan lendületével, hanem mélyebb és elõkelõbb szellemek ezrei számára is termékenyítõ, életalakító élménnyé lett?''

Ravasz László református püspök 1931-ben arról írt, hogy mit jelentett Prohászka a magyar irodalomnak. Így magasztalta a nagy püspöktestvért: ,,Prohászka bizonyságtételébõl mindenki megtermékenyedik, aki a kereszténységgel kapcsolatban áll. Éppen ezért ebben a vontkozásban is egyetemes érték, mint mindenki, akinek belsõ nagysága a korszak színvonala fölé nõ. Egyházára nézve küldetése fölér egy megnyert háborúval, de nyereségajándékaival gazdagabbá lesznek ellenfelei is.''

És a sokáig ateista, antiklerikális Gárdonyi Géza 1912. december 22-i levelében így gratulált Prohászkának: ,,Köszöntöm a Napba öltözött embert, kit Isten homlokon jelölt a kiválasztottság jelével. . .''

 Nem feladatom itt, hogy vázoljam a század elsõ felének magyar katolikus újjászületését. (Lásd: Nyisztor Zoltán: Ötven esztendõ, Bécs 1962.) Nyisztor -- aki Bangha mellett jelentõs szerepet játszott a Magyar Kultúra szerkesztésében, és közelrõl látta a kibontakozást -- a ,,hódítók'' élén szól Prohászkáról, majd mindjárt a másik ,,nyitrait'', P. Banghát mutatja be. Nyisztor is szuperlatívuszokban szól Prohászkáról, aki mint ,,üstökös a csillagtáborban'' ragyog, és Pázmány Péterhez hasonló szerepet tulajdonít neki a katolikus megújhodásban.

Meg kell vallanunk: manapság sokszor már fárasztó a kortársak Prohászkára való emlékezésének olvasása. A sok-sok szuperlatívusz és dicshimnusz mögött a késõbbi nemzedékek nem látják -- mert nem ismerik, nem tapasztalhatták meg -- a roppant apostoli erõfeszítést és e munka gyümölcseit, ahogy ezt a kortársak megtehették. Ezért sürgetõ feladat Prohászka ,,ébresztése'' , vagyis életmûvének, szellemi örökségének feldolgozása és bemutatása, annak megvilágítása, hogy miért is nagy Prohászka, és hogy ma is miért idõszerûek eszméi.

Belon Gellért, aki Vass Péter piarista mellett az egyik legjelesebb Prohászka-kutató volt, már 1959-ben felhívta a figyelmet (Vigilia, 1959. január, 14 old.):

,,»Nem elég a Prohászkát méltató nagy kortársak végsõ megállapításait továbbadni«; mert bár szolgálatot teszünk a felnövekvõ fiatalabb nemzedéknek, »a nagy megállapítások lelkes szavakba való burkolásával«, az ünnepi megemlékezések szuperlatívuszaival igen nagy kárt is okozunk. -- »Ahogy a feltorlódó villamos áram rendkívüli fényességre lobbantja lámpánkat, de rövidesen ki is égeti, úgy vagyunk Prohászka dicséretével is: a rendkívüli nagyság hangoztatása a saruszíjat megoldani nem merõk kicsiségének és méltatlanságának érzetét neveli ki bennünk. És ha van panasz, hogy Prohászkát nem sokan olvassák -- és sajnos, jogosult panasz --, akkor ennek okát itt kell keresnünk. És amíg egy jól megírt és teljes Prohászka-életrajz el nem készül, addig e babonás tiszteletbõl származó bénultság aligha fog eltûnni.«''

Ehhez csak annyit fûznék hozzá, hogy nem csupán egy új életrajz megírásáról van szó, hanem a teljes életmû kritikus/tárgyilagos feltárásáról és bemutatásáról.

* * *

Karácsonyi számunkban jelentõs helyet foglalt el a ,,Fórum az egyházról'', ahol a világegyház és a magyarországi egyház jó néhány égetõ kérdését érintettük, különbözõ véleményeknek is helyet adva. A ,,Fórum'' folytatódik, a beérkezõ visszhangokra majd reagálunk is, de ez túl korai lenne ez évi elsõ számunkban.

Hogy mindenféle találgatásnak elejét vegyük, leszögezzük: senkitõl, se vatikáni, se hazai egyházi felsõbbségtõl nem kaptunk megbízást vagy ösztönzést arra, hogy a ,,Bulányi-üggyel'' foglalkozzunk. A Máté-Tóth András-cikknek és az András--Szabó-beszélgetésnek közlése kizárólag a Távlatok szerkesztõségének kezdeményezése volt. Úgy gondoltuk, hogy ha a ,,Fórum az egyházról'' rovatban a magyarországi egyház helyzetét és feladatait elemezzük, nem hallgathatunk e fájdalmas tényrõl. A konfliktusok megoldásának útja nem lehet a felek kölcsönös elzárkózása, hanem csakis a kapcsolattartás és a párbeszéd. A hierarchia és P. Bulányi közötti ,,peres ügyben'' nem kívánunk döntõbíróként fellépni, ez nem tartozik illetékességi körünkhöz. De mivel a magyar egyház megújulása, az új evangelizálás a mi ügyünk is, mivel fontosnak tartjuk az egyházon belüli kommunikációt és az eszmecserét, elmondtuk véleményünket bizonyos kiadványokról, megnyilatkozásokról, amelyek -- szerintünk -- nem szolgálják az egyház építését. Várjuk a hozzászólásokat, amelyeknek következõ számunkban helyet adunk.

A Távlatok fõszerkesztõje az Új Ember 1995. november 26-i számában cikket írt Karl Herbst A valódi Jézus címû könyvérõl, amelynek magyar fordítása (Gromon András munkája) az Elpídia kiadónál jelent meg. Mivel a német pap munkája sokakat megbotránkoztatott a katolikus hit lényegét kikezdõ állításaival, a magyar hívõknek eligazítást akartunk nyújtani. Ezért is részletesen ismertette és bírálta a könyvet a Távlatok elõzõ számában Nemeshegyi Péter jezsuita teológus (a Nemzetközi Teológiai Bizottság volt tagja), megállapítva, hogy Herbst Jézus-felfogása leginkább az unitáriusokéhoz hasonlít. A Távlatok fõszerkesztõje ,,Az ál-Jézus és hamis prófétái'' címû cikkben fõleg azt akarta hangsúlyozni, hogy teológiatanár vagy prédikáló pap a katolikus egyház nevében ne hirdessen hamis tanokat, tévedéseket, amikor hitünk központi titkáról, Krisztus haláláról és feltámadásáról van szó. A Krisztus-dogmát el lehet mélyíteni -- újabb értelmezésekkel kiegészíteni a korábbi megfogalmazásokat --; de nem lehet ideológiának nevezni az egyetemes zsinatok ünnepélyes definícióit.

* * *

Októberi számunkhoz egy kérdõívet mellékeltünk, amely húsz kérdést tartalmazott: a magyar médiumokról, elsõsorban a katolikus sajtóról, nevezetesen a Távlatokról kérdeztük meg olvasóinkat. Hálás köszönetet mondunk mindazoknak, akik gyorsan teljesítették kívánságunkat, és közremûködtek a felmérésben. Több mint hatszázan küldték vissza a kitöltött kérdõívet, ami jelentõs eredmény. Az adatok feldolgozása folyamatban van. Kiss Ulrich jezsuita, aki most fejezi be rendi tanulmányait Rómában, diplomadolgozatához szervezte meg ezt a felmérést. (Némileg módosítva a kérdõívet a Vatikáni Rádió pár ezer hallgatójának is szétküldték az év végén: azokat kértük a közremûködésre, akik megkapják a rádió mûsorfüzetét.) A közvéleménykutatás eredményeirõl majd tájékoztatjuk olvasóinkat.

* * *

Ez évtõl rendszeres mellékletet csatolunk a Távlatok évi 3-4 számához (a nyári kettõs számhoz nem). A Magyar Papi Egység füzetének felelõs szerkesztõje, Beran Ferenc esztergomi egyházmegyés pap, aki az elsõ számban bemutatja az Unio Cleri mozgalom történetét. Nem ,,véletlen'', hogy az Unio Cleri füzete a Távlatok mellékleteként jut el a papokhoz és szerzetesekhez, hiszen -- mint ismeretes -- folyóiratunk részben a Szolgálat szerepét folytatja. Ez utóbbi pedig a P. Hunya Dániel S.J. által kezdeményezett Papi Lelkiség (1941), illetve utóda, a külföldön P. Õry Miklós S.J. által szerkesztett Magyar Papi Egység folytatása, az Unio Cleri magyar ágának lapja volt: a papi egység ápolását tûzte ki fõ céljának. 1969 húsvétján indítottuk el a Szolgálat-ot. Amikor ,,Programunk''-at megjelöltük, hangsúlyoztuk, hogy a II. vatikáni zsinat szellemét, teológiáját, lelkiségét és lelkipásztori irányvonalát kívánjuk képviselni és szolgálni. Mivel a zsinat után némi rés nyílt, hogy lapunkat Magyarországra is beküldhessük, elhagytuk a ,,hazai helyzet'' címû rovatot, amely megakadályozta volna a Szolgálat hazaküldését; továbbá egyre inkább figyelemmel voltunk a világi olvasókra is. A folyóirat ténylegesen papi körökön messze túlterjedõ olvasóközönséghez jutott el. Amikor a politikai helyzet lehetõvé tette az újabb profilmódosítást, a Távlatok még fokozottabban figyelembe vette a nem egyházi értelmiségi tábort, ezért elhagytuk a ,,Halottaink'' címû rovatot. A most induló füzetmelléklet újrakezdi majd e rovatot többek kívánságára; mellette a kifejezetten papi problematikát tárgyaló írásokat közli. Az egy ívnyi füzetet csak pap olvasóinknak postázzuk.


Prohászka  idõszerûsége
1996/1/27	PROHÁSZKA TEGNAP ÉS MA / Szabó Ferenc: PROHÁSZKA IDÕSZERÛSÉGE

Az utóbbi idõben gyakran írtam, beszéltem Prohászka Ottokár idõszerûségérõl, rámutatva arra, hogy modern eszméi fél évszázaddal megelõzték a II. vatikáni zsinatot. Sok tekintetben egy másik bergsonista, Teilhard de Chardin életmûvéhez hasonlíthatnám Prohászkáét: a modern világ, a fejlõdés, az evilági valóságok, a tudományos haladás, a katolikus tanítás korszerûsítése szempontjából mindketten a hit vidám merészségével néztek szembe a modernség kihívásával. Mindketten gyanúsítottak voltak a modernizmus, illetve az ,,új teológia'' válsága idején.

Bergsonista gyökereikre még jobban rávilágítottam legújabb tanulmányomban, amely a bevezetõben említett gyûjtõkötetben jelenik meg ,,Prohászka és a modernizmus'' címmel. Nevezetesen, Prohászka székfoglalójának kéziratát, elsõ fogalmazványait tanulmányozva, világosan láttam, milyen döntõ befolyást gyakorolt Prohászkára Edouard Le Roy francia filozófus, aki Bergson katedráját vette át a Collège de France-ban, és aki egy ideig kapcsolatban állt Teilhard de Chardinnel is: együtt dolgozták ki Le Roy egyik fejlõdésrõl szóló könyvének pár fejezetét. Nos, Le Roy, a modernista viták egyik fõszereplõje, Dogma és kritika címû kötetében gyûjtötte össze a dogmaértelmezésrõl szóló vitairatait. Ezt a francia könyvet bõségesen használta Prohászka, amikor székfoglalóját, Az intellektualizmus túlhajtásai címû disszertációját kidolgozta. E függés ellenére megmutatom, hogy Prohászka, akinek e székfoglalója, valamint Modern katolicizmus címû füzete és egy karácsonyi cikke (,,Több békességet!'') 1911-ben indexre került, modern volt, de nem volt modernista.

Ahelyett, hogy itt említett hosszú tanulmányomat részletesebben ismertetném, a Prohászka-kutatás mai állását világítom meg, és ismételten rávilágítok Prohászka püspök eszméinek idõszerûségére.

,,Prohászka ébresztése''

Rögtön leszögezem, hogy nem a hungarista vagy ,,antiszemita'' Prohászka ébresztésérõl van szó, ahogy azt az egyik újságcikk inszinuálta, hanem a teológus, a misztikus, az egyház korszerûsödését szorgalmazó, szociális érzékû fõpásztor szellemének élesztésérõl.

Prohászka szerepét és jelentõségét csak úgy mérhetjük fel, ha ismerjük a XIX. század végének és a mi századunk elejének szellemi és vallási/egyházi helyzetrét. Schütz Antal, Prohászka életmûvének egyik legjobb ismerõje írta 1936-ban (Prohászka mint akadémikus, 22. old.):

A század utolsó negyedében a legtöbb ún. mûvelt embernek már így kezdõdött a hitvallása: Hiszek a tudományban és annak haladásában, mindenható teremtõben és megváltóban. Ez a hit, mint láttuk, a századforduló körül megingott, és a háború nyomán hirtelen összeomlott -- jól értsük meg, nem maga a tudomány, hanem az a hit, hogy a tudomány megoldja a nagy életföladatokat, és orvosolja az õsi bajokat. Most egy kiábrándult nemzedék keres és követel új eligazodást, új reményt és erõt. Prohászka divinatórius szelleme megérezte és teljes határozottsággal diagnosztizálta ezt a jelentõs fordulót akkor, mikor az átlagot még fogva tartotta a XIX. századi tudományeszmény igézete és hite.

Nem támadta õ magát a tudományt, de kortársait meg akarta gyõzni, hogy hiába várják õk a tudománytól azt, amit nem adhat: az élet rejtélyének megoldását és a diadalmas életalakító erõk folyósítását. Nem tett õ mást, mint elõtte egy nemzedékkel Kierkegaard és Nietzsche, mint valamivel õutána Ady Endre -- csak a vele nagyjából egyenlõ rangú vátesi írókat említem --, mikor a racionalista, mechanista, fölvilágosodási és liberális haladásos világnézet csõdjét jelentették be.

A századvég és a századforduló európai vallási helyzetét tehát az elkereszténytelenedés, a szekularizmus térhódítása jellemezte. A szellemtudományokban a pozitivizmus, a természettudományos materializmus dívott, a liberális szabadságeszmény érvényesült a politikában; a teológiában pedig a protestáns liberális szentíráskritika keltett zavart, ami azután az ún. modernizmushoz vezetett. (A. Loisy kezdetben A. von Harnack nézeteit igyekezett cáfolni.) A liberális szekularizmus felerõsödése európai jelenség volt; ez többek között az állam és az egyház szétválasztásában és különféle egyházellenes törvényekben is megnyilatkozott. (Vö. a francia példát: P. Bozsóky tanulmánya a Távlatok 20. számában 670kk.) Hogy a probléma még ma is idõszerû, azt jól mutatják annak a konferenciának elõadásai, amelyet a Faludi Ferenc Akadémia szervezett ez év tavaszán. (Az állam és az egyház elválasztása, Faludi Ferenc Akadémia--Távlatok kiadása, 1995.)

Ismeretes, hogy Prohászka mûvei kommunista ,,indexen'' voltak, jórészt azért, amit az 1919-es vörös terrorról írt, továbbá a zsidókérdésben elfoglalt álláspontja miatt. ,,Antiszemitizmusát'' ma is, 1989/90 után is emlegetik, ha már az 1919-es vörös terror bírálatát nem róhatják fel neki, -- legalábbis nem teszik nyíltan a kriptokommunisták. 1947-ben ledöntötték Prohászka szobrát a Károlyi-kertben: ez jelképes tett is volt. Következett a ,,fordulat éve'', 1949-tõl berendezkedett a vörös diktatúra. Prohászkáról hallgatni kellett.

Mégis ezekben a sötét években is történt némi kísérlet a nagy püspök ,,rehabilitálására''. Gergely Jenõ, aki a magyar politikai katolicizmust és a keresztényszocializmust tanulmányozta, Prohászka mûvével is foglalkozott, és pozitívan szólt legalább a püspök 1919 elõtti szerepérõl. (Az 1919 utáni életszakaszról a hivatalos véleményt kellett elfogadnia, amit azóta módosított, helyreigazított Prohászka Ottokár címû könyvében is, meg a fehérvári konferencián is.) Annak idején Gergely egyik Prohászka-tanulmányát ismertettem és bíráltam a Vatikáni Rádióban. Ezután beszéltük meg Rónay Györggyel a Vigilia Prohászka-számát, amely 1974 karácsonyára jelent meg. Elévülhetetlen érdemei vannak a Prohászka-kutatásban Vass Péter piaristának és Belon Gellértnek, akik egy többkötetes Prohászka-antológiát készítettek elõ (ebben szerepeltek volna az 1911-ben indexre tett írások és a még kiadatlan naplók is); az állami és egyházi cenzúra azonban megakadályozta az antológia kiadását. Csak az 1989/90-es fordulat után jelent meg egykötetes válogatás Modern katolicizmus címmel Koncz Lajos gondozásában. Egyébként az egész kérdéskörrõl és az újabb kutatásokról is beszámol Koncz Lajos: ,,Prohászka korszerû és teljes értékelése felé'' (Jel, 1995. február).

Gergely Jenõ könyve elején (vö. Távlatok, 1994/6, 769--770) szerényen megjegyzi, hogy õ maga csupán Prohászka életútját akarta felvázolni, és bemutatni társadalmi, közéleti, kulturális, tudományos és egyházpolitikai szerepét. Nem vállalkozhatott viszont ,,a filozófus-teológus részletes elemzésére, lelki és spirituális problémáinak tárgyalására; erre a katolikus tudósok a hivatottak.'' (10--11.old.) Ez a megjegyzés egyben felszólítás is nekünk, hogy fogjunk hozzá a munkához, mert ezt helyettünk más nem végzi el. Prohászka szellemi örökségét bûn lenne elherdálni!

Prohászka idõszerûsége

Nem szólam, hanem szó szerint értendô tény, hogy a fehérvári püspök modern nézetei nemcsak fél évszázaddal megelôzték a II. vatikáni zsinatot, hanem még ma is részben megvalósulásra várnak. Éppen a Modern katolicizmus címû, 1907-ben megjelent füzet, gondolatai (valamint hasonló szellemben született 1919-es naplójegyzetei) tanúsítják, milyen merészen szembenézett a modernség kihívásaival, és hogy mennyire modern volt, anélkül, hogy a szó elítélt értelmében modernista lett volna.

,,Értsük meg tehát a helyzetet, s állítsuk bele a kereszténységet a kultúrvilágba, megfelelõ belátást teremtvén a régi igazságokba, s érvényesítvén azokat a modern érzésben. Kössük össze a természetet a természetfölötti világgal, a szabadságot a tekintéllyel, a földi célokat az örök céllal. Ne rögzítsük az örvényeket, hanem építsünk rajta hidakat. Ne hegyezzük ki az ellentéteket egyház és kultúra közt, s ne azonosítsuk a kultúra mûvét a hitetlenséggel; hanem tartsunk feléje, s segítsünk a profán kultúrában ki nem elégített lelkeken igaz, mély, pünkösdi hitünk õserejével s melegével. Ez a törekvés eltalálja a helyes s jogos alkalmazkodást . . .'' (Modern katolicizmus, 1990, 135--136.)

Mi más ez, mint a korszerûsödés programja, amelyet Prohászka a következõkben részletesebben kifejt. Az egyház és a modern világ kapcsolatával foglalkozó, Gaudium et spes kezdetû zsinati konstitúció egyes szakaszai mellé állíthatunk hasonló Prohászka-szövegeket, amelyekben a püspök -- miként Teilhard de Chardin -- igenli a földi valóságokat, de a természetfelettihez kapcsolja õket, elfogadja a fejlõdést/haladást, de nem bálványozza azt, nyitott a modern tudomány vívmányaival szemben, és azokat integrálni akarja teológiájában. ,,Legyen a vallás minél emberibb s minél bensõségesebb érzelem, hiszen Krisztusban is az Isten ember lett. Baj, ha az isteni elemet az emberivel elfojtjuk, ha a racionalizmusban az ész túltengése elsorvasztja a vallást (ez Az intellektualizmus túlhajtásai címû székfoglaló központi témája -- Sz. F.), vagy ha a világ szeretetétõl, mechanikától s technikától elhanyagoljuk az istenit. De az emberi elemet is el lehet hanyagolni, még pedig a lelki élet hátrányára. . . A nemes természet, a nemes emberség mindenestül bevezethetõ az isteni életbe. . .'' (Uo. 144.)

,,Két világnézet, a tudományos s a vallásos harcol most egymással a világ meghódításáért -- így szokás ezt mondani. A harc megvan, de a szembeállítás téves, mert jóllehet a tudomány nem vallás, s a vallás nem tudomány, de nemcsak nincs ellentét köztük, hanem mélységes tendenciájuk van belsõ egyesülésre. [ . . .] Különböztessünk mindig a világnézet örök s ideiglenes elemei, a vallás örök igazságai s tényleg ideológiának mondható betétei között. . . Ezt szem elõtt tartva dolgozunk a hitet és vallást érintõ kérdések kifejlesztésén, s nevezetesen a biblikus tudományok terén. [. . .] Nagy szívvel kell fogadnunk, ami jót találunk, vívta ki azt bár akár a protestáns bibliamagyarázat, akár a valástudomány vagy a filológia, s ha néha idegenszerû is egyik-másik nézet, bizonyára nem következik abból az is, hogy téves. Hányféleképpen változott már el nézetünk a Pentateuchus elsõ fejezetérõl. . .'' (Uo. 148--149.)

Az ,,Egyházias érzületünk'' címû VII. fejezet pedig a Lumen gentium kezdetû, az egyházról szóló konstitúcióval állítható párhuzamba. Prohászka is az egyház isteni és emberi elemeirõl beszél; arról, hogy ezt a közösséget a Szentlélek élteti, de mivel bûnös tagokból áll, azért reformra szorul. Sok benne a maradiság intellektuális, szociális, politikai téren egyaránt; nem értik -- a papok sem -- a demokratikusabb fejlõdést. Fontos az engedelmesség az Anyaszentegyház iránt; de ,,engedelmességünk az egyház iránt »rationabile obsequium«, értelmes szolgálat s hódolat legyen, mely számot tudjon adni eljárásának ésszerûségérõl. . .'' A nagykorúságra törekvõ modern embert megfelelõen kell vezetni, helyet kell adni a demokráciának az egyházban is. Szeretem az egyházat, intézményeit is, ,,de ezzel a szeretettel megegyeztethetõnek tartom azt is, hogy elválni tudjak attól, ami emberi, történeti, ha átcsap rajta a fejlõdésnek hulláma. [ . . .] Az emberi intézményekbõl az elváltozott korban koporsódeszkák, a jogi kapcsokból koporsószegek válnának, ha nem tudnánk elszakadni tõlük, mikor az élet vágya sugalmazza, s a szükség késztet rá.''

Ugyanígy a ,,Klerus -- laikus'' címû IX. fejezet is a legutolsó zsinat szellemét idézi. ,,Az apostoli egyházat a testvériség jellemzi, s Krisztus egyházának legnagyobb dicsérete, hogy az testvérek szeretõ közössége volt.'' ,,Legyen tehát testvér laikus, klerus, apáca és hitves; legyenek apostolok, próféták, doktorok nem a rend, hanem a bennük lángadozó szellem erejében, s ne tartsa magát a laikus az egyházban másodrendû katolikusnak. E fölfogás ellen elszántan kell síkra szállnunk, mert az méreg és halál; mérge az érdeklõdésnek s halála a buzgalomnak. Ahol másodrendû katolikusok vannak alakulóban, ott az evangélium a Jordán eleven folyásairól a Holt-tengerre csúszott le. [. . .] A XX. század hullámzó tengerén küzdõ egyháznak millió és millió szívre s kétszer annyi kézre van szüksége; szüksége van a régi apostoli szellemre, mely klérust, laikust, apácát és hitvest szoros kapcsolatba hozzon, s bennük a testvériség erejével érvényesüljön. Szükségünk van közeledésre, a klérusnak és laikusnak, a szerzetesi s világi életnek helyes méltatására, mely mindnyájunkat fölemeljen, s törekvéseinknek s munkánknak helyes irányt adjon. Ezt a megvilágítást s eligazítást akarom én itt nyújtani.''

1919. július 7-én Prohászka Ottokár 61 éves, amikor így reflektál az elsõ világháborút követõ földindulás és a terror idején, keresve az egyház holnapi feladatát, mindig a lényegre irányítva a figyelmet: ,,Hát mi a lényeg az egyházban? Az, ami a kereszténységben az égbõl jött, s mint erõ lépett a világba; szellem és lélek és élet volt, s történelmi csak akkor kezdett lenni, mikor emberi viszonyok közé lépve elhelyezkedett. . .''

Miután jellemezte a kereszténység alakváltozásait az õskeresztény közösségektõl a középkoron át az újkorig, arról szól, hogy a korszerûség megítélésében a haladó és maradi irányzat ütközik. A maradiak a múlt formáihoz ragaszkodnak, megszentelt hagyományaikat akarják fönntartani még akkor is, amikor azok már nem szolgálják a lelki életet. A haladók ,,nem kisebb szeretetbõl az egyház iránt, de talán nagyobb megértésével az új idõk igényeinek, az új formákat sürgetik. Ez utóbbiak szeretetének bátornak is kell lennie, mely nemcsak küzdeni kész a konzervatív elemek nehézkességével, de a rossz értelemben vett modernizmus vádját is tudja nagylelkûen elviselni, s a gyanúsítgatást szívére nem veszi.'' Így volt ez mindig, sokféle félreértés, ragaszkodás és féltés, hatalmi vágy, egyéni érzések, rokon- és ellenszenvek és szenvedélyek járnak az egyháztörténelemben is. Miért is ne? Hiszen emberi története az isteni erõknek! . . .

Prohászka minden emberi elemet a történelmi fejlõdés szempontjából tekint és értékel. Felhívja a figyelmet arra, hogy a múltból okulnunk kell, és azt kell kutatnunk, hogy miként valósíthatjuk meg az igazi reformot az egyházban, amelyben -- a hívõk szeretetközösségében -- kétségtelenül benne mûködik Isten pünkösdi Lelke. ,,A fõindulat a szeretet az egyház iránt. Szeretjük az egyházat, benne gyökerezünk, belõle élünk. Mint Szent Athanáz és Görres József, az isteni erõknek megtestesülését látjuk benne végig a történelmen -- a történelmi ballépésekkel, hiányokkal, gyarlóságokkal. . .'' Ezekbõl az alapelvekbõl Prohászka olyan gyakorlati következtetéseket von le az egyházi reformhoz, amelyeket a II. vatikáni zsinat fogalmazott meg: -- megfelelõ papnevelés, a papok kellõ szellemi kiképzése akár külföldön is; -- a papok ne szigetelõdjenek el a hívektõl, ne a hatalmi érdek, hanem a szolgálat szelleme vezesse õket; -- legyenek demokratikus érzelmûek; -- szükséges a nép nyelvének a használata a liturgiában; -- együttmûködés az állammal a pluralista társadalomban. . .

Mindezek Prohászka prófétai alakjára világítanak rá, és szembeötlõen tanúsítják szellemisége idõszerûségét. A mai magyar társadalomban helyét és az evangelizálás távlatait keresõ egyház sokat tanulhat Magyarország tanítómesterétõl.


Prohászka Ottokár -- tegnap / Emlékezések -- vallomások
1996/1/27	PROHÁSZKA OTTOKÁR -- TEGNAP / Emlékezések -- vallomások

Prohászka Ottokár születésének 100. évfordulóján, 1958-ban Sík Sándor írást kért a Vigilia számára Belon Gellérttõl (megjelent az 1959. januári számban). Amikor átolvasta, váratlanul ezt kérdezte B. Gellérttõl: Láttad-e életében Prohászkát? Tagadó válaszára ezt felelte: Örökké sajnálhatod! Mert õ mint jelenség volt nagy! Ehhez hasonló tanúságtételeket bõven idézhetnénk a kortársaktól: Prohászka lenyûgözõ alakja, személyisége kitörölhetetlen benyomást tett mindazokra, akik ismerték, akik eleven kapcsolatba kerültek vele. Nekünk már csak Összegyûjtött Munkáinak 25 kötete és még közzé nem tett (jelentékeny!) szellemi hagyatéka maradt.

Horváth Kálmán, a késõbbi váli plébános, aki 1954. január 16-án átvette a székesfehérvári vasútvidéki plébánia vezetését, Shvoy Lajos püspöktõl azt a megbízást kapta, hogy mint az Ottokár püspök templomának plébánosa gyûjtse Ottokár püspök szellemi hagyatékát. Horváth Kálmán nagyon sokat tett a Prohászka-emlékek gyûjtése érdekében. 1972-ben elkészített egy gyûjteményt Ottokár püspök a szívekben címmel (Prohászka-riportok). Ez a még kéziratban levõ kötet számtalan érdekes, értékes visszaemlékezést tartalmaz. Az élõ Prohászkát mutatja be, azt a püspököt, aki elevenen élt az egyházmegye papjainak és híveinek emlékezetében. Legelõször ebbõl idézünk néhány ,,riportot''.

1. A Prohászka-riportokból

Shvoy Lajos megyéspüspök, Prohászka utóda (1927--1968):

1894 õszén kerültem Esztergomba a szemináriumba mint VII-es gimnazista. Prohászka Ottokár a teológusok spirituálisa és a dogmatika tanára volt, már akkor a szeminárium szellemi vezére. Legtöbben õt választottuk gyóntatónknak. Csodálatos, hogy a teológiai tanár, aki a lakása melletti tanári könyvtárban töltötte a nap legnagyobb részét, milyen szeretettel és megértéssel ereszkedett le hozzánk, VII-es gimnazistákhoz, és foglalkozott velünk. Csodálatos szuggesztív ereje volt. Alig vártuk a szombatot, hogy bemehessünk hozzá a heti szentgyónást elvégezni. Még most is emlékszem rá, hogyan tanított összeszedettségre, figyelmes olvasásra, s hogy tudott örülni, ha egy negyedórát tudtunk teljes elmerüléssel olvasni. I. éves teológus koromban Faber ,,Alles für Jesus'' könyvét kaptam tõle olvasásra. Ez a könyv fordulópontot jelentett lelki életemben, s öntudatossá tette hivatásomat.

A teológián az õ dogmatikai órái voltak a legnagyobb szellemi élmény. Épp az Ég és föld könyvét írta akkor, s a teológiában Istenrõl, a teremtõrõl magyarázott. Az óra elején kezdtük lejegyezni magyarázatát, de rövidesen az egész osztály abbahagyta az írást, s lélegzetvisszafojtva hallgatta magyarázatát. Csodálatos világ tárult fel lelkünk elõtt. Néha 1-2 hétig is magyarázott, s mi elbûvölve hallgattuk szavait, s elmerültünk Isten csodálatos világában, amelyrõl még sohasem hallottunk így beszélni. Mikor befejezte a dogma egy-egy fejezetét, föladta a könyv 20-30 oldalát a következõ órára. És ezt megkövetelte, de alaposan. Ha egy-egy gyöngébb tanuló felelt, türelmesen várt, nem segített, s ha már túl hosszú volt a pauza, a reverendájáról fricskázta a porszemeket. Az egész osztály szenvedett a döcögés alatt, mindenki érezte, hogy ez nem méltó az õ fönséges dogmatanításához. Tanult is mindenki teljes erejébõl.

Minden este elmélkedési pontokat adott kedves, szellemes, közvetlen elõadásban. Ezekbõl született meg az Elmélkedések az Evangéliumról.

Csodálatosan hangulatosak, szépek, színesek voltak az elmélkedések. Látszott, hogy mestere ennek a mûvészetnek. De még szebbek és színesebbek voltak a vasárnapi exhortációk, amelyeket egy negyedóráig tartott minden vasárnap reggel elmélkedés helyett. Remekbe készült beszédek voltak ezek.

Egy kínos esetre emlékszem. Egyik teológus elaludt a punkták alatt és horkolt. A spirituális fölállt, a szószékrõl lejött, becsapta az ajtót, és kiment a kápolnából. Halálos csönd töltötte be a kápolnát vagy 10 percig. A fõduktor kiment hozzá, s visszajött, hogy mindenki maga tartson elmélkedést. Volt mirõl.

Minden csütörtök este, esti ima után megtartotta szentségimádási óráját a kápolnában. Ilyenkor mi kispapok is bent maradtunk, s figyeltük, amint egy óra hosszat feszesen térdelve, átszellemülten imádta a szentségi Úr Jézust. Mint Bethániában az egész ház eltelt Mária kenetének illatával, a kápolna is betelt az õ imádságos és bensõséges lelkének áhítatával, s boldogok voltunk, hogy abból ránk is áradt egy kevés.

Naponkint reggel 6 órakor misézett a teológusoknak. Összeszedett, áhítatos misézése eleven illusztrálása volt elmélkedéseinek és exhortációinak. A teológusok nevelése a kilencvenes években még a régi jozefinista szellem élettelen szellemtelenségében folyt. Büszke örömmel hallottuk, hogy Prohászka Ottokár -- mikor spirituálissá kinevezte a hercegprímás -- kikötötte, hogy szabad kezet kap a teológusok nevelésében, és bevezeti a naponkénti elmélkedést. Egész új szellem vonult be személyében a magyar szemináriumba, s ami egész hallatlan volt, a gyakori szentáldozás és a komoly eucharisztikus élet volt a legerõteljesebb nevelõeszköze. Én már ebbe a szellembe kerültem bele, de a ,,régiek'' a régi világról szomorú dolgokat meséltek. [. . .]

Az õ keze alatt felnövekedett papi generáció tudatosan kereste a komolyabb papi életet, s Kanter Károly királyi várplébános pártfogása alatt a Damjanich utca 28/b szám alatt egy hitoktatói otthont Philippinum név alatt Néri Szent Fülöp oratóriumainak mintájára létesített. Prohászka Ottokár meg-meglátogatta ezt a 10-20 tagból álló lelkes hitoktatói gárdát, tartott nekik konferenciákat, s buzdította õket a komolyabb papi életre.

1901 nyarán a Damjanich utca 50. sz. alatt sikerült venni egy háromemeletes házat, s rövidesen ide került át a hitoktatói otthon. Itt alakult meg 1903-ban a Regnum Marianum. Mikor a házvétel sikerült, egy háromtagú küldöttség ment Esztergomba Prohászka Ottokár spirituális úrhoz, s fölszólította Õt, hogy jöjjön Pestre, vegye át a ház vezetését, s legyen az egyházmegye fiatal papi generációjának vezére. A kérés meglepte õt, s kacagva hárította el mondván: ,,Hi ebri sont et musto pleni.'' -- ,,Teleitták magukat édes borral!'' Tényleg azt hitte, hogy a fiatalos hév ragadta el tanítványait.

De attól kezdve, ha Pestre jött, mindig betért a Regnumba, ott is szállt meg, s melegen érdeklõdött a fiatal papi generáció problémái és nagyszerû munkája iránt, s állandóan irányította Majláth Gusztáv Károly erdélyi püspök úrral, mint a Regnum Marianum elnöke, azok munkáját.

Nagyszerû szellemi együttes volt akkor a Regnum Marianum, a fõváros középiskoláinak 14 hittanára élt itt együtt, az ifjúság nevelésének és a férfipasztorációnak problémáit közösen megtárgyalva és földolgozva. Itt született meg a férfikongregációk gondolata. Itt tartotta meg Prohászka Ottokár az elsõ férfikongregációt még a legsötétebb liberális világban, mikor a Regnum Marianum kápolnája csak férfiak számára volt nyitva, mert mûvelt férfihez nem illett akkor templomba járni. Itt született meg a Zászlónk, itt vett országos lendületet a középiskolai ifjúsági kongregáció teljesen Prohászka Ottokár szellemében. És itt született meg a magyar cserkészmozgalom a Zászlónk nagyszerû toborzása és világviszonylatban is elsõrendû irányítása, vezetése nyomán.

Amit 1901-ben Prohászka Ottokár még túlzásnak és kivihetetlennek talált, 1904-ben, mikor a Pázmány Péter Egyetem Hittudományi Karán a dogmatika tanárának kinevezték, maga tartotta elérkezett és szükséges dolognak, maga ajánlkozott, hogy átveszi a Regnum Marianum vezetését. Így lett õ a Regnum Marianum házfõnöke és vezére, s innen irányította Budapest és az ország fiatal hittanárainak és papjainak restaurációs munkáját egyetemi tanársága alatt.

Az õ vezetése és szellemi irányítása mellett kezdõdtek meg azok a nagyszerû hittanári és prézesi konferenciák a Regnum Marianumban, amelyeken összejött az iskolaév végén az ország csaknem valamennyi hittanára és prézese, hogy megbeszéljék a diákpasztoráció, férfipasztoráció égetõ problémáit s a fiatal papi élet nagy kérdéseit. A legkiválóbb elõadók, a magyar papság elitjeinek nagyszerû elõadásai világították meg a századforduló nagy szellemi problémáit az ország ifjúsági nevelõinek és a legszélesebb körben érdeklõdõ komoly papoknak élénk részvéte és hozzászólása mellett. A tanácskozás fénypontja természetesen mindig Prohászka Ottokár beszéde volt.

Mint fehérvári püspök is részt vett ebben a komoly szellemi munkában, és az elsõ világháborúig szellemi vezére lett ennek az eredeti, egyedülálló papi mozgalomnak és papi szellemnek.

* * *

Dr. Winkler József, volt germanikus és késõbb szombathelyi segédpüspök (+1981):

1932 õszén 10 napot töltöttem az esztergomi szemináriumban. Az ottani levéltárakban dolgoztam. Ugyanaz az alkalmazott takarított rám, aki ifjúkorában Prohászka inasa volt. Õ beszélte: 1900-ban kispapjaival Dobogókõre rándult ki, engem is magukkal vittek, hogy az étkezésnél felszolgáljak. Étkezés után kezébe vette poharát, s minden kispappal külön koccintott. Mindegyikhez volt valami kedves szava. Mikor ezzel végzett, komolyra fordította a szót, és ezt mondta: Volt idõ, amikor a papok fakehelybõl miséztek, de arany volt a szájuk. Bátran hirdették az Evangéliumot, szembeszálltak a császárokkal, nagyurakkal is, ha a szegények és az Evangélium érdekében kellett. . . Ma aranykehelybõl misézünk, de fából van a szánk. Nem emelünk szót a szegények érdekében. . . Ha ezen nem változtatunk, az Úristen megbüntet bennünket nagyon, ránk küldi a kommunizmust. . . Én nem értettem ezt a szót, megkérdeztem a kispapoktól, mit jelent. 1919-ben azután visszaemlékeztem rá, hogy elõre megmondotta a jövõt.

* * *

Kriegs-Au Emil ny. városmajori plébános (+1957):

Hogyan láttam én Prohászka Ottokár szent életû püspök atyánkat?

Budapest, 1954. május 24.

A liberális években találkoztam az áldott emlékû püspök atyával elõször. A hitben ingadozó, a liberális sajtó hangjától elkábított lelkû egyetemi hallgató voltam, amikor a püspök atyánk Föld és Ég címû könyvét olvastam. Már az elõszó, mint egy sasmadár, megragadta a lelkemet. Levelet írtam a püspök atyának. Õ válaszolt, szent szeretettel. Meghódított. Lelki fia lettem. Azóta mindenüvé követtem. Bámultam lángeszét. Az Evangélium szellemét láttam megtestesülve, megvalósítva benne.

Esztergomban, a szemináriumban találkoztam ismét vele. Püspök volt már, és eljött a neki oly kedves szemináriumba. Bementem a szobájába. Pünkösd elõtt voltunk. A Szentlélekrõl beszéltünk. Egyszer csak elhallgat, a nap felé kitárt ablakhoz megy, karjait az ég felé terjeszti, és angyali édes szóval sóhajtja: ,,Veni Sancte Spiritus!''

Elsõ állomásom volt a belvárosi káplánság. Õ is ott kezdte valamikor papi mûködését. A szent, a nagy püspök ide eljött hozzám, a kezdõ kis káplánhoz. Mikor elbúcsúzott, azt mondotta: ,,Kívánom, kedves Emil, hogy minden szentmiséjéhez az elsõ mise lángbuzgalmával menjen.'' Lehet-e szebb életprogramot adni egy fiatal kezdõ papnak?

Mikor Budapesten Angyalföldön mûködtem mint munkásgyermekek hitoktatója, mint lelkipásztor a Szent László-házban, az akkor épült elsõ szükségkápolnában, és mint a mukáspasztoráció egyik elsõ papja a katolikus munkásnõ-egyesületeknek országos szervezésében és vezetésében, akkor is eljött hozzánk angyalföldi otthonunkba, és a legnagyobb megértéssel támogatta szociális tevékenységünket.

Õ volt az igazi szociális apostol az Evangélium szellemében.

Felejthetetlen számomra az a lelkigyakorlat, amit nála, az õ vezetésével tartottam.

Némethy Ernõvel mindig ott voltam mellette, amikor Budapesten gyönyörû lelkigyakorlatokat adott a Szociális Misszió Társulat rendezésében híveinek.

Mikor a jó Isten az egyetemi templom szószékébõl az égbe ragadta, másnap ott voltam a szemináriumban szent holtteste mellett. Sokan jöttek. Rózsafüzéreket érintettek szent kezéhez. Szent béke ömlött le az arcán.

Azóta a Városmajorban minden hó 21-én az õ áldott emlékére lelkiórát tartottunk, melyen sokan, nagy épüléssel vettek részt.

Beszélgetés közben Kriegs-Au Emil és nõvére a következõ kedves történeteket mondották el Prohászka Ottokárral kapcsolatban.

1. Egyszer ebéd után mondottuk, hogy bemegyünk a városba, és szentgyónásunkat is elvégezzük. Én is elmegyek -- mondotta Prohászka Ottokár. Rám fér. Amikor kijött a gyóntatószékbõl, annyira kacagott, hogy a teste mozgott a nevetéstõl. Karjára dõlt, és a falnak támaszkodott, úgy nevetett. Nem tudtuk elgondolni, hogy mi történhetett. Amikor kimentünk a ferencesektõl, mondotta: Nem tudják, ugye, hogy miért nevettem annyira? Meggyóntam -- mondotta --, hogy az egyik papommal goromba voltam. El is mondottam az esetet. Erre azt a választ kaptam: ,,Jól méltóztatott tenni, Kegyelmes Uram, mert ha ezen esetben nem kegyeskedett volna ugatni, nem méltóztatott volna jó kutya lenni.'' Képzeljék, ezt mondotta az öreg barát -- tette hozzá még mindig nevetve.

2. Ebéden voltunk Prohászka püspök úrnál. Amikor már mindenki jóllakott, kedvesen megkérdezte: Ugye nem kér többet? 24 szegény gyermek vár ám arra, amit mi meghagyunk.

3. Egyszer az inas a feketét szolgálta fel, azonban megbotlott az úton, és a kávé mind kifolyt. Kedvesen mondotta Prohászka püspök úr: Nem baj, az én kedves vendégeim megelégszenek a kávé illatával is.

4. Mint fiatal kisleány részt vettem már Budapesten a szociális munkában -- mondja Kriegs-Au Emil nõvére. Egyszer meghívtuk egy elõadásra Prohászka püspök urat is. Mivel ismeretlen volt az elõadás színhelye, mondottam, hogy én majd elkalauzolom. Engem pedig arról fog megismerni, hogy matrózsapka lesz a fejemen, és szegfû a gomblyukamban. Jártam is nagy fontoskodva, amíg csak meg nem látott Prohászka püspök úr. Az elõadás után nevetve mondotta Turi Bélának: Képzelje, randevút adott nekem piros szegfûvel az a ,,Prötty''.

* * *

Dr. Dienes Valéria (+1978):

Prohászka Ottokárral halála elõtt három évvel találkoztam elõször. Két dolog vitt hozzá. Férjem gyermekeimet el akarta vetetni tõlem azon a címen, hogy nincsen anyagi lehetõségem a neveltetésükhöz. Az Árvaszéknél közbenjárt, és így gyermekeim továbbra is nálam maradhattak. Szerzetes gyóntatóm megtiltotta, hogy Bergsont magyarra fordítsam. Amikor Bergson nevét említettem, felfigyelt a névre, és ettõl kezdve három éven keresztül állandó társalgási téma lett közöttünk Bergson és filozófiája.

Elvállalta Prohászka püspök úr lelki vezetésemet. Ekkor, hogy megismerjen, megírtam életrajzomat, és elvittem neki. Bevitte hálószobájába, és ott olvasta el. Mikor kijött, megfogta kezemet, és e szavakat mondta: ,,Isten hozta, kedves lányom.'' -- Mielõtt Bergsont hallgattam Párizsban, mint istentagadó éltem idehaza. Hogy istenhívõ lettem, Bergsonnak köszönhetem. Szerintem filozófiája legjobb alátámasztója a keresztény hitnek. 1910, 11 és 12-ben hallgattam Bergsont. Filozófiájában a természetfölöttiig nem jutott el. Ez a fejlõdésnek a következõ foka lett volna nála. Amikor a misztikusokról tárgyalt, mint ,,akiknek kapcsolatuk van Istennel'', úgy beszélt róluk.

Prohászka Ottokárt érdekelte az egész bergsonizmus. Megkérdeztem tõle egyszer, hogy régi cikkeiben miért támadta? Mert csak másodkézbõl ismertem, mondotta. Egyik beszédében meg is említette: ,,Tegnap beszéltem egy emberrel, aki Bergsonnak tanítványa, és õt hallgatta.''

Beszélgetésünkben állandóan így tette fel a kérdést: ,,Mi -- Szent Tamás és õ -- így gondoljuk. Maguk hogy gondolják?''

Hogyan került indexre Bergson?

Bocsánat a kifejezésért, de hasonlattal úgy tudnám megvilágítani, hogy a fürdõvízzel együtt kiöntötték a gyermeket is. A hamis nézeteket felhasználták, és velük együtt indexre tették õt is.

Mint materialista mentem ki Párizsba. A Huszadik század-nak voltam a munkatársa. Bergsonnak A lélek és test címû elõadása térített meg. Mint istenhívõ jöttem haza. Sokat sétálgattunk ezután régi munkatársaimmal: Jászi Oszkárral és Szabó Ervinnel. Õszintén megmondottam nekik, hogy otthagyom õket, mert már nem írhatok úgy, ahogy azelõtt írtam. Azt válaszolták, hogy jellemtelen emberek lennének, ha a gondolatszabadságot nem tartanák tiszteletben. Írjak úgy -- mondották --, ahogyan akarok.

Bergson halála után megjelent egy könyv, melyet tanítványai írtak. Címe: Henri Bergson, Essais et Témoignages inédits. Magam is írtam ebbe a könyvbe. Fel van sorolva a kötetben mindazok neve, akik ugyanúgy tértek meg Bergson hatására, mint én.

Prohászka Ottokár a Szent Tamás Társaságban a székfoglaló beszédet a következõ címen tartotta: ,,Bergson filozófiájának alapvonalai.''

Bergsonnak volt még egy utolsó munkája, mely már nem jelent meg nyomtatásban. Felesége mutatta meg nekem. Ebben a mûvében írta a következõket: Mielõtt elmennék errõl a planétáról, szeretném még elmondani a következõket. Itt következtek volna az Istennel kapcsolatos dolgai. Felesége kérésére azonban elégette ezt a mûvét.

2. Barankovics István beszéde a

Prohászka-szobor ledöntése után

(Részlet)

Az 1947. április 27-ére (vasárnapra) virradó éjjel a kommunisták barbár módon ledöntötték Prohászka Ottokár székesfehérvári püspök szobrát, amelyet halála után a magyar nemzet Budapesten, a Károlyi-kertben állított neki. (Vö. Vigilia 1995/8, 598--599.) Mindez a nagy püspök halálának 20. évfordulóján történt. Még aznap, vasárnap reggel valóságos zarándoklás indult a ledöntött szoborhoz. Mindszenty bíboros is megjelent, és ezt mondta: ,,Ez által Prohászka nem kisebb, hanem nagyobb lett.'' Késõbb kiderült, hogy a szoborrombolók vezetõje Faludy György költõ volt. (Aki késõbb a kommunisták börtönét is megjárta.)

1947 májusában a budapesti Katolikus Kör helyiségében az Actio Catholica kulturális szakosztálya Prohászka-emlékülést tartott. Itt hangzott el Barankovics István ,,Prohászka Ottokár emlékezete'' címû elõadása, amelynek elejérõl most egy részletet közlünk. (A kiadatlan, sokat javított kézirat a Barankovics Alapítvány tulajdonában van.)

Prohászka a XIX. század utolsó és a XX. század elsõ negyedében szelte át a magyar katolicizmus égboltját.

A XIX. század utolsó negyedében sokan azt hitték, hogy a diadalmaskodó, hitetlen liberalizmus és a materializmusban gyökeredzõ természettudományos világnézet végleg elhomályosítja, sõt kioltja az evangélium világosságát, és a katolikus egyházra ráborítja a történeti alkony szemfedõjét. A tudomány azzal az igénnyel lépett fel, hogy fölöslegessé teszi a Bibliát, az ész pedig az oltár lépcsõire tolakodott, hogy hamarosan véglegesen elfoglalja a hit királyi trónját. A technika robogó szárnyalása megszédítette az embert, aki a teremtés titkának megragadásában bízva, kinyújtotta kezét a szuverén és teremtõ Isten jogara után. Az übermensch, az Isten rangjára emelt ember kora ez.

Magyarországon pedig még hatottak a jozefinizmus hagyományai is a papság elvilágiasodásában, a teológia elmaradottságában, az egyháziak liberalizmusában és materiális optimizmusában. Ez az intelligencia teljes hitközönyének és a mindenki által elhagyott, az állam és az uralkodó rétegek által pedig megtiport proletárok kezdõdõ aposztáziájának, hitehagyásának kora. Tudomány és hit, egyház és haladás, evangélium és szociális igazságosság, egyház és demokrácia hamisan, bûnösen és közönyösen megteremtett szembenállásának idõszaka ez. A millenniumi hangulattal átszõtt századév, amikor csak a nemzet alig egy-két kivételes fia érezte meg, hogy az állam, a hadsereg, a városok, a gyárak, a bankok, a bürokrácia és a fényûzés gyors ütemû és hatalmas arányú tenyészete a nemzet biológiai, szellemi, erkölcsi és lelki erõit vészesen fogyasztja és fojtja el. Hányan törõdtek azzal, hogy a kevesek fényûzõ utcája milliók sanyargó szívével van kikövezve? Hogy a liberális államnak, a kapitalista gazdaságnak, a legszélesebb néprétegeket rabszolgaság jármába hajtó szabad versenynek, az erkölcs alól magát emancipált társadalomnak hatalmas gépezetét a nemzet legdrágább kincse, a nyomorultak verejtéke és patakzó vére olajozza; hogy az uralkodó rétegeket elárasztó derûlátás, a dicsõhödõ biztonság és a dús beteltség érzete csak ópiumos álom, amelybõl rettenetes lesz az ébredés. A katolikus öntudat, a keresztény öntudat pedig, melynek ebben a szemérmetlen vásárban és egyetemes dáridóban a nemzet lelki és erkölcsi értékei felett kellett volna virrasztania, Prohászka szavai szerint ,,alvó pimaszként hevert jóléte párnáin, és a lerombolt templom megszentelt köveibõl rakott palotát heverõhelyének.

Ebben a poshadt nyugalomban lép föl -- nem, ebbe a nagy farsangi bálba robban bele Prohászka Ottokár, mint pünkösdi tüzes szél, amely ébreszt, józanít, perzsel, lángra gyújt, ítél és munkára sarkall. Felméri a vészt, kiszabja a feladatot és egyedül munkába áll. Mit kellett tennie? Feladata volt: tanúságot tenni a világban arról, hogy a kereszténység örök lényege, a természetfelettiség az az anyaméh, amelyben a modern kor minden gyötrõ problémájának megoldása nyugszik, hogy a legmagasabb kegyelmi élet, a modern életöröm és életigények kivirágzásának táptalaja, napsugara és levegõje, hogy az örömmel töltekezni vágyó modern életigenlés és az Istenbe merülõ szeráfi szeretet nem ellentétek, hanem a legösszhangzatosabban egymásra csendülõ rímek, hogy a modern élet integrális kibontakozásának minden síkján az utat, az igazságot és az életet ma sem jelenti más, mint az evangélium Jézusa. A kezdést a kor tette föl, megválaszolását a XIX. század emberének szellemi, erkölcsi és anyagi nyomora sürgette. A feladatot igazán nem kellett kitalálni: irtózatos szenvedések és borzasztó elaljasodások ökleivel dörömbölt az a keresztény lelkiismeret kapuján. Csak fül kellett, amely meghallja.

Ez a kor valósággal viviszekciót végzett az emberen: valósággal szétdarabolta az embert. Aki jólétet akart, abban a hiedelemben élt, hogy eléréséhez meg kell tagadnia az erkölcsöt; aki a tudós rangjára vágyott, azt hitte, hogy szembe kell fordulnia az evangéliumi hittel; aki az erkölcsi törvényektõl nem akart tágítani, attól félt, hogy le kell mondania a modern világ örömeirõl; aki mint nyomorult munkás a proletársors megbecstelenítõ nyomorfertõjébõl ki akart lábolni, azt hitte, hogy kezét nem kinyújtania kell az egyház felé, hanem öklét kell felemelnie az egyházra, és meg kell tapodnia a természetfelettiség evangéliumát; aki örömet akart szüretelni az életbõl, azt gyanította, hogy ezt csak a kegyelmi életrõl való lemondás árán teheti meg; s aki hívõ akart maradni, azt hitte, ki kell vonulni a modern világból, amely csak bûnt terem és kárhozatot arat. Ez a lemondás a teljes emberségrõl, vagy ez a lázadás a teljes emberség ellen jellemezte a kort, ebben állt, s részben még ma is áll egész válsága. A teljes, egyetemes, Istenbe táguló embernek még az eszméje is kiesett a kor öntudatából.

A feladat volt a teljes kereszténység jegyében visszaadni a modern embernek az életszemlélet, az életakarat, az örömre szomjas életigenlés és cselekvés végzetesen darabokra szaggatott egységét; a modern embert minden gondolatával, vágyával, akaratával, cselekedetével belekapcsolni a kegyelemmel telített természetfölöttiségnek áramkörébe; megmutatni a kornak, hogy az ember minden igényének, vágyának, feszülésének deltája, kikötõje, legnagyobb lehetõsége, fölülmúlhatatlan kiteljesedése nem más, mint maga az Isten. Ez volt az az igény is, amelyet a kor gyógyulni vágyó embere öntudatlanul is magában hordozott.

* * *

3. Belon Gellért: Prohászka lelkisége

Belon Gellért (1911--1987) 1977-ben a Szolgálat kérésére írta ezt a tanulmányt; ekkor emlékeztünk ugyanis Prohászka Ottokár halálának 50. évfordulójára. Belon kispapkora óta nagy tisztelõje volt a fehérvári püspöknek; olvasta és újra olvasta mûveit. Késõbb Vass Péter piaristával részt vett egy három kötetre tervezett Prohászka-antológia elõkészítésében. Az ÁEH nem engedélyezte a tanulmány külföldi közlését. A magyarázat világos: egyrészt Belon Gellért, akit János pápa 1959-ben címzetes püspökké nevezett ki, a kommunista hatóságok vétója alatt akadályozva volt egészen 1982-ig, másrészt Prohászka is kommunista ,,indexen'' volt.

A tanulmány végre megjelent -- Belon Gellért akkor már halott volt -- a Szent István Társulatnál 1987-ben a Bibliai elmélõdések címû kötetben. (724--736. old.) Itt most néhány részletet közlünk belõle.

A szeretet Jézusi stílusa

Minthogy az Úr Jézus is meghirdette az ószövetségben elhangzó fõparancsot a szeretetrõl, azt gondolhatjuk, hogy a magunk szeretéséhez mért szeretet a szeretet jézusi stílusa. Bár már az is nagy szó, ha úgy szeretjük felebarátainkat, mint önmagunkat, Jézus új parancsot hirdet: ,,Amint én szerettelek titeket, úgy szeressétek ti is egymást.'' (Jn 13,34) Ezzel mintegy tanba foglalja, amit röviddel azelõtt tett: ,,Példát adtam nektek, hogy amit én tettem, ti is tegyétek meg. . . Ha én, az Úr és Mester megmostam lábatokat, nektek is meg kell mosnotok egymás lábát.'' (Jn 13,14.13) A lábmosásban tükrözõdik az a magát pazarló szeretete, mellyel életét adta a halálban, és kegyelmeit az oltáriszentségben. Szent János így is fogalmazza meg: ,,A szeretetet arról ismertük meg, hogy életét adta értünk. Nekünk is kötelességünk életünket adni testvéreinkért.'' (1Jn 3,16) És ezt minden apostol hangsúlyozza. Szent Péter: ,,Ti is hasonló érzülettel teljetek el!'' (1Pét 4,1) De különösen Szent Pál: ,,Ugyanazt a lelkületet ápoljátok magatokban, amely Krisztus Jézusban volt.'' (Fil 2,5) Így vezeti be Jézus önmagát kiüresítõ és megalázó szeretetét a megváltásban.

Ezt a jézusi szeretetet sürgeti Ottokár püspök is. ,,A szeretet nem lenni akar, a szeretet adni és elveszni akar. Át akarok változni Krisztussá. Élni akarok, de ne úgy, hogy én éljek, hanem Krisztus éljen bennem. Neki adom szememet és fülemet, hogy lásson és halljon velük. Neki adom kezemet, hogy dolgozzon velük, neki adom elmémet, képzeleteimet és emlékezetemet, hogy isteni tetszése szerint éljen velük. Neki adom a szívemet, hogy szeressen vele, neki adom szabadságomat és az örökkévalóságomat, hogy akarjon és éljen, imádkozzék és örvendezzen helyettem és bennem minden idõkön át.'' (Élõ vizek, XVI. 1.)

* * *

Ha valamit el lehet mondani Prohászkáról, akkor ezt kellene jelszavául megjelölnünk: adni! Persze az adást mi elsõsorban pénzre, ruhára, kenyérre értjük. Ebben is nagy volt, kezdve attól, hogy esztergomi tanár korában a kispapok ebédlõjében összeszedegette az étkezés után a kenyér- s ételmaradékot, és vitte a Tamás-hegy szegényeinek, egészen addig, hogy öreg püspök korában is úgy kellett eldugdosni ruháit-cipõit, nehogy elosztogassa nála jelentkezõ szegényeknek. Pénze szinte sohasem volt, és mintha csak nem ismerné a pénz értékét, képes volt birtokát (és becsületét is) kockára tenni, hogy megmentse az öngyilkosságtól egy az õ égisze alatt indult irodalmi vállalkozás föltehetõen hibás intézõjét. De az anyagiaknál sokkal inkább szemügyre kell vennünk a szellemiekben mutatkozó maga pazarlását. Minden levélre válaszolt (Schütz szerint mintegy 15 000 levelet írt, és ez az összegyûjtött mintegy ezer levélbõl valószínûsíthetõ is). Összegyûjtött munkái 25 kötetben írásainak csak egy részét foglalja magában. A fehérvári Múzeumban elfekvõ kéziratok tömege láttán (ezek legtöbbje irattöredék, gondolatok, megjegyzések, vázlatok) szinte elrémül az ember, hogy mit írhatott egész életében az a kéz! Ha hozzávesszük, hány beszédet mondott (utolsó évének három hónapjában négy lelkigyakorlatot tartott 69 éves korában!), és hány helyen (alig volt a régi Magyarországnak városa, ahol ne szerepelt volna, a faluk száma is sok), igazat adunk Schütz Antalnak, hogy Prohászka csodája az a pszichofizikai csoda, mellyel a térnek és idõnek kategóriáiból mintegy kinõni látszik. Mert hiszen mindemellett nemcsak országos ügyekben, gyûléseken és tárgyalásokon járt el, illetve jelent meg, de Fehérvárt a legtöbbet õ ült a gyóntatószékben, rengeteg ideje ment el a fogadásokkal és látogatásokkal, mégpedig úgy, hogy az a Prohászka, aki percnyi pontossággal pattant fel az elõkelõségek kárpitozott foteljairól, órák hosszat tudott elüldögélni egy-egy beteg cseléd ágya mellett. (Prohászka pályája, vö. 25,139.)

,,Tegyünk mindent szívvel, szeretettel, mosolygó arccal'' -- mondja az Élõ vizek forrásá-ban (VII. fej.). Sokan jegyezték meg visszaemlékezéseikben, hogy akikkel beszélt, olyan odaadottan figyelt rájuk, mintha csak az az egyetlen ügye lett volna arra a napra. És érdekes, hogy a majd ezer levél átolvasása során egyetlen egyszer sem találtam ezeket a kifejezéseket: Sok a dolgom. Nincs idõm. Nem érek rá. -- Méltán állapítja meg Schütz Antal, Prohászkának egy emberöltõn át figyelõje, tisztelõje és bensõ embere: ,,nagy szent emberek kitörtek az idõ sorompóiból, s valamiképpen egy darab valóságot állítottak bele az idõ sodró árjába. Ezt néhány utalással megmutatom Prohászkán, akinek rendkívülisége többek között abban is elénk lobban, hogy volt ideje mindenre, mindenki számára, mindenkor . . . és volt ideje csinálni azt, amit csinált.'' (Eszmék és eszmények, 199.)

* * *

Ha Prohászka lelkiségét jellemezni akarjuk, akkor -- a bibliai nyomokat követve -- a szeretetre bukkanunk. És ha ezt csak nagy vonásokban kifejtjük, rájövünk, hogy ez nem leszûkítése lelkiségének, hanem kibontása. Igaz, hogy a mindennapi élet szürke és észrevétlen formáiban mutattuk meg e lelkiséget. De ebben Ottokár püspököt követtük, aki egyik utolsó dolgozatában program szerint is kifejtette ezt. ,,Szerénység és hõsiesség'' címet adta neki (Magasságok felé, Ö. M. VIII. 253). Ugyanezt a gondolatot páratlan bájjal és mûvészi látással fejezte ki egy 1911-ben készült írásában ,,A repkény és a szironták'' címen. (Uo. 33.) Ebben a földön kúszó repkény és az aranylóan virágzó szironták [boglárka] beszélgetésében írja le azt a lelkiséget, amit az embernek lényegévé kellene tennie. ,,Jót tévén még jobb vagyok -- mondja a szironták --, s lelkem sugárzásától el nem fogyok, hanem még jobban kigyulladok. Hanem hát -- fejezte be a szironták -- ezt csak az érti, aki megteszi. Elég hát a szóból; ne beszéljünk, hanem tegyünk. Te is tégy (te repkény); pillants föl, emelkedjél föl, hasonulj a naphoz, s ha elváltoztál, adj a jóból, adj magadból, s ne nézd, hogy kinek, hanem mindenkinek!''

Mindenek összefoglalójául tegyük ide a szeretethimnuszt, amit szerte az országban énekelnek. És ezt egy leányjavító intézet nevelõnõjéhez írta egy szürke postai levelezõlapon. Eredetije a fehérvári Prohászka Múzeumban van.

Hiszek a Szent Szívben és szeretetében!

Hiszek a lelkeknek szent közösségében!

Hiszek a szeretet végsõ gyõzelmében! Ámen.


Barlay Ö. Szabolcs: Prohászka Ottokár lelki élete Rómában / 1875--1882
1996/1/27	Barlay Ö. Szabolcs:  PROHÁSZKA OTTOKÁR LELKI ÉLETE RÓMÁBAN.  1875--1882

A Prohászkáról szóló irodalom ritkán nyúl ehhez a témához. Bizonyára azért, mert az egész életmûhöz viszonyítva eseményben szegényesebbnek gondolják. Látszatra valóban nem sok történik a Gergely Egyetemre küldött fiatal szeminarista hétéves római tartózkodása alatt. Egyedül Schütz Antal hívja fel a figyelmet a kollégiumban töltött, élményekben gazdag évek sorsdöntõ szerepére. Nem kevesebbet állít, mint: ,,Életének semmiféle más eseménye vagy szakasza megközelítõleg sem markolt bele oly mélyen, maradandóan a lelkébe, mint az a hét év.'' (25,24)

Ez a rövid tanulmány épp ennek a kijelentésnek az igazát kívánja alátámasztani. A bizonyításhoz természetesen hiteles forrásokat használok fel: Prohászka saját írásait. Ezeknek csak egy része jelent meg nyomtatásban; a legfontosabbak, vagyis saját naplójának teljes szövege csak a naplók tervezett kritikai kiadásában fog megjelenni. A kollégista Prohászka lelki életére vonatkozó források tehát a következõk:

1. Lelki naplójának kézirata 1877--1882. (A székesfehérvári Prohászka Archívumban.)

2. Prohászka O.: A Collegium Germanico-Hungaricumban (1887), ÖM 16,158--271.

3. Prohászka O.: Szent Ignác lelkigyakorlatainak szelleme (1895), ÖM 8, 259--322.

* * *

Egy érthetõ, de mégis hibás praeconcepta idea szorítójából kell kitörnünk ahhoz, hogy megértsük, mi is történt valójában Prohászka lelkében e hét év alatt. Tévedünk, ha azt hisszük, hogy a maga elé tûzött célok közül elsõ helyen a filozófiai és a teológiai doktorátus elnyerése szerepel. Elvégre minden kispapot a felsõfokú tanulmányok elvégzése miatt küldenek Rómába! Igaz ugyan, hogy õ ennek is messzemenõen megfelelt; naplóiból mégis egyértelmûen kitûnik, hogy a doktorátusokhoz nélkülözhetetlen kemény stúdiumok is, mint minden más, csak eszköz volt egy sokkal fontosabb cél eléréséhez, és ennek önmegszentelés a neve. Hogy semmi félreértés ne legyen, ezért magyarán és tömören így fogalmazok: római tartózkodásának elsõ és legfontosabb célja, hogy szentté váljék. ,,Hivatásod az istenülés.'' (8, 261.)

Tudnunk kell azt is, hogy Rómába érkezése elõtt már foglalkozott ezzel a kérdéssel. Tizenkét éves kora óta ugyanis három olyan gimnáziumba járt, amelyet szerzetesek vezettek: Nyitrán a piaristáknál, Kalocsán a jezsuitáknál, Esztergomban a bencéseknél végezte iskoláit. Mindegyik helyen felfigyeltek Prohászka kiváló tehetségére és szorgalmára. De -- és számunkra most ez a legfontosabb -- különösen arra lettek figyelmesek, hogy tanítványuk milyen ájtatosan és buzgón végzi imádságát a közösségben tartott istentiszteleteken, és részt vett a nem kötelezõkön is: rózsafüzér, keresztút, Mária Kongregáció.

A három szerzetesiskola közül a jezsuiták stílusa, lelkisége ragadta meg leginkább. A kamaszkorba lépõ Prohászkát oly mélyen érintette a kalocsai atyák Isten- és emberszeretete, hogy engedélyt kért szüleitõl a rendjükbe lépésre. Csak édesapja külön kérésére halasztotta el szándékának megvalósítását, de élete végéig legszívesebben jezsuita lett volna. Ennek dokumentumai megtalálhatók a Prohászka Archívumban. . .

Amikor 1875 õszén Simor János bíboros Esztergomból Rómába küldte Ottokárt, eleve eldõlt, hogy a Collegium Germanico-Hungaricum lakójaként a jezsuiták neveltje lesz. Ilyen értelemben a Kalocsán elvetett mag szárba szökkenésének lehetünk tanúi. Ez azt is jelenti, hogy Prohászka számára -- saját szavait használva -- az esprit de corps elfogadása, a vele való azonosulás sokkal könnyebb volt, mint azoknak, akik nem ismerték a jezsuiták közismerten kemény fegyelmi rendszerét, a Szent Ignác-i ,,iskolát''. Hogy számára ez milyen nélkülözhetetlen volt, hogy mennyire és milyen mélyen épült bele ez a szellem személyiségének alapjaiba, ,,pszichofizikai sejtrendszerébe'', arról idõközönként megható, hiteles vallomások százait mondta el és írta le. Íme egy a sok közül: ,,. . . oly hálás vagyok mindazért, amit kaptam, s annyira becsülöm a nagy javakat . . . ezek nélkül semmi, céltalan, zavaros, kapkodó, karikatúra volnék. . .'' (1919. júl. 17; 23, 335.)

A korabeli és késõbbi megnyilatkozásaiból pontosan kivehetõ, hogy melyek azok az elemek, amelyek számára a legmaradandóbb és legmarkánsabb értékeket jelentették.

Mivel lelke legmélyén szerzetesi hivatás szunnyadt, érthetõ, hogy nemcsak rokonszenvezett, hanem feltûnõen lelkesedett is a jezsuita lelkiség egészét összefogó, imponáló külsõ keretért, vagyis azért a fegyelemért, regulás diszciplináért, melyet az elsõ perctõl magáévá tett, és élete végéig rendíthetetlen következetességgel megtartott. A napirend szerinti életritmus a felkeléstõl a lefekvésig, a szentmise, az elmélkedés, a stúdium, a séta, az étkezés, a rekreáció idõpontjainak nemcsak pontos megtartása, hanem lélekkel, kegyelemmel való megtöltése olyan szervesen beleépült mindennapi életébe, hogy személyiségének kibontakozása és felépítése elképzelhetetlen lett volna e nélkül.

Ezt a ,,keretet'', a mindent szabályozó direktívákat természetesen õ is csak azért tudta lelkesen elfogadni, mert látta, tapasztalta, hogy a krisztocentrikus élet megvalósításának nélkülözhetetlen eszközei. A cella magányát, ridegnek tûnõ eszköztelenségét és radikális egyszerûségét, a silentium religiosumot olyan épületköveknek tekintette, melyeknek segítségével saját maga tervezte meg és építette fel Istennek szentelt belsõ templomát. E templomnak, vagyis a személyiségét formáló lelkiségnek pilléreirõl utolérhetetlen leírásokat, beszámolókat készített -- és itt éppen ezért csak utalok ezekre a mûvészi ihletettséggel megírt gondolataira (16, 158--271) --, hogy elemezni kezdhessem a germanista Prohászka lelki életének legfõbb sajátságait.

Hogy ne essék széjjel és ne váljék parttalanná ez a ,,psychoanalysis prohászkiana'', segítségül hívom õt magát, aki mindenkinél jobban és tudatosabban végezte ezt az elemzést, különösen lelki naplójába írt beszámolóiban.

A székesfehérvári Prohászka Archívum féltve õrzött kincsei között található az a keménytáblájú, zöld márványpapírral borított és merített papírlapokra írt napló, melynek jobb felsõ részére ezt a mondatot írta a 19 éves Ottokár: ,,Lángoló szívvel kívánlak keresni Istenem: küzdve érted v. bírva téged egyaránt szolgálok neked.'' -- Felbontva és egészen a gyökerekig hatolva, ezt a mondatot így lehetne összegezni: lángoló szívvel akarok küzdeni érted, Istenem, hogy téged birtokolva szolgálhassak Neked! Itt minden fogalom, minden egyes szó lényegre mutató: ,,Küzdve érted!'' Prohászka azért jött Rómába, hogy a Deus absconditust keresse és megtalálja. Ezt a nagy munkát, ,,mûvet'' (saját szavai) nem lehet nagy küzdelem nélkül megvalósítani. A küzdelem nem más, mint az aszkézis, mégpedig annak Szent Ignác-i változata. De ezt a küzdelmet is ,,lángoló szívvel'' akarja végigharcolni, vagyis szenvedélyesen, lovagokhoz méltón, és abban a tudatban, hogy a küzdelemnek, agóniának õ lesz a gyõztese! Ezért tartozik szervesen a mondat lényegéhez a ,,bírva téged''. Ez pedig más szóval a misztika, melynek jeleivel már a római évek kezdetén találkozunk. De a sokszor könyörtelenül végrehajtott aszketikus gyakorlatok segítségével tapasztalt misztikus élmények sem öncélúak, hiszen mind az aszkézis, mind a misztika végsõ soron a mondat utolsó szavainak tartalmába torkollik, vagyis az ,,egyaránt szolgálok neked'' célkitûzésbe! Mind a három feladatra vonatkozik viszont az imaértékû jelmondat elsõ két szava, a ,,lángoló szívvel''.

Ha röviden, egy mondatba sûrítve kellene megfogalmaznom Prohászka római tartózkodásának célját és tartalmát, akkor elsõ naplójának imént idézett mondatát említeném azzal a megjegyzéssel, hogy ebben, mint valami tenger mélyérõl hozott kagylóban, rejlik az õ késõbbi életének is legdrágább gyöngyszeme, lelki életének legfõbb jellegzetessége: lángoló szívvel szeretni és szolgálni az Istent!

* * *

A germanikus Prohászka lelki életének küzdelmeivel kapcsolatban néhány megjegyzést kell tenni, hogy tisztán lássuk az okokat és azok hátterét. Mindenekelõtt Schütz Antal klasszikus megállapítását idézem: ,,Az igazi férfiú mindig kínnal születik meg az ifjúból, s a géniusz születése ezeket a kínokat megsokszorosítja. Ezektõl Prohászka sem maradt ment.'' (25, 30)

Hogy mennyire nem, azt naplójából pontosan nyomon követhetjük. Az adatok részleges közlése és felsorolása helyett elegendõ, ha összegezésként saját szavait idézem 1882. aug. 12-i feljegyzésébõl, vagyis abból a naplórészletbõl, melyet közvetlen Rómából hazatérve írt: ,,Átlapozgattam irataimat. . . Az elsõ években nagy teher nehezedett lelkemre, s elfojtá az ifjú kedvet. . .'' (23, 31)

Ez a nagy teher, az ifjú kedvet elfojtó lelki gyötrõdés nem ismeretlen a lelki élettel foglalkozók számára. Minél érzékenyebb lelkiismerettel rendelkezik valaki, annál könnyebb lemérni az actus humanus erkölcsi fajsúlyát, sokkal nehezebb és összetettebb problémát okoz a gondolatok terén meghúzni a határt a kísértés és a szándékkal elkövetett actus hominis között.

Lényegét tekintve ebben a témakörben kell keresnünk azt a nagy és kínzó terhet, ami a fiatal Prohászka lelkére nehezedett. 1878. okt. 17-én ezzel kapcsolatban igen fontos megjegyzést találunk naplójában. Ebbõl megtudjuk, hogy évek óta gyötri ez a lelkiállapot, és már Kalocsán is segítséget kért lelkiatyjától. .,,Már öt éve, hogy e nyomorban felette nagyon sínlõdöm. Kalocsán is, jól emlékszem, kérdezém P. Uhlarikot, min vehetem észre, hogy beleegyeztem-e valami gondolatba.'' A kérdéssel Schütz is foglalkozik. ,,Az ifjú ilyenkor önmagát nem érti, a világgal, az emberekkel, sokszor az elvekkel is nem tud igazán mit kezdeni, igazi megértésre nem talál; és kínjával magára marad: kiforratlan ítéleteire és még biztos mederbe nem jutott lelkiismeretére.'' (25, 30) És finom lélekelemzését azzal a megállapítással összegzi, hogy itt bizony kishitûségnek és némi skrupulozitásnak nyomai mutatkoznak. (Uo.)

Ilyen eseteknél kap fontos szerepet a P. Spirituális. Õ az, aki tanácsaival segít, irányít, nyes, jobbára mérsékel. A kegyelemmel megtámogatott személyiségformálás a lelkivezetõ legszentebb és legfelelõsségteljesebb feladata. Prohászka is hozzá fordult segítségért, útbaigazításért. Naplójában többször kitér ezekre a beszélgetésekre. Ennek köszönhetõ, hogy úrrá tudott lenni nehézségein, és ilyenkor boldogan írja: ,,Ha aggály elfogott, akkor Uramhoz lépek . . . és legyõzöm magam.'' (1881. nov. 20.) A figyelmeztetés hatott, mert igyekszik mindent a maga helyére tenni: ,,Vigyázok, hogy ne túlozzak, mert nem sanyargatni magamat jöttem ide.'' (1878. febr. 2.)

Mielõtt továbbmennék Prohászka lelki életének elemzésében, megemlítem a hatvanéves korában írt visszaemlékezését, mely lényegében épp a Collegium Romanum, illetve Germanico-Hungaricum nevelési elveit elemzi. Ebben ismét nagy elismeréssel szól mindarról, amit Rómában kapott, de negyven év távlatából észreveszi a hiányosságokat is. Nem volt helyes, hogy mindent az aszkétaság szemüvegén át nézett. A római évek után -- idézem szavait -- ,,jellemének hiányosságát'' vette észre, és ennek okát abban látja, hogy ,,embertársai iránti lovagiasságra nem nevelték'' (23, 335). Ezt a késõbbi évek során kellett megtanulnia, hogy meg tudjon felelni az elvárásoknak, amelyek rá vártak a mindennapi életben. Pascal szavait idézi, hogy jobban megértesse, miben látja a római nevelés hiányát: ,,Il faut aimer les hommes, pour les comprendre.''

De ugyanakkor mindjárt megjegyzi azt is, hogy aligha van intézet, hívják azt akár Collegium Romanumnak is, mely ne tüntetné fel magán ezt a hiányt. A ,,totus homo''-t mindenütt csak fundamentaliter és initialiter, de nem totaliter és perfectionaliter indíthatja útnak egy nevelõintézet. Ezt is csak kint az életben lehet megvalósítani.

* * *

E reflexió után térjünk vissza Rómába ahhoz a germanista Prohászka Ottokárhoz, akinek lelki életét kívánom tovább elemezni. Míg eddig a ,,küzdve érted'' szemszögén keresztül vizsgáltuk a fiatal klerikust, most a ,,bírva téged'' jegyében közelítek legbensõbb világához. És erre azért is szükség van, mert lelki életében ez utóbbin van a hangsúly.

,,Istennek tetszeni, ez a célom! . . . Én kész vagyok mindenre Istenért. Odaadom, ha kell, az életemet. Ha pedig ez elhatározásom õszinte, akkor minden más mellékes és könnyû.'' (1878. febr. 2.) Ezeket és ehhez hasonló kijelentéseket vizsgálva és mondanivalójuk gyökeréig hatolva azt kell mondanunk, hogy itt érjük tetten Prohászka római és késõbbi lelki életének legbensõbb mozgató rugóját. ,,Szent akarok lenni, minden áron. . . Szent és egyszerû pap. . . Erõsen kell hozzáfognom e nagy mûhöz, nem kímélve határozottan semmit, mi akadályoz. . . Nem mostani felhevülés mûve ez, hanem régi emlékezet elõtûnése.'' (1881. okt. 9: 18,19). Vagyis nemcsak a szentelés elõtti ,,felhevülés'' mondatja vele ezeket a szép szavakat, hanem kezdettõl fogva (,,régi emlékezet'') ez volt az igénye és célja! Mindezt õ alkotásnak, ,,nagy mûnek'' nevezi, és a hasonlatot a szobrásztól veszi, hiszen a michelangelói capolavoro is csak igen kemény faragással, márványtömbök leszakításával, vésõvel, kalapáccsal történõ formálás útján jöhet létre. Szentelés elõtt életgyónást végez, és utána nyugodt lelkiismerettel le meri írni: ,,én szent és tiszta vagyok'' (okt. 9.). Tehát az isteni kegyelem remekmûvének már látja, látnia kell halvány körvonalait. . .

Amíg lelki küzdelmeinek leírásánál olykor igen keserû kifejezéseket használ, addig a ,,bírva téged'' élményérõl megdöbbentõ, mert rendkívüli beszámolókat, misztikus hangvételû kijelentéseket közöl. Hogy ez meny-nyire szokatlan és hazai vonatkozásban majdhogynem ismeretlen volt, Schütz szükségesnek látta felhívni az olvasók figyelmét: ne ütközzenek meg ezen a stíluson, mert ez az egyház nagy misztikusainak rendes ,,nyelve''. Nem megütközni, hanem inkább örülni kell, hogy végre ,,vox hungarica'' is megszólal ebben a fölséges kórusban. (23,VI.) Ha megütközni nem is, de azon mindenképpen el kell gondolkodnunk és ámulnunk, hogy ezek a misztikus élményekre utaló mondatok, Jézussal folytatott párbeszédek már itt Rómában egyre gyakrabban eltöltik a mindössze húszegynéhány éves szeminarista lelkét. Ti. olyan élményekrõl van itt szó, amelyekrõl a lelki élet késõbbi szakaszában szoktak beszámolni a misztikusok. A Rómában írt lelki naplót ez teszi nélkülözhetetlen forrássá, hiszen ennek segítségével és csak ezeknek a párbeszédeknek ismeretével lehet és szabad Prohászka fiatal és késõbbi lelki életérõl hitelesen szólni. Amit ugyanis püspökkorszakához fûz a róla szóló irodalom, az már ezekben a ,,kezdõ'' években is él és virágzik lelkében. Sõt! -- és épp ez lenne ennek a dolgozatnak egyik célja -- észre kell vennünk azt a töretlen ívelést, amely összeköti római adorációinak élményvilágát az esztergomi, majd a székesfehérvári adorációk misztikájával. Az Élõ vizek forrása, az Élet kenyeré-nek forrásvidéke -- véleményem szerint -- itt keresendõ. Ennek feltárása és bizonyítása még további kutatásokat követel, itt csupán néhány római naplórészletre utalok illusztrációként.

,,Édes Jegyesem! Akarok készülni a Te szereteted, a Te buzgalmad edényének lenni. Készülök, hogy Te bennem hajlékodra, nyugalmad helyére ismerj és találj.'' (1878. júl.7.) ,,A szolga édesen hordozza Urát. . . Én és Istenem -- ez minden. Szívem és Uram! Ó, bár nem kellene kilépnem e körbõl. . . Szolgálhatnék csendesen, másra nem figyelnék.'' (okt. 17.) ,,Add, hogy én mindig veled legyek mindenben, és semmiben ne akadjak meg, én Édesem.'' (okt. 17.) ,,Uram, királyom, Te ne vérezz üdvömért, íme itt vagyok. . . Ó, Uram, megyek, szállok. . .'' (Uo.)

,,Én egészen a jó Jézusnak áldoztam föl életemet, halálomat, egészen rendelkezésére állok. Mit adhatnék az isteni Kisdednek? Jézusom, tied akarok lenni: Ima és tanulás és társalgás.'' (1879. febr. 2.) ,,Az ima elõtt gondold meg, hogy koldusként állsz az Úr elõtt könyörögve, állhatatosan esedezzél: az ima tüzes ajkakkal folyjon, mélyen érzõ szívbõl. Csak jól imádkozni, csak jól! Ez támaszunk, ez hidunk, ez erõnk.'' (1880. máj. 30.) ,,Érted kívánok valamit tenni. Jézus, tied vagyok. . . nem kell tekintenem mások nagy tehetségét és erejét, mások nemességét. Szép ez, szép, de én e szív, e lélek ily kicsinységében vagyok tied és szolgálok Neked. . .'' (1880. okt. 19.)

Az önmegszentelés, vagy ahogy Prohászka nevezi: ,,istenülés'' eme fázisában a lélek eljut az Isten birtoklásának egy-egy pillanatnyi élményéhez (,,bírva téged''): ,,Ki hitte volna, hogy ily boldog lehetek, elõíze ez a mennyei örömnek. Alleluja! -- Ismét a kikötõbe hajóztam, csendesen megpihenek, édesen megnyugszom. Ó, kedves Jézusom, lángoló szívvel karollak át Téged. Véredbe mártom lelkemet, hogy termékeny talaja legyen a szeretetnek, hogy gyümölcsöt hozzon, édeset és tetszõt neked. Ó, hogyha szerethetnélek, hogyha érted élhetnék s halhatnék! Kedvesem!'' (1881. aug. 15-- 22.) ,,Ma délelõtt gyóntam. . . Most tehát minden rendben. . . Ó, irgalmas Jézus, ó, most meghúzódom lábaidhoz, hogy ezentúl halljam szavaidat, és figyelek minden sugallatodra, és szívembe térve élek neked.'' (1881. okt. 21.) Ez a közvetlen, meleg hangulat, elmélyült párbeszéd különösen szentelése elõtt fokozódik: ,,Égnem kell a szeretetben . . . Pappá szenteltettem. Jézus, csókolom lábaidat földre terülve . . . nem akarok pihenni, aludni, nehogy elmulasszam az idõt. . .'' (1881. okt. 21--30. nov. 20.)

1882 augusztusában Prohászka Ottokár a hét év leteltével Istent lángoló szívvel szolgálni akaró, érte minden áldozatot meghozó papként tért haza. A római nevelésnek hatásaként fizikumát, testének szinte minden sejtjét szellemének, akaratának irányítása alá hajtotta. Ezáltal a természetes és természetfeletti élet erényeinek olyan harmóniáját hozta létre önmagában, amire mindenki felfigyelt: tekintetén, járásán, beszédén, mozdulatain megérzõdött valami belsõ erõ, az aszkézis és a misztika harmóniájának ereje. Ezt érezte meg Simor bíboros, amikor jelentkezett nála, és elbeszélgetett vele. Távozása után csak ennyit mondott aulistáinak: ,,Meglátjátok, ebbõl a fiatalemberbõl nagy ember lesz.'' Azt csak a következõ években értették meg, elsõsorban kispapjai, hogy ,,nagysága'' lelki életében rejlett.

Tény, hogy hazatértekor Esztergom megkapta hosszú századokra legmélyebb spirituálisát. Õ tanította meg papjait, híveit imádkozni, lelki életet élni. Rómából hozott kincsei közül ez a legidõtállóbb, és máig a legidõszerûbb! ,,Jól imádkozni, csak jól! Ez támaszunk, ez hidunk, ez erõnk!''

1875-ben adorált elõször Rómában. 1885-ben az esztergomi szeminárium Tabernákuluma elõtt imádkozik, és tekintete fennakad az örökmécs tartójára vésett évszámon: 1875! Rómába érkezésének dátuma.Vagyis az Istenért küzdõ, Jézust birtokló lelki élete kezdetének az évszáma. És lelkét elöntik a felejthetetlen élmények: ,,1 8 7 5 van vésve, ifjú szívem forró vágyai és lángoló érzelmei száma. De most is úgy érzek . . . vagyis az Isten-szeretet mezõin járok, játszom, enyelgek, mert szeretek.'' (Esztergom, 1885. júl. 22.)

* * *

Összegzésként azt mindenképpen megszívlelendõnek, hangsúlyozandónak tartom a késõbbi kutatások és kutatók számára, hogy Prohászkának bármelyik tevékenységét -- az apostolitól kezdve a közéleti szerepléséig -- megközelíteni, megérteni vagy torzítás nélkül, hitelesen értékelni csak az tudja, aki igyekszik belehelyezni önmagát krisztocentrikus aszkézisének és misztikájának világába. Tudniillik én magam is kutatásaim közben találtam rá Prohászka életének, titkokkal teli világának kulcsára. Õ ugyanis mindent a Szent Ignác-i értelemben vett ,,Ad maiorem Dei gloriam'' jegyében tett. A ,,lakat'' (= a zár) kulcsa itt van elrejtve! Ha valaki ki akarja nyitni, és beljebb szeretne hatolni életének szentélyébe, -- szerintem -- csak ennek a kulcsnak birtokában lesz képes. Ez a magyarázata annak, hogy akik ,,kívülrõl'' próbálják megközelíteni, ,,megmagyarázni'' a Prohászka-jelenséget, érthetetlenül állnak elõtte, sõt valósággal irritálja õket, és demagógnak, intoleránsnak stb. nevezik. A természetfelettit ugyanis lehetetlenség a pusztán természeti kategóriák síkján megérteni. Márpedig Prohászka az Isten természetfeletti világának intimusa (saját maga nevezi így önmagát!), élete az Istennek teljesen átadott élet csodája!

,,Prohászka ébresztését'' én tehát a magam számára úgy értelmezem, hogy magamat kell ,,ébreszteni'', hogy valamiképpen -- saruszíjat megoldó alázattal -- megközelíthessem, és lelki életének mélységeibe elmerülhessek. Vagyis nem Prohászkát kellene ,,ébreszteni'', hanem önmagunkat, a hozzá hûtleneket. Dum spiro, spero.


Bella Lászlóné: Prohászka Ottokár, a lelki atya (A nõknek írott levelei tükrében)
1996/1/27	Bella Lászlóné:  PROHÁSZKA OTTOKÁR, A LELKI ATYA.  A nõknek írott levelei tükrében

Prohászka Ottokár hagyatékában mintegy 500 nõknek írt levelet õriznek. Ezenkívül közel 100 részletet ismerünk a Farkas Editnek írt 630 -- sajnos, egészében meg nem õrzött -- levélbõl. A levelek az 1899 és 1927 közötti évekbõl származnak, vagyis az érett férfikor és az idõsödõ ember levelei, az esztergomi spirituálisi (1899--1904), a budapesti egyetemi tanári (1904--1905), majd a székesfehérvári püspöki (1905--1927) korszakból. A levelek jelentõs számuk ellenére is csak töredékét képezik a ténylegesen megírtaknak. Ennek ellenére nemcsak abba engednek betekintést, hogy mennyi ügyes-bajos dologgal, családi problémával (állás, betegség, haláleset, katonafiú, papnak készülõ fiú stb.) fordultak hozzá (kb. 120 levél), s hogy mennyi együttérzéssel, figyelemmel reagált ezekre a problémákra, hanem jól tükrözik egész egyéniségét, lelkiségét, minden értékre nyitott szellemét és lelkivezetõi stílusát. E levelek nagyobb részét ugyanis (kb. 280 levél) lelki lányainak írta, s további 70 levél, valamint a Farkas Editnek írt levélkivágások egy része is lelki tárgyú eligazítást, tanácsot tartalmaz. Fõként ezekben a levelekben rajzolódik ki elõttünk Prohászka Ottokár színes egyénisége, sokirányú, de különösen szociális érzékenysége, csaknem nõiesen finom érzelemvilága, ugyanakkor az igazsághoz rendíthetetlenül ragaszkodó, nagyon is szilárd, reális talajon álló férfiassága.

Ebben a munkában, amint azt a cím is jelzi, Prohászka Ottokárt elsõsorban mint lelki atyát, lelkivezetõt kívánom bemutatni, de eközben elkerülhetetlenül rajzolódik ki elõttünk egész egyénisége, lelkisége. Így, míg a levelek tükrében a lelki atyát szemléljük, megismerhetjük a teljes Prohászkát.

A levelek gondolati gazdagsága, a reflexiók színessége, érzelmi töltete, sok esetben szinte költõi ihletettsége nagyon megnehezítette számomra az idézetek közötti válogatást. Úgy gondolom, a közölt idézetek önmagukért beszélnek, többnyire tökéletesebben, mint a hozzáfûzött magyarázat.

Lelki lányaihoz fûzõdõ kapcsolata

 A lelkivezetõi, illetve lelki tanácsokat tartalmazó levelek címzettjei többségükben a Szociális Missziótársulattal álltak valamilyen kapcsolatban. Ez érthetõ, hiszen Prohászka Ottokár volt az 1908-ban alapított Szociális Missziótársulat védnöke. ,,Ottokár püspök hatására sokan adták kezüket az Úrnak, hogy dolgozzék velük, szívüket, hogy szeressen velük, szabadságukat, hogy akarjon és éljen velük a szenvedõk és elhagyottak szolgálatában.''(1)

 A Szociális Missziótársulat hármas fogadalommal elkötelezett nõvérei voltak a ,,beltagok'', utánuk következtek a ,,kültagok'' (külsõsök), akik világiként tették magukévá, és hivatásbeli körülményeikhez képest szolgálták a Társulat programját. Ottokár püspök ,,a nõvéreket mind leányainak nevezte; -- de nemcsak a beltagokra áradt ki nagy szívének kegyelmes szeretete; -- hanem a kültagok, országos szervezeti tagok is mind igazi atyának ismerték õt, kihez mindig megtalálhatták az utat.''(2)

 Prohászka lelki atyja volt Farkas Editnek, a Társulat alapító fõnökasszonyának. A levelek címzettjei közül tudjuk, hogy Grasselli Norberta, Kerényi Bernadett és Mócsy Gabriella nõvérek voltak, utóbbi a Balatonboglári Missziósház fõnökasszonya volt. ,,Külsõs'' volt dr. Endrõdy Ignácné, báró Manndorff Gézáné, Oppenhauser Elvira, a Rákospalotai Leánynevelõ (Javító) Intézet vezetõje, Prohászka Angela tanítónõ, aki a püspök lelkigyakorlatos beszédeit jegyezte le, Frenyó Ágnes, Rónai Erzsébet, aki Szegeden a Katolikus Nõvédelem Székházában mûködött, és Stoffer Mici, aki ,,a lelkigyakorlatok rendezésének nagy munkáját a Fõnökasszony irányítása mellett végezte mint fõrendezõ.''(3)

Minden levél személyhez szóló, közvetlen, meleg, emberi kapcsolatra utal. Érzõdik, hogy Prohászka nemcsak a szorosan vett lelki problémákra figyelt, hanem érdekelték a hétköznapi élet ügyes-bajos dolgai is.

A címzettek közül a Dienes Valériának, Farkas Editnek és Stoffer Micinek írt levelek utalnak az átlagosnál is mélyebb, szorosabb, személyesebb kapcsolatra. Mindegyik esetben az összekötõ ,,nagy krisztusi szeretet''-et hordozó, sajátos motívum ismerhetõ fel. Dienes Valériával a közös filozófiai gondolkodás, a nagy mûvészi és misztikus élmények mélyítették el 1923 és 1927 között a lelki barátságot.(4)

Farkas Edit Prohászka szociális terveinek, törekvéseinek volt kiváló adottságokkal, szervezõképességgel megáldott partnere, megvalósítja, ,,harcos társa''. (1899 és 1927 között 630 levél.) Prohászka 1898-ban, az angolkisasszonyoknál tartott beszéde alkalmával ismerkedett meg az akkor 22 éves Farkas Edittel, ,,. . . aki csupa lélek és tûz volt, ki nekem pretiosa margarita, s kinek élete és mûködése velem kapcsolódik . . .'' -- írja Prohászka 1912-ben.(5). A közös nagy eszme, ami összetartozásukat egyre szorosabbra fûzte, a krisztusi szeretet szervezett szociális tevékenységben történõ megvalósítása volt. Ottokár püspök Farkas Editben megtalálta azt a nagyformátumú munkatársat, aki képes volt megvalósítani, gyakorlatba átültetni Prohászka nagyívû szociális elgondolásait: ,,. . . az inspiratrix Farkas Edit volt, ez a buzgó, kedves lélek, aki szívvel-lélekkel csatlakozott hozzám s igazán leader spirit lett . . . Õ vonzott Budapestre, lelkesített, dicsért, kért . . . Isten áldja meg! Pálffy grófné Õt szemelte ki mûvének hordozójává, s nagyon bevált . . .'' -- emlékezik Prohászka 1913 februárjában.(6). 1904 júliusában Farkas Editnek a következõket írja: ,,. . . úgy tetszik nekem, mintha szorosabban mûködnénk közre egy célra: kegyed inspirál engem, én kegyedet, de más-más célból és iránnyal. Nagy örömömre szolgál. Az ember szívesen néz körül, hogy hol talál lelkekre, kik õt megértik, s rögtön az egymást értõ lelkekbõl apostolokat nevel. Tehát: Kegyed lesz a fõmunkatárs: ugye elfogadja ezt a kinevezést.''

Stoffer Micit Farkas Edit mutatta be Prohászkának, feltehetõen 1900 folyamán. Az elsõ megõrzött levél ugyanis 1900. nov. 30-i keltezésû, s tartalmában még a lelki vezetés kezdetére utal: ,,Mélyen tisztelt Kisasszony! Örülök, hogy a mi közös »jó lelkünk« bemutatta Önt nekem, s még inkább örülök, hogy Edithtel való tiszta, nemes, ideális barátsága megsegíti arra, hogy megértse saját szívének Istentõl sugalmazott vágyát, s hogy jól belehelyezkedjék a lelki derûnek s a szeretetnek zónája alá, mely alatt a lelkek maguktól nõnek. Meg vagyok gyõzõdve, m.t. Kisasszony, hogy nem kell más e léleknek, csak az, hogy hazai földjébe ereszthesse gyökereit, akkor kifejlõdik: de a lélek hazai földje nem az érzék, nem az önzés, nem a világ, hanem más tûz és más fény: az Isten.'' Ezt az elsõ levelet 118 levél (és lap) követi 26 esztendõ során, egészen Prohászka haláláig. A levelekbõl megtudjuk, hogy Stoffer Mici ,,kisasszony'' nagyon tevékeny, mosolygós, szeretetet sugárzó egyéniség, aki teljesen ráhangolódott Prohászka Ottokár ,,hitvallására'', ,,. . . a legnemesebb hivatás, s a legfölségesebb küldetés, s legértékesebb tevékenység mégis az, hogy szeressük az Istent az emberekben, s segítsük szeretetünk által õket közelebb az Istenhez.'' (StM. 1914. nov. 28.) Vagy gyakorlatilag ugyanez a gondolat másként megfogalmazva pár évvel késõbbrõl: ,,Szeresd az Istent, s Istenért az embereket . . .'' (StM. 1918. nov. 28.) Prohászka ki is fejezi már 1906-ban egyik levelében: ,,Tudom, hogy Kegyed megértett a lelki életet illetõleg: fejlessze magában lelkesen s türelemmel . . .'' (StM.1906.okt. 24.)

Prohászka Ottokár, Farkas Edit és Stoffer Mici mai kifejezéssel élve ,,team''-et alkottak, a szociális tevékenység szervezett kibontakoztatására, lelkek megnyerésére, az Isten Országának építésére: ,, Látja azt, hogy Isten egymáshoz hozott minket, hogy Edittel együtt dolgozzunk s egymást támogassuk -- összehozott, hogy a világgal szemben egymást védjük . . .'' (StM. 19. . .)

Prohászka Ottokárnak, a lelkivezetõnek megismeréséhez a leggazdagabb anyagot a Stoffer Micinek írt 119 levél szolgáltatja. Nagy kár, hogy a Farkas Editnek írott levelekbõl csupán töredékek maradtak meg.

Lelkivezetõi stílus

Prohászka lelkivezetõi stílusát, magatartását természetesen határozta meg a lelkivezetés mibenlétérõl vallott nézete: ,,. . . Bár fölvilágosítaná az Isten Önt egyre jobban, hogy a megkezdett úton haladhasson, s a tisztulásnak, a fejlõdésnek az egyesülésnek a fokain feljuthasson oda, ahol édes béke és folytonos vigasz lesz a lélek része, s fölvilágosítana bár az Úr engem is, hogy tudjam, mit kell kegyednek mindenekelõtt nyújtanom. . .'' (StM. 1903. szept. 12.)

 ,,. . . Adjon Isten növekedést és erõt lelkének, adja az Úr, hogy minél jobban megismerje Õt, s idomítsa nevelje, fegyelmezze önmagát . . Látni és szerencsés kézzel bírni, hogy az eszményi vonásokat, melyek megigéznek, lelkünkre átvihessük, ez kegyelem és hivatás a lelki életre. Ezt a kegyelmet és hivatást kívánom én kegyednek gazdag mérvben, isteni bõségben, hogy a szívét kitöltse, s a lelkét önérzettel telítse. . . Legyen erõs és ügyes keze, kedves Miczi: alkosson igazán mûvet a javából -- a legszebb mû az isteni lélek. . . Bírja ezt, nevelje ezt, élvezze ezt, hogy napról napra egyre jobban hevüljön, égjen, lelkesüljön érte. . .'' (1905. szept. 7.)

A legszebb mû tehát az isteni lélek. Ennek megalkotásában hárman mûködnek együtt: Isten, az Isten felé törekvõ lélek és a lelkivezetõ. Isten, aki elgondolta, csírájában megalkotta, kegyelmével kibontakozásra ösztönzi és növeli az ember lelkét; az Istenre figyelõ lélek, aki a kegyelem segítségével szabadon és öntevékenyen mûködik együtt a kegyelemmel az Isten róla alkotott tervének megvalósításán; és végül a lelkivezetõ, aki szintén Isten kegyelmének segítségével támogat, útbaigazít, biztat és vigasztal. Szent Pál a növény és kertész hasonlatával ugyanezt mondja: ,,Mi az Apolló? Mi a Pál? Csak szolgák, akik a hitre vezettek, úgy, amint nekik az Úr megadta. Én ültettem, Apolló öntözte, de a növekedést Isten adta. Ezért nem az számít, aki ültet, sem az, aki öntöz, hanem csak Isten, aki a növekedést adja . . . Istennek vagyunk ugyanis munkatársai, ti pedig Isten szántóföldje, Isten épülete vagytok.'' (1Kor 3,5--7.9.) Isten szolgájának ez az alázata és Isten munkatársának ez a felelõssége érzõdik minden lelkivezetõi megnyilatkozásán.

A növekedést az Isten adja, ezért a lelki életben s a lelkivezetésben türelmetlenségnek egyáltalán nincs helye. Õ maga türelmes és lelki leányaitól is ezt a türelmet kéri: ,,Bízza magát és sorsát hivatása tekintetében az Úrra -- kívánja meg azt, s tartson ki mellette, de erõszak és törés nélkül: ekkor majd kellõ idõben megérik a gyümölcs, s magától hull ölébe.'' (Prohászka Angéla 1917. jún. 27.)(7)

A leveleknek szinte minden sorából a személyiség tisztelete, az önnevelés, az önépítés szabadságának tiszteletben tartása nyilvánul meg. Sosem erõltet, nem parancsol, csak kér, tanácsol. A többszáz levélben mindössze háromszor fordul elõ nyomatékosabb felszólítás, mint: ,,Ez az én kívánságom most kegyed számára'' (StM. 1901. jan.2.), vagy ,,. . . Ezt én elvárom az én kedves Angélámtól!'' (PrA. 1922. szept. 24.) -- de ez is milyen gyengédséggel! Iránta mint lelkivezetõ iránti engedelmesség kérésérõl egyetlen egy esetben van szó. S mennyi elõzékenységet és tiszteletet, tapintatot tanúsít vezetettjei iránt!

Farkas Editnek a Társulat szabályzatával kapcsolatosan fogalmazta meg azt az elvet, amit a lelkivezetésben õ alkalmazott: ,,Fontos dolog a kellõ szabadságot biztosítani a kongregációban is, az engedelmesség keretében: ez lesz a legnehezebb. Hidd el, ez az új típus szignatúrája: szabadon érvényesülni!'' (FE. 1909. jan. 16. 271. levél)

Lelkivezetõi stílusának egyik legjellemzõbb vonása a figyelemnek, az akaratnak pozitív eszmékre történõ irányítása. Leveleiben egyetlen sort nem találni, amely valamiféle félelmet, szorongást, aggodalmat, ,,fenyegetést'', valamitõl való menekvést ébreszthetne a lélekben. Mindig a szeretetnek, az isteni tûz lobogásának, a nagylelkûségnek és irgalmasságnak vonzásába igyekszik a lelkeket bevonni, mindig, mindenben a pozitív vonásokat észrevétetni. A hibák elleni küzdelmet is az erényekért való törekvésre fordítja át: ,,Ne bíbelõdjék egyes természetes hibáival, hanem tûzzön ki magának egy aktust, pl. a szent örömöt minden fölött, amije van, s ebbõl csináljon készültséget magának.'' (Oppenhauser Elvira 1924. ápr. 26.) Különösen szembetûnõ ez a mindenben a pozitív értéket észrevevõ attitûdje a bûn és bûnbánat kapcsán: ,,Kedves Gizi, mikor szinte megsemmisül a bûnösség tudatában, s minden áldozatot kész volna hozni a megújhodásért, akkor van szüksége, hogy nézzen az Isten nagy gondolatai szemébe, aki mindenen át, a bûnön s az emberi bukáson keresztül is a több, szebb, az isteni életet szolgálja, azaz hogy fakasztja, s formába öltözteti. Isten nem akar karikatúrát az emberben, hanem hasonmást, a bûnös emberben is. Bennünk is!'' (dr. Dessewffy Aladárné 1926. febr. 9.)

Ez a nem kicsinyeskedõ, soha nem hátra, vissza-visszatekintõ, a rossznál nem megrekedõ, hanem mindig az igaz, a jó, a szép felé lendülõ stílus bizonyára Prohászka lelkületébõl, egyéniségébõl fakad, hiszen olyan õszinte erõvel tör elõ szinte minden sorából, szavából, még akkor is, ha a lelkivezetésben feltehetõen ez nemcsak ösztönös magatartás nála, hanem tudatosan alkalmazott nevelési módszer. Úgy gondolom, nem állunk messze az igazságtól, ha megkockáztatjuk azt a megállapítást, hogy Prohászka e tekintetben is megelõzte korát. Hiszen a századelõn gyakrabban esett szó a haragvó, az ítélõ, az igazságot osztó, büntetõ Istenrõl, mint a szeretõ, irgalmas Istenrõl.

A lelkivezetés sarokpontjai

Az önismeret fontossága, Isten akaratának teljesítése, szolgálat, szeretet, ész és érzelem helyes egyensúlya, öröm -- a levelekben többször is vissza-visszatérõ gondolatok.

A lelkiélet kezdetén nagy súlyt fektet Prohászka az önismeret megszerzésére: ,,Tehát, kedves leányom, ismerje föl önmagát, s hogy milyen psichikai anyagból való, s higyje el, hogy minden anyagból lehet szépet teremteni -- márványból s agyagból egyaránt. S ne becsmérelje egyiket sem, hanem vegye munkába. Különben látom, hogy azt is, hogy megismerje magát, azt is, hogy dolgozzék önmagán, megteszi.'' (Dr. DA.-né 1923. augusztus 19.) Az önismeret célja azonban nem pusztán a ma annyira hangoztatott önmegvalósítás! A velünk született képességek, adottságok úgy tekintendõk, mint Isten elsõ jelzései, amelyekben a világban ránk váró feladatokat, Isten velünk, rólunk való terveit felismerhetjük. ,,Lépj az Isten elé s mondjad: mit akarsz tõlem? Kérlek, át akarom élni magamnak és másoknak, amit kegyelemben és természetben fektettél belém, hadd ébredjen az mind, ami vagyok, s amim van; úgy gondolom, hogy a legjobbak ébresztgetik azt, ami az emberben pihen, s amit csak jó lesz mindnyájunknak átélni.'' (FE.) Az önismeret alapján elinduló önmegvalósítás vezet el Isten akaratának teljesítéséhez, a valódi szolgálathoz. A jó irányban fejlõdõ lelki életnek ez, az Isten akaratának keresése és megvalósítása, a legalapvetõbb attitûdje. Ez a gondolat újra és újra megjelenik a különbözõ lelki leányainak, különbözõ alkalmakkor írt leveleiben: ,,Elõször is azt kérdezze, mit akar tõlem az Isten itt és most? Ne törõdjék avval, hogy mi lesz, sem avval, hogy mi volt, hanem elõször is azzal, hogy itt és most hogyan teljesítse Isten akaratát. Az megóvja Önt sok túl lágy és érzelgõs, alapjában nem igaz gondolattól. Sõt ez az irányzat több keménységet és acélosságot is kölcsönöz lelkének.'' (StM. 1908. febr. 17.) ,,. . . Legyen az élet súlypontja mindig a jelen, s az a hely, ahol vagyunk, s az a tennivaló, ami kötelesség, akkor aztán meg lehet gyõzõdve, hogy jól sikerül élete, s hogy tartalmas lesz öntudata. . .'' -- írja 1926. március 7-én egyik lelki leányának. Hogy ma mennyire aktuálisak ezek a gondolatok, mi sem bizonyítja jobban, mint II. János Pál Christifideles laici kezdetû enciklikájának vonatkozó sorai: ,,Most pedig ahhoz, hogy Isten konkrét akaratát életünkkel kapcsolatban fölfedezzük, mindig nélkülözhetetlenek a következõk: Isten és az Egyház szavának engedelmes és figyelmes meghallgatása, a gyermeki és állandó imádság, a bölcs és jóakaratú lelkivezetõvel fönntartott kapcsolat, a kapott talentumok és adományok hitben történõ értelmezése, s ugyanakkor a társadalmi és történelmi körülmények figyelembevétele, amelyek között a hívõ él.''(8). S hogy mi lehet egyedüli motívuma Isten akarata teljesítésének, a szolgálatnak? Prohászka leveleinek szinte minden sorából sugárzik a válasz: a szeretet! ,,. . . az Isten szeretete kiömlik lelkünkre a bennünk lakozó Szentlélekbõl. Jaj, az erõs, hatalmas Lélek majd csak megsegít, hogy baj és kereszt dacára sohase felejtsünk el szeretni és szeretni és nagyon szeretni és jónak lenni! Amen, úgy legyen.'' (StM. 1919. június.) Szent János apostolra kell gondolnunk, aki az élete vége felé szinte már másról, mint a szeretetrõl nem is tudott írni. Prohászka is, ahogy múlnak az évek, egyre gyakrabban, egyre átéltebben sürgeti: ,,Kedves Méltóságos Asszonyomat segítse az Isten sokféle vigasza, s az Úr Jézus szeretete. Csak szeressünk, hogy minél jobban tetszhessünk Urunknak, ki szeretetünket kívánja, s örül neki. . .'' (báró Manndorff Gézáné 1920. április 23.) ,, . . . Szeretni az Istent sötétben is, hidegben is: mert kis szeretet volna az, mely Õt csak akkor és azért szeretné, ha simogat: szeressük Õt akkor is, amikor ver . . .'' (PrA. 1922. szeptember 24.)

Ez az Isten felé feszülõ nagy-nagy szeretet Prohászka megfogalmazásában sohasem szakadhat el a világ, a ,,profán'' világ valóságától: ,,. . . Szeretni kell! ez az élet nagy értéke. S szeretni nem úgy, hogy az élet nagy mezõit és pagonyait mint profánokat kivesszük ennek a szeretetnek légkörébõl, hanem úgy, hogy az egész életet belé állítjuk. Azért nincs elõttem, ami nem szent, s csak arra ügyelek, hogy az isteni mértékek titka meg legyen rajta valósítva. . .'' (FE. 1911)

,,Azért nincs elõttem, ami nem szent . . .'' -- a Bölcsesség könyvének sorait juttatja eszünkbe: ,,Mert szeretsz mindent, ami van, és mit sem utálsz abból, amit alkottál. . . Mert a te el nem múló szellemed van mindenben.'' (Bölcs 11,24; 12,1.) Ugyanakkor Prohászka szemléletében már elõvételezõdik a II. vatikáni zsinat egyik igen fontos, a szinódusi atyák által megfogalmazódott tanítása: ,,A világi hívõk életének egysége rendkívüli fontosságú; nekik ugyanis a mindennapos foglalkozásbeli és társadalmi életet kell megszentelniök. Tehát, hogy a hivatásuknak megfeleljenek, a világi hívõknek úgy kell tekinteniük a mindennapi foglalatosságot, mint lehetõséget, amely által önmagukat Istenhez kapcsolva az Õ akaratát teljesítik. Ugyanakkor a mindennapi foglalatosság lehetõség a többi ember szolgálatára, valamint arra, hogy õket Krisztusban az Istennel megvalósuló közösségre elvezessék.''(9) ,,Nem szabad tehát a hivatásbeli és társadalmi tevékenységet egyfelõl, a vallási életet másfelõl fonákul egymással szembeállítani.''(10)

Ebben a szellemben inti, sürgeti szüntelenül kedves leányait Prohászka a tevékeny szeretet megélésére, gyakorlására: ,,. . . Csak tenni, dolgozni, mûködni -- ez kell kegyeteknek, hogy az érzelem melegét eleven munkává változtathassák.'' (StM. 1902. febr. 2.) Prohászka következetesen óvja kedves leányait attól, hogy érzelmeik irányítsák õket, érzelmeik befolyása alatt ítéljenek. Jól ismerte a nõi természetet, ezért is tartotta szükségesnek, hogy ,,az érzelem melegét eleven munkává változtassák'', ami az ész és szív, értelem és érzelem szükségképpeni egyensúlyát segíti elõ. Nem akarta õ az érzelmeket kiirtani a lelkekbõl. Ezt nem is tehette, hiszen minden megnyilvánulása azt jelzi, hogy az õ érzelemvilága is rendkívülien gazdag volt. Számtalan megnyilvánulása mutatja, hogy jól tudta, hogy a tevékenység motorja az érzelemvilág, de a kormányos az értelem. Ilyen értelemben írja: ,,. . . én arra akarom segíteni, hogy érzelmes maradjon, s a természetnek ezt a gazdag forrását hasznosítsa, de szabályozza és mérsékelje természetét. Kegyed belépett a természetfeletti élet szentélyébe, most arra törekedjék, hogy szolid alapra álljon, s a szubjektív benyomásokat és érzelmeket az ésszerûség ellenõrzése alá állítsa. . . Így kitisztul a lélek, szétválik benne az érzelmek hatalma a jó, józan cselekvés öntudatától.'' (StM. 1901. nov. 24.)

Fontosnak tartotta a reális alapokat. Ezt nemcsak az ilyen levélrészlet igazolja: ,,. . . ha pedig valami rendkívülit akar kegyed, azt külön kell megfontolni, s azt kivált az önszeretetnek s a szenvelgõ negédes hajlandóságnak ködös légkörébõl kell kiemelni.'' (StM. 1902. szept. 13.), hanem kifejezetten megfogalmazta Farkas Edit számára, amikor az Berlinben tartózkodott: ,,Egyre várom továbbra s remélem, hogy a német realizmust jól elsajátítod, s belehozod a mi túl finom s gyenge, beteges társadalmunkba. Én azt látom, hogy nálunk ijesztõen kevés a tartalom, és gyengék vagyunk. Ott fönn pedig imponál az igénytelen, egyszerû erõ.'' (FE. 1908. máj. 17, 254. levél)

S hogy az érzelmek, az érzelmi élet szabályozásával nem az érzelmek elsorvasztása volt a célja, azt mi sem bizonyította jobban, mint az örömre való felhívás szüntelen ismétlõdése leveleiben. ,,Minden jó tettet élvezzen, élje át annak jóságát örömben: akárcsak kivirágoznék benne a lelke; élje át annak isteni rokonságát, s örüljön az értéknek, melyre ezáltal lelke önmagában szert tesz.'' (StM. 1903. jún. 21.)

Az öröm esélyét még a gyászban is megtalálja: ,,Töltse el a világ, a sors s az Isten látogatásának szemfödele alatt szívét tavaszi öröm, szent remény s diadalmas hit. Mit mond nekünk a húsvét, s mit ígér s mivel biztat? S az mind álljon lelkünkben mint a szirt, s úgy emelje szívünket szent örömre, mint a tenger dagálya a partról belesodródott virágot!'' (Br. MGné 1926. ápr. 5.)

Nem számoltuk meg, de az az ember benyomása, hogy a levelekben leggyakrabban elõforduló két szó: a szeretet és az öröm.

Az eddigiekben elemzett általános és alapvetõ szempontokkal szemben az, hogy Prohászka erényekrõl, erénygyakorlatokról mit írt leveleiben, javarészt függött attól, hogy éppen milyen lelkiállapotban, milyen nehézségekkel, kérdésekkel fordultak hozzá. Ima, alázat, hála, önzés-önmegtagadás, szenvedés, aszkézis, szegénység azok az elemek, melyek leggyakrabban elõfordulnak lelkivezetõi leveleiben.*

*

Prohászka meggyõzõdése, hogy a lelki életet a fejlõdés dinamizmusa járja át. Ennek a fejlõdésnek nincs korhoz kötött korlátja, földi életünk végéig elkísér. ,,. . . mily titok az élet, s mily csodás mélységek vannak benne, mélységek, melyekbõl folyton új követelmények, új sejtelmek új tehetségek s alakulások állnak elõ, melyekrõl fogalmunk sem volt. Néha ámulatba ejt életünk nagy kilengési képessége, s az ember azt mondhatná: Isten, nem értem magamat: vagyok, fejlem, de nem tudom, hová: Uram te vezess s óvj meg engem!'' (StM. 1909. nov. 29.)

Befejezésül álljon itt mindenki számára, aki a lelki élet útját járja, Prohászka Ottokár buzdítása: ,,Tartson ki, s meglátja, hogy bízva kell bíznia, s nem szabad kételkednie: az Isten fölvilágosít, s egészen átformálja lelkünket, s mi akkor élvezzük majd csak igazán mindannak az áldozatnak s küzdésnek gyümölcsét, melyeken tán hosszú évek során át kellett gázolnunk.'' (StM. 1904. aug. 1.)

Hivatkozások:

1 A 20 éves Szociális Missziótársulat. Budapest, 1928. 23.o.

2 Uo.

3 Uo. 25.o.

4,5,6 Prohászka kiadatlan naplója.

7 ,,Hadd érezzék meg kegyeden, hogy Angela.'' Közzétette: Frenyó Zoltán. ÁRGUS VI. évf. 4-5. sz. p. 43.

8 Christifideles laici 58. pontban.

9 Christifideles laici 17. pontban.

10 Gaudium et spes 43. pont.

* Mindezt bõvebben illusztrálja a szerzõ, és még a levelezés más szempontjaira is kitér a Prohászka ébresztése címû gyûjtõkötetben. (Szerk.)


Prohászka Ottokár: Húsvéti hitünk
1996/1/27	Prohászka Ottokár:  HÚSVÉTI HITÜNK*

Nem ünnepel az élet sehol oly föltámadást, mint Krisztus sírjában. Van ugyan sokszoros föltámadása a szellemi világban, mikor oly eszméket gyújt ki újra, melyek valamikor már kialudtak, s oly irányzatokat támaszt föl, melyek feledésbe mentek; ugyancsak ismerünk föltámadást a természetben is, mikor a tavasz évenként csírát s rügyet ébreszt, s lombot s virágot fakaszt; de föltámadást, mely a halandó embert halhatatlanságba s az elmúló életet dicsôségbe öltöztesse, csak hitben ismerünk, a föltámadt s megdicsôült Krisztusban.

A föltámadt Krisztus oly életet állít a világba, mely a halált legyôzi, jobban mondva olyat, mely a megdicsôült lélek erejét s életét a hervadó s hanyatló testre tudja kiárasztani. -- Egy bizonyos pontig értjük e folyamatot, hiszen halandó testünkben is az élet árama a lélekbôl árad ki, s végre is azért élünk, mert van lelkünk. Értjük azt is, hogy az egészséges, erôteljes, lendületes lélek a testet is egészségessé, éppé s ruganyossá teszi, s megfordítva, az elgyötört s elsötétedett lélek a testet is gyöngíti, s az anyagcsere s a vérkeringés folyamatát zavarja. A jókedvû lélekbôl egészség és szépség -- a haragos s epés lélekbôl pedig méreg és hervadás való. Az epés, indulatos embernek még a nyála is mérges, s volt már úgy, hogy a feldühödött szoptatós anya tejétôl a csecsemô meghalt -- tehát a mérges anya teje is méreg. Van tehát egy csodálatos kölcsönösség test és lélek közt, s a lélek hangulata, frissesége s ruganyossága megifjítja a testet is.

Van azonban egy pont, melyen túl a lélek a testet fönn nem tarthatja, s a pusztulás elônyomulását meg nem akadályozhatja; van határvonal, melyen túl a klasszikus mosoly is a halál merevségébe fagy, melyen túl a legerôteljesebb akarat sem reparálhatja ki a szív csodálatos, kis malmát, s akkor meg kell halnunk, s bármily ragyogó lélek lakott is valakiben, a test széthull, s természet s tudomány azontúl föltámadásról, az élet dicsõséges húsvétjáról mitsem tudnak.

De tudnak róla a hit s a remény! Mi hisszük, hogy a lelkek valamikor ismét testet öltenek, s a húsvéti Krisztus a megdicsõült léleknek épp azt a testre is kiáradó erejét mutatja be magán, s ígéri nekünk is. Hirdeti, hogy a megdicsõült lélek képes a testet is dicsõségbe s szellemiségbe öltöztetni.

Aki ebben nehézséget lát, az gondoljon azokra a csodálatos tünetekre, melyeket a magnetizmus, a hipnotizmus, az alvajárás, a távolba való látás és megérzés nevén ismerünk. Ezek oly állapotok, melyek megsejtetik velünk, hogy mire képes a lélek, ha finom szervezet áll rendelkezésére; mintha csak kiemelkednék a tér s idõ korlátaiból, s valamiképp legyõzné a fizikai nehézségeket. Fokozzuk már most a lélek e csodálatos tehetségeit; képzeljük el, hogy azok kiáradnak, s hatalmukba ejtik s áthatják a durva testet: mily új, csodálatos élet támadna a lélek ez elhatalmasodásának nyomában!

A hit mondja, hogy Krisztus megdicsõült testtel támadt föl, s ugyanaz a hit azt is, hogy mindazok, kik Krisztussal s Krisztusból élnek, oly finom s erõs lelkiségre tesznek majd szert, hogy valamikor megdicsõült, vagyis erõs lélektõl átjárt s átszellemesített testben fognak élni.

Ezt hisszük s várjuk. Szemeinkkel ezt az elváltozást még nem láttuk, s azok közé tartozunk, kikrõl az Úr mondja, hogy boldogok, akik nem láttak, s mégis hisznek; de azért megsejtjük. Sejtjük, hogy a lélekben titokzatos erõk pihennek; sejtjük, hogy lelkünk sokkal finomabb s lelkibb életre volna alkalmas; sejtjük, hogy önmagunk is titkok vagyunk, s az apostol szerint még nem lett nyilvánvalóvá, hogy mi lesz belõlünk. Várjunk hát türelemmel s fejlesszük ki magunkban a krisztusi életet, hogy valamikor megdicsõüljön lelkünk, s ez a megdicsõült lélek a szellemszerû s halhatatlan testnek szépségébe öltözködjék.

Az lesz aztán a mi húsvétunk, mely már nemcsak ünnep, hanem valóság s élet lesz.

Jegyzet

* Kiadatlan kézirat Prohászka fehérvári hagyatékában.


Lelóczky Donát: Gondolatok Szent Valentin napján. Örök szerelem?
1996/1/27	Lelóczky Donát:  GONDOLATOK SZENT VALENTIN NAPJÁN.  Örök szerelem?

Február 14. a szívek napja. Amerikában már évszázados szokás, Magyarországon most kezd divatba jönni, hogy ezt a napot, Szent Bálint vagy Valentin vértanú ünnepét a szeretet, szerelem, barátság gondolatának szentelik, és jó barátok, szerelmesek valami módon kifejezik vonzalmukat egymásnak.* E nap közeledtét nem lehet nem észrevenni az Egyesült Államokban: üzletekben, utcán, hivatalokban piros szívekkel van díszítve minden. Mit mond nekünk ez a millió szív? A szerelem és a barátság fontosságáról beszélnek. Azt mondják, hogy ami végsõ soron mozgatja a világot, az nem a nagy felfedezések, nem a világ vezetõinek a bölcsessége, nem a világgazdaság változhatatlan törvényei, hanem az az egyszerû tény, hogy az emberek szeretik egymást, hogy az emberek készek dolgozni, nagy áldozatokat hozni barátjaikért és családtagjaikért, emberekért, akik gondjaikra vannak bízva. De a Valentin napjának millió szíve sem tudja elfelejtetni a millió összetört szívet, a millió összetört barátságot és házasságot, mert mindennapi életünk állandóan emlékeztet bennünket arra, milyen törékeny jószág is a szeretet. Ezért aztán Valentin-nap millió szíve inkább az emberi szív szeretet utáni éhségérõl beszél, mint annak a szeretetnek a beteljesedésérõl.

Szüntelenül éhezünk tartós szeretet után, olyan szeretet, szerelem után, amely legyõz minden akadályt, áthidal minden nehézséget, minden távolságot. Minden barát, minden szerelmes ezt ígéri: ,,Örökké foglak szeretni.'' Minden szeretet, minden szerelem magában foglalja az igényt és az ígéretet, hogy örökké tart, és keserûen látjuk, hogy a legtöbbje mégis milyen kérészéletû. Létezik egyáltalán Örök Szerelem? Igen, létezik; igaz, hogy csak egy, de az is elég. Ez az egyetlen Örök Szerelem Annak a Szívében lakik, Akiben az egész örökkévalóság jelen van, az Isten-ember Szívében, a megtestesült Ige Szívében, Jézus Krisztus Szívében. Ez a lándzsával átszúrt Szív Isten Örök Szerelmének az ikonja, s egyúttal lakóhelye. Tehát a Valentin-nap millió szíve végsõ soron egyetlen szív felé mutat, Jézus átszúrt Szíve felé.

Szent János azt állítja levelében, hogy Isten szeretet. Kezdetben, mielõtt bármilyen teremtmény létezett volna, létezett a végtelen szeretet örök áramlása az Atya, Fiú és Szentlélek között, a háromságos egy Istenen belül. Ez a szeretet indította Istent, hogy teremtményeket hozzon létre, akikkel megoszthatja ennek a szeretetnek a boldogságát, s azóta is ez a szeretet tartja fenn, tartja meg a létben valamennyi teremtményét. Minden egyes személyt ezzel a szeretettel teremtett, és szeretete elkísér bennünket, akárhová vet is bennünket a sors. Örök szeretetével szeret Isten mindegyikünket. Annyira szerette Isten ezt a világot, ezt a küzdõ, remélõ, botladozó emberiséget, hogy a történelem egy pontján elküldte közénk Fiát, hogy olyan emberré legyen, mint mi vagyunk, elküldte örök Szavát, hogy emberi szavakkal beszéljen hozzánk, végtelen isteni szeretetét egyetlen emberi Szívbe rejtette, Jézus Szívébe. Igen, Isten egész örök szeretete ott rejtõzik Jézus Szívében.

Az emberek szeretnek dicsekedni a számítógép-technológia hihetetlenül gyors fejlõdésével, egyre fantasztikusabbnak hangzó eredményeivel. Büszkék arra, hogy egyre több és több ,,memóriát'' tudnak tárolni egyre kisebb és kiesebb memória-,,chip''-ben, hogy ma egyetlen apró lemez pl. sokkötetes lexikon teljes szövegét, valamennyi ábráját és képét magába tudja fogadni. Ilyenfokú sûrítés csakugyan minden elismerést megérdemel, mégis elenyészõnek látszik, ha azt Isten örök szeretetének egyetlen emberi Szívbe, Jézus Szívébe történõ sûrítésével hasonlítjuk össze. Jézus emberi Szívével a végtelen Isten szeret bennünket. Isten szeretetének teljessége, mind a Szentháromságon belüli örök szeretetáramlás, mind az egész teremtést létrehozó, fenntartó isteni szeretet, Isten minden teremtménye iránti, minden egyes emberi személy iránti kimondhatatlan szeretete van elrejtve Jézus Szívében.

Igen, egyetlen Örök Szerelem létezik a világon, s ez az egyetlen Örök Szerelem Jézus Szívében van elrejtve. És mivel Jézus Szíve Isten egész örök szeretetét magában foglalja, ez a Szív egyúttal forrása is a világon létezõ minden hiteles szeretetnek, amely az embereket egymáshoz köti. Jézus Szívébõl szüntelenül örök szeretet árad az emberi szívek millióiba. Szent János nemcsak azt állította, hogy Isten a Szeretet, hanem azt is, hogy mindenki, aki igazi szeretettel szeret, az Istenben van, és Isten õbenne. Minden igazi szeretet isteni valóság, Istentõl ered, és Jézus Szívén át ér el hozzánk. Ez az igazi szeretet nem futó érzelem, hanem cselekvõ szeretet, amely hûséggel és alázattal szolgál másokat, szeretet, amely együtt tart barátokat és családokat, szeretet, amely végsõ soron csakugyan a világot mozgatja.

Azt mondhatjuk, hogy Jézus Szent Szíve a világegyetem igazi középpontja, hisz Isten szeretetének a teljessége van beléje sûrítve, és minden hiteles szeretet belõle folyik. Hozzá kell mennünk, ha azt akarjuk, hogy emberi szeretetünk valamennyire is hasonló legyen az Örök Szerelemhez. Hozzá kell mennünk, hogy belõle szegény emberi szeretetünk számára valami állandóságot, valami melegséget, valami szilárdságot merítsünk.

S ha ez kevés, még többet is tehetünk.

* * *

Patti Szuber fiatal amerikai lány Tennessee államban járt egyetemre, ápolónõnek készült. A fiatal lány egész lényét átjárta a vágy, hogy embertársain segítsen, nemcsak a földi életben, de még halála után is, s ezért szerveit hivatalosan orvosi célokra ajándékozta arra az esetre, ha vele bármi történne. Sajnos, ez a ,,bármi'' túlságosan is hamar megtörtént. 1994. augusztus 18. éjszakáján, amikor Patti udvarlójával hétvégi kiránduláson a Great Smoky Mountains nevû nemzeti park kanyargós hegyi útjain autózott, a fiú elvesztette uralmát a kocsi felett, és az autó nekiment a sziklafalnak. A sebesülteket helikopterrel szállították a legközelebbi kórházba, de ott Patti életét vesztette.

Patti családja Michigan állam Berkeley nevû városkájában lakott. Chester Szuber, Patti 58 éves édesapja életveszélyes szívbajban szenvedett. Élete során két kisebb és három igen kockázatos szívmûtéten esett át. Úgy látszott, az orvosok már mindent megpróbáltak, és megmentésére csak egyetlen remény maradt: egy esetleges új szív, szívátültetés révén. De Amerikában közel háromezer ember várt új szívre: mikor kerülhet sorra Chester?

Az autóbalesetrõl értesülve a család néhány tagja Tennesseebe repült, hogy Patti mellett legyen, de ott már a lány halálának híre fogadta õket. Olyan egyén halála esetén, aki szerveit orvosi célra ajándékozta, a hozzátartozóknak joguk van megnevezni a személyt, akinek az elhunyt valamely szervét szánják. Rövid habozás után a család megkérdezte az illetékeseket, megkaphatná-e Patti szívét saját édesapja? A válasz igenlõ volt. Az apa elõször nem akarta elfogadni lánya szívét, de aztán beleegyezett azzal a meggondolással, hogy Patti maga is bizonyára ezt akarná. A szívet orvosi csoport szállította külön repülõvel Michigan államba, és hat órával az után, hogy Patti meghalt a tennesseei kórházban, a lány szíve saját édesapja, Chester testében kezdett el dobogni. Chester két héttel késõbb gyakorlatilag egészségesen hagyta el a kórházat.

* * *

Amit ma az orvostudomány csodájának tekintünk, azt hétszáz évvel ezelõtt Jézus maga ajánlotta fel egy Istent rendkívüli módon szeretõ asszonynak. Szent Gertrúd a 13. században élt a németországi Helfta kolostorában. A kolostor nem tartozott kifejezetten a ciszterci rendhez, de több szokást átvettek a ciszterciektõl, és a közösség lelkiségében is a cisztercieket, elsõsorban Szent Bernátot követte. A kiváló szellemû monostorban több nõvér is az életszentség magas fokát érte el. Ezek között a leghíresebb Szent Gertrúd, misztikus írásai következtében. Gertrúd írásai erõsen befolyásolták a Jézus Szíve-tisztelet kialakulását. Ahogy Gertrúd egyre növekedett Jézushoz fûzõdõ bensõséges kapcsolatában, egy misztikus élményben Jézus azt ajánlotta fel neki, hogy cseréljék ki egymással szívüket. Gertrúd maga így emlékezik meg errõl, írás közben Jézushoz beszélve: ,,Jóságodnak minden eddigi jelén felül bensõséges barátságod felbecsülhetetlen ajándékával is elárasztottál, és nekem ajándékoztad nagy gyönyörûségemre istenséged legnemesebb kincsét, isteni Szívedet, azt hol ingyenesen nekem ajándékozva, hol, kölcsönös meghittségünk jeleként, cserébe adva az enyémért.'' (Az isteni szeretet követe 2,23)

Elfogadnál-e te is ilyen ajánlatot? Elfogadnád-e te is Jézusnak ezt az ajándékát? Megengednéd-e, hogy Jézus szeretete dobogjon a te kebledben, hogy másokat Jézus szeretetével szeressél? Akarod-e a szívcserét?

Nemcsak mi vágyunk szeretet után: Jézus is vágyik a mi szeretetünk után. A kereszten halála órájában elhangzott sóhaja: ,,Szomjúhozom!'' erre a szeretetünk utáni vágyra utal, és megadja egyúttal halála célokát is. Az egész üdvösségtörténet célja helyreállítani azt az Isten és ember közötti szeretetkapcsolatot, amely az ember történelem hajnalán olyan tragikusan megszakadt. Az Ószövetség minden eseménye, a pátriárkák minden álma, a próféták minden jövendölése e felé a helyreállítás felé irányult. Jézus minden csodája, minden bûnbocsánata, minden tanítása, keresztje, halála, feltámadása ezt a végsõ helyreállítást célozta. A szeretet tüze volt, amit Jézus lehozott a mennybõl, és minden vágya az volt, hogy ez a tûz meggyulladjon (vö. Lk 12,49). Ellen tudsz állni Isten epedõ vágyakozásának? Magunk szempontjából az egész üdvösségtörténet, Jézus egész megváltó mûve hiábavaló volt, ha az minket nem tud elérni, ha mi ellenállunk a szívünk ajtaján kopogtató Istennek.

Megrázó festményt láttam évekkel ezelõtt egy ikonográfiai kiállításon. Régi mexikói oltárképek voltak kiállítva; a primitív ecsetvonásokkal megalkotott képek mindegyike Jézust, a Szûzanyát vagy valamelyik szentet ábrázolta. Az egyik kép festõje Szent Gertrúd alakját vetette vászonra, amint egy tálcán felajánló mozdulattal mintegy két tucat piros emberi szívet tart az ég felé. Bizonyára az azték véres szívkultusz emléke adta a gondolatot a festõnek képe megalkotására. Szokatlan módon fejezi ki azt a valóságot, hogy a szentek részt vesznek Jézus megváltó munkájában, közremûködnek a megváltás teljessé tételében. Szent Gertrúd nemcsak saját szívét akarja Jézusnak adni, hanem a miénket is.

Ugyanakkor Jézus a mi szívünkért a sajátját akarja adni cserébe. Bennünk akar szállást venni, bennünk akar élni, bennünk akarja velünk szeretetét megosztani. Bennünk és általunk akar Szívével ma jelen lenni a világban. Jézus azt akarja, hogy, Gertrúd legismertebb mûvének a címét alkalmazva, ,,az isteni szeretet követe'' legyünk a világban. Jézus saját bennünk élõ Szívével akar együttérzõ szeretetre bírni testvéreink iránt, hogy meglássunk magunk körül minden szükséget, és szavainkkal, tetteinkkel, vagy akárcsak érintéssel, szeretõ tekintettel enyhíteni próbáljuk azt. És akkor Jézus Szíve szeretetével fogjuk szeretni barátainkat, szeretteinket is. Így válik valóra a Szent Valentin-napi vágy, hogy ne csak reménytelenül éhezzünk szeretet után, hanem már itt a földön birtokoljuk magunkban az egyetlen Örök Szerelmet, és bizonyos fokig már itt a földön megéljük a szeretet beteljesedését.

Ez talán a Szent Valentin-nap igazi értelme.

Jegyzet

* Szent Valentin a III. században Rómában szenvedett vértanúhalált; úgy tûnik, Terni püspöke volt. A XIV. században kezdték a szerelmesek védõszentjeként tisztelni, és ünnepére egymásnak szerelmes üdvözleteket küldeni. A szokás nem magához a szenthez, hanem a Valentin-naphoz kapcsolódik: úgy tartották, hogy akkor kezdõdik a madarak párzásának idõszaka.


Ugróczky Gyula: A megtalált boldogság. Bleiziffer Laura 1903. aug. 28.--1994. aug. 20.
1996/1/27	Ugróczky Gyula:  A MEGTALÁLT BOLDOGSÁG.  Bleiziffer Laura 1903. aug. 28.--1994. aug. 20.

,,Én Jézusban megtaláltam a boldogságomat, ahogy a világ mondaná: a szerencsémet! Mindig, minden boldogít minden körülmények között. Mérhetetlen, kiapadhatatlan az én boldogságom! . . .

Mint a tenger, úgy vesz körül! . . .

Ezt kiárasztani a lelkek millióiba a nagyböjti munkával. . . , -- a papjaim szavaival! . . .''

(Feljegyzések: 1953. március 15.)

Aki ezeket írta, valóban boldog ember volt egész életében.

I. Élete

Bleiziffer (Anna) Laura Erdélyben született Pankotán, 1903. augusztus 28-án. A család Aradra, majd 1914-ben Budapestre költözött. A Szent Margit Intézetbe íratták iskolába, a IX. kerületi Knézich utcába, ahol az Isteni Szeretet Leányai tanítottak. Itt ismeri meg az Oltáriszentség jelentõségét, az Úr Jézus köztünk maradását. Ekkor kezdõdik lelkiségének Istenhez kapcsolódása és lelki életének páratlan gazdagodása. A kedvesnõvérek csodálattal nézik lelkiségének rendkívüli alakulását, és jóval a korhatár elérése elõtt, tizenkét évesen felveszik a Mária Kongregáció tagjai közé. Tizenegy évesen az Arad-hegyaljai nyaralás alkalmával érzi a jó Isten hívását a szerzetesrendbe. 1917-ben szülei átíratták egy világi iskolába, hogy szerzetesi hivatását megakadályozzák. Egyik fiútestvére Oroszországban tûnt el szökés közben, a másikat ott tartották nagy nyelvtudása miatt, de a második világháború idején õ is eltûnt. Az édesanya a megmaradt három lányát nem akarta ,,elveszíteni''. Ezért ellenezte a szerzetbe lépést.

Tizennyolc évesen, az érettségi évében kapott egy könyvet Puskási Pál lazarista gyóntatójától, hogy megtalálja a szerzetesrendet, ahová hivatása szól. Amikor rátalált a könyvben a kármelita rend rövidke leírására, eltöltötte lelkét az isteni kegyelem. Ettõl kezdve hivatása nem volt kérdéses számára. A soproni kármelitákhoz azonnal felvették, de a szülõi beleegyezés hiánya miatt várnia kellett. Munkája mellett titokban végezte a Ward Mária Kollégiumot, a hitoktatóképzõt. Egy év után, tizenkilenc évesen már hittant tanított, mert kevés volt a hitoktató pap. Szülei ebbe belenyugodtak, Puskási atya rábeszélésére. A leányiskolából, ahol tanított, két év alatt tizenhatan mentek szerzetesnõvérnek. Huszonheten lettek szerzetesnõk, és 7-8 papi hivatás is született tanítványai körébõl. Heti 28-30 hittanóra mellett Szívgárdát és Mária Kongregációt vezetett különbözõ iskolákban, valamint a Haller téri plébánián a Dolgozó Lányok Egyesületét.

Minden nap több órát imádkozott az örökimádó-templomban délután és este. Hosszú ideig titkára volt a Sodalitium doctrinae christianae-nak, a hitoktatónõk egyesületének, amelyet Bernhard Zsigmond jezsuita atya alapított. Elnöke csak jezsuita lehetett. Hitoktatónõk közül választották a titkárt, akinek minden tekintetben a legnagyobb példaértékûnek kellett lennie a többiek elõtt.

Lelki vezetõje engedélyével sorra teszi le fogadalmait és felajánlásait a tisztaságra, szegénységre, lelki vigasztalanságra, a szeretet tökéletes gyakorlására, a szenvedések vállalására, a tökéletesebb út választására. 1956 után a hazáért ajánlotta fel életét.

1925-tõl Puskási atya tanácsára rendszeresen konzultálnia kell lelki életérõl Csávossy Elemér jezsuita atyával. Puskási atya halála után, 1937 februárjától õ lesz a lelki vezetõje. Jó kapcsolat fûzte Mester Margithoz, az Unum alapítójához, Szeghy Ernõ és Marton Marcell Boldizsár kármelita atyákhoz, Salkaházi Sárához és Slachta Margithoz, a Szociális Testvérek Társasága alapítójához, és a kor más jeles lelki embereihez, mint például Bíró Xavér Ferenc és Müller Lajos jezsuitákhoz.

Huszonhét évig kellett várnia a Kármelbe lépésével. Huszonnégy éves korától kezdve minden iskolaévet azzal a tudattal kezd, hogy jövõre már a Kármelben lesz. 1948-ban bejelentette, hogy nem tud tovább várni, küldjék az engedélyt. A hitoktatási felügyelõ viszont nem kívánta elengedni az ország legjobb hitoktatónõjét. Mindszenty bíborosnak kellett intézkednie.

Az édesapa már nem élt, de az édesanya a 27 év elôtti szörnyû jeleneténél még borzalmasabb küzdelembe kezdett lánya megtartásáért. A búcsúzás percében azonban kiengesztelôdve vált el gyermekétôl, áldását adva reá. 1949-ben volt a beöltözés Pécsett, és 1950-ben az internálás helyén, Tiszaújfalun a bencés nôvéreknél az örökfogadalom. A szükséghelyzetre való tekintettel, és a szerzetesrendben mutatott állhatatossága, nyilvánvaló életszentsége, teljesen egyértelmû kármelita hivatása, valamint a befogadás halasztása miatt elengedték a hátralévô másfél próbaévet.

Az internálás után újra Budapesten van, és bedolgozást vállal. Titokban hitoktat lakásán és tanítványai otthonában. 1956-ban a forradalom után újra indul az iskolai hittan, két évig. A püspökség behívja tanítani. Az iskolából való kiszorulás után újra titokban tanítja a hittant. Házkutatások ,,tarkították'' az állandó megfigyelést. Rendkívüli egyénisége és a belôle áradó életszentség még üldözôit is elbizonytalanították. A vértanúságra és a többiekkel megosztható börtönre irányuló vágya nem teljesült. Világosságot kellett vinnie sokak közé.

Megromlott egészségi állapota miatt -- szíve súlyosan megbetegedett -- 1979-ben elöljárói akaratából a verôcemarosi Migazzi egyházi szociális otthonba költözött.

Ott érte a boldog hazaköltözés 1994. augusztus 20-án, Szûz Mária szombati napján, Szent István király ünnepén, a szentmise ideje alatt. Boldogságát a ,,halál'' tökéletessé tette, mert találkozhatott az Úr Jézussal, akit mindennél jobban szeretett, és a Szentháromsággal, Szûz Máriával, az apostolokkal és a szentekkel, akik után nagyon vágyódott.

II. Szemelvények naplóiból

Térjünk vissza életéhez, és a naplóiban leírt csodálatos gondolatokhoz.

Kétszer élt át lelki vihart, de a szentháromságos Isten mindig töretlenül mûködött lelkében közben is, utánuk pedig még inkább. Az elsô vihart egy hitetlen tanára kavarta 1918--19-ben az órákon folytatott ,,felvilágosító'' munkájával: Jézust csupán jó embernek tartotta. Egyetlen tanítványa tiltakozott ez ellen: Bleiziffer Laura. Ádáz küzdelem kezdõdött lelkében és a tanárral. Pár hónap alatt elolvasta a dogmatikai és hitvédelmi könyveket, és megtanult latinul. Így jutott el a hit értelmi megalapozásához. Ekkor tizenöt éves volt. Közben sok-sok iskolai órán át küzdött tanárával, az utolsó 15--20 percben. Egy alkalommal sírva mondta: ,,A tanár úr el akarja rabolni hitemet.''

Majd kerülte dr. Boér Jenõ óráit, aki végül bocsánatot kért tõle, és megígérte, hogy többé nem beszél hitet sértõ elméletekrõl. Az érettségi után -- 1921-ben -- tanára megállította a folyosón, gratulált, és õszintén mondta: ,,Magát soha nem fogom elfelejteni.'' ,,Én sem a tanár urat. Soha! Soha! Soha! A tanár úrnak köszönhetem, hogy elolvastam és megtanultam a dogmákat, a hitvédelmi könyveket. Hitem megszilárdulását és nagy tudást kaptam ezekbõl a könyvekbõl. Köszönöm. Imádkozni fogok Önért, hogy megtérjen!''

Valóban imádkozott. A tanár feleségül vett egy katolikus lányt, akinek a kedvéért katolizált. A második világháború után Laura kezébe került egy levél, amelyben a tanár mély hittel adott hálát Istennek, hogy megtalálta benne élete értelmét.

*

Tizenegy évesen örökre eljegyezte magát az isteni Võlegénnyel. A magyar szentek és a lelki naplót írók között senkirõl sem tudok, aki Jézust Vérvõlegényének nevezte, valószínûleg már a húszas évek elejétõl, alig húsz évesen.

Boldogította az Isten Fiának odaadott élete, melyet viszontszeretetével halmozott el Jézus. A hit elleni kísértés után jött az utolsó vihar. Tizenkilenc évesen 1922-ben egy évi Ward Kollégium után hitoktatni küldték. Tanítás három iskolában, tanulni a Ward Kollégiumban, és választ adni leánytanulók serdülõkori problémáira. Fizikai és szellemi küzdelem, lelki sötétséggel és szárazsággal. Puskási Pál lazarista gyóntató engedélyével az Oltáriszentség elé térdelt, és felajánlotta magát egész életére a lelki vigasztalanságra, ha Isten és a lelkek megmentése így kívánja. Ez 1924. december 8-án történt. Olyan mérhetetlenül nagy lelki béke és vigasztalás öntötte el lelkét, hogy azt hetven éven keresztül, haláláig semmi sem tudta megzavarni itt a földi életben.

*

Nemcsak nagy dogmatudása, de a misztikában Istentõl vezetett lelke is biztosította, hogy biztonságosan és könnyedén kezelte a legnehezebb dogmatikai fogalmakat is. Bennük élt. Nekünk, akik rendszeresen olvassuk naplóját, újra kellett tanulnunk a dogmát, hogy alapjaiban értsük gondolatait, ellenõrizzük azonosságait a hivatalos tanítással. Naplóinak minden sora igaz. Nem tévedett.

,,A Szentlélek a tökéletesség Lelke és minden tökéletesség Forrása: 1. mert Isten belsõ életének végsõ célja, beteljesedése. (Az Atya megismeri Önmagát. Ezt a megismerést egy végtelen Szóban , az Igében jelenti ki. Ez a Fiú. Az Atya és a Fiú közös és kölcsönös szeretettel vonzódik egyáshoz, egyesülnek; ez a személyes Szeretet: a Szentlélek.) A Szentlélek 2 . hivatásszerûen tökéletesíti, tisztogatja, megszenteli a világot: Megszentelõ!''

(Feljegyzések 1953. júl. 3.)

*

Bleiziffer Laura olyan könnyedén haladt a legnehezebb fogalmak között, mint a szellõ a védett park õsi fái és virágai között. Otthon volt közöttük az Isten életében, dolgaiban. Belülrõl. Ez mérhetetlenül boldogította.

Állandóan visszatérõ gondolat írásaiban a szentmise csúcspontja, az Õáltala, Õvele és Õbenne, fölajánlás az Atyának. Jézus által jutni el az Atyához, Vele cselekedni és élni, Benne lenni, Õ pedig a mi lelkünkben.

Legfõbb örömét és lelke gazdagságát az Oltáriszentségbõl és az elõtte való imádkozásból kapta. ,,Az egész ház (plébánia) bement Budapestre egy ezüstmisére, és engedélyt adtak, hogy addig maradhatok a templomban, míg õk megjönnek. Így háromnegyed kettõig Vele lehettem. Ó, mit jelentett: az Õ csendjében megsemmisülni. . ., isteni életébõl táplálkozni, és kiárasztani a C. Chr. M.-ban [=Corpus Christi Mysticumban]. . . nem tudok mással foglalkozni, csak amivel Õ foglalkoztat (pedig mennyi tervvel jöttem). -- Az örökkévalók szemlélete. . . úgy, ahogy a Szentlélek éppen hozza, az én ételem, italom, fürdõm, és apostoli kiáradásom is. Mindent, mindent ki akarok árasztani a milliókba! És ez annyira sikerül, amennyire a magányban megtisztulok az Õ szerelmének a lángjaiban. . ., a Benne való eltemettetésben. . . '', egyre mélyebben és mélyebben! . . . Csak ez lehet az útja annak, amit Szent Pál az efezusiaknak mond: »Akkor majd fel tudjátok fogni. . ., hogy mi a szélesség és a hosszúság, magasság és mélység, és beteltek Isten egész teljességével.« (Ef 3,18)''

*

Abból a kegyelmi boldogságból, amelyet lelkében hordozott, és amelyet szüntelenül gyarapított a jó Isten, adni kívánt a lelkipásztoroknak, különösen a legfõbb vezetõknek, a pápáknak. Ahogyan a szülõ táplálja gyermekét, táplálni kívánta lelke kincseibõl, Jézusból, a Szentlélekbõl, a mennyei Atyából a pásztorokat, hogy tökéletesen teljesítsék az égi elvárásokat, és Krisztus éljen bennük, általuk a híveknek.

,,Tegnap, Jézus Szíve ünnepén (Szent Alajos ünnepén) választották meg az új pápát, Montini Jánost, a milanói érseket, aki a VI. Pál nevet választotta. -- Ó, ha Szent Pál tüzével meghódíthatná a modern pogányokat, és a C. Chr. M. egységébe vonhatná a milliókat! . . . Jöjj, Szentlélek Úristen! -- Hallom, elsõ útja a Szent Pál-bazilikába vezetett! . . . Bizonyára nagyon tiszteli Szent Pált, ezért vette fel a nevét is!? -- Átvillant a lelkemen, hogy azt a felajánlást, amit Szent Pállal tettem (Õ a »nagy titok szolgálója« -- az én kicsi lelkem hadd legyen kicsi szolgálója. . .) nem kell-e új Szentatyánkkal megvalósítanom, hogy egészen benne élhessen, kiáradhasson nagy védõszentje!?

Tegnap este úgy elgondoltam, hogy most, amikor már magára maradt, ugyan mit élhetett át?! . . . Úgy érzem, hogy átéli súlyos feladatát, az egész világ terhét. . . Egész lelkemmel Vele vagyok. . . és bár talán nevetséges is, de szeretetem azt súgja a lelkébe, hogy segíteni akarom . . . egész kis életemmel. . . A közös vonás: Szent Pál apostol különös szeretete mélyen a lelkébe kapcsolt.''

(Feljegyzések 1963. június 22.)

Szerette az egyházat úgy, ahogyan van. Kármelita elhivatottságának egyik legfontosabb következménye, hogy az egyház vezetõiért imádkozzon, vezekeljen, értük áldozza életét. Már fiatalon szenvedélyesen megszerette a vezeklést, és haláláig kitartott ebben. Nem magáért kellett vezekelnie, másokért tette!

,,Az áldott Csõgl* ezt így fogalmazza: »Áldozattá válni annyi, mint máris megtalálni az életet, ott, ahol az istengyermekségre meghívott ember egyedül lehet otthon a maga életében. De ugyanakkor az áldozattá válás valóban keresztutat jelent, mert a bennünk maradó (hatékony) Ádám-ember miatt nem illünk bele mégsem Jézusba, az Õ életébe, sem Atyánk ölelésébe.«''

(Feljegyzések 1974. jan. 14.)

*

Nem maradt elméleti és sivatagi imádkozó ember. Bármit kértek tõle, mindenkinek mindenben segített. Nyolcvanéves korában az elöljáróknak kellett megtiltani, hogy a szociális otthon kerti munkáiban, a gyümölcsszüreteléseken részt vegyen. Szívbetegségének súlyosbodása miatt pár év múlva a konyhai idénymunkáktól kellett eltiltani (befõzések, raktározás). Sokan mentek hozzá segítséget kérni. Naplóiban szüntelenül visszatérõ gondolat: ,,szétszednek.'' Szívesen vállalta!

,,A halálomat úgy szeretném várni, mint egy szent szertartást, amely hivatva van Imádottam halálával egyesíteni, hogy az Õ feltámadásának részesévé lehessek.''

(Feljegyzések, 1990. jan. 1.)

Így történt. Rosszul érezte magát. Nem engedték a kápolnába menni augusztus 20-án a 8 órakor kezdõdõ szentmisére. Körülbelül nyolc óra tíz perckor belépett szobájába az ápolónõvér. Holtan találta. Ajka nem esett le, szemei becsukva, az arcán mosoly és szelíd béke.

Sokszor mondta utolsó éveiben: ,,Nagyon szeretnék már az Úr Jézussal találkozni odaát. Életem legboldogabb pillanata lesz. De legyen, amikor a mennyei Atyám akarja.''

Jegyzet:

* Csõgl János plébános, püspöki tanácsos, több más könyvvel együtt a Szentmiseáldozat és Oltáriszentség, valamint A szentségek életértéke címû könyvek írója.


Babos István: Van-e értelme a gyermekkeresztségnek? Teológiai és lelkipásztori megfontolások
1996/1/27	Babos István:  VAN-E ÉRTELME A GYERMEKKERESZTSÉGNEK?  Teológiai és lelkipásztori megfontolások

Miért kéritek a keresztséget gyermeketek számára?'' -- kérdi a pap a szülõktõl. ,,Miért kereszteltessem meg gyermekemet?'' -- veti fel a kérdést a szülõ is, még a hívõ keresztény is. Mindkét kérdés jogos. Manapság Magyarországon is egyre gyakrabban felmerül a kérdés, fõleg azért, mert a szekularizált környezetben nincs biztosítva a gyermek bevezetése a keresztény hitbe.

Az egyház és szentségei -- Keresztség

Az egyház szentségei a Krisztus alapította és Krisztus életében osztozó közösség életjelei. Ezek útján növekszik, erõsödik, terjed, új erõre kap, és betölti hivatását a közösség mint a föltámadt Krisztus életadó jele a világban. Az egyház liturgikus cselekményeiben minden szóban és gesztusban, a szentségekben különösen hathatós módon, Isten ajánlja föl kegyelmét: amikor ezeken részt veszünk, és csatlakozunk Krisztus Atyjának mondott ,,Ámen''-jához, Istennek válaszolunk, és az Istennel találkozunk. Egyelõre emberi gesztusokban ebben az életben, majd színrõl színre az örökkévalóságban. Most vizsgáljuk meg közelebbrõl a keresztség szentségét.

A II. vatikáni zsinat, amely nem tévtanok ellen küzdött, hanem az egyház tanítását akarta érthetõbbé tenni a mai ember számára, két szempontot domborított ki a keresztséggel kapcsolatban:

1. A keresztség (amelynek folytatása a bérmálás, és célja az Eucharisztiában való részesedés) avató szentség. Elsõ és legfontosabb hatása az, hogy az egyház tagjává tesz. A liturgiáról szóló konstitúció szerint a szükségkeresztségben részesült gyermek már fölvételt nyert az egyházba (69. pont). Az egyházról szóló konstitúció szerint: ,,Isten a keresztség által az egyház testébe beépült hívõket eltörölhetetlen szentségi jellel arra rendeli, hogy részt vegyenek a keresztény vallás istentiszteletében, és minthogy az újjászületés által az õ gyermekei, arra kötelezi õket, hogy az emberek elõtt vallják meg azt a hitet, amelyet az Istentõl kaptak az egyház közvetítésével.'' (11. pont.)

2. A keresztség kezdet -- elsõ fontos lépés abban a folyamatban, amelyben a megkeresztelt hívõ magáévá teszi a közösség hitét. Az ökumenizmusról szóló zsinati határozat szerint: ,,Maga a keresztség azonban csak kezdet és kiindulás, és mindenestõl a Krisztusban való élet teljességének megszerzésére irányul. A keresztség célja tehát az, hogy a hitet teljességében valljuk, hogy teljesen beletestesüljünk az üdvösség intézményébe, amiként ezt maga Krisztus akarta, végül pedig, hogy tökéletesen beléoltódjunk az eucharisztikus közösségbe.'' (22. pont.)

Van-e értelme a gyermekkeresztségnek?

A kérdést Karl Barth vetette föl újabban(1), és válaszában határozottan elítélte mint mély sebet az egyház testén. Szerinte Kálvin is így vélekedik: az Újszövetségben a keresztség az üdvösség felismerése. Az egyén tudatára ébred annak, felismeri, hogy Jézus Krisztus halála és feltámadása üdvözíti. A gyermek képtelen ezt a kérdést felfogni, és még kevésbé arra válaszolni. Ha a hitet és ennek következtében a keresztséget mint felismerést értelmezzük, akkor érthetõ és elfogadható Barth véleménye. De mások szerint a keresztség az Újszövetségben nemcsak az üdvösség felismerése, hanem olyan történés, amelynek eredménye, hatása van. Mi ez a hatás? Mi a keresztség lényege, teológiai tartalma? Erre a kérdésre a kinyilatkoztatásban keressük a választ. Ezt követõen a teológiának a feladata az is, hogy a meglévõ szokások eredetét visszavezesse a Szentíráshoz. A teológiának tehát kettõs feladata van: 1. kifejteni a Szentírás és szenthagyomány tanítását, a mi esetünkben a keresztségrõl, 2. összeegyeztetni, megtalálni a mai gyakorlat gyökerét, a mi esetünkben a gyermekkeresztség õsi gyakorlatát, a Szentírásban és a szenthagyományban. A két kérdés szorosan egybetartozik.

Ha a keresztségre utaló újszövetségi részleteket végigolvassuk, a következõ pontok emelkednek ki: A keresztség középpontja Jézus. Vele egyesül a hívõ, ugyanakkor a vízkeresztség közli a Szentlelket is. Nincs semmi alapja annak a ma divatos megkülönböztetésnek, hogy a Szentlelket nem a vízkeresztség közli, hanem az egy késõbbi esemény. A keresztség nem privát, még csak nem is családi esemény, hanem a Jézus nevében egybegyûlt közösség cselekménye, amelynek folyamán a közösség egy új tagot befogad. Az Újszövetségben az új tag mindig felnõtt személy. A keresztség tehát vallási esemény, hitvallás a közösség és a befogadott részérõl. A megkeresztelt válaszol az Isten hívására, amelyet az evangélium hirdetése közvetített neki, a keresztvíz lemossa bûneit, és Jézushoz, a Fõhöz kapcsolja mint tagot. A keresztség tehát nem a parancsok megtartása vagy jócselekedet, hanem Isten ajándéka, kegyelem.

Nem világos, hogy a Szentlélek közlése hozzátartozik-e a vízkeresztséghez. Szent Lukács szerint Kornéliusz esetében az izraeliták és pogányok a Szentlelket megkapták a keresztelés elõtt. (ApCsel 10,47) Ezt az idõbeli szétválasztást nem szabad túlhangsúlyozni: szerinte a Szentlélek ajándékai teszik a hívõt az egyházi közösség tagjává, és ezeket az ajándékokat az apostoli kollégium tagjai, a hivatalos egyház képviselõi közvetítik.

Mi volt az õsegyház gyakorlata? Kiket kereszteltek meg?

A válasz a kérdésre nem egyöntetû. Kurt Aland(2) szerint a második század végéig, talán még késõbb sem keresztelték meg a gyermekeket. Oscar Cullmann és Joachim Jeremias(3) nem fogadják el ezt a véleményt. Szerintük se találunk kifejezett utalást a gyermekkeresztségre, mert ahol valakinek ,,egész házanépe'' (ApCsel 10,2; 11,4; 16,31. Jn 4,53; 1Kor 1,16) hívõ lett vagy megkeresztelkedett, nem említi kifejezetten a gyermekeket. De az sem következik, amit Kurt Aland állít, hogy a ,,háznépe'' csak felnõttekre utal. A baptistákat kivéve a legtöbb egyházban elfogadott az a vélemény, amit az 1982-ben Limában összejött, szinte minden keresztény egyházat képviselõ 100 teológus fogalmazott meg: ,,Nem lehet teljesem kizárni annak a lehetõségét, hogy az apostoli egyházban gyermekeket is kereszteltek; ugyanakkor az Újszövetségben a keresztség legvilágosabb formája a személyes hitvallást követõ keresztség.''(4)*

Az elsõ jel, amely arra mutat, hogy a gyermekkeresztséget külön kategóriába kellene helyezni, ''rigenésztõl (184--254) ered. Elfogadott elv volt az, hogy a keresztség eltörli a bûnöket. A gyermekek viszont képtelenek vétkezni. Nincs bûnük. Akkor miért kereszteljük meg õket? A választ Szent Ciprián (+258) fogalmazta meg: A keresztség eltörli Ádám bûnét (Róm 5,12). A Római levélben Szent Pál összehasonlítja a bûnt és a kegyelmet, és aláhúzza a kegyelem túláradását. Ciprián viszont hangsúlyozza a bûnre utaló mondatot: ,,a bûn egy ember által lépett a világba, . . . mert mindnyájan bûnbe estek.'' A Szentírásra és az egyház gyakorlatára utalva Ciprián azt tanította, hogy a keresztség eltörli azt a büntetést, amelyet az emberi nem Ádám bûnében kiérdemelt. A gyermekek halálozási statisztikája és a meggyõzõdés, hogy Ádám bûne mindenkit terhel, késztette az egyházat arra, hogy sürgessék a keresztség felvételét, a szülõket pedig arra, hogy azt mielõbb kérjék. A Ciprián-féle magyarázat elfogadhatónak látszott, de újabb kérdések merültek föl, fõképpen a bûnösség átszármaztatásával kapcsolatban. Erre a választ Szent Ágoston dolgozta ki száz évvel késõbb, az eretnekekkel folytatott vitáiban. Ebben a vitafolyamatban alakult ki az eredeti bûn fogalma, ami ismeretlen az Újszövetségben.

Szent Ágoston tanításának negatív oldala

 Nem tudjuk pontosan, hogy mikor, de még Szent Ágoston (354--430) elõtt elterjedt a gyermekkeresztség. A gyakorlatot azzal igazolták, hogy az egész emberiség vétkezett Ádámban, és ennek a bûnnek (meg minden más bûnnek) a foltját lemossa a keresztség. De hogyan történik ez a folyamat? Szent Ágoston dolgozta ki ennek részleteit; tanításait itt röviden összefoglaljuk.

A terminológia a tévtanítókkal folytatott vitákban alakult ki. A donatistákkal folytatott vitát a Diocletianus-féle üldözés (303) robbantotta ki. Az üldözés alatt több pap megtagadta a hitet. Az üldözések befejeztével elkezdtek mûködni, mint régen. Akik hûek maradtak, úgy vélték, hogy az aposztaták papi tevékenysége érvénytelen, ezért az ilyen esetekben a keresztséget és a pap- vagy püspökszentelést meg kell ismételni. 314-ben Arles-ban az egybegyûlt püspökök úgy döntöttek, hogy nem kell megismételni az aposztaták által kiszolgáltatott szentségeket. Szent Ágoston az egyház gyakorlatából indult ki, és arra építve dolgozta ki elméletét.

Ha az egyház nem kereszteli újra az aposztaták által keresztelt hívõket, akkor a keresztségben valami olyasmit találunk, ami független a kiszolgáltató személyétõl. Ugyancsak elfogadott tanítás volt az, hogy a keresztség eltörli a bûnöket. De ha a megkeresztelt hívõ bûnt követett el a keresztség után, elveszíti ártatlanságát, és újra nem a keresztség által, hanem valami más módon kell keresnie a kibékülést Istennel.

Ezért, Ágoston szerint, a keresztség két dolgot eredményez: 1. Maradandó eredmény (sancitas permanens), amely egyszer s mindenkorra megjelöli a hívõt; 2. Kegyelem: Isten soha nem szûnõ, minket magához ölelõ szeretete, amelynek, sajnos, az ember nemet mondott és nemet mond, tehát elveszíthetõ a bûn által.

A keresztség új kezdet, amikor Jézushoz csatlakozunk, és vele együtt azon dolgozunk, hogy Isten országa megvalósuljon, és a sátán hatalma, a bûn uralma megszûnjön. Ez nem azonos az eredeti bûnnel. Ágoston szerint -- õ volt az elsõ teológus, aki ezt állította -- az eredeti bûn az, hogy mi, emberek, még mielõtt személyesen vétkeznénk, vagy különbséget tudnánk tenni a jó és a rossz között, felelõsek vagyunk a világban található bûn okozta rosszért és annak gyümölcseiért, amelyek a halál és a szenvedés, mert Ádámban mindannyian vétkeztünk. Ez a szélsõséges megfogalmazás részben a Pelagiusszal folytatott vita számlájára írható.

Sajnos, Szent Ágoston, azért, hogy a kegyelem fontosságát hangsúlyozza, túlzottan aláhúzta a bûn és a bûnösség tényét a tévtanítókkal folytatott vitáiban. A gyermekkeresztség nem azért lett fontos, mert Jézusban Isten az õ családjába fogad, közli velünk szeretetét, hanem azért, mert megszabadít az eredeti bûntõl. Ez volt a teológiai alapja annak az egyházi rendelkezésnek, hogy az újszülöttet ,,mielõbb'' meg kellett keresztelni, amit még sürgetõbbé tett a szülõk szemében a magas csecsemõhalál.

Új kiindulópont: a szeretet

Szent Ágoston tanítása az eredeti bûnrõl sok igazságot tartalmaz. A világban, amelybe születtünk, szemben áll egymással a szeretet és a gyûlölet; hamar felfedezzük magunkban az önzést és a rosszra való hajlamot. De ez csak az egyik dimenziója az ember vallásos életének.

A keresztény tanítás elsõsorban a szeretetet hangsúlyozza. ,,Nem mi szerettük Istent, hanem Õ szeretett minket.'' (1Jn 4,10.) Isten, még mielõtt mi válaszolni tudtunk volna, szeretett, és soha meg nem szûnik szeretni minket, mint ahogy soha nem szûnt meg szeretni az evangéliumi apa tékozló és otthon maradt fiát. (Lk 15,11--32.) Olyan világba születünk, ahol a szeretet és a gonoszság misztériuma körülvesz bennünket. Isten létezésünk elsõ pillanatától szeret minket, és nem csupán a keresztség után mutat valami érdeklõdést irántunk. Ezt a sarkalatos igazságot nem vette figyelembe a Szent Ágoston és Pelagius közötti vitából kifejlõdött teológiai iskola. Figyelmük a gonoszság misztériumára irányult, és egyszerûen elsiklott a szeretet misztériuma fölött. Elméletük szerint az ember legelõször a gonoszság misztériumával találkozott, és csak a keresztség útján teremtett kapcsolatot a szeretet misztériumával. A kocsit a lovak elé fogták, mintha a keresztség lett volna az oka a kegyelem jelenlétének a világban. Akik nem részesültek a keresztségben, akár hallották az evangéliumot, akár nem, ki voltak zárva az Isten országából.

A II. vatikáni zsinat szakított ezzel a nagyon egyoldalú teológiai irányzattal. ,,Az Üdvözítõ is azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön (vö. 1Tim 2,4). Elnyerhetik az örök üdvösséget mindazok, akik önhibájukon kívül nem ismerik Krisztus evangéliumát és egyházát, de õszinte szívvel keresik Istent, és a kegyelem hatása alatt arra törekszenek, hogy teljesítsék akaratát, amelyet lelkiismeretük szavában ismernek fel.'' (LG 16.) Még az Istent nem ismerõk sincsenek kizárva az üdvösségbõl, ha becsületesen iparkodnak élni. Ezt követõen a felnõttek keresztelésének a szertartása -- a trentói zsinat utáni kiadáshoz hasonlítva -- forradalminak tûnik. Kiindulópontja Isten mérhetetlen szeretete, azé az Istené, aki szeret minket a keresztség elõtt, és szeret minden embert, akár meg van keresztelve, akár nem. Az Istenhez kötõ barátság, legalábbis Isten részérõl, állandó és soha meg nem szûnik. A mi válaszunk akadozó, de ennek a találkozásnak is megvannak a kiemelkedõ pontjai, amelyek a szentségek. Ezért a szentségek ünneplésekor nem a távollévõ Istent teszi a kiszolgáltató jelenlevõvé, hanem a mindig jelenlevõ Isten szeretete miatt örvendezünk, és ezért fejezzük ki hálánkat, egyszóval Isten szeretetét ünnepeljük. Mert Aranyszájú Szent János szerint: ahol a szeretet örvendezik, ott ünnep van.

Századunkban a liturgikus mozgalom hatására, fõleg a buzgóbb hívek és lelkipásztorok, eleinte félve, de egyre hangosabban adtak kifejezést nemtetszésüknek a személytelen, gépies, egyszer s mindenkorra szóló, sokak képzeletében mágikus erejû keresztségekkel kapcsolatban. Az újszülöttet megkeresztelték, de ezt nem követte a hit átadása. Sokak szemében a keresztség súlyos terheket rakott a megkeresztelt gyermek vállára anélkül, hogy arról tudomása lett volna. Észak-Franciaországban, olyan vidéken, ahol szinte mindenkit megkereszteltek (mivel az volt a szokás, hogy az édesanya addig nem ment társaságba, amíg gyermekét meg nem keresztelték), de a keresztséget nem követte a hit átadása, a helyzet orvoslására bevezették a fokozatosan kiszolgáltatott keresztséget. Ez nem is annyira a keresztséget, hanem annak formáját és a szülõket érintette. A keresztség liturgiája ugyanaz maradt; csak aszerint, ahogy a szülõk elsajátították vallási ismereteiket, és -- ami még fontosabb -- bekapcsolódtak a helyi közösség életébe, lépésrõl lépésre szolgáltatták ki a keresztséget(5). Sajnos, minden kezdet nehéz. Parázs vita alakult ki a gyakorlattal kapcsolatban. Voltak, akik úgy magyarázták az elhalasztást, mint a szentség megtagadását.

A vallásukat nem gyakorló családokat se szabad elutasítani, ha véletlenül nem is annyira vallási, hanem más okokból kérik a keresztséget. Az ilyen esetekben a fentebb említett fokozatokban kiszolgáltatott keresztség lehet a megoldás. A szülõket dialógusra hívja meg a vallási közösség, és így megismerik az egyház hitét, tisztázzák a keresztséget kérõ motívumaikat. A keresztség egyes szertartásait -- névadás, a kereszt jelének kirajzolása, olajjal való megkenés -- fokozatosan ünneplik, és így egyre jobban elmélyítik hitüket. A dialógus megkezdõdhet (és a jobbik eset, ha megkezdõdik) már a gyermek születése elõtt. A francia püspökök a keresztség bejelentése és ünneplése közötti hetekben legalább három-négy találkozást ajánlanak a lelkipásztor és a szülõk között, ahol a keresztszülõket is szívesen látják. A két esemény között több hét is eltelhet.

Minket itt nem annyira a liturgia, a keresztség kiszolgáltatásának módja érdekel, hanem az, hogy a zsinat utáni teológia fel tud-e tárni olyan értékeket a gyermekkeresztségben, amelyek összeegyeztethetõk az új egyháztannal és a keresztségrõl vallott nézetekkel.

A keresztség a hit szentsége

A keresztség hitvallás, ez pedig feltételezi a szabad akaratot és felelõsséget, amire a gyermek nem képes. Éppen ezért a hit problémája központi helyet foglal el a gyermekkeresztséggel kapcsolatos vitában. Elfogadhatatlan az az állítás, hogy a szülõk vagy a keresztszülõk helyettesítik a gyermek hitét, azon egyszerû oknál fogva, hogy senki se tehet hitvallást mások helyett. A probléma megoldhatatlannak tûnik, ha a gyermektõl ugyanolyan hitvallást, választ várunk, mind a felnõttektõl. (A zsinat elõtti liturgia a felnõttkeresztséget alkalmazta a gyermekeknél. A gyermeket úgy szólították meg, mint felnõttet.) A gyermekek keresztelésének új liturgiájában a gyermek teljesen passzív. Nem kell válaszolnia. Ha nem válaszol a gyermek, akkor ki válaszol? Kinek a hitében keresztelik meg az újszülöttet?

Szent Ágoston szerint, akit ebben a pontban sokan követnek, a gyermek hitét az egyházi közösség pótolja. Lombardiai Péter megkülönböztetésével (munus és usus) napjainkban is elfogadott ez a vélemény. Meg kell különböztetni a hitnél azt, ,,amit hiszünk'', vagyis a hit tárgyát (evangéliumok, egyház tanítása, szervezete és struktúrája), és a hit aktusát, amellyel elfogadom a hit tárgyát. Ez utóbbi esetben nem lehet helyettesítés. Mindenki maga, szabadon határozza el magát. Az elsõ esetben a szülõk és a közösség felajánlják elfogadásra a hit tartalmát.

Kétségtelen, hogy a gyermek képtelen felnõtt módjára válaszolni, ugyanakkor képes a maga módján reagálni. Pszichológiai tanulmányok kimutatták, ami minden tanulmány nélkül világos a szülõk elõtt, hogy a gyermek képes kapcsolatot teremteni. Egész kicsi korukban felismerik szüleiket, megkülönböztetik az idegenektõl. A szülõk mindent megtesznek a gyermek érdekében. A vallásukat komolyan vevõ szülõk és keresztszülõk, akik nemcsak mint szülõk, hanem mint az egyházi közösség tagjai vannak jelen a keresztelésnél, hitet tesznek Krisztus mellett, megígérik, hogy gyermekük tekintetét Jézus Krisztus felé fordítják. Az egyházi közösség nevében felelõsséget vállalnak a gyermekért, átadják neki, szellemi és fizikai fejlõdésének megfelelõen, a hit elemeit, remélve, hogy ezt magáévá teszi a gyermek, és eszerint rendezi életét.

Ratzinger bíboros szerint ,,a hitújonci idõ része a keresztségnek. Az egyház nem változtatta meg álláspontját akkor sem, amikor elterjedt a gyermekkeresztség. A katekizálás megelõzheti vagy követheti a keresztséget. A rítus »elõrevételezi« a hitújonci idõt, kezdetét veszi a szülõkkel és a keresztszülõkkel. Itt két gondolat dominál: felelõsség és elõrevételezés. A szülõk és barátok úgy mutatnak felelõsséget a gyermekért, hogy sorsközösséget vállalnak vele. Nemcsak biológiai életéért, hanem lelki fejlõdéséért is felelõsséget éreznek. A gyermek élete hozzákapcsolódik szülei és tanítói lelki életéhez.

Ez a felelõsségvállalás elõrevételezett életünk kezdete. A mi életünk másokéból ered. Az egész élet elõrevételezés. Ajándék, amelyet kérés nélkül kaptunk. Ez áll a keresztségrõl is: ajándék, kegyelem, és a mi kétkedõ világunkban egyedül ez képesít arra, hogy örömünket leljük abban, hogy emberek vagyunk.''(6)

Ha úgy tekintjük a keresztséget, mint az egyént -- majdnem mágikus módon, egyik pillanatról a másikra -- Jézus Krisztushoz csatoló szertartást, amely a gyermek vállára, tudtán kívül, kö telességeket ró, akkor sok meg oldhatatlan problémával állunk szemben. Ha viszont -- helyesen -- úgy tekintjük a gyermeket, mint akit Isten szeretete kísér élete elsõ pillanatától, és a szülõk nemcsak az ösztön diktálta szeretetet, hanem mint az egyház tagjai az Isten szeretetét sugározzák felé, a kép megváltozik. Középponti helyet kap a közösség, amely látható módon az újszülött felé irányítja az Atya szeretetét, amelyet a Fiú közvetít hozzánk a Lélek által az egyházban, abban a reményben, hogy amint a gyermek válaszol a szülõk szeretetére, ugyanúgy, mihelyt fizikai és lelki képességei kifejlõdtek, válaszol majd Isten hívására és szeretetére is. A keresztség az egyházi közösség hitvallása, hitének kifejezése. De nemcsak egyszerû, hanem szentségi jel, ahol a liturgikus cselekmény nemcsak jelzi, hanem közli is a jelzett kegyelmet. A keresztség nemcsak egy pillanatnyi, múló esemény, hanem az egyén bekapcsolása Isten zarándok népének soraiba az üdvösség felé vezetõ úton. Éppen ezért a hitüket gyakorló családok gyermekeinek a megkeresztelése mélyen vallásos esemény, amelyben mint az egyházi közösség tagjai megvallják a közösség hitét, közlik a gyermekkel a hit, remény és szeretet erényét, az isteni életet, és nemcsak a szülõk, hanem az egész közösség sorsközösséget vállal a gyermekkel. A szülõk és az egyházi közösség szimbolizálják, megjelenítik a gyermeknek Isten minket megelõzõ és magához ölelõ kegyelmét. Ezért a vallásukat gyakorló szülõk esetében, akik mögött ott áll az egyházi közösség, a gyermek megkeresztelése kegyelmi pillanat. Nem lehet eléggé hangsúlyozni az egyházi közösség fontosságát. A vallásos szülõk hitüket nem egyedül, hanem közösségben gyakorolják, és ugyanott a közösségben, annak hatására éledhet meg a hit magva azokban, akiknél ez a mag az útfélre vagy a tövisek közé esett. A magyar fordításban 1973. október 23-án jóváhagyott A gyermekkeresztelés szertartása címû kötet általános tudnivalóinak 10. pontja szerint: ,,Tûnjék ki minél világosabban, hogy a keresztség az Egyház hitének és az Isten népébe való bekapcsolódásnak a szentsége. Ezért általában a plébániatemplomban kell kiszolgáltatni, ahol a keresztkútnak kell állnia.''

Rövid pillantás a jövõbe (7)

A II. vatikáni zsinat egyik kiemelkedõ és áldásos eredménye volt a hitújonci idõ visszaállítása azoknak a felnõtteknek, akik meghallották Krisztus misztériumát, szabadon és tudatosan keresik az Istent. Mivel a program, fõleg ott, ahol komolyan és hûen követik, igen sikeresnek bizonyult, felmerült a kérdés: alkalmazható-e a program azon gyermekek oktatásában, akiket kiskorukban kereszteltek meg, de még nem katekizáltak? (A megkeresztelt és vallásukat nem gyakorló szülõk esetében, akik valami okból mégis kérik a keresztséget, a program igen sikeresnek mondható.) A hit átadása a gyermekkorban megkeresztelteknek nemcsak katolikus, hanem egyetemes probléma azokban az egyházakban, ahol gyakorlatban van a gyermekkeresztség. Egy baptista folyóiratban ezt olvassuk:

,,A megkeresztelt gyermek kapcsolata az egyházzal azonos a hitújoncéval, azzal a különbséggel, hogy ez tovább tart. . . A különbözõ, õt érintõ szolgálatok célja azonos a hitújoncokéval. Minden azért történik, hogy végül is személyesen válaszoljon a hitújonc. A hitújonci idõ pasztorális tényei világosak számunkra. Feladatunk az, hogy ennek (a megkeresztelt hitújoncok témájának) helyet találjunk az egyházról szóló teológiánkban.''(8)

Az afrikai Togóban levõ Dapango egyházmegye püspöke a fenti problémával rokon kérdésben fordult Rómához. Bennszülött törzsekhez tartozó szülõk kérték a keresztséget gyermekeik számára, annak ellenére, hogy õk nem voltak megkeresztelve, és nem is szándékoztak megkeresztelkedni, de valami oknál fogva jónak látták a keresztséget gyermekeik számára. Mivel a gyermekek vallásos nevelése nem volt biztosítva, a keresztség ki volt zárva. Viszont a hithirdetõ buzgóság szeretett volna valamit tenni a gyermekekért. De mit?

Róma válasza az volt, hogy az ilyen esetekben a ,,gyermek nevét írják be''9. Így teljesítették a szülõk kérését, és kapcsolatot teremtettek a gyermek és az egyház között, remélve, hogy ez erõsödik a gyermek növekedésével.

Mint elsõ lépés érdekesnek, talán elfogadhatónak látszik ez a megoldás? A név beírása hasonló a felnõtt hitújoncokéhoz. (Ordo Baptismi Adultorum = OBA 75.) A Hittani Kongregáció fenti megoldása a felnõttek szertartását alkalmazza a gyermekekre? (Ordo Baptismi Parvulorum = OBP) Talán ezzel azt sejteti, hogy az említett gyermekek hitújoncok? Az ilyen szemléletnek van pozitív oldala. Ha mint hitújoncokat tekintené õket az egyház, akkor a hit lenne a közösségbe való belépés egyetlen kritériuma. Ahelyett, hogy a hitnek valami halvány jelét keresnénk a szülõkben, a katekumen a hitújonci idõ alatt ,,hívõvé válna'', és érett korban mint felelõs személy részesülne az avató szentségekben (keresztség, bérmálás és az Eucharisztia). Ez nem vetne véget a gyermekkeresztségnek, ugyanakkor a felnõttkeresztséget nemcsak elvben, hanem a gyakorlatban is normává tenné.

Mint minden új megoldás, ez is új problémákat vet föl. Az OBA 75. pontja szerint a hitújoncok nem tesznek hitvallást, de kérik a hitet az egyháztól. Újszülöttek képtelenek ezt kérni, mint ahogy képtelenek a hitüket megvallani. Itt megint csak a szülõk és a közösség tudna megoldást találni, kérve az egyházi közösséget, hogy a hit elemeit adják át gyermekeiknek azzal a reménnyel, hogy azokat növekedve magukévá teszik, aszerint rendezik be életüket.

Békés együttélés

Volt példa arra az egyházban, hogy két, ugyanazon lényegre utaló forma (kiengesztelõdés közösségi és egyéni formája) egyszerre érvényben volt. A gyakorlatban a hívõvé válásnak is két módja van. A vallásos szülõk gyermekei megtapasztalják a hitet szüleikkel és a közösséggel való kapcsolat útján. Azok viszont, akiket nem a hit, hanem megszokás, pszichológiai nyomás vezetett a keresztségre, a legtöbb esetben soha vagy igen ritkán tapasztalják meg azt, hogy mi a hit, és mi a kereszténység.

Hosszú távon milyen elõnyökkel járna, ha a gyermekkeresztség mellett bevezetnék a hitújonci idõt a gyermekek részére?

1. Pasztorális szempontból több lehetõséget teremtene. A jelenlegi válasz: keresztség vagy semmi. Az olyan esetekben, ahol a vallási képzés nem látszik valószínûnek, a lelkipásztor felajánlhatná a felvételt a hitújoncok közé.

2. Az egyház közösségi jellege jobban kidomborodna. Az egész elgondolás sikere attól függ, hogy hajlandó-e a közösség idõt, energiát, anyagi javakat áldozni azért, hogy a hitet átadják a marginálisan hívõk vagy éppen a nem hívõk gyermekeinek.

3. Lélektanilag nagy áldás lenne az, hogy a szülõk megszabadulnának a szükségtelen félelemtõl, a meg nem keresztelt gyermekeik üdvösségét illetõen. ,,Mivel a kereszt jele van a hitújonc homlokán, a nagy házban van.'' (Ágoston, Tract. in Johannem 11,4 (OBA 18 -- a hitújoncok státusáról.)

4. A hitújonci idõ bevezetése felébresztené a felelõsséget a közösségben a gyermekek iránt a hit átadása terén. Sajnos, sok esetben a keresztség után a közösség megfeledkezik a gyermekrõl. Amíg iskolába nem megy, alig van olyan program, amely a hitet közvetíti. A homília nem nekik szól, és ha ezért kifejezik nemtetszésüket és unalmukat, nem a homíliát alkalmazzák hozzájuk, hanem a gyermekeket a homíliához -- kiviszik õket a templomból.

Eredeményesebb lenne a hit átadása a gyermekek számára kidolgozott hitújonci idõ bevezetésével? Erre akkor tudunk választ adni, ha megkíséreltük.

Jegyzet

1 Barth, Karl: The Teaching of the Church Regarding Baptism, SCM Press, London, 1948.

2 Aland, Kurt: Did the Church Baptise Infants? Westminster Press, Philadelphia,1963.

3 Jeremias, Joachim: The Origins of Infant Baptism, SCM Press, London, 1963, 83--84. Vö. Cullmann, Oscar: Baptism in the New Testament, SCM Press, London, 1950.

4 Baptism, Eucharist, Ministry, Word Council of Churches, 1982 (Faith and Order Paper No 111), 4. o.

5 J. P. Manigne: ,,Nous ne voulons plus de »sacrements menteurs« disent les prêtres de Bruay'', Informations Catholiques Internationales, 388 (1971) 3--5; (380,27--32).

6 Ratzinger, J.: ,,Baptism, Faith, and Membership in the Church.'' Theology Digest 25 (1977) 126--131.

7 Az itt közölt gondolatok Julia Upton Church for Next Generation (The Liturgical Press, 1990) címû könyvében található, ,,A Future for Infant Baptism'' címû fejezetére támaszkodik. Az egész könyv gondolatai egy szeminárium anyagát képezték.

8 Rusliong, G.: ,,The Status of Children'', Baptist Quarterly 18 (1959/60) 245--57.

9 Vanbergen, P.: ,,Baptism of the Infants of »non satis credentes« Parents'', Studia Liturgica 12 (1977) 195--200.

* (Nagy Ferenc jegyzete) Röviden összefoglalom a gyermekkeresztségrõl szóló legrégibb tanúságokat, a Pastoralis actio kezdetû instrukció 4. pontja nyomán, amely instrukciót következõ írásomban bõségesen idézek. [Szövegkiadásként az Enchiridion patristicum-ra (EP) és Kirch régi egyháztörténeti forrásokból összeállított Enchiridion-jára (K) utalok.] Keleten és Nyugaton egyaránt úgy értékelték a kisgyermekek megkeresztelésének gyakorlatát, mint õsrégi hagyományon alapuló normát. Órigenész (244 után: K 249, EP 501) és Ágoston (400 után: EP 1705) az apostoloktól kapott hagyománynak tekintik. Iréneusz (180 körül: EP 201) magától értetõdõnek tartja, hogy a keresztelendõk között egyaránt vannak csecsemõk, picinyek, gyermekek, ifjak, öregek. Már a II. században keresztény feliratok elhunyt apróságokat ,,Isten gyermekeinek'', vagyis a keresztségben részesülteknek neveznek. Római Hippolütosz 220 táján állította össze a legrégibb fennmaradt szertartáskönyvet, az Apostoli hagyomány-t; benne ez áll: ,,Elsõnek a gyermekeket keresztelik meg; mindazok, akik tudnak beszélni, önmaguk nevében beszélnek; azok helyett pedig, akik nem tudnak, a szüleik beszélnek vagy a családjukból valaki.'' Ciprián, aki 66 más afrikai püspökkel együtt zsinatot tartott (252: K 295--297, EP 585), zsinati levélben írta meg, hogy a keresztelés elhalasztását senki sem helyeselte, hanem mindenki azon a véleményen volt: ,,Isten irgalmát és kegyelmét nem szabad megtagadni senki megszületett embertõl''; lélekben mindenki egyenlõ, termetére vagy korára való tekintet nélkül; a gyermekeket meg kell keresztelni ,,a születésük utáni második vagy harmadik napon belül''. Ez volt az afrikai egyház szilárd álláspontja, annak ellenére (vagy éppen azért), hogy Tertullianus (200 körül: K 197) a gyermekek keresztségének elhalasztását javasolta, ártatlanságukra és az ifjúkori bukások, hitehagyás veszélyére hivatkozva. -- A IV. század során aztán a gyermekkeresztelés gyakorlata visszaesést mutatott; ennek az újabb fejleménynek fõbb okait az instrukció az 5. pontban említi. Érdemes emlékeztetni arra, hogy számos nagy egyházatya -- Nagy Szt. Vazul, Nüsszai Szt. Gergely, Szent Ambrus, Aranyszájú Szt. János, Szent Jeromos, Szent Ágoston és mások --, akik felnõttként vették fel a keresztséget, hevesen reagáltak a gyermekkeresztelés elhanyagolása ellen.


Nagy Ferenc: Lelkipásztori kérdések a gyermekkeresztséggel kapcsoltban
1996/1/27	Nagy Ferenc:  LELKIPÁSZTORI KÉRDÉSEK A GYERMEKKERESZTSÉGGEL KAPCSOLTBAN

A Nõk Lapja (NL) 1994. szeptember 21-én a ,,Hölgyválasz'' rovatban A pap és a kisded címen budapesti anya levelét közölte Scipiades Erzsébet válaszával. A levél szerint több plébános megtagadta egy csecsemõ megkeresztelését, mert a szülõk nem élnek egyházi házasságban, sõt Magdolna, a levélíró édesanya (magyar apa és cigány anya lánya, aki gyermekkorában állami gondozott volt) nincs is megkeresztelve. A november 2-i szám csokrot mutatott be a hozzászólásokból; 1995-ben pedig több katolikus lap is visszatért a kérdésre.

Néhány mondatot idézünk az édesanya levelébõl: ,,A kisfiam most nyolchónapos. Szeretném õt a társammal úgy felnevelni, hogy felnõttként tudjon hinni Krisztus végtelen, soha nem szortírozó szeretetében. De látja, akik ezt a szeretetet hirdetik, nem fogadják be az én ártatlan gyermekemet.''

Magdolna helyzetének teljesebb képéhez egyéb adatok is kellenének. a) A Nõk Lapjá-ból ,,nem derül ki, hogy az édesanya is meg akart-e keresztelkedni, vagy felajánlották-e neki ezt a lehetõséget.'' (KS1) b) A hozzászólásokban több lelkipásztor jóakaratot és nyitottságot mutatott; de kérdezõsködésünkre nem kaptunk olyan választ, hogy Magdolna kereste volna õket, hogy olyan lépéseket tett volna, amelyek kedvezõ kibontakozás felé mutatnának. Persze lehet, hogy csalódása már túlcsordult az elviselhetõség mértékén.

Valószínûnek tartjuk, hogy az elmúlt évtizedekre jellemzõ magyarországi magatartást nemcsak jól tükrözi, hanem jelentékeny mértékben meg is határozta a Hitünk és életünk címû hittankönyv (1975, 118): ,,Korunkban a gyermekkeresztelés csak akkor indokolt, ha a szülõ saját maga is éli és gyakorolja hitét. Ez ugyanis a legjobb biztosíték arra, hogy a gyermekbõl hívõ keresztény lesz. . . Csak akkor van értelme a gyermekkeresztelésnek, ha remélhetõ, hogy szülei biztosítják vallásos nevelését. Ha ez nem biztosítható, el kell halasztani a keresztelést addig, amíg a keresztelendõ elég érett lesz arra, hogy saját maga foglaljon állást.'' Az itt megfogalmazott álláspont, mint látni fogjuk, némi módosításra szorul.

Az alábbiakban szeretnénk a gyakorlati kérdést minél több oldalról megvilágítani, és szilárd pontokat nyújtani ahhoz, hogy ennek a hazánkban is sokféle módon jelentkezõ és égetõen sürgetõ problémának a megítélése és jó megoldása lehetõvé váljék.

Sokat merítünk a Hittani Kongregációnak 1980. október 20-án kelt, Pastoralis actio kezdetû instrukciójából (PA). Az egyházi dokumentumok gyûjteménye a Denzinger-Schönmetzer kiadásában megjelent Enchiridion symbolorum, definitionum et declarationum címû könyv (DS). A keresztelési szertartáskönyvnek három bevezetõ szakasza érdekel bennünket: a kereszténységbe avatás általános tudnivalói (KAÁT), a gyermekkeresztelés általános tudnivalói (GYÁT) és a magyar püspöki kar 1973-as elõszava (PE). Idézzük két magyar egyházmegye 1995-ös zsinati könyvét: az esztergom-budapesti fõegyházmegyéét (EB) meg a szeged-csanádi egyházmegyéét (SZCS). Felhasználjuk Erdõ Péter tanulmányát (Teológia 12, 1978, 62-64: EP). Hivatkozunk két lelkipásztorra: Zsolnay Bélára (NL 1994.XI.2: ZSB1; Igen 1995.V.26: ZSB2) és Kárpáti Sándorra (Új Ember 1995.V.26: KS1; Igen 1995.VI.23: KS2).

Magyarországi helyzetkép

A szeged-csanádi egyházmegye zsinati könyve a következõ helyzetképet festi a kisgyermekeiknek keresztséget kérõ szülõkrõl és a lehetséges keresztszülõkrõl (SZCS 006--013). Ez a leírás, ha nem is minden további nélkül, bizonyára jellemzi az egész magyarországi helyzetet.

,,A szülõk kisebbsége kéri meggyõzõdésbõl a keresztség szentségének kiszolgáltatását. A többség pedig a társadalmi szokásoknak eleget téve kéri gyermeke számára a keresztséget. Ennek következtében -- még ha jószándékkal meg is ígéri a gyermeke keresztény nevelését -- hitbeli járatlansága miatt nem képes erre. (Akik ma gyermekeik számára a keresztséget kérik, az elmúlt 40 év vallásellenes légköre miatt nem, vagy csak alig részesültek keresztény szellemû oktatásban és nevelésben.) Nem kevesen vannak olyanok is, akik megmondják, hogy õk nem tudják jó lélekkel megígérni a gyermek keresztény nevelését.

,,Elõfordul olyan eset is, hogy a szülõk élettársi kapcsolatban vannak, és nemhogy egyházi házasságot nem kötnek, hanem polgári kötésre sem hajlandók. Napjainkban jelentkezik az a szülõkorosztály, amelynek tagjai meg sincsenek keresztelve, esetleg nyíltan ateistának vallják magukat.

,,Ezek miatt a lelkipásztorok között a legszélsõségesebb felfogás és magatartás tapasztalható:

-- van, aki csak az elsõ csoportba tartozókat hajlandó megkeresztelni (öntudatosan vallásosak);

-- mások megkeresztelik ugyan a vallásban járatlanok gyermekeit a szülõk ígéretében bízva, és különbözõ feltételeket szabnak, például hogy ismerjék meg a katolikus hitet legalább alapelemeiben, pótolják az elsõ szentáldozást, és rendezzék házasságukat;

-- akadnak olyan lelkipásztorok is, akik úgy vélekednek, hogy az a tény, hogy valaki kéri gyermekének megkeresztelését, elegendõ biztosíték a keresztség szentségének kiszolgáltatására (ne a lelkipásztor legyen az, aki elszakítja azt a vékony szálat, amely a kérelmezõt még az Egyházhoz köti), és az egyházjog szabta feltételeket nem kérik a szülõktõl.

,,Még nehezebb problémákat vet föl a keresztszülõk kiválasztása. Egyházmegyénkben azokat a föltételeket, amelyeket a jog elõír a keresztszülõi tisztséghez, majdnem lehetetlen megkövetelni (vö. 874. kánon [és KAÁT 10]). Különösen problémát jelent az, hogy a megkeresztelt katolikusoknak csak kis töredéke bérmálkozik meg, sokan vannak, akik csak polgári házasságot kötöttek, és igen gyakran elõfordul, hogy elvált és újraházasodott rokonokat vagy barátokat kérnek föl keresztszülõnek. Az is gyakran megtörténik, hogy baráti vagy szomszédi kapcsolatokat elõtérbe helyezve más vallású keresztényeket választanak keresztszülõnek. A leggyakoribb probléma pedig az, hogy a felkért keresztszülõk nagy százaléka nem gyakorolja vallását.

,,A migráció következtében az is elõfordul, hogy a szülõknek nincsen rokona vagy olyan jóbarátja, esetleg közeli ismerõse, aki a keresztszülõi tisztséget hajlandó lenne vállalni.

,,Fokozza a nehézséget, hogy mivel a probléma megoldhatatlannak látszik, a lelkipásztorok nagy része nem is sürgeti ezeknek az elõírásoknak a megtartását. Ez azért is vált gyakorlattá, mert a kereszteltetõk nagy része a közgondolkodás hatására nemcsak hogy nem tartja fontosnak ezeket az elõírásokat, hanem a pap akadékoskodásának tekinti.''

Hívek és papok véleményeinek sokféleségét még néhány tarka idézettel világítjuk meg.

A törvényt ,,minden esetben a papnak kell alkalmaznia, sokféle szempontot mérlegelve. Döntésükbe belejátszik egyéniségük is: egyikük szigorúbb, másikuk engedékenyebb. Van, aki megköveteli az egyházi házasság megkötését (amennyiben ez lehetséges) -- még ha a szülõk hitetlenek is --, és akkor keresztel; és van, aki a templomi esküvõtõl nagyvonalúan eltekint, ha egyébként a szülõktõl ígéretet kap a gyermek vallásos nevelésére. S akad olyan lelkipásztor is, aki még ez utóbbit sem szorgalmazza. Van, aki több elõkészítõ oktatást kap, van, aki egyet sem.'' (KS1)

,,Ha betûrõl betûre betartanák azt, amit az egyházi törvénykönyv elõír, akkor bizony az újszülöttek kétharmada nem lenne megkeresztelve.'' (NL IX.21; ezt az állítást mi nem írjuk alá.)

,,Az igazság az, hogy a megkeresztelt gyermekek tömege nem lesz késõbb keresztény.'' (KS2)

,,Mi, nagymamák, úgy tanultuk, hogy minden ember eredeti bûnnel jön a világra, és csak a keresztség által szabadulhatunk meg tõle. Ennek hiányában pogányként él s hal meg az ember, a lelke pedig örök idõre a tisztítótûzig juthat csak el. Hát ezért akarják a nagymamák olyan nagyon megkereszteltetni az unokákat, még akkor is, ha a vejük vagy a menyük vallás- vagy hitoktatásban különbözõ okok miatt nem részesült.'' (NL XI.2: Anna, rövidítve.)

,,Csak a nagymama kedvéért nem érdemes, és nem is lehet egy gyermeket megkeresztelni. Mert a megkeresztelés nem szolgáltatás. Ahogy az egyház sem szolgáltató vállalat.'' (NL IX.21.)

,,Azon szülõnek, akinek nincs rendben a házassága, az igazán nem is tudja gyakorolni a hitét; vagyis ebbõl következik, hogy az Istentõl való elszakadás állapotában leledzik. Nem keresztényi élet az, ha valaki csak együtt él a társával.'' (NL IX.21.)

A vallásszabadság követelményeinek ellentmond ,,az a pap, aki a keresztelés halogatásával akar »rábeszélni« valakit a hitre vagy valamilyen vallási gyakorlatra. Nyugodtan kimondhatjuk, hogy ez lelki zsarolás.'' (ZSB1)

,,Sajnos, elég gyakori eset, hogy »visszautasításnak« érzik a lelkipásztor magatartását, amikor pedig végre rászánták magukat arra, hogy tegyenek egy lépést az egyház felé. Úgy látják, hogy õk Istenhez akarják vinni gyermeküket, az egyház pedig akadályt gördít ez elé.'' (KS1)

,,A probléma lényegét abban a »kommunikációs zavarban« látom, hogy mást akarnak õk, és mást a lelkipásztor. A vallásukat nem gyakorló szülõk általában csak valamit akarnak kapni az egyháztól -- legtöbbször maguk sem tudják, pontosan mit; az egyház pedig, kis túlzással, mindent vagy semmit akar.'' (KS1)

,,Az »ártatlan« gyermekeket valamilyen templomi szertartással felvehetnénk a keresztségre készülõk sorába. A befogadási szertartás történhetne például igeliturgia keretében, amikor Istennek ajánljuk a gyermeket, könyörgünk érte, megkenhetnénk a keresztelendõk olajával, megáldhatnánk a szülõket és a (leendõ) keresztszülõket. A legtöbb szülõt ez bizonyára megnyugtatná.'' (KS1) [Nem idézzük KS1 hosszú szövegét, amelyben a gyermekkatekumenátust írja le és ajánlja megoldásnak.]

Korunkban felvetõdõ problémák és megválaszolásuk

Próbáljuk a hiteles egyházi tanítás keretében rendszerezni és megoldani a felsorolt és a felsoroltakkal rokon nehézségeket.

1. ,,Az újszövetségi iratokban a keresztelés az evangélium hirdetését követi, feltételezi a megtérést, és a hit megvallásával jár együtt; a Biblia a kegyelem hatásait (a bûnök megbocsátását, a megigazulást, az újjászületést, az isteni életben való részesedést) általában inkább a hittel, mint a szentséggel hozza kapcsolatba. Ezen az alapon'' ajánlatos, ,,hogy normatív ereje legyen ennek a sorrendnek: evangéliumhirdetés -- hit -- szentség. A halálveszély esetén kívül ezt a normát ki kellene terjeszteni a kisgyermekekre is, és számukra kötelezõ katekumenátust kellene felállítani.'' (PA 17.)

-- ,,A gyermekkeresztség gyakorlata olyan õsi hagyományra támaszkodik, amely az apostoloktól ered, és amelynek fontosságát nem lehet elvetni. Ezenkívül a keresztséget sohasem szolgáltatják ki a hit nélkül; a kisgyermekek esetében ez az Egyház hite.''

-- ,,Ráadásul a trentói zsinatnak a szentségekrõl szóló tanítása szerint a keresztség nem pusztán a hit jele, hanem a hit oka is. (DS 1606.) A megkereszteltekben a »belsõ megvilágosítást« hozza létre.'' (PA 18.)

2. ,,Bármilyen kegyelmet, mivel egy bizonyos személynek szól, annak, aki kapja, tudatosan kell befogadnia és magáévá tennie; erre viszont a kisgyermek teljesen képtelen.'' (PA 19.)

-- ,,Valójában a kisgyermek személy, jóval elõbb, mintsem ezt ki tudná nyilvánítani öntudatának és szabadságának ténykedéseivel; mint ilyen a keresztség szentsége által már Isten gyermekévé és Krisztus társörökösévé válhat.'' Be tudja fogadni a keresztségi kegyelmet és a lelkébe ezzel a kegyelemmel beáradó erõket; ezekkel aztán rendelkezni tud, mihelyt öntudata és szabadsága ténylegessé válik. (PA 20.)

3. ,,A kisgyermekek megkeresztelése megsérti szabadságukat. Személyi méltóságuk ellen van ugyanis, hogy olyan a jövõben megtartandó vallási kötelességekkel terheljük meg õket, amelyeket késõbb talán majd elutasítanak. Jobb lenne tehát, ha csak olyan korban szolgáltatnák ki nekik a szentséget, amelyben képessé váltak a szabad vállalásra. Közben szülõknek és nevelõknek óvatosan kell viselkedniük, és tartózkodniuk minden nyomásgyakorlástól.'' (PA 21.)

-- Megtévesztõ megoldási javaslat ez. ,,Nem létezik annyira tiszta emberi szabadság, hogy mentes lehetne minden befolyástól. Ha magát a dolgok természetes rendjét vesszük szemügyre, megállapíthatjuk, hogy a szülõk gyermekeik részére olyan választásokat tesznek, amelyek szükségesek életük számára, és az igazi értékek felé irányítják õket. Olyan eljárásmód, amely a gyermek vallási életét illetõen semlegesnek jelenti ki magát, valójában káros választás, mint amely valami lényeges jótól fosztja meg.''

-- Nem kell szem elõl tévesztenünk, ,,hogy minden ember -- azok is, akik nincsenek megkeresztelve -- mint teremtmény Istennek elévülhetetlen kötelezettségekkel tartozik, amelyeket a keresztség ratifikál, és felemel a gyermekké fogadásba. . . Az Újszövetség a keresztény életbe való belépést nem mint valami szolgaságot vagy kényszert állítja elénk, hanem mint az igazi szabadságra való eljutást.''

-- Ha ,,a gyermek, amikor felnõtt, elutasítja a keresztségébõl folyó kötelezettségeket'', szüleinek ,,semmi okuk sincs arra, hogy önmaguknak szemrehányást tegyenek azért, mert joguknak és kötelességüknek megfelelõen gondoskodtak gyermekük megkeresztelésérõl és vallásos nevelésérõl. Mert -- minden ellenkezõ látszat ellenére -- a hitnek a gyermek lelkébe elrejtett csírái valamikor talán felélednek; és ehhez a szülõk is hozzájárulnak türelmükkel és szeretetükkel, imádságukkal és saját hitük hiteles tanúságával.'' (PA 22.)

4. ,,Megfelel ugyan, hogy a kisgyermekeket megkereszteljék egy homogén típusú társadalomban, amelyben tehát az értékek, az ítéletek és a magatartások összefüggõ rendszert alkotnak; viszont nem javallható a mai ún. pluralista társadalmakban, amelyeket az értékek bizonytalan ingadozása és a vélemények összeütközése jellemez.'' (PA 23.)

-- Számot kell vetni a társadalmi valósággal. ,,Mindazonáltal a homogeneitás és a pluralizmus ismérveinek csak jelzésértékük van, nem lehet azokat normatív elveknek venni, mivel nem alkalmasak egy sajátosan vallási kérdés megoldására.''

-- ,,A »homogén társadalom« ismérve megengedi, hogy törvényesnek ítéljük a kisgyermekek megkeresztelését, ha a társadalom keresztény; ugyanaz az ismérv viszont ennek a törvényességnek a tagadására vezet, amikor a keresztény családok számbeli kisebbségben vannak, mert nagyobbrészt még pogány társadalomban élnek, vagy olyan államban, amely a harcos istentelenség megvalósításáért küzd. Mindez pedig nyilvánvalóan elfogadhatatlan.''

-- ,,A »pluralista társadalom« ismérve semmivel sem ér többet, mert az ilyen típusú társadalomban a család és az Egyház cselekvési szabadságot élvez, tehát a keresztény nevelésrõl gondoskodni tud.''

-- Igencsak ,,megbénult volna az elsõ századokban az Egyház misz-sziós terjeszkedése, ha akkoriban ezeket a »szociológiai« ismérveket alkalmazták volna. Hozzájön még, hogy korunkban túlságosan gyakran hivatkoznak a »pluralizmusra«, hogy nem várt módon a hívekre kényszerítsenek olyan eljárásmódokat, amelyek valójában akadályozzák õket a keresztény szabadságot illetõ jogukban.''

-- ,,A kisgyermekek megkeresztelésével kapcsolatban támadó kérdések végiggondolásához elsõsorban az Egyház természetével és sajátos küldetésével kell számolni. Isten népének, jóllehet belevegyül az emberi társadalomba, és különféle nemzetekbõl és különféle kultúrákból áll, megvan a saját azonossága, amelyet a hit és a szentségek egysége jellemez. Ugyanaz a szellem és ugyanaz a remény élteti, és bizonyos szerves egészet alkot, amely képes arra, hogy a különféle emberi csoportosulásokban megteremtse a saját növekedéséhez szükséges struktúrákat. Az Egyház szentségekkel, különösen is a kisgyermekek megkeresztelésével kapcsolatos lelkipásztori tevékenységét hozzá kell alkalmazni ehhez az összvalósághoz, nem pedig olyan ismérvektõl tenni függõvé, amelyeket csupán az embertudományokból merítünk.'' (PA 24.)

5. Mintha a gyermekkeresztség gyakorlata ,,olyan lelkipásztori meggondolásból eredne, amely híjával van a missziós lendületnek, és amely nagyobb gondot fordít a szentség kiszolgáltatására, mint a hit felkeltésére és az evangéliumi elkötelezettség elõmozdítására. E szokás fenntartásával az Egyház, mondják, enged annak a kísértésnek, hogy a létszámra legyen tekintettel, és a társadalmi berendezkedést építse ki; a szentségek valamiféle mágikus értelmezését serkenti, holott az lenne a feladata, hogy a missziós tevékenységgel törõdjön, a keresztények hitét érettségre segítse, elõmozdítsa szabad és tudatos elkötelezettségüket, és éppen ezért fejlõdési fokozatokat fogadjon el a szentségekkel kapcsolatos lelkipásztorkodásában.'' (PA 25.)

-- ,,Persze az Egyház apostolkodásának arra kell irányulnia, hogy élõ hit támadjon, és hamisítatlan keresztény élet viruljon; de mindazt, amit a lelkipásztori szempont a szentségek kiszolgáltatásában a felnõtteket illetõen megkíván, nem lehet minden további nélkül a kisgyermekekre alkalmazni: õket, mint már említettük, »az Egyház hitében« kereszteljük meg. Azonfelül nem szabad kevésre tartani a szentség szükségességét, amely egész jelentõségét és sürgetõ jellegét megtartja, különösen amikor arról van szó, hogy egy gyermeknek biztosítani kell az örök élet végtelen javát.''

-- ,,Ami pedig a szám növelésének gondját illeti, az ilyesmi, ha helyesen értjük, az Egyház számára nemcsak nem kísértés vagy rossz, hanem inkább az Egyház kötelessége és java. Az Egyház ugyanis, amelyet Szent Pál Krisztus »testeként« és »teljességeként« határoz meg (Ef 1,23), Krisztus látható szentsége a világban; küldetése az, hogy minden emberre kiterjessze azt a szentségi köteléket, amely megdicsõült Urával kapcsolja egybe. Ezt pedig csak akkor képes megvalósítani, ha amellett dönt, hogy az elsõ és alapvetõ szentséget, vagyis a keresztséget megadjuk mindenkinek, gyermekeknek és felnõtteknek egyaránt.''

-- Ilyen értelemben a gyermekkeresztelés ,,igazán evangéliumi gyakorlat, minthogy tanúságértékkel bír; kinyilvánítja ugyanis, hogy Isten megelõz minket, és az õ ingyenes szeretete beburkolja életünket. . . Mindaz pedig, ami a keresztség felvételéhez a felnõttektõl megkívántatik (vö. trentói zsinat: DS 1525--1526, 1554, 1559), nem feledtetheti velünk azt, ami meg van írva: »Nem azért, mert igazak voltak tetteink, hanem irgalmassága szerint üdvözített minket, a Szentlélekben való újjászületés és megújulás fürdõjében.« (Tit 3,5.)'' (PA 26.)

Néhány lelkipásztori irányelv

Szükség van elmélyült és megújult lelkipásztori erõfeszítésre, amely két nagy elvhez igazodik (PA 28):

,,1) A keresztség, amely szükséges az üdvösséghez, jele és eszköze Isten megelõzõ szeretének, amely megszabadít a bûntõl, és közli az isteni életben való részesedést; önmagában e javak adományát kisgyermekeknek nem szabad elodázni.

2) Biztosítékokról kell gondoskodni, hogy ez az adomány a hitre és a keresztény életre való igazi nevelés által úgy kibontakozhasson, hogy a szentség eljusson teljes valóságára. Ezeket a biztosítékokat normálisan a szülõk vagy a családtagok nyújtják, bár különféle más módokon is pótolhatók a keresztény közösségben. Ha azonban ezek a biztosítékok nem igazán komolyak, ez ok lehet arra, hogy a szentséget elodázzák; ha pedig biztosan nem léteznek, a szentséget meg kell tagadni.''

Konkrét esetekre a pap és a család közötti párbeszédben kell fényt deríteni.

Hívõ és gyakorló családok

A keresztségi szertartáskönyv bevezetõje megadja a szükséges irányelveket. Közülük kettõt kell kiemelni. (PA 29.)

-- Nagyon fontos a szülõk tevékeny részvétele; a keresztszülõkhöz képest elsõbbség illeti meg õket. (Vö. GYÁT 5.)

-- Alapos elõkészületre van szükség, amely jóval megelõzi a gyermek születését. A lelkipásztorok ilyen céllal látogassák és hívják össze a szülõket. (Vö GYÁT 7.)

Kevéssé hívõ, nem gyakorló, nem keresztény családok

Elõfordul, hogy ilyen családok is figyelemre méltó megindokolással kérik kisgyermekük megkeresztelését. A következõ alapelv (PA 30; vö. 868. kánon) hármas tagozódásúnak tekinthetõ. (Ezt az elvet a Hittani Kongregáció legelõször, tíz évvel a PA elõtt, a dapangói püspöknek küldte meg; jó tudni, hogy ebben az afrikai, togói egyházmegyében a lakosságnak csupán 1/35 része katolikus.)

1) ,,Ha kielégítõek a felhozott biztosítékok -- például olyan keresztszülõk kiválasztása, akik komolyan gondjukba veszik a gyermeket, vagy pedig a hívõk többségének támogató segítsége --, akkor a pap nem utasíthatja vissza a keresztség késedelem nélküli kiszolgáltatását, ugyanúgy, ahogy a keresztény családok gyermekeivel teszi.''

2) ,,Ha ellenben a biztosítékok elégtelenek, a keresztséget okosan halasszák el; a lelkipásztoroknak azonban fenn kell tartaniuk a kapcsolatot a szülõkkel, úgyhogy lehetõleg megkapják tõlük az általuk biztosítandó feltételeket, amelyek szükségesek a szentség kiszolgáltatásához.''

3) ,,Végül, ha ez sem lehetséges, végsõ megoldásként fel lehet kínálni a gyermek beírását egy hitújonci kurzusra, amelyet majd iskolás korában végez el.''

Ezek az irányelvek némi magyarázatot igényelnek. (PA 31.)

-- Nincs itt szó a keresztség megtagadásáról, még kevésbé személyválogatásról, hanem pedagógiai jellegû elhalasztásról, amely nem valamiféle kényszerítés jellegét viseli, hanem azt célozza, hogy a család a lehetõségeihez képest haladást tegyen a hitben, vagy jobban tudatosítsa kötelezettségeit.

-- Biztosítéknak elég olyan ígéret, amely megalapozott reményt kelt arra, hogy a gyermekeket a keresztény vallásban fogják nevelni.

-- A jövendõ katekumenátusra való feljegyzésnek nem lehet szertartásjellege, mert azt összetéveszthetnék magával a szentséggel. A beiratkozás nem felvétel a hitújonci státusba, és annak elõjogait sem hozza magával. Megfelelõ idõben a gyermeket majd be kell jelenteni és felvenni hitújoncnak.

-- Ahol a nem gyakorló vagy nem keresztény családok vannak többségben, és a püspöki konferencia általános lelkipásztori normákat szab meg a keresztségre való hosszabb elõkészület ügyében, a hívõ és gyakorló családoknak joga van ahhoz, hogy gyermekeiket késedelem nélkül megkereszteljék.

Magyarországi megoldások

Természetesen a kevéssé hívõ, nem gyakorló és nem keresztény családokra vonatkozó rendezés érdekel itt bennünket. Azokban a példákban, amelyeket idézni tudunk, jelentékeny hangsúlyeltolódások mutatkoznak ugyan, de a mozaikkockákból talán kibontakozik valami világos és egységes (vagy egységbe hozható) összkép. A szintézis megfogalmazására itt most nem vállalkozunk.

a) Maga a magyar püspöki kar 1973-ban ezt írta: ,,Egy bizonyos ideig el is lehet halasztani annak a kisdednek a megkeresztelését [ezt a mondatkezdetet az EB a 23.§-ban így idézi: ,,El kell halasztani az olyan gyermek megkeresztelését''], akinek egyik szülõje sem kész a hitvallásra és annak vállalására, hogy õt katolikus keresztény módon neveli. [Vö. GYÁT 25.] Magatartásunk azonban ilyenkor se legyen elutasító, hanem nagyon szerény, szeretetteljes és elõzékeny! Kérjük tehát a szülõket, hogy jöjjenek minél elõbb újra, mert a gyermek megkeresztelhetõ, mihelyt a legszükségesebb elõfeltételek teljesülnek.'' (PE) ,,Kötelezõ halasztást semmilyen körülmények között nem ír elõ a Püspöki Kar. A halasztás megmarad lehetõségnek.'' (EP)

b) Az esztergom-budapesti zsinat aktáiban a következõket találjuk.

,,Ha a szülõk kívánják gyermekük megkeresztelését, õk maguk azonban nem vállalják keresztény nevelését, vagy erre nem alkalmasak, akkor ez a feladat rábízható olyan másik személyre, aki a családdal közvetlen és hosszú ideje meglévõ kapcsolatban áll (pl. nagyszülõ, a szülõk testvére vagy más közeli rokon). Ilyenkor ez a személy is vegyen részt az elõkészítõ beszélgetéseken. Ez azonban nem menti fel a szülõket azon kötelességük alól, hogy a hithez és az egyházhoz való viszonyukat alaposan átgondolják, s lehetõleg meginduljon bennük a keresztény hit és elkötelezettség növekedése.'' (EB 2109; vö. 2106.)

,,A keresztelést nem szabad elhalasztani azokban a rendkívüli esetekben, amikor a szülõk -- még ha nem is katolikusok -- vallási okból kérik gyermekük keresztelését, és kijelentik, hogy a gyermek katolikus nevelésével egyetértenek, de azt maguk nem tudják vállalni. Ilyenkor más hívõ katolikusnak kell ezt a feladatot kifejezetten és a szülõk beleegyezésével vállalnia, mégpedig olyannak, aki az adott település polgári határain belül lakik. Ez a személy lehetõleg a keresztszülõ legyen, de lehet a család egy ismerõse vagy rokona is, aki egyébként a keresztszülõség feltételeinek megfelel.'' (EB 24.§)

c) A szeged-csanádi egyházmegye zsinati könyve többek között, a 868. kánonra hivatkozva, így rendelkezik (SZCS 027): Ha hiányzik a megalapozott remény a megkeresztelendõ gyermek katolikus nevelésére, ,,a keresztséget halasszák el. Nem beszélhetünk megalapozott reményrõl akkor, ha: az a szülõ, aki kéri a keresztséget, nincs megkeresztelve; meg van ugyan keresztelve, de nem tanult hittant, és nem volt elsõáldozó, és nem vállalkozik a vallási alapismeretek elsajátítására sem; ha már van iskoláskorú kereszteletlen vagy megkeresztelt gyermeke, de ezek hitoktatásától elzárkózik; ha élettársi kapcsolatát vagy polgári házasságát rendezhetné, de erre nem hajlandó, még gyökeres orvoslással sem.'' Még egy mondatot idézünk a zsinati szöveg folytatásából, amely bõven szól a pap magatartásáról: ,,A keresztség kiszolgáltatásának vagy az engedély megadásának ne legyen feltétele az egyházi adó azonnali rendezése.''

Ezt a rendelkezést nyilván a tanulmányunk elején idézett helyzetkép összefüggésében kell olvasnunk, nevezetesen annak a ténynek a fényében, hogy nagyon kevesen vannak azok a világi keresztények, akik biztosítékot nyújtanak a megkeresztelt gyermekek keresztény neveléséhez. Ilyenek persze bizonyára akadnak, és az õ bevonásukhoz a római irányelvek, valamint más magyar egyházmegyei rendelkezések nyújtanak támpontokat.

d) Ami a váci egyházmegyét illeti, 1976-os rendelkezéseket és akkori autentikus törvényértelmezéseket tudunk idézni (EP nyomán és megjegyzéseivel).

,,A keresztelendõ gyermek vallásos nevelését illetõen a szülõk meglévõ szándéka az irányadó. Hogy ez a szándék a késõbbiekben esetleg nem valósul meg, nem lehet oka a keresztelés megtagadásának.'' ,,Ha a keresztelést kérõ szülõk már megkeresztelt idõsebb gyermekük vallásos nevelését elhanyagolni látszanak . . . figyelmeztessük nyomatékosan kötelességükre, és szolgáltassuk ki az újszülöttnek a keresztség szentségét.'' ,,Ha a keresztséget kérõ szülõk nem élnek egyházi házasságban, vagy ha vallási életük leállt -- nem voltak még elsõáldozók, vagy esetleg egyikük sincsen megkeresztelkedve --, nem tagadhatjuk meg a szentség kiszolgáltatását, hanem fel kell ajánlanunk segítségünket az ügy rendezésére. Ilyen esetben -- az elõkészítés miatt -- a gyermekkeresztelés idõpontja eltolódhat.'' Ez az eltolódás nem feltételt jelent, nem egy feltétel teljesüléséig halasztódik el a keresztelés, mert ez a keresztelés jelenlegi megtagadását rejtené magában. Az eltolódás egyszerûen idõt ad a rendezések elõkészítésére. Ha a szülõk házasságukat vagy vallásgyakorlatukat nem óhajtják rendezni, másrészt viszont biztosítékot nyújtanak gyermekük katolikus nevelésére, akkor gyermeküket meg kell keresztelni.

e) Kiegészítésképpen lássuk lelkipásztorok néhány olyan megjegyzését, amely (ha nem is mindig egészen szabatos) beleilleszthetõ az idézett egyházi dokumentumok vonalába.

,,A megkeresztelés feltételeként szó sincs egyházi házasságról, templomba járásról, sõt még hitrõl sem. Csak arról, hogy az egyik szülõ beleegyezik.'' (ZSB1) ,,Amit [a lelkipásztor] megkövetelhet, az a megalapozott remény. Lehet-e remény olyan szülõknél, akik nem vallásosak? De mennyire! Hányszor halljuk: ilyen meg ilyen vagyok, de gyermekembõl jó keresztényt akarok faragni. Mikor keresztelni hozzák a szülõk a gyereket, meg kell látni azt a pillanatot, amelyben megnyerhetõk az Egyháznak.'' (ZSB2)

,,A remény megalapozott legyen. Alapvetõ a lelkipásztorkodásban és minden emberi kapcsolatban a bizalom légköre. Hinnünk kell egymásnak, és bíznunk kell az ígéretében. Természetesen felmerülhet az a kérdés is: tud-e vallásos nevelést biztosítani az a szülõ, aki nem gyakorolja a vallását? A válaszom: igen. Ha ezt komolyan akarja. Hiszen ha a gyermekemet franciára akarom tanítani, nem feltétlenül kell magamnak is franciául tudnom; arra ott vannak a szakemberek. Igaz, a vallásos nevelés ennél nagyobb feladat. De arra meg ott vannak a papok, a hitoktatók, a templomok, az istentiszteletek. A szülõnek csak támogatnia kell mindezt, jóakaratúlag. Erre tesz ígéretet.'' (ZSB1)

,,Az evangélium tanításai szerint a jó pásztor elhagyja a nyáját, hogy felkeresse az egyetlen elveszett bárányt. A nem jó pásztor a hozzá betérõ, eddig távol lévõ »bárányt« elküldi. Igazán értékes és a vallás iránt komolyan érdeklõdõ szülõk és fiatalok keresnek meg, és panaszolják el a nem jó pásztorral való találkozásukat. Nem értem. Nem érzik kollégáim a szülõk érzéseit, ha gyerekük születik? Elõttük az Új Élet, a Csoda, aki az övéké, és mégsem egészen az övéké. Aki hozzájuk tartozik, de biztosan még Valakihez. Áhítat tölti el szívüket, és megérzik gyermekükben Istent, mégha ez nem is mindenkinél tudatos. Talán csak sejtik, hogy az Egyházban »felbecsülhetetlen« kegyelem vár gyermekükre; de együttérzõ öröm helyett »káderezés« az elsõ fogadtatás. . . Így akarja a pap »megalapozni« a reményt a vallásos nevelésre?'' (ZSB2) E sorok nyomán, amelyek mély igazságot fogalmaznak meg, kiegészítõ rákérdezésként idézhetünk egy másik szempontot: az isteni jelenlétet megérzõ szülõk ,,tényleg azt akarják, amit a keresztség jelent, vagy inkább [csupán] ennek az érzésüknek a megerõsítését?'' (KS2)

A családok és a plébániai közösség szerepe

Egészen lényeges pontját érintjük itt a gyermekkeresztség lelkipásztori problémáinak. Nincs kizárva, hogy a mai magyar egyház legnagyobb és jórészt megoldatlan feladatai itt keresendõk.

El kell mélyíteni a házasságra való felkészítést és a fiatal házasokkal való foglalkozást. ,,A körülményekhez képest be kell vonni az egész egyházi közösséget, és fõként a nevelõket, a keresztény házasokat, a családi mozgalmakat, a szerzetesi közösségeket és a világi intézményeket. Nagy fontosságot tulajdonítsanak ennek az apostolkodásnak a papok.'' A szülõket figyelmeztessék és segítsék abban, hogy gyermekeik hitét és keresztény életét nevelve alakítsák. (PA 32.)

A plébániai közösség és a keresztényeknek az a csoportja, amely a család emberi közegét alkotja, a saját lelki és apostoli életében is nagy hasznot nyer abból, hogy tevékeny részt vállal a keresztelés szertartásában, fõleg pedig akkor, ha ,,a liturgikus ünneplés után a közösség tevékenysége folytatódik: a felnõttek hozzájárulnak a fiatalok hitének neveléséhez, keresztény hitük tanúságtételével éppen úgy, mint a hitoktatási tevékenységekben való részvétellel'' (PA 33).


Frank Miklós: A szeretet negyedik dimenziója I.
1996/1/27	Frank Miklós:  A SZERETET NEGYEDIK DIMENZIÓJA I.

Rómában 1995. május 8-a és 14-e közt folyt le a Caritas Internationalis, a világ karitászszervezeteit összefogó csúcsszerv 15. közgyûlése, amelyen 155 országból közel 300 kiküldött vett részt. A világtalálkozó jelentõségét tükrözi, hogy azon jelen voltak -- a Szentszék legfontosabb hivatalainak magas rangú tisztségviselõi mellett -- az Egyesült Nemzetek és annak szociális, élelmezési és menekültügyi szervei, a Nemzetközi Vöröskereszt, az Egyházak Világtanácsa, a Lutheránus Világszövetség, valamint számos nemzetközi katolikus intézmény képviselõi. Az összejövetelen, amelynek témáját az ,,Igazságosság és szolidaritás -- az élet útja'' címszó foglalta össze, a delegátusok többek között kidolgozták a Caritas Internationalis munkaprogramját az elkövetkezõ négy esztendõre, jóváhagyták tíz új -- fõként kelet-európai -- tagszervezet felvételét(1), és megválasztották a vezetõség és a végrehajtó bizottság tagjait. Szombaton, május 13-án II. János Pál pápa fogadta kihallgatáson a résztvevõket. Hozzájuk intézett beszédében rámutatott a Caritas különlegesen fontos szerepére az Egyház életében, hangsúlyozva, hogy a Cor Unum Pápai Tanácsban tömörült karitatív szervezetek között ,,a Caritas Internationalis elsõ helyen áll''. Kiemelte, hogy az ezredforduló jubileuma elõkészítésénél számít a világ karitászszervezeteinek bekapcsolódására, különösen az 1999-es esztendõben, amely a szeretet jegyében fog állni. . .(2)

Már ez a néhány utalás is elegendõ annak igazolására, hogy ma a Caritas Internationalis, a maga világot átfogó tagszervezet-hálózatával, nemcsak a katolikus egyház részérõl élvez teljes bizalmat, amennyiben nagy részben rajta keresztül nyilvánul meg annak Krisztustól kapott szeretetszolgálati, diakoniai küldetése, hanem önzetlen és lelkiismeretes munkája révén kivívta az Egyesült Nemzetek, a kormányok, a hasonló jellegû humanitárius szervezetek osztatlan elismerését. A Caritas Internationalis jelzi az egyház e szeretetszolgálati küldetésének negyedik dimenzióját -- ez a kifejezés szolgál a jelen írás címéül. Ezt a képet kibontva mondhatjuk: az elsõ és alapvetõ dimenzió a helyi keresztény közösség, elsõsorban a plébánia karitatív tevékenységét akarja kifejezni; a második az egyházmegyei karitászra vonatkozik, amely az egyház jogilag körülhatárolt területén plébániai közösségekben élõ hívek szeretetszolgálatát fogja össze a püspök vezetése alatt. Az egyes országok püspöki karai által létrehozott országos karitászszervezetek képezik a szeretet harmadik dimenzióját, míg a nemzetközi, az egész világot átfogó láncolat a negyediket.

Az Egyház szociális-karitatív tevékenységének alapjai

Mielõtt összefoglalnánk annak a fejlõdési folyamatnak fõbb pontjait, amely a Caritas Internationalis létrejöttéhez és mai szervezetéhez vezetett, hadd emeljünk ki néhány szempontot, amelyre az egyház karitatív-szociális tevékenysége épül.

A kereszténység Krisztustól kapott küldetését kezdettõl fogva három síkon igyekezett megvalósítani: az evangélium hirdetése vagy evangelizáció -- görögösen: kérügma, az istentisztelet és a szentségek kiszolgáltatása -- a liturgia; és a szeretetszolgálat, azaz a karitatív-szociális elkötelezettség -- a diakonia. Az õsegyház életét dokumentáló iratok, fõleg az Apostolok Cselekedetei és Pál levelei errõl ékesen tanúskodnak.(3)

Az egyház történelmének vizsgálatából az is kiderül, hogy a hármas küldetés egyikét se hanyagolta el az évezredek során, hanem igyekezett õket egymásra hangolni és egymásba kapcsolni, annál is inkább, mert lényegüknél fogva egymásra irányulnak és kiegészítik egymást.

Ezt támasztja alá az a tény, hogy az õsegyház Krisztus szeretetparancsának teljesítését nem tekintette -- egyfajta privát jótékonykodás formájában -- csupán a hívek egyéni feladatának, hanem annak kezdete óta közösségi jelleget kölcsönzött. Példaként említhetnénk a hívõk vagyonközösségét, a diakónusok megválasztását és ezáltal a karitatív tevékenység intézményesítését(4). Ez bizonyos szervezést követelt meg és tartós struktúra létrehozását. Arra is találunk számos utalást, hogy az igehirdetés, a kenyértörés (eukarisztia) és imádság meg a szeretetlakoma (agapé) voltak a keresztény közösség életének megnyilvánulásai, és ezeket egymással összekapcsolva rendezték meg.(5) De említésre méltó az is, hogy mivel az õsegyházat nem kötötték sem geográfiai, sem nemzeti korlátok, a szeretetszolgálat sem szorítkozott a helyi közösségben élõ szegények támogatására, hanem -- amint a Pál apostol által az éhínség következtében megszorult jeruzsálemi egyház javára Macedóniában és Achájában rendezett gyûjtés bizonyítja -- a testvéri szolidaritás jegyében igyekezett segíteni a távoli bajbajutottakon.(6) Pálnak ezt az akcióját a mai nemzetközi karitász-segélyakciók elõképének lehetne tekinteni.

A karitatív tevékenység a történelemben

Mint mondottuk, az egyház szervezett karitatív tevékenysége sose szûnt meg, még az üldözések alatt sem. Kiemelkedõ eset Szent Lõrinc római diakónusé, aki midõn a római prefektus az egyház kincseit követelte rajta, összeszedette a szegényeket, és odaállította õket a prefektus elé. Amibõl nyilvánvaló, hogy Rómában a 3. században egyházi szegénygondozás folyt. -- A középkorban a betegellátás megszervezése került a középpontba: egyre-másra alakultak a betegápoló szerzetek. Emlékeztessünk itt a különféle lovagrendekre, elsõsorban a johannitákra, továbbá az Istenes Szent János alapította irgalmas testvérekre, és nem utolsósorban Árpád-házi Szent Erzsébetre, aki vagyonát kórházak létesítésére fordította, és maga is éjt nappá téve, végkimerülésig ápolta a szenvedõket. -- Az így alapított rendeknek és intézményeknek nemzetközi jellege volt: nemcsak olyan értelemben, hogy a gondozottak pl. a jeruzsálemi kórházakban mindenféle náció zarándokai közül kerültek ki, hanem mert a rendek az akkor ismert világ minden részében elterjedtek.

Az egyházi karitatív tevékenység elsõ átfogó, zseniális szervezõje, Páli Szent Vince, az irgalmas nõvérek alapítója, az újkor szülötte. Nem volt az emberi elesettségnek, nyomornak olyan területe, amelyre ne terjedt volna ki a figyelme: a gályaraboktól a nyomorgó földmunkásokig, a harmincéves háború áldozataitól a nagyvárosi proletárokig, a lelenc csecsemõktõl és utcagyerekektõl a prostituáltakig, és természetesen a betegek ápolásáig. Különösen jellemzõ rá -- és ez érvényes az egyházi szociális munka minden korszakára és területére --, hogy a szenvedés és nyomor enyhítésével karöltve mindig gondoskodott védencei lelki igényeirõl is. A diakonia az egész emberen segít, és nemcsak annak fizikai szükségleteit igyekszik kielégíteni. Ez különbözteti meg alapvetõen a pusztán humanitárius, emberbaráti kezdeményezésektõl.

A Caritas Internationalis kezdetei 1924--1950

A múlt században, az iparosodással párhuzamosan és annak következményeként, egyre inkább terjedt a sokrétû nyomor. Aki ezen segíteni akart, gyökeresen és hathatósan, annak szaktudással és átgondoltan kellett nekilátni a feladatnak. E célból alakultak meg sorra a karitászszervezetek. Az elsõt egy német prelátus, Lorenz Werthmann hozta létre Freiburg székhellyel, 1897-ben. Az igény központilag szervezett egyházi karitatív tevékenységre a rákövetkezõ negyedszázad során, különösképpen az 1. világháborút követõ nehéz idõben, Európa-szerte úgy megnövekedett, hogy 1924-ben, az Amsterdamban megtartott Eucharisztikus Világkongresszus kapcsán, a német Caritas kezdeményezésére, össze lehetett hívni az 1. nemzetközi Caritas-konferenciát. Ezen kilenc európai karitász elhatározta ,,Caritas Catholica Internationalis'' néven egy nemzetközi szervezet létrehozását. Az alapítók között volt az 1. világháború után létesült magyar karitász is, amely 1945-ig folytatta tevékenységét, mikor is a Szövetséges Ellenõrzõ Bizottság szovjet tagjának követelésére a többi katolikus világi szervezettel együtt betiltották.(7)

A 2. világháború erõsen megnehezítette a Svájcban székelõ ,,Caritas Catholica'' mûködését, úgyhogy azt be kellett szüntetni.

A mai Caritas Internationalis létrejötte

Az 1950-es Szentév új fordulatot hozott a nemzetközi karitászösszefogás számára. Az akkori vatikáni államtitkár-helyettes, Giovanni Battista Montini, a késõbbi VI. Pál pápa kezdeményezésére Rómában találkoztak a legfontosabb európai karitászszervezetek. A szeptemberben rendezett megbeszélésen, amelyen Magyarországot az akkor már külföldre menekült Zágon József prelátus, a Nyugaton élõ magyarok apostoli vizitátora képviselte, döntés született a nemzetközi karitászegyüttmûködés új alapokra helyezésérõl és, Caritas Internationalis néven, egy a világ valamennyi karitászszervezetét összefogó csúcsszerv létrehozásáról. Elsõ elnökévé az olasz Pontificia Opera di Assistenza, a Pápai Segélyszolgálat elnökét, Ferdinando Baldellit, fõtitkárává a dinamikus fiatal német papot, Carlo Bayert választották.

Montini helyettes államtitkár a Caritas Internationalis alapító ülésének résztvevõihez intézett levelében hármas tevékenységet jelölt meg az új szervezet céljaként: koordináció -- információ -- reprezentáció. A koordináció a Caritas-tagszervezetek munkájának összefogására és egymásra hangolására vonatkozott, a reprezentáció azok képviseletét jelentette a Szentszéknél és a különféle nemzetközi szerveknél, az információ pedig a Szentszék, a tagszervezetek és a közvélemény tájékoztatását a Caritas tevékenységét érintõ kérdésekrõl. Montini levelében arra is utalt, hogy a Caritas Internationalis nem arra létesül, hogy egyfajta ,,Szuper-Caritas'' legyen, amely a tagszervezeteket dirigálja. Ellenkezõleg rendkívül fontos, hogy a nemzeti Caritas-szervezetek megtartsák önállóságukat és cselekvési szabadságukat.(8)

E szempontok figyelemmel tartásával születtek meg az új szervezet alapszabályai, amelyek elnyerték a Szentszék jóváhagyását. A jelzett három alaptevékenység jegyében kezdte meg a fõtitkár, Carlo Bayer a szervezés munkáját. A feladat nem volt könnyû. Nemcsak azért, mert kezdetben az anyagi lehetõségek is szûkösek voltak. A késõbbi világszervezet elsõ irodáját a Külföldi Magyar Actio Catholicának köszönhette, amely a Szent Péter-bazilikához vezetõ sugárút, a Via della Conciliazione 44. alatti épületben bérelt helyiségeibõl egy apró szobát rendelkezésre tudott bocsátani; de a legnagyobb nehézségek abból származtak, hogy a Caritas Internationalis akkor még ismeretlen fogalom volt, illetve sokakban -- egyházi vezetõkben is -- téves elképzelések alakultak ki a szervezet célkitûzéseit illetõleg.

A tagszervezetek létszáma, az alapító ülésen részt vevõ 22, szinte kizárólag európai Caritasból kiindulva, csak lassan emelkedett. Carlo Bayer fáradhatatlanul járta a világot, tárgyalt, szervezett, és nem nyugodott, míg meg nem gyõzte a püspököket a karitászmunka életbevágó jelentõségérõl az Egyház számára. Utazásai nyomán egyre-másra alakultak karitászszervezetek Dél-Amerikában, Ázsiában és Afrikában, kérve felvételüket a Caritas Internationalis tagjai közé. Mégis 15 évig eltartott, míg létszámuk megközelítette a 100-at. Így a koordinációs feladat megvalósításának immár tág tere nyílt. A világ karitászai, elsõsorban a tehetõsebb európaiak, szolidárisan támogatták a Harmadik Világban létrejött testvérszervezeteket programjaik keresztülvitelében, anyagi segítséggel és szakemberek rendelkezésre bocsátása által. Egyre gyakrabban nyílt lehetõség, fõként háborús konfliktusok és természeti katasztrófák esetén, a karitászszervezetek összefogása révén, nagyarányú nemzetközi segélyakciók szervezésére.(9)

Az elsõ nagy nemzetközi segélyakció

Az elsõ ilyen nagyarányú kihívást a karitászösszefogásra az 1956-os magyar forradalom jelentette. A Caritas Internationalis fõtitkára, Carlo Bayer prelátus a Kirche in Not (Szükséget szenvedõ egyház) szervezet vezetõjével, Páter Werenfried van Straatennal együtt, az elsõk között érkezett Budapestre, hogy tájékozódjék, milyen segítségre van szüksége a magyar lakosságnak. Felkereste Mindszenty bíborost, és vele tárgyalta meg a segélyakció lebonyolításának részleteit. -- Elsõnek az osztrák karitász indított segélyszállítmányokat a magyar fõváros felé. Egy részüknek sikerült eljutnia Budapestre, ahol fõként kórházakat igyekeztek ellátni gyógyszerrel és élelmiszerrel; egy másik rész kénytelen volt Gyõrben lerakodni, szállítmányukat a gyõri püspökre bízva.

A szovjet csapatok bevonulása egy idõre lehetetlenné tette a további segélyszállításokat. Bécsbõl indított repülõgépek, amelyek vérplazmát és szérumot vittek, nem szállhattak le Budapesten. Ettõl függetlenül a Caritas Internationalis felhívására nyomban válaszoltak az európai karitászszervezetek, és folyamatosan küldték segélyszállítmányaikat az osztrák karitász címére, amely megbízást kapott az akció koordinálására. Bayer prelátus Bécsben létrehozott egy irodát, a ,,Caritas Internationalis bécsi Delegációja'' elnevezéssel, amelynek vezetésével egy premontrei szerzetest, Páter Paulai Károlyt bízták meg. Célja a nemzetközi segélyek kanalizálása, illetve Magyarország felé való továbbítása volt. Paulai atyának valóban sikerült már 1956 decemberében teherautószámra élelmiszer- és gyógyszersegélyt juttatni az országba, sõt 1957 januárjában, a magyar hatóságokkal folytatott tárgyalások eredményeként, vasúti szállítást szervezni.

A segélyakció a következõ években folytatódott, amelybe az európai karitászok, fõleg a német, az osztrák és a svájci mellett, szimbolikusan az akkor még mûködõ vietnami mellett, szíriai, kenyai, és Dél-Amerikából a chilei, argentinai, brazíliai, uruguayi és perui karitászszervezetek is bekapcsolódtak.(10)

Az 56-os magyar forradalom áldozatainak felkarolása az ország határain kívül folytatódott. A szovjet harckocsik bevonulása és az azt követõ rémuralom elõl százezrek menekültek Nyugatra, mindenekelõtt Ausztriába, amely bár egy ilyen áradat fogadására semmiképp se volt felkészülve, senkit sem utasított vissza. Az Ausztriában mûködõ segélyszervezetek, élükön az osztrák karitásszal, a Vöröskereszttel és az idõközben bekapcsolódott Caritas Internationalisszal, a hatóságokkal együttmûködve néhány nap leforgása alatt megszervezték a menekültek elhelyezését. Ennek kapcsán híressé vált az ún. ,,Vendégfogadó-akció'', amelybõl a Caritas Internationalis is kivette részét: százszámra béreltek ki az ország minden tartományában kis vidéki fogadókat, hogy a sokgyermekes családokat és idõseket kivonják a nagy menekülttáborok atmoszférájából, és elviselhetõ körülmények közé kerüljenek addig is, amíg sorsuk végleges megoldást nyer, akár egy ausztriai letelepedés, akár más országba való kivándorlás által.(11)

A Caritas Internationalis világszervezetté növi ki magát

Az elsõ nagyszabású nemzetközi segélyakciót követõ években a Caritas Internationalis három irányban fejlõdött: mindenekelõtt rohamosan növekedett nemzeti tagszervezeteinek száma, fõleg az ún. Harmadik Világ -- Afrika, Ázsia és Latin-Amerika -- országainak csatlakozásával; ugyanakkor egyre szorosabbá vált az együttmûködés az ENSZ különféle kormányközi szervezeteivel; végül -- ezzel párhuzamosan -- kialakultak azok az alapelvek, amelyek tevékenységét a jövõbeli akciók során irányítani voltak hivatottak.

A tagszervezetek számának növekedése szükségessé tette a szervezett decentralizációt: a Caritas Internationalis 1962-ben megtartott VI. közgyûlése, egy elõzetes határozatnak megfelelõn, nagyjából a kontinentális felosztást követve, ,,régiók''-ra tagolódott, minden régió élére egy-egy helyettes elnököt választva. A Harmadik Világ, mint új karitász-munkaterület, szükségessé tette az egyre szakszerûbb foglalkozást a fejlõdésben lévõ országok és ebbõl kifolyólag a fejlõdés elõsegítésének problematikájával. Ennek következtében a Caritas Internationalis alapszabályaiban lefektetett célkitûzések közé, amilyen a szociális munka és a katasztrófasegély, bekerült a fejlõdés elõmozdítása.

Az ENSZ különféle kormányközi szervezeteivel való együttmûködés ezekben az években kezdett konkrét formákat ölteni. Különösen említésre méltó példa erre az ENSZ élelmezési világszervezete, a FAO által 1959-ben indított ,,Hadjárat az éhség ellen''. Ennek elõkészítésében a Caritas Internationalis aktív részt vett. Be is választották, mint egyetlen katolikus szervezetet, az akciót irányító tanácsadó bizottságba, és attól fogva az együttmûködés rendszeresé vált. Ugyanez mondható az UNESCO-val, az UNHCR-rel, vagyis az ENSZ Menekültügyi Szervezetével, a WHO-val, azaz az Egészségügyi Világszervvel, a Nemzetközi Munkaügyi Hivatallal (ILO) fenntartott kapcsolatokra; ezek a Caritas Internationalist tanácsadói státussal ruházták fel, ezzel is kifejezésre juttatva a szervezet munkája iránti elismerést.

A karitászszervezetek tevékenysége világszerte, a szociális, karitatív és fejlõdést elõsegítõ munka területén, valamint a katasztrófák esetében szervezett segélyakciók révén számos tapasztalattal gazdagították a Caritas Internationalist. Ezekbõl kristályosodtak ki azok az alapelvek, amelyek munkáját irányították, és azokat ma is jellemezik. Hadd említsünk meg néhányat közülük: ,,A segítségnyújtásnál az egyetlen kritérium a nagyobb szükség''-- más szóval sem a vallási, sem a faji, sem a világnézeti vagy nemzeti hovatartozás nem alapvetõen mérvadó. ,,Segítség gyámkodás nélkül'' -- vagyis úgy kell segíteni, hogy a megsegített ne érezze magát megalázva, hanem emberi méltóságában megerõsítve. A segítés alapelvei között rendkívül fontos az öntevékenységre serkentés és ehhez az alapfeltételek megteremtése. A Harmadik Világban végrehajtott katasztrófa-segélyakciók tanulsága volt, hogy ezek nem szûnhetnek meg az elsõ segéllyel, hanem folytatódniuk kell, átalakulva fejlõdési segéllyé. A segélyakciók egyébként hosszú távon hatástalanná válnak. Ez azonban feltételez jól mûködõ helyi szervezeteket. Jól mûködõ karitászszervezet viszont nem lehet meg jól képzett munkatársak nélkül. A munkatársképzés és a lakosság bekapcsolása döntõen fontos feladat. Ilyen és hasonló felismerések nyomták rá bélyegüket a Caritas Internationalis és tagszervezetei munkájára az elkövetkezõ idõben, és tették lehetõvé, hogy szembenézzen az egyre szaporodó feladatokkal és kihívásokkal.12

Jegyzet

1 Európa: Albánia, Bulgária, Cseh köztársaság, Macedónia, Oroszország, Románia, Szlovákia, Szlovénia. Közel-Kelet: Irak. Afrika: Eritrea. (Caritas Internationalis 15. Nagygyûlés, Dok.: 15GA/1.3)

2 Sedoc Radio Vaticana No 0916, 13.05.95.

3--6 ApCsel 2,42--47; 6,1--7; 2Kor 8,1--15; 9,1--5; Gal 2,10; 1Kor 16,1--4

7 N. Frank: Europäische Zusammenarbeit derr Caritasververbände. Caritas 80: Jahrbuch des Deutschen Caritasverbandes, 239. old.

8 Caritas -- Atti dell'incontro internazionale. Giornate di studio sulla carita (Évszám nélkül), 187--191. old.

9 Chr. Heidrich: Carlo Bayer -- Ein Römer aus Schlesien, Thorbecke 1992, 158--169. és 187--190. old.

10 Uo. 170--174. és 178. old. -- 11 Uo. 174--175. old. -- 12 Uo. 182--186. old.

A tanulmány második részét következõ számunkban közöljük.


Hartai Éva: Egyház és kommunikáció. Beszámoló egy tanulmányi napról
1996/1/27	Hartai Éva:  EGYHÁZ ÉS KOMMUNIKÁCIÓ.  Beszámoló egy tanulmányi napról

Hasznos fél napot töltött együtt az a maroknyi érdeklõdõ, aki múlt év december 9-én részt vett a jezsuiták Faludi Ferenc Akadémiájának ,,Egyház a kommunikációs társadalomban'' címmel tartott tanulmányi napján.

A téma túlmutat a magyar katolikus egyház problémáin; országhatárokon és felekezeti választóvonalakon átívelõ, egyetemes gondokat vet fel. Az istenhívõk-krisztushívõk közössége meg tudja-e ma szólítani a társadalmat, tud-e -- hivatása szerint -- hitet, reményt, szeretetet közvetíteni? Hogyan teszi ezt -- ha teszi --, milyen hatásfokkal? Ha rossz hatásfokkal, mi ennek az oka? Miért szól ma olyan erõtlenül a keresztény üzenet, miért jut el oly kevesekhez? Csak az erõs elvilágiasodás felelõs ezért? Egyáltalán: kiket, milyen körben kellene megpróbálni -- jobban -- megszólítani? Fontos és súlyos kérdések ezek, amelyekre világszerte keresik a választ a kutatók, egyházi és világi teológusok, lelkipásztorkodó papok és egyházi vezetõk. A Faludi Akadémia tanulmányi napja lehetõséget teremtett a résztvevõk számára, hogy tapasztalataikat, gondolataikat megoszthassák egymással.

Morel Gyula innsbrucki jezsuita szociológus professzor bevezetõ elõadásában a ,,jelentés és jelentõség krízisét'' vizsgálta. Rámutatott arra, hogy maga a ,,kommunikáció'' szó bizonyos együttes, közös, személyes együttlétet, igazi emberi kapcsolatot feltételez, amint hogy feltételezi azt is, hogy a közlésnek megértésre kell találnia. A közlés jelentésének megértésében döntõ a használt nyelv: az egyházban tehát nem szabad csak bennfentesek számára érthetõ nyelvet használni, figyelmen kívül hagyva, hogy számos szavunk, kifejezésünk elvesztette eredeti jelentéstartalmát, a ma embere számára érthetetlenné vált, s az óriási befolyásra szert tett tömegkommunikációs eszközök új kifejezési formákat igényelnek.

A jelentés másik hordozója a ,,plauzibilitás'', vagyis hogy van-e a kommunikáló felek között összecsengés, közös vonatkoztatási alap, belsõ hasonlatosság akkor, amikor már nem tekintélyelvû közlést kell adni analfabéták számára, hanem különbözõ mértékben tájékozott, esetenként nagyon mûvelt embereket kell megszólítani. Ugyanakkor csak arra figyelünk oda igazán, ami számunkra fontos, jelentõs, ami célokat, feladatokat tûz ki számunkra. Az egyház igehirdetése pedig csõdöt mond mindaddig -- mondja Morel Gyula --, amíg nem képes alkalmazkodni a jelentésre és jelentõségre vonatkozó igények alapján azokhoz, akikhez szólni akar. Az unalom, a bágyadtság, a szürkeség, az anakronosztikus megfogalmazások valósággal ,,beoltják'', immunizálják az embereket a hit és a vallás ellen. Pedig ,,az egyház központi feladata a megtestesült Ige szolgálata''. Morel Gyula számos teológus és vallásszociológus véleményét idézi az igehirdetés nyelvével kapcsolatban: Franz-Xaver Kaufmann szociológus például a ,,hitátadás jelenlegi válságáról, vallási elnémulásról és nyelvzavarról'' beszél.1

Mit lehetne tehát tenni? Íme, Morel Gyula javaslatai, pontokba szedve, dióhéjban:

1. Ha jelen kívánunk lenni a mai világban, és felelõsséget érzünk iránta, gyökeresen meg kell változtatnunk kifejezési formáinkat. Az utakat, módokat pedig közösen kell keresnünk, mert nem lehet már egyszerûen engedelmességet várni felülrõl jövõ monológokra. A transzcendenciát az éppen megszólítottak nyelvén kell képviselni, számukra érthetõen.

2. Legyen az egyházon belül egy bizonyos ,,kétnyelvûség'': az egyik belsõ használatra, tudósok, teológusok számára; a másik, a közérthetõbb nyelv pedig a keresõk, az érdeklõdõk, a hit felé indulók számára.2

3. Amikor a világban élõknek saját kategóriáikban közvetítjük Isten üzenetét, mindig gondoljuk meg, a kevesebb nem lenne-e több?

4. Ha az egyház nevében szólunk, törekedjünk õszinteségre, szavahihetõségre, hitelességre; ,,miért félünk attól, hogy tudásunk korlátait beismerjük?'' (Kiemelés H. É.)

Mindezek a követelmények összefüggenek: új nyelv, új stílus kialakítására, átfogó, gyökeres reformra van szükség, amely rendkívül fáradságos munka, s amelyben elsõsorban talán a keresztény értelmiségre lehet majd számítani. A ,,példa és tekintély'' ugyan mindig döntõ marad az igazság képviseletében, de elfogadásuk elõfeltétele a személyes ,,belátás és döntés'' -- zárta elõadását Morel Gyula.

Tomka Miklós egyházszociológus is hiányolta a mai magyar egyházban a jó kommunikációt, az összetartozás-érzést, a cselekvõ egyháztudatot. Kutatásai alapján rámutatott, hogy ha a magyar katolikus egyház híveit a szociológus szemével vizsgáljuk, akkor meg kell állapítanunk, hogy döntõen az idõs, alacsony iskolai végzettséggel rendelkezõ, a tömegkommunikációt alig használó és abban ritkán reprezentált csoportokról van szó, kb. nyolcszázezer, egy millió emberrõl, akik politikai értelemben is leginkább konzervatívak. Nem változtat lényegesen ezen a képen a nyolcvanas években elsõsorban értelmiségi fiatalok körében megindult vallási megújulás sem. Az adott csoportokkal való belsõ kommunikáción kívül a kilencvenes években sem került hangsúly a kifelé való kommunikálásra, mi több, kifejezetten kommunikációellenes szemlélet alakult ki -- figyelmeztet Tomka Miklós. Úgy tûnik, az egyház lemondott a társadalommal való párbeszéd tudatos irányításáról, s ha résztvevõként nem, partnerként sem tudja azt megszólítani. (A kölcsönös bizalom és megértés minimuma mások nézeteinek és nyelvének ismerete nélkül nem lehetséges.)

Mirõl és hogyan kommunikál tehát a magyar egyház elsõsorban? Tomka Miklós szerint az intézményrõl, a szervezetrõl, az anyagi gondokról, az ingatlanokról -- de nem szól, vagy nem szól eleget nagy nyilvánosságnak címezve az emberek mindennapi, égetõ gondjairól. S hogy hogyan szól? A tömmegkommunikációs eszközökben mindenképpen kenetteljes hangon, bennfentes fogalmakkal, egyházi ,,zsargonban'' -- így próbálja megszólítani a lakosság legidõsebb, leginkább hagyományõrzõ egytizedét, miközben az (alakulófélben levõ) pluralizmussal nem tud mit kezdeni, a sokszor kimondottan ellenséges társadalmi közeggel pedig különösen nem. Úgy tûnik, 1989 után a katolikus médiában egy korábban teljesen elszigetelt, konzervatív és hierarchikus csoport jutott elsõsorban szóhoz, s ez nem mutat a nagyobb nyitottság és õszintébb párbeszéd irányába. Tomka Miklós nemrégen megjelent kötetében3 is részletesen, az önvizsgálat jegyében foglalkozik -- sok minden más mellett -- az egyház ,,belterjes gazdálkodásával'', s ennek ellentmondó, ,,mindenkihez szóló hivatásával'', az egyház és a világ mai viszonyaival.

Bencze Lóránt, a zsámbéki Katolikus Tanítóképzõ Fõiskola fõigazgatója igen érdekes elõadásában a történelem során kialakult egyházi nyelvrendszerrel, szimbólum- és metaforarendszerrel, kommunikációs paradigmával és annak -- elkerülhetetlen -- változásaival foglalkozott. A keresztény teológiát át- meg átjárja a kommunikáció kérdése -- hangsúlyozta. (Gondoljunk a Szentháromságra, az egyetlen Isten belsõ életére, kommunikációjára az emberrel a Logoszban, a ,,tanítsatok minden népet. . .'' megbízatásra.) A katolikus egyháznak a kezdetektõl szembe kellett néznie a paradigmaváltás kérdésével, s képes is volt rá, ,,mert forrása, léte és küldetése maga a kommunikáció''. Képes volt a ,,kiegyensúlyozott, szervesen kiépülõ és lassú cserére, változásra, úgymond az »eredeti hitigazság« elvesztése vagy károsodása nélkül''. Szent Pál és a nagy hittérítõk paradigmaváltásai sikeresek voltak, az egyházszakadások viszont a kommunikáció csõdjét jelentették. Lehet, hogy ma is szemünk elõtt zajlik egy bizonyos ,,reformációs'' folyamat, egy paradigmaváltás -- miközben a tömegtájékoztatás illetékesei mintha még nem vették volna észre, hogy sem a barokkos szentmise, sem a veretes protestáns igehirdetés nem médiamûfaj, s a szinte mindenki által nézett televízióban gyakran ellenkezõ hatást vált ki. Az egyházi mûsorok ,,valósággal egy muzeális szociókulturális paradigmát visznek a képernyõre és a mikrofon elé. . . Meg kell tanulni, nemcsak elméletben, hanem gyakorlatban a hatékony tájékoztatást abban a paradigmában, amelyben vagyunk, a média nyelvén, eszköztárával, de mégsem azonosan.'' (Kiemelés H. É.) A hitigazságok nem sérülhetnek. Azért beindult már egy bizonyos megújulási folyamat az egyházi kommunikációban, s vannak olyan értelmiségi csoportok, akik készen állnának tervekkel és gyakorlati segítséggel, csak fel kellene õket kérni -- tette hozzá Bencze Lóránt.

A tanulmányi nap végén Czakó Gábor író a tõle megszokott szenvedélyességgel panaszolta, hogy a ,,Gazdaságkor'' létrejöttével és uralomra jutásával elvesztettük Istent a kommunikáció középpontjából, s helyébe valláspótlékok léptek. A Gazdaságkor ,,mefisztói szerzõdésébõl eredõ négy alapvázlata: az áldozat irányának megfordítása -- más szóval nem adni a sajátunkból Istennek és a közösségnek, hanem elvenni tõlük és a magunk javára birtokolni; a szétválasztás -- a természettõl egybetartozók, pl. jog és erkölcs, szerelem és házasság, haza és állam stb. szétkülönítése: a valóság leváltása a mass-média által, s mindezek gyümölcse, aki ezeket mûveli és fogyasztja, az új ember, a barbi''. A teljes személyiséghez szóló, õsi, képi nyelvet felváltotta a fogalmi nyelv: a tudomány, a gazdaság, a definíciók, a piac, az információ nyelve. S milyen nehéz szembe menni a korral, a ,,klérus'' szó önmagában negatív töltésû, a magyar, a nemzet, a keresztény szavak egyes körökben ,,kirekesztõnek'' minõsülnek; ki beszél itt már Isten országáról, üdvösségrõl, kárhozatról, ki mer másokat figyelmeztetni; ,,s a rendszeresen templomba járók között is sokan akadnak, ha éppen nem õk a többség, akik az egyházról is mint üzemrõl, vállalatról gondolkodnak, . . . az egyház »anyagi alapjairól« beszélnek, ahelyett, hogy az egyház jézusi fundamentumára építenének. . .'' Azé a nép, aki megmûveli -- ismételte meg Czakó Gábor már ismert mondását.

Jegyzetek

1 Lásd Mérleg 1992/4. 372--390. old.

2 A szerkesztõ, Szabó F. megjegyzése: Az itt érintett kérdéskört Morel Gyula bõvebben kifejtette -- ,,kívülállók, keresõk és érdeklõdõk'' nyelvezetéhez igazodva -- A jövõ biztosabb, mint a múlt címû könyvében (Egyházfórum 1995). A 25. oldalról idézünk: ,,A kereszténységben kialakult egy bizonyos belsõ gondolkodás- és kifejezésmód, körülötte a modern szekularizált világban egy másik, az elõbbitõl alaposan különbözõ. A kölcsönös megértés érdekében a »kétnyelvûség« különleges feladatokat ró ránk. A teológiai képzettség és az elmélkedésekkel járó bensõséges átélés sok vallásos elemet képes beemelni az ún. plauzibilitás síkjába a »jártasak« számára (vagyis abba a gondolatvilágba és gondolkodásmódba, amelyben elfogadhatóvá, valószínûvé vagy egyenesen magától értetõdõvé válik valami), de tökéletesen értelmetlen maradhat a »kívülállók« számára. Egy ezoterikus, vagyis a csak valamely csoporton belül érthetõ és »tolvajnyelv« a tagok számára hasznos és fontos lehet ugyan mint a szoros összetartozás kifejezése és érzelmi megerõsítése, de a csoport izoláltságát is növeli. A hagyományos formák ápolása mellett ugyanolyan jelentõségteljes kötelesség e hagyományos formák »lefordítása« mindazon potenciálisan érdekelteknek a nyelvére, akikhez a mondanivaló szól.''

3 Tomka Miklós: Csak katolikusoknak. Corvinus, Bp, 1995.


Nemeshegyi Péter: ,,Terjedjen az Úr igéje . . .'' (2 Tessz 3,1). Kell új magyar, ökumenikus szentírásfordítás!
1996/1/27	Nemeshegyi Péter:  ,,TERJEDJEN AZ ÚR IGÉJE . . .'' (2 Tessz 3,1).  Kell új magyar, ökumenikus szentírásfordítás!

Az igeliturgiában a Szentírás szövegének felolvasása után mondjuk: ,,Ez az Isten igéje!'' A II. vatikáni zsinatnak az isteni kinyilatkoztatásról szóló konstitúciója pedig 9. pontjában így ír: ,,A Szentírás, a Szentlélek sugalmazására írott mûként, Isten szava.'' Ezért áll a Szentírásra is a zsoltár szava :,,Uram, igéd örökké megmarad.'' (119, 89.)

Azonban az isteni ige akkor ,,marad meg'' igazán, amikor emberi szívben megértéssé és hitté válik. Ha csak papírra van leírva az Isten igéje, de senki sem olvassa, érti, hiszi és követi, akkor nem mondhatjuk róla, hogy ,,megmarad''. Ezért mondjuk helyesen, hogy a Jézusban csúcspontjához ért isteni kinyilatkoztatáshoz lényegileg hozzátartozik a világ végéig az emberekben mûködõ Szentlélek mûve, aki megnyitja az emberi szíveket Isten igéjének befogadására.

A Szentírás fordításai

Ilyen okból tartották kötelességüknek Krisztus tanítványai kezdettõl fogva, hogy a Szentírást  lefordítsák a népek különbözõ nyelveire. Nincs könyv a világon, melyet annyi nyelvre lefordítottak volna, mint a Szentírás; de nincs oly könyv sem, melyet annyiszor fordítottak volna le ugyanarra a nyelvre, mint a Szentírás. Ugyanis, bár az Isten igazsága változatlan, az emberek nyelve változik. Minden kor minden emberének úgy kell lefordítani a Szentírást, hogy az számára személyes megszólítás legyen.

A protestáns egyházak által támogatott Egyesült Bibliatársulatok szereztek nagy érdemeket abban, hogy a legkülönbözõbb nyelveken megszólaltassák az Isten igéjét. A 16. századbeli vallásszakadásnak sajnálatos következménye volt az, hogy a katolikus egyház hivatalos vezetõi, bár szorgalmazták a katolikus bibliafordításokat, sokáig gyanúval illették a Bibliatársulatok fordításait, és a katolikusok számára tiltották azok használatát

Ökumenikus fordítások

Új korszak nyílt meg ezen a téren az ökumenikus mozgalom jóvoltából. Idézzük a II. vatikáni zsinat korszakalkotó kijelentését: ,,A krisztushívõk elõtt szélesre kell tárni a kaput, hogy hozzájussanak a Szentíráshoz. . . Minthogy Isten igéjének minden korban elérhetõnek kell lennie, az egyház . . . gondoskodik róla, hogy megfelelõ és pontos fordítások készüljenek az egyes nyelveken, fõleg a Szent Könyvek eredeti szövegei alapján. Ha e fordítások alkalomadtán és az egyházi hatóság jóváhagyásával a különvált testvérekkel (vagyis a nem katolikus keresztényekkel) közösen készülnek, minden keresztény használhatja azokat.'' (Dei verbum 22.)

Ez az óvatosan megfogalmazott szöveg úgy hatott, mint valami zsilip megnyitása. A keresztények egységét elõmozdító római titkárság a zsinat után felkérte az Egyesült Bibliatársulatokat, hogy együtt fogalmazzák meg a közös bibliafordítások vezérelveit. Ezek nemsokára el is készültek. Megjelenésük után pedig, szerte a világon, száznál több helyen kezdõdött meg közös bibliafordító munka.

Élénken emlékszem az Amerikai Bibliatársulat egyik vezetõjének Tókióban elhangzott elõadására. Beszámolt arról, hogy a II. vatikáni zsinat szövegének olvasása ,,csodálkozást (astonishment)'' idézett fel bennük, de kételkedtek a katolikus egyház szándékának komolyságában. Amikor azonban a keresztények egységének római titkárságától küldött felhívást megkapták, csodálkozásuk ,,izgalommá (excitement)'' változott. Érezték, hogy új kor indult meg a bibliafordítások történetében.

Az elsõ katolikus--protestáns közös bibliafordítás francia nyelven készült el. Ennek a világszerte használt kiváló fordításnak (Traduction oecuménique de la Bible, TOB) az a sajátossága, hogy nemcsak a bibliai szöveg, hanem a bõséges magyarázó jegyzetek is közös katolikus--protestáns alkotások.

A japán példa

Japánban 1969-ben határozták el egy közös katolikus--protestáns bibliafordítás készítését. Mielõtt nekifogtak volna a munkának, az illetékes egyházi vezetõk egy bizottságot neveztek ki a közös fordítás lehetõségének megvizsgálására. Ennek a bizottságnak a katolikus püspöki kar által kinevezett tagjai között voltam jómagam is. Ma is élénken emlékszem e bizottság zárójelentésének szavaira: ,,Japánban közös bibliafordítás szükséges és lehetséges.''

Utólag be kell vallanom, hogy e bizottság számára lehetetlen volt megvizsgálni mindazokat a feltételeket, melyek, a ,,lehetséges'' kijelenést megalapozták volna. Azt azonban ez a katolikusokból és protestánsokból álló bizottság világosan megértette, hogy Japánban közös bibliafordítás ,,szükséges''. Hogyan is hirdethetnénk a 120 millió japánnak a kereszténységet mint a szeretet vallását, ha annyira rosszban vagyunk egymással, hogy közös gyökerünket, a Szentírást sem tudjuk együtt lefordítani? Bizottságunk sejtette, hogy nehézséggel kell majd szembenéznünk, de meg voltunk gyõzõdve arról, hogy az Isten kívánja ezt a mûvet, és hogy át fog segíteni minden nehézségen.

Úgy is lett. 18 évig tartott a munka, de 1987-ben megjelent a közös japán bibliafordítás. Három év alatt el is kelt már belõle egymillió példány. Isten áldása volt ezen a munkán. Csaknem száz szentírástudós, irodalmár, egyházi vezetõ és irodai személyzet vett részt a fordítás, szövegegyeztetés, személynevek írásmódjának egyeztetése, stílussimítás stb. munkájában. A kiadások is tetemesek voltak. A végrehajtóbizottság tagjaként magam is minden szöveget átnéztem, és sok száz javítást ajánlottam. Dogmatikai kérdések miatt sohasem volt vita -- ezen már túl vagyunk --, de a személynevek írásmódja, a megfelelõ stiláris kifejezések megtalálása, a szöveg lehetõleg pontos, de ugyanakkor a japánok számára olvasmányos, szép stílusú és könnyen érthetõ fordításának megteremtése rengeteg fáradságba került. Az eredmény ugyan nem tökéletes, de rendkívül örvendetes, hogy van most egy közös japán bibliánk. A japán püspöki kar döntése alapján ezt a közös fordítást használják a liturgiában.

A magyar feladat

Mindezekrõl azért írtam ilyen részletesen, mert mióta ismét Magyarországon élek, egyre inkább erõsödik bennem a meggyõzõdés, hogy hazánkban is ,,szükséges'', és ezért Isten segítségével ,,lehetséges'', egy közös bibliafordítás létrehozása. Ennek szükségességét fõképpen katolikusként érzem. Igaz, hogy van a magyar püspöki kar megbízásából készült és a Szent István Társulat által 1973-ban kiadott bibliafordítás. Nagy hála és tisztelet illeti meg azokat a személyeket, akik ezt a mûvet megalkották. Azonban köztudomású, hogy az akkori években milyen mostoha helyzetben volt a magyar katolikus egyház. Hét fordító és egy lektoráló neve szerepel a fordítás címlapján. Bármilyen hõsiesen dolgozott is ez a nyolc ember, lehetetlen volt számukra azt a munkát elvégezni, amit ma egy ,,megfelelõ és pontos'' biblia-fordítás megkövetelne. Ehhez egy több milliót számláló országban legalább száz ember és minden modern eszközzel felszerelt iroda lenne szükséges. Ezért a magyar katolikus egyház elsõbbségi feladatának gondolnám egy új, ,,megfelelõ és pontos'' fordítás elkészítését; ennek megvalósításához pedig a protestáns egyházak szakembereinek tudása, tapasztalata és energiája óriási segítség lenne. De még ennél is fontosabb lenne az a hatalmas ökumenikus közeledés, melyet egy ilyen közös bibliafordítás jelentene.

Az ilyen fordításnak kettõs követelménynek kellene megfelelnie. Minthogy a Szentírást Isten igéjének hisszük, az elsõ követelmény az, hogy a fordítás ugyanazt mondja, mint az eredeti. A második követelmény pedig az, hogy olyan magyarosan gördüljön a szöveg, mintha csak eredetileg is magyarul írták volna. A Szent István Társulat fordítása (SZIT) mindkét követelmény szempontjából számos javításra szorul.

Néhány példa

A teljesség minden igénye nélkül legyen szabad az elsõ követelmény szempontjából hiányos néhány (csupán) újszövetségi helyre felhívnom a figyelmet. (A SZIT 1990 évi harmadik kiadását használtam.)

Mk 1,15: ,,Tartsatok bûnbánatot'' -- helyesebben: ,,térjetek meg.'' Itt és számos más helyen a SZIT a ,,metanoein'' igét és a ,,metanoia'' fõnevet a ,,bûnbánat'' szóval fordítja. A görög szó ,,gondolatmegváltoztatás''-t jelent. A ,,megbánás'' árnyalat is együtt cseng, de nincs az elõtérben. A ,,bûn'' szó pedig egyáltalán nem található. A régóta használatos ,,megtérés'' szó sokkal jobban fejezné ki az eredeti szó értelmét.

Mk 1,41: ,,Jézusnak megesett rajta a szíve, kinyújtotta a kezét, és így szólt hozzá'' -- helyesen: ,,Jézusnak megesett rajta a szíve, kinyújtotta kezét, megérintette, és így szólt hozzá.'' A ,,megérintette'' (hépszato) szó jelentõs, mert mutatja, hogy Jézus számára fontosabb a beteg testi-lelki megsegítése, mint a leprások érintését tiltó mózesi törvény betartása. A SZIT párhuzamos Mt 8,3 és Lk 5, 13 szövegeiben helyesen ott a ,,megérintette'' szó; Mk 1,41-nél azonban még a harmadik kiadásban is hiányzik.

Mt 5,4: ,, . . . megvigasztalják õket'' -- helyesen: ,,. . . megvigasztaltatnak.'' Itt és számos más szövegben az eredeti szenvedõ igealak helyett a cselekvõ igealak többes szám harmadik személyét használja a SZIT. Igaz, hogy a szenvedõ igealak használata nem magyaros, azonban ezekben a szövegekben a ,,passivum divinum''-ról, vagyis az Isten mûködését jelentõ igealakról van szó. Tehát nem azt mondja a szöveg, hogy a szomorúakat majd valaki megvigasztalja, a békességeseket majd valaki Isten fiainak hívja (M 5,9), a nem ítélkezõk felett mások sem fognak ítélkezni (Lk 6,37), a megbocsátónak majd mások meg fognak bocsátani (uo.), az adakozóknak mások túlcsorduló mértékkel fognak mérni (Lk 6,38). Ezekben a jézusi kijelentésekben mindig Isten mûködésérõl van szó. Az Isten vigasztal, az Isten nevez fiainak, az Isten nem ítél, az Isten bocsát meg, az Isten mér túlcsorduló mértékkel. Ha a szenvedõ igealakot a fordításnál mindenáron kerülni akarjuk, akkor az ,,Isten'' szót kell alanyként beillesztenünk, ahogy ezt egyes közérthetõségre törekvõ modern szentírásfordításokban látjuk.

Mt 8,17: ,,Magára vállalta bajainkat . . .'' helyesen: ,,Gyengélkedéseinket õ vette el . . .'' Máté szándékosan megváltoztatja Iz 53,4 ,,bûneinket õ hordozta'' szavait. Helyettük azt írja, hogy Jézus ,,elvette gyengélkedéseinket'': Jézus nemcsak a ,,betegségeinket hordozó'' szenvedõ szolgája az Úrnak, hanem a bennünket gyógyító Üdvözítõ is.

Mt 9,8: ,,... az embernek ekkora hatalmat adott'' -- helyesen:,,... ekkora hatalmat adott az embereknek.'' A Jézus által gyakorolt bûnbocsánat hatalmáról van szó, és meglepõ, hogy Máté nem egyes számot, hanem többes számot használ. Ezzel talán azt akarja jelezni, hogy a Jézus által gyakorolt bûnbocsátó hatalom átszállt az egyház embereire is (vö. Mt 18,18).

Mt 9,35: ,,országa örömhírét'' -- helyesen: ,,az Ország örömhírét.'' Máténál az Ország, két szöveg (16,28; 20,21) kivételével, mindig Isten Országát, a Mennyek Országát jelenti, nem pedig Jézus országát.1

Mt 26,26: ,,megáldotta'' -- helyesen: ,,áldást mondott.'' Jézus az utolsó vacsorán nem a kenyeret áldotta meg, hanem Istent áldó imát mondott. A miseliturgia szövegének fordítása a helyes.

Lk 1,29: ,,Áldottabb vagy minden asszonynál'' -- helyesen: e szavak e versben kihagyandók. Szerepelnek Lk 1,42-ben, Erzsébet ajkán. -- 1,29-nél, a Nemzetközi Szentírás Társulat kiadásában megjelent görög kritikus szövegben (3. javított kiadás, 1983; e szöveg alapján készül a legtöbb bibliafordítás a világon, a szerkesztõbizottságának tagja Carlo M. Martini bíboros érsek is) e szavak nem szerepelnek. A görög szöveg lábjegyzete szerint néhány kéziratban megtalálhatók ugyan ezek a szavak, de a lábjegyzethez a (B) jelzés van illesztve, mely azt jelenti, hogy a kritikai kiadás által elfogadott szövegre vonatkozólag ,,valamelyes kétely fennáll'' (some degree of doubt), ez azonban nem jelentõs. Ilyen esetekben a fordítók nem szoktak eltérni a kritikai kiadás szövegétõl, hacsak nem folytattak a kérdésre vonatkozólag beható személyes tanulmányokat. A SZIT néhány más esetben is lábjegyzetbe utalt szövegvariánsokat követ. Gyanítom, hogy azért teszi ezt, mert a latin Vulgata fordítás ezeket a variánsokat követi. Ez azonban manapság már nem érvényes szempont szentírásfordítások készítésénél. -- Lk 1,42-ben e szavak szerepelnek, de sajnos, ott a SZIT, ahelyett, hogy követné az értelem szerinti fordítást, melyet Lk 1,29-nél használt (és melyet több kiváló modern fordításnál is találunk), a szó szerinti fordítást választja: ,,áldott vagy az asszonyok között.'' Nyugodtan lehetne az ,,áldottabb vagy minden asszonynál'' fordítást választani.

Lk 4,19: ,,elérkezett az Úr esztendeje'' -- helyesen: ,,elérkezett az Úr kedves esztendeje'', vagy ,,az Úr kegyelmének esztendeje.'' A ,,kedves'' vagy ,,kegyelmének'' szóval fordítható ,,dekton'' szó fontos. Jézus az izajási jövendölést ezekkel a vigasztaló szavakkal zárja, és, a jövendölés felolvasását mondat közben félbeszakítva, nem olvassa fel a befejezõ ,,Isten bosszújának napját'' (61,2b) szavakat. Jézus Isten irgalmas kegyelmének kinyilatkoztatója.

Lk 24,19: ,,aki próféta'' -- helyesen: ,,aki próféta volt.'' A reményüket vesztett emmauszi tanítványok a múltról beszélnek (egeneto).

Jn 5,23: ,,örökké él'' -- helyesen: ,,örök élete van.'' János teológiájában fontos állítás, hogy már most, itt e világon megkezdõdik az örök élet.

ApCsel 2,41: ,,háromezer lélek megtért'' -- helyesen: ,,háromezer ember csatlakozott hozzájuk.'' A ,,prosztithémi'' ige szenvedõ alakjának jelentése ,,hozzáadódni''. A kereszténységben a hitre térõ ember a hívõ közösséghez csatlakozik. A ,,pszükhé'' (= lélek) szó hebraizmus, mely ,,ember''-t jelent.

2Kor 5,19: ,,Ezt az Isten viszi végbe, akit Krisztus kiengesztelt irántunk . . . Isten ugyanis Krisztusban kiengesztelõdött a világgal . . .'' -- helyesen: ,,Ezt Isten viszi végbe, aki Krisztusban kiengesztelt minket önmagával . . . Isten ugyanis Krisztusban kiengesztelte a világot önmagával.'' Két eltérõ szótériológiát tartalmaz a két fordítás. A helyes fordítás szerint nem egy haragvó Atyaistent engesztel ki Krisztus, hanem maga a szeretõ Atyaisten engeszteli, békíti ki a világot Krisztus által önmagával. ,,Iam diligenti reconciliati sumus (A már bennünket szeretõ Istennel engesztelõdtünk ki)'' -- mondja helyesen Ágoston. A szentgyónásban mondott papi feloldozó ima a fenti szöveg helyes fordítását követi.2

Róm 5, 10: ,,Mert ha Istent Fia halála kiengesztelte . . .'' -- helyesen: ,,Mert ha Isten Fiának halála által kiengesztelõdünk az Istennel . . .'' Az elõzõ szöveggel azonos kérdésrõl van szó. A SZIT fordítása nem követi az eredetit.

Gal 5,22: ,,A Lélek gyümölcsei viszont: szeretet . . .'' -- helyesen: ,,A Lélek gyümölcse viszont: szeretet . . .'' Pál a ,,test cselekedetei''-rõl többes számban beszél, de a Lélek gyümölcsérõl szólva szándékosan egyes számot használ. Idézem az e versre vonatkozó TOB-lábjegyzetet: ,,A test cselekedeteivel Pál szembeállítja a Lélek gyümölcsét, mely egyetlen, vagyis a szeretet. A felsorolásában következõ szavak a szeretet uralmának jelei (öröm és béke), a szeretet megnyilvánulásai (a türelem, kedvesség és jóság), és a szeretet megszületésének és kiteljesedésének feltételei (hûség, szelídség és önmegtartóztatás).''

Zsid 5,8: ,,mûve befejeztével'' -- helyesen: ,,miután tökéletességre jutott.'' A SZIT a ,,teleiún'' igét Zsid 2,10-nél helyesen a ,,tökéletesítse'' szóval fordítja, itt azonban ugyanezt az igét a ,,mûve befejeztével'' szóval adja vissza. Így itt eltûnik a Zsidókhoz írt levél eredeti szótérológiája, mely szerint Jézus maga ért el szenvedése által a tökéletességre (vagyis a tökéletes szeretetre, mely megdicsõült életét is képezi), és így lett üdvösségünk szerzõje. Alszeghy Zoltán fejtette ki könyveiben és cikkeiben ezt a mély és napjainkban nagyon aktuális szótérológiai felfogást.

További részletes vizsgálódással még számos más kisebb-nagyobb pontatlanságot is fel lehet fedezni ebben a fordításban. Tekintettel a hatvanas-hetvenes évek nehéz viszonyaira, ezt nem kritikaként mondom. Viszont arra komolyan gondolnunk kell, hogy a mostani jobb körülmények között új energiával fogjunk bele Isten igéjének ,,magyarosításába''. Ez a liturgia szempontjából is igen fontos feladat lenne, mert azok a szövegek, amelyeket a hétköznapi szentmisék olvasmányaiként ma is használunk, a SZIT fordításánál is jóval pontatlanabbak, és dogmatikai megfogalmazásokat kevernek bele a szentírási szövegbe.

Bízzunk Isten igéjének erejében, és közvetítsük az teljes tisztaságában Isten népének, hogy ,,terjedjen az Úr igéje''!

Jegyzetek (Nagy Ferenc)

1 A malkút héber és a baszileia görög szót a Biblia általában a magyar ország szóval fordítja; pontos jelentése azonban királyság, uralom. Jelentõs nyelvi módosítás lenne, ha ezentúl a Bibliában nem Isten Országáról, hanem Isten Királyságáról, királyi uralmáról olvasnánk. De nem szabad visszarettennünk attól, hogy pl. Jehova tanúitól kell átvennünk egy alapvetõ bibliai szó helyes magyar formáját. -- Más kifejezésekben, sajnos, le kell mondanunk arról, hogy nyelvünk pontosan tükrözze a bibliai kifejezések igazi értelmét: Szentlélek helyett nem mondhatunk Szent Szellemet; Jézus teste helyett nem állhat Jézus húsa.

2 A hagyományos magyar nyelvhasználattól sokan idegennek tartják az ilyen kifejezést: ,,Isten Krisztusban kiengesztelt minket önmagával.'' Úgy hírlik, hogy a szentségi föloldozás formuláját, ahogy azt Magyarországon lefordították, a Szentszék nem fogadta el; a ,,kiengesztelõdött a világgal'' helyébe Róma kívánta a következõ megszövegezést: ,,kiengesztelte önmagával a világot.'' Nemegyszer a helyes katolikus szótériológia is megkívánja egy-egy élõ nyelv módosulását, gazdagodását. Lehetne a Magyar Bibliatársulat fordítását követve így is fordítani: ,,Isten Krisztusban megbékéltette a világot önmagával''; vagy ,,kibékítette a világot önmagával.''


Dér Katalin : A szófelejtés a létfelejtés kezdete. Egyházi dokumentumok magyarul
1996/1/27	Dér Katalin:  A SZÓFELEJTÉS A LÉTFELEJTÉS KEZDETE.  Egyházi dokumentumok magyarul

,,S Frici bácsi vajon mit szólna, ha ötszáz

év múltán rosszul tennék át francia nyelvre

mûveit, és olvashatná?'' Mire elkomorult, és

,,Szellem nem rúgott elevent -- mondotta -- fenékbe

(nem mondotta ilyen finoman) soha még, hanem akkor majd ez történnék!''

Ezt az elrettentõ penitenciát helyezte kilátásba ,,Frici bácsi'', azaz Karinthy Frigyes -- a történet idején még ifjú Devecseri Gábor tanúsága szerint -- a majdani mûfordítónak arra az esetre, ha mûveit az õ halála után netán rosszul találná lefordítani. -- Nagy íróink, költõink mindig örömmel és alázattal szegõdtek fordítóként a szellem külföldi nagyságainak szolgálatába, és a helyes fordítás elveirõl, de még legapróbb gyakorlati kérdéseirõl is heves, olykor évekig tartó viták folytak nálunk. A magyar irodalomban mindenkor elevenen élt az a törekvés, hogy hivatott íróink, fordítóink az olvasók kezébe kiváló, az eredeti mûvekkel vetekedõ minõségû fordításokat adjanak. A magyar Horatius-kiadás tartalomjegyzékében például, amelynek utószavából a fenti idézet származik, a fordítók között Áprily, Babits, Illyés, Jékely, Kosztolányi, Sík Sándor, Nemes Nagy Ágnes, Szabó Lõrinc, Vas István, Weöres Sándor és még sok más költõóriás nevével találkozunk. Büszkén mondhatjuk: a magyar fordításkultúra a világ élvonalába tartozik.

Ennek azonban az egyházi dokumentumok, pápai körlevelek magyar tolmácsolásában szinte semmi nyoma nincs. Hazai fordításirodalmunk híresen magas színvonala és az egyházi megnyilatkozások magyar tolmácsolásainak gyengesége között feszülõ ellentét érthetetlen és elszomorító jelenség.

A fordító munkája, túl a kötelezõ nyelv- és szaktudáson, szeretet dolga is. Boldog szolgaság, mely megköveteli a szív és az értelem alázatát, azt, hogy a fordító képességeit, egész személyiségét adja át az idegen szövegnek és szerzõje szellemének. A fordító az író prófétája, e szó eredeti, elsõ értelmében, vagyis az író nevében szól, minden kis hibával az õ mondanivalóját torzítja, az õ személyiségi-szellemi jogait sérti. Ha rosszul dolgozik, a szerzõt bírálják, mosolyogják meg, dobják félre. Ugyan miért lenne ez másképp, ha ez a szerzõ történetesen a pápa vagy a tanítóhivatal? Nem, akkor sincs másképp. Egy költõ, egy tudós gondolatainak hû tolmácsolását féltõ gonddal illik vigyáznia a fordítónak -- a katolikus egyházfõ neve alatt ellenben akadálytalanul jelenhet meg magyarul nyelvi, teológiai, filozófiai szempontból hibás, homályos, pontatlan, értelmetlen mondatok tömege! A klasszikusok szava szent -- a pápáé nem.

A tanítóhivatali, pápai dokumentumokat még papi körökben is kevesen olvassák nálunk. A gyenge olvasottság és még gyengébb hatásfok okairól világszerte sokat írnak mostanában. Ezért a visszhangtalanságért, legalábbis Magyarországon, mindenképpen felelõsek a rossz fordítások is, amelyek éppen a legjellegzetesebb, az eredeti mûvek arculatát leginkább meghatározó sajátosságokat sikkasztják el, a határozott, erõs, éles, tiszta fogalmazást és a szigorú logikai szerkezetet. Ha a tartalmat nagyjában-egészében visszaadják is, a részletek, az egyes gondolatok mélységét gyakran nem. A Hangot pedig, amely az olvasót megszólítaná, a magyar fordításokban nem halljuk többé.

Vegyük példának a körleveleket. Szükségképpen általánosságban szólnak ugyan egy kérdésrõl, ez azonban nem szürkeséget, erõtlenséget jelent. Szavuk rendszerint erõteljes jézusi szó abban az értelemben, hogy bennük az igen igen, a nem nem. Íróik tudatosan választják meg kifejezéseiket, mindig pontosan azt a szót használják, amit az adott helyen használni szándékoznak. Szigorú logika érvényesül bennük a szöveg egészét, a mondatok egymásutánját és az egy mondaton belüli gondolatmenet felépítését tekintve is. Argumentumaikat két forrásból, a Bibliából és az ésszerû gondolkodásból merítik, érvelésmódjuk racionális, a hit ésszerûségén alapul. Ezek a karakterjegyek a fordításokban gyakran figyelmen kívül maradnak. A határozott, pontos latin szóválasztás a magyar változatokban lapos tautológiákká vagy langyos semmitmondássá változik; a mondatok szép logikai építménye kusza halmazzá omlik össze; és -- ami a legrosszabb -- fordításaink szürkék, hitpróbálóan unalmasak, hamisan kegyes hangvételûek. Esetenként lehetnek persze olyan körülmények, amelyek látszólag gyengítik a latin enciklikák felsorolt karakterjegyeit. ,,Az igazság ragyogása'' (Veritatis splendor) kezdetû körlevélre például jellemzõ egyfajta óvatosság, nevek nélkül bírál bizonyos jelenségeket. Ez azonban nem befolyásolja elvi állásfoglalásainak határozottságát, amit a fordítónak kötelessége visszaadni a magyar változatban. A másik ilyen körülmény az egyházi megnyilatkozások latinságának változása, ami nagyjából VI. Pált követõen figyelhetõ meg. Az iratok hivatalos nyelve ugyan a latin, de ma már nem latinul fogalmazzák õket. Nyelvezetük nem a klasszikus vagy a középkori latinság szabályait követi, egyre gyakrabban szüremkednek be ,,konyhanyelvi'' elemek, azaz modern idegen nyelvi hatások: az okmányok szövegében sok a germanizmus, anglicizmus stb.(1) De ezzel együtt is világosan érthetõek. A fordítónak egyszerûen tudatosítania kellene ezt az új helyzetet, és alkalmazkodnia kellene hozzá.(2)

Az alábbiakban csupán a fordítások leggyakrabban elõforduló, tipikus hibáira mutatunk be néhány példát két szöveg alapján. Az egyik a Centesimus annus körlevél (A századik év). Egyrészt nagy jelentõsége miatt választjuk, hiszen közvetlenül a rendszerváltás után, arra reagálva írta a pápa. Másrészt pedig azért, mert magyar fordításainak immár szinte külön története van. Elõször a Vigiliá-ban látott napvilágot egyik legfontosabb részlete, a III. fejezet az 1989-es évrõl (1991/7, 482-488, a továbbiakban: CA VIG). Amennyire örvendetes, hogy alig hat héttel a hivatalos közzététel után már magyarul olvashattuk, éppoly elszomorító színvonaltalansága, megszámlálhatatlan súlyos nyelvi, logikai, tárgyi hibája. A helyzetet aligha enyhíti, hogy nem ez volt a ,,hivatalos'' magyar változat, rendkívülien súlyosbítja viszont, hogy nagyon sokan olvasták, sokkal többen, mint a késõbbi teljes kiadást. Márpedig aki ezt a fordítást kézbe vette, annak talán mindörökre elment a kedve a pápai enciklikáktól. . . Ráadásul a részlet olyan idõben jelent meg a folyóiratban, amikor, jól emlékszünk, az egyháznak az új társadalmi kérdésekkel kapcsolatos véleménye iránt volt bizonyos kereslet. Hát ez a hajó, úgy látszik, elment. És hogy elment, azért sok más mellett felelõsek az ilyen fordítások is. -- A teljes kiadás fordítása 1991-ben jelent meg (SZIT; a továbbiakban: CA 1991). Kissé módosított változata pedig Az egyház társadalmi tanítása c. gyûjteményes kötetben látott napvilágot évszám nélkül ugyan (miért?), de ténylegesen 1993-ban (SZIT; a továbbiakban: CA 1993). -- A példaként választott másik írás a Veritatis splendor körlevél lesz (Az igazság ragyogása, SZIT 1994; a továbbiakban: VS).

1) Terminológiai pontatlanságok

Elméleti fejtegetések fordításánál alapkövetelmény a szakkifejezések szabatos és lehetõleg egységes visszaadása. Ennek a magyar fordítások gyakran nem felelnek meg. Példák: A latin verus szó filozófiai szövegben azt jelenti, hogy valami valóságos, valódi, azaz megfelel fogalmának, Arisztotelésszel vagy Szent Tamással szólva az-ami. Az ,,igaz'', ,,helyes'' és hasonló köznyelvi változatok szakszövegben rendszerint értelmetlenek. Így a pápa nem ,,igaz szabadságról'', ,,igaz közösségrõl'' beszél (VS 51 és sokszor) -- hiszen ezek a szókapcsolatok itt nem jelentenek semmit --, hanem valóságos, vagyis fogalmának megfelelõ szabadságról és közösségrõl. Nem azt mondja, hogy az egyháznak ,,az ember igazságáról'' van tanítása (?), hanem ,,az ember valóságáról'', még inkább ,,valóságos természetérõl'' (uo. 40). A biologizmus erkölcstana sem ,,az ember és szabadsága igazságával'' áll ellentétben (uo. 48), hanem ,,az ember és az emberi szabadság valóságos természetével''.

A latin socialis jelzõt többnyire a ,,társadalmi'' szóval kell visszaadnunk: társadalmi tanítás, keresztény társadalmi tanítás, társadalmi kérdés, probléma, gazdasági és társadalmi téren, a munka gazdasági és társadalmi dimenziója stb. A magyar ,,szociális'' szó szûkebb értelmû, speciálisan a szegénység kérdéséhez kapcsolódik. Így a ,,szociális tanítás'', ,,szociális kérdés, probléma'' vagy a ,,szociális dimenzió'' kifejezések (CA 1991 és 1993, sokszor) a magyarban félrevezetõek, mivel a pápa nem csak a szegénységrõl, hanem a társadalom minden rétegét érintõ, vagyis társadalmi kérdésekrõl kívánt szólni.

A ,,sajátosság'' (proprium, proprietas) filozófiai fogalom ugyancsak nem keverendõ össze a hasonló, de köznyelvi ,,tulajdonnal'': a munkaerõ a személy fogalmához tartozó ,,sajátosság'', nem pedig a személy ,,tulajdona'' (CA 6, 1991). És ha már a ,,fogalom'' szónál tartunk, valaminek a fogalma nem ugyanaz, mint valakinek a felfogása: ,,az emberi személy helyes fogalma'' (conceptus) más, mint a ,,helyes felfogás az emberi személyrõl'' (uo. 11). Szintén nem cserélhetõ fel a ,,személy'' filozófiai szakszó a ,,személyiség'' lélektani kategóriával (uo.), a ,,tulajdonos'' a ,,munkaadóval'' (uo. 8), vagy a ,,hajlam'' mint objektív pszichológiai adottság a köznyelvi és szubjektív ,,hajlandósággal'': az embernek nem ,,hajlandósága van a kellõ cselekvésre és célra'' (VS 43), hanem hajlama, irányultsága (inclinatio).3

A következõ mondatban a fordító egy egyszerû jelentéstani tévedés segélyével a pápát a falfirkákból ismert ,,Semmi Hatalmat Senkinek'' jelszó ultraliberális, anarchista zászlóvivõjeként prezentálja nekünk. Íme: ,,A hatalomnak mindig hazugsággal kell igazolnia önmagát. . .'' (CA 23 VIG). Soha semmiféle keresztény tanítás nem állított ilyesmit a hatalomról általában! A pápa szerint az erõszak (violentia) az, ami így viselkedik. A folytatásból kiderül, hogy ez a hatalom ,,úgy tesz, mintha valamilyen jogot kellene védelmeznie''. Már miért ,,tenne úgy'' a hatalom, ,,mintha'', amikor tényleg ez a feladata? Az eredetiben a dolog egészen másként fest: ,,Az erõszaknak (nem a hatalomnak!) mindig hazugsággal kell igazolnia önmagát, és azzal, hogy úgy tesz -- még akkor is, ha ez hamis --, mintha valamilyen jogot kellene védelmeznie. . .'' -- Vagyis az erõszak illegitim voltának lényeges eleme -- és ez mindenestül kimaradt a magyar szövegbõl --, hogy hamisan, indokolatlanul hivatkozik jogvédõ kötelezettségére.

2) A logika lerombolásának királyi útja

Egy szöveg logikáját sokféleképpen összezavarhatjuk. Az egyik leghatásosabb módszer, ha a kötõszókat, módosítószókat és a névmásokat rontjuk el. Ezek kapcsolják ugyanis egybe a szavakat, tagmondatokat, ahogy az izületek a test részeit. A kicsiny de-k, mivel-ek, ámbár-ok és társaik roppant súlyos szavak, fordításuk eltévesztésével egész passzusokat tehetünk végképp érthetetlenné. Egyetlen apró tévedés, és máris az ellenkezõjére ,,fordítottuk'' az eredeti gondolatot. Erre az enciklikafordításokban igen gyakori hibára csak egy-egy példát hozunk a két dokumentumból.

,,Semmilyen politikai társadalom -- bár saját autonómiája és törvényrendszere van -- nem téveszthetõ össze az Isten Országával.'' (CA 25 VIG) Mi az, hogy ,,bár''? És miféle ,,bár''? Ha ezt állítaná valaki: ,,A kutya -- bár négy lába van -- nem (mégsem) téveszthetõ össze az emberrel'', nem joggal mondanánk-e esztelennek? Még akkor is, ha pápa az illetõ. . . De õ nem ezt írta, hanem a következõt: ,,Semmilyen politikai hatalom -- éppen mivel saját autonómiája és törvényrendszere van (esetleg: amelynek saját autonómiája . . . van) -- nem téveszthetõ össze az Isten Országával.'' Persze, hiszen ha nem lenne saját autonómiája, akkor elvben esetleg ,,összetéveszthetõ'' volna azzal. Itt egyszerûen a cui latin névmás megengedõ (bár neki) és okhatározói (mivel neki) értelmének felcserélése okozta a galibát.

Ugyanez történt a másik példában is, csak éppen fordítva: ,,Néhány moralista, mivel az erkölcsi életet meg akarta tartani keresztény keretek között, a katolikus tanítással ellenkezõ módon különbséget tett egy emberi eredetû . . . rend és egy üdvrend között. . .'' (VS 37) -- Teljes rejtély, hogyan juthat valaki a katolikus tanítással ellentétes következtetésre, éppen azért, mivel meg akarja tartani azt! Nos, itt a cum megengedõ, ,,noha'', ,,ámbár'' jelentésû: egyesek, noha szubjektíve meg akarták tartani a keresztény tanítást, objektíve mégis ellentétbe kerültek vele. Vagyis a pápa a jó szándék és a tárgyilag téves végeredmény konfliktusáról kívánt szólni. És így már értjük.

3) A logika lerombolásának egyéb útjai

Szinte lehetetlen felsorolni azt a sokféle módot, ahogyan egy mondatot értelmetlenné tehetünk. Be kell érnünk néhány példával. Ezt olvassuk: ,,Az egyén szabadsága számtalan föltétel teljességétõl függ.'' (CA 25 VIG). Mi úgy tudjuk, hogy a szabadság egyedül Istentõl függ, senki és semmi mástól. Feltételektõl a szabadság gyakorlása függ, ahogy a mondat az eredetiben szól: ,,Az egyén szabadságának számtalan feltételtõl körülvéve kell mûködnie.'' -- A következõ lépés a fordító szerint: ,,Ezek érintik ugyan a szabadságot, megkötni azonban nem tudják.'' A szembeállítás nem világos, és különösen érthetetlen a két magyar mondat együtt: hogy képes a szabadság ,,függni'' a feltételektõl, ha egyszer azok nem tudják õt ,,megkötni''? Ezt még egy egyszerû kugligolyó ,,függésérõl'' (lógásáról) sem bírjuk elképzelni. Helyesen: A szabadság gyakorlása feltételeknek van alávetve, ,,ezek hatnak ugyan a szabadságra, de nem determinálják azt''. -- A harmadik mondattal aztán teljessé válik a káosz: A feltételek ,,többé-kevésbé megkönnyíthetik a szabadság gyakorlását, de el nem pusztíthatják''. Már miért akarnák elpusztítani, ha elõbb ,,megkönnyítik gyakorlását''? Az eredeti szöveg szerint a feltételek ,,képesek megkönnyíteni, illetve megnehezíteni a szabadság gyakorlását, de nem képesek elpusztítani (magát a szabadságot)''.

A következõ példában a fordítónak sikerült a mondat értelmét homlokegyenest az ellenkezõjére változtatni: ,,A marxizmus összeomlása természetesen jelentõsen hozzájárult ahhoz, hogy a Földet egymástól elzárkózó, s egymással féltékenyen harcoló világokra darabolták fel.'' (CA 27 VIG) -- Nincs ember, ide értve a fordítót is, aki értené ezt a mondatot! A pápa a két világrendszer (nem ,,világok''!) megosztottságáról beszél itt, és a marxizmus összeomlásától mindenki éppen e megosztottság végét, megszûntét remélte, nem pedig -- a fordítóval -- annak fokozódását. És mi az, hogy ,,a Földet világokra darabolták''? Kik? És micsodát daraboltak micsodára? -- A latin mondat e magyar szörnyszülöttnek éppen az ellentétérõl szól, bár talán valóban bonyolult kissé. Szó szerint így hangzik: ,,A marxizmus összeomlásának nagyon lényeges következményei voltak a Föld (mindeddig) egymástól elzárt, egymással féltékeny versengésben szembenálló világrendszerekre osztott volta tekintetében is.''

A hasonló bonyolult kérdéseket elemzõ, nehéz mondatoknál van a legnagyobb szükség a fordító alázatára, arra, hogy a szerzõ precízen mérlegelt gondolatait mi is végigjárjuk, átelmélkedjük, és híven adjuk vissza. Ilyen súlyos mondat pl. a következõ: ,,A marxizmus eszméinek bukása egyáltalán nem számûzi a világból az igazságtalanságnak és az elnyomásnak azokat a helyzeteit, amelyekbõl maga a marxizmus -- mértéktelenül visszaélve ezekkel a helyzetekkel -- tápot merített.'' (CA 26) -- A hosszú kommentárt érdemlõ mondat legalább hat fontos információt hordoz: 1.) A marxizmus eszméi megbuktak. 2.) A marxizmus nem oldotta meg az igazságtalanságot teremtõ helyzeteket. 3.) Sõt, maga is kitermelt ilyeneket. 4.) Ám ezek a marxizmus bukásával nem szûntek meg automatikusan. 5.) A marxizmus az ilyen a helyzetekre hivatkozott, hogy legitimálja önmagát. 6.) Azonban megoldások helyett visszaélt az igazságtalan helyzetek létével.

A Vigilia-beli fordítás a mondatot a felismerhetetlenségig eltorzította, idézhetetlen. Az 1991-es és 1993-as változatról ezt ugyan nem állíthatjuk, de azt sem, hogy visszaadná a fenti hat fontos információt. Így szól: ,,A marxizmus válsága nem szünteti meg a világban az igazságtalanságot és az elnyomást, amit a marxizmus mértéktelenül kiaknázott, és amibõl erejét merítette.'' -- A mondat érthetetlen: miért szüntetné meg a marxizmus válsága például az igazságtalanságot? A lényegesebb pontatlanságok a következõk. 1.) A marxizmusnak nem a ,,válságáról'', hanem a bukásáról (occasus) van szó. 2.) Nagy különbség van az elvont igazságtalanság (elnyomás), illetve a konkrét igazságtalan (elnyomó) helyzetek között. A pápa szerint nem az elvont ,,igazságtalanságot'' kell megszüntetni -- hisz ez lehetetlen is --, hanem azokat a konkrét helyzeteket, amelyek törvényszerûen vezetnek igazságtalansághoz. 3.) Végül az igazságtalansághoz és elnyomáshoz vezetõ helyzeteket a marxizmus nem ,,kiaknázta'' (?), hanem ,,visszaélt velük'' (abutens), hogy legitimálja önnön létét. A szöveg teljes gazdagságát számonkérni talán úgyis túlzott szõrszálhasogatásnak tûnnék -- reménytelen. A fenti mondatban például a pápa szerint a marxizmusnak nem is ,,eszméi'' vannak, hanem csak ,,vélekedései'', ,,önkényes döntvényei'' (placita). Ha ezeket az árnyalatokat nem is adjuk vissza, legalább a tárgyilag korrekt fordításhoz ragaszkodnunk kellene.

4) ,,A ti szavatok legyen: igen igen -- nem nem''

Fordításaink tipikus hibája, hogy a pápa erõteljes szavait beteggé gyengítik, határozott kijelentéseit letompítják, sarkos megfogalmazásait szürkévé halványítják. Az ilyen eljárás nagyon nehezen érhetõ tetten, hiszen, úgymond, nem tartalmi torzítás. A munkások ,,nem támogatták már tovább'' a marxista ideológiát (CA 23, 1991 és 1993) -- ez tényleg ,,csak'' stilárisan különbözik attól, ami az eredetiben áll: a munkások ,,törvénytelennek tekintették'' (exlex), vagy ,,illegitimnek nyilvánították'' azt. Az az éteri megfogalmazás, hogy a marxizmus, önmagát legitimálandó, ,,rájuk hivatkozott'' (ti. a munkásokra; uo.), valóban ,,majdnem'' ugyanaz, mint a szókimondó eredeti: ,,azt állította, hogy õértük emel szót''. ,,Majdnem'' ugyanaz. . . Mégis ez a szürkítõ tendencia a legveszedelmesebb, mert elborítja, behálózza az egész szöveget, amely így egyszerre semmitmondó, üres, lapos, olvasásra alig méltó szócsépléssé változik. De az efféle glettelõ mechanizmusok alkalmasak arra is, hogy egy ember legjellegzetesebb, legalapvetõbb gondolatait semleges szépelgéssé silányítsuk. Ez történt a következõ példában.

Ismerjük azokat az eseményeket, amelyek fokozatosan megérlelték II. János Pál teljes és határozott háborúellenességét. A CA-ban már így ír errõl: A nemzetközi konfliktusok ,,párbeszéd útján és az egymás iránti szolidaritással oldhatók meg, az ellenfél elpusztítását célzó küzdelem és a háborús erõszak kizárásával'' (bellica vi exclusa; CA 22). A háborút egyszerûen ki kell zárni a konfliktuskezelõ eszközök sorából -- ez itt II. János Pál alapvetõen lényeges és egyértelmû gondolata, amit a fordítók a legváltozatosabb stílusgyakorlatokkal próbálnak közömbösíteni. A Vigiliában: ,,a népek minden nehézsége (SIC!) . . . könnyebben oldható meg párbeszéd . . . útján, mint háború által.'' Az 1991-es és 1993-as változatban pedig: a konfliktusok ,,háború nélkül is megoldhatók''. -- Megoldhatók tehát a konfliktusok ,,háború nélkül is'', meg háborúval is, csak hát úgy egy kicsikét ,,nehezebben''! Nem vigasztal az sem, hogy a többi idegen nyelvû fordításban is (amelyekhez hozzáférhettem) hasonló elkenésekkel találkozom. A németben a problémák ,,könnyebben oldhatók meg'' békés úton, a franciában pedig párbeszéddel ,,és nem háborúval''. De azt a pápai gondolatot, hogy a vitákat a háború kizárásával kell megoldani, egyetlen fordító sem vállalta.

Az efféle fordítások szomorú eredménye az, hogy egy szakmailag, elméletileg, filozófiailag stb. hiányosan mûvelt, rendezetlen gondolkodású, félszegen fogalmazó szerzõt mutatnak be az olvasónak. Ezzel hamis és méltatlan képet festenek e szerzõrõl, aki történetesen a katolikus egyházfõ, és akinek neve a kiadványok címlapján szerepel. Ez skandalum. -- De még nagyobb baj, hogy miközben az a látszat, mintha teljesítenénk kötelességünket, átadnánk a tanítást -- hiszen az enciklika ,,le van fordítva'', hozzáférhetõ --, a valóságban nem adjuk át! És ez esetenként talán még rosszabb, mintha semmit sem tettünk volna. A kérdést azonban nem lehet egyszerûen a fordítók hibáztatásával elintézni. Enciklikát fordítani nehéz. A teológiai, filozófiai, stb. szaktudás mellett alapkövetelmény a nyelv kiváló ismerete. Nélkülözhetetlen az ügyszeretet, a pápai, tanítóhivatali megnyilatkozások fontosságának mélységes tudata, minden ezzel ellenkezõ tendencia dacára. Végül pedig sok idõt kell rászánni: szövegeinket Horatiussal szólva valóban ,,éjszakai és nappali kezeinkben'' kell forgatnunk, ha érdemleges munkát akarunk végezni.

Mindezeket megfontolva kívánatos lenne, hogy az egyházi dokumentumokat több fordító közös munkával fordítsa magyarra, hogy tolmácsolásukra nálunk is, mint külföldön, fordítói munkaközösség alakuljon a Püspöki Kar Titkársága mellett. Ennek reménybeli megszervezéséig pedig haladéktalanul gondoskodni kellene a fordítások nyelvi és szakmai lektorálásáról. Képtelenség, hogy egy pápai dokumentum fordítása minden szakmai kontroll nélkül juthat az olvasók kezébe! Az itt felsorolt szégyenletes hibák többsége elkerülhetõ, korrigálható lett volna egy jó lektor segítségével. A lektorálás fontosságának érzékeltetésére hadd hozzak végül egy személyes példát, amelyet -- ennyi bíráló szó után -- önkritikának is szánok. Az Octogesima adveniens fordításában ezt írtam: ,,El kell ismernünk a választás lehetõségét az ember elõtt nyitva álló egyformán legitim, ám egymástól eltérõ utak között.'' (OA 50) -- Nos, VI. Pál nem mondott olyasmit, hogy a katolikusok által választható politikai alternatívák mind ,,egyformán'' legitimek lennének. Csak annyit mondott, hogy ezek az alternatívák ,,legitimek, ugyanakkor eltérõek'' (legitimas easque varias). A különbség nagyon jelentõs, a félreértést mégis egy bosszantó, apró gyengeség, olvasási hiba okozta: a latin szöveg easque szavát (= ,,és ugyanezek'', ,,és ugyanakkor ezek'') aeque-ként olvastam, ami azt jelenti, hogy ,,egyformán''. Így jött létre az ,,egyformán legitimek'' kifejezés, ami azután nem kis vitát kavart. Utólag persze nagyon bántott az eset, de egy dologban bizonyos vagyok. A hasonló félreolvasásokat, amelyek, gondolom, bárkivel megeshetnek, egy gondos lektor nyomban észrevenné és korrigálná.

Korunkban, e mai szóözönben létfontosságú lenne, hogy a szavakat tisztán, abban az értelemben vegyük a szánkra, tollunkra, amit valóban jelentenek. A szó szent dolog. Szent, mert szavaink értelmét a Szó, az Ige, a Logosz léte s világba jötte teremti és adja meg. Mi azonban mintha rohamosan felejtenénk el ezt. A szófelejtés pedig a létfelejtés kezdete.

Jegyzet

1 Ld. ehhez kedves tanítványom, Rihmer Zoltán latin szakos egyetemi hallgató kitûnõ cikkét: Vox Latina XXX (1994) 397--400.


Rónai Zoltán: A megfeszített és a próféta
1996/1/27	Rónai Zoltán:  A MEGFESZÍTETT ÉS A PRÓFÉTA

I.

Nyírõ József, a nagy erdélyi elbeszélõ külföldi éveinek (1945--1953) nem bõséges termésébõl bizonyára legkevesebben két, bibliai tárgyú, drámai mûvérõl szereztek tudomást: A Megfeszített, és A próféta.(1)

A Megfeszített ,,bujdosó ruhában'', kezdetlegesen sokszorosítva indult útjára ,,hazátlanságunk ötödik esztendejében kézirat gyanánt''. Mivel a menekülthullámmal a Nyírõ házaspár 1945. március 28-án hagyta el az országot, az ötödik év 1949 volt, irodalmi lexikonok azonban a mû megjelentét ,,Passau, 1948''-al adják meg. Nyomtatásban a Katolikus Magyarok Vasárnapja adta ki.(2)

Az elõszó szerint ,,filmnek készült, és ha film is lesz majd belõle, nem magyar nyelven és nem magyar mûvészek lelkén keresztül'', ami fáj is az írónak. Megfilmesítésre aztán mégsem került sor; a gyártók szórakoztatóbb témát és kevésbé költséges vállalkozást kerestek. ,,Filmdráma'' volta azonban rányomja bélyegét. Mivel nem színpadra szánták, nem oszlik felvonásokra és jelenetekre, s annyi a szereplõ meg a színváltozás, hogy elõadására színház nem is vállalkozhatna. Mindenesetre Nyírõ ,,a világ legnagyobb eseményének, a Golgota drámájának megrázó élményét'' akarja kivetíteni, ,,úgy, ahogy benne él''.

A cselekmény hûen követi az evangéliumi elbeszélést a diadalmas, jeruzsálemi bevonulástól a feltámadt Jézus és Mária Magdolna találkozásáig a sírnál. Sokszor szó szerint veszi át a Szentírás szavait, de alkalmat talál arra is, hogy szárnyra engedje képzeletét, s ez egyáltalán nem érdektelen oly történet esetében, melynek lefolyása és kimenetele jól ismert. Így jeleníti meg a szanhedrin tanácskozását, az apostolok vitáját az ülésrendért az utolsó vacsorán, a beszélgetést Annás házában és az Úr látomását az Olajfák hegyén. Csak Õ és az angyal látja a világtörténelem felvillanó képeit tele vérrel, szenvedéssel és bosszúval, úgyhogy az angyal is ,,borzadtan elfordítja a fejét''.

A szereplõk felsorolása után Nyírõ ,,néhány megjegyzést'' tesz, s nemcsak ,,a papok, farizeusok és törvénytudók'' kilétét tisztázza, hanem felvázolja azt is, hogyan képzeli el a fõalakokat.

Jézus ,,testi megjelenésében is magasabb, mint az apostolok. Minden ízében egészséges és nemes, széles mellel és vállakkal. (. . .) Egyenes orr, magas fehér homlok, ovális arc, melynek színe az érett búzáéhoz hasonló. Világosbarna, tompa fényû, vállig érõ haj, de nem göndör. Hasonló színû, kurta szakáll. Járása könnyû, nem földhöz kötött. Mintha a homloka vinné. . .''

Mária ,,magas, nyúlánk, fiatalos kinézésû. (. . .) Barna arcán halvány pír. (. . .) Természetes és magától értetõdõ minden mozdulata, zajtalan, könnyed, mintha nem is venné körül levegõ. . .''

Az apostolok ,,kemény, dolgozó emberek, kik olyannak vették az életet, mint amilyen. (. . .) Az egyszerû emberek okosságával éltek. (. . .) Fülöp meggondolt, megfontolt, ki egyenesen rámegy a célra. (. . .) Tamás született logikus.'' Másokat a szövegbe iktatott jegyzetekben jellemez: Cedar, vezetõ szadduceus, ,,csont-bõr ember, csupa ideg, beesett arcú, (. . .) a törvény hideg õre és kíméltelen végrehajtója.''

Nyírõ tanúbizonyságát adja vérbeli elbeszélõ voltának, s akaratlanul is az olvasó képzelõerejére számít. Mert hogyan lehetne vászonra vinni a járást, ,,mintha a homloka vinné'', vagy a jelenlétet, ,,mintha nem is venné körül levegõ''? Szemléletes képet nyújt a feltámadás hajnaláról:

,,A kelõ nap derengésében kezd már a világ kibontakozni az éj sötétségébõl. A hegyek körvonalai még valószínûtlenek, mintha ködbõl és sejtelembõl valók volnának. A sziklák, falak nedvesek a bõséges harmattól, mintha az éj terhe alatt izzadtak volna meg. A város is kezd már feltetszeni. A látóhatár szélén a felhõk hasa már halványan aranyas. A ciprusok még alszanak, a pálmák lecsüggesztett ágakkal hallgatnak, a fû se mozdul, a madár fészkén utolsókat bólogat, de a bagoly már készül elhagyni õrhelyét. Az álmatlanságtól vörösek szemei. (Mindjárt megvirrad.) A katonák Jézus sírja elõtt köpenyükbe burkolózva várják a felváltást, mordan, cseres, viharvert ábrázattal, és beszélgetnek durván, mozdulatlanul, ahogyan a zsoldosok szokták. (. . .) »Aszondják, meg akarta váltani a világot.« (. . .) Mindannyian röhögnek a képtelen gondolatra, hogy egy ilyen kódus akarja megváltani a világot.''

A Megfeszített egyik szembeszökõ vonása azonban a vallásos és a nemzeti érzés ölelkezése. Az írót nyugatalanítja, hogy magyar templom, iskola, könyv és sajtó híján ,,magunkban vagy utódainkban megszûnünk magyarnak lenni''.

,,Mint az Isten, a haza sem eszme csupán. Mindkettõ valóság. Akkor is, ha nem látod, nem érzékeled. . .'' Azonban sokkal messzebb megy, s olyan sorokat ír le, melyek évtizedek múltán, más körülmények között meghökkenthetnek, vagy akár ,,magyarkodásnak'' is tûnhetnek: ,,Ilyen közel még ember és nép nem állott Krisztushoz, mint a magyar.''

,,Nagy a mi sorsközösségünk a szenvedõ és meggyalázott Krisztussal. (. . .) Ártatlan elítélésünk felett Pilátusok mossák kezeiket, és fegyverrel ûznek elõre a kereszt útján, míg csak ki nem szenvedünk rajta, hogy rongyainkon poroszlók osztozkodjanak, és a gyûlölet lepecsételje még sírunkat is. (. . .) Elesettségünkben és gyengeségünkben nincs és nem is lehet igazabb és nagyobb erõforrásunk, mint ez a soha meg nem szûnõ véráldozat, melyet az örök Isten szeretete saját Fiának odaadásával nyújt a szenvedõ emberiségnek.''

Ezért a tárgyválasztás, s ezért a buzdítás: ,,Vedd fel keresztedet, és kövesd a Mestert! Csak a kereszt magasságából lehet meglátni a feltámadást!''

Ma más társadalmi helyzetben és más gondok között sem vesztette értékét ezen egyedülállónak minõsíthetõ, mély vallásosság által egy szenvedélyes szellemnek ihletett alkotása. Megfelelõ rövidítéssel és átdolgozással talán passiójátékként szolgálhatna.

II.

A próféta címû, háromfelvonásos színmû kézirata végén a pontos dátum: ,,Valdkirchen, 1949. január hó 28.''. Ez is tehát a bajorországi emigrációban született. Nyomtatásban a Szabad Magyar Színpad kötetében látott napvilágot.(3)

 A Keresztelõ Szent Jánost felidézõ mûvel -- ,,történik a palisztinai Macherus erõdben, Heródes palotájában, Jézus nyilvános fellépésének kezdetén'' -- az író talán még nagyobb fába vágta a fejszéjét. A lényeg is itt jól ismert: az elõfutár tanítása, elfogatása és halála, közben Szalomé táncával. A cselekménynek azonban nem olyan mély az érzelmi tartalma, mint a passióé, a szerzõ játéktere viszont sokkal szélesebb. Nyírõ József nyilván tudatában is volt a nehézségeknek. János alakjával csínján bánik: az elsõ felvonásban csak röviden jelenik meg -- bár Heródes Antipász feddésével akkor vívja ki Heródiás gyûlöletét --, a harmadikban egyáltalán nem, a másodikban pedig csupán három jelenetben. A hangsúly tehát fellépésének, majd halálának visszhangján és következményein van.

Az udvar fényûzõ és fondorsággal teli légkörében hallgatja Heródes fõembereivel a bûnbánatot, szeretetet és a Messiás eljövetelét hirdetõ üzenetet. Érkezését azonban mindenki másként képzeli, ha ugyan hisz benne. A király végül szabadon bocsátja Jánost Mojszesz, a ,,Halál keze'' véleménye ellenére.

Nyírõ plasztikusan írja le a születésnapi lakomát és leányfüzér élén Szalomé táncát, mely a lefejezéshez vezet, s az író eredetisége éppen ebben az utolsó felvonásban bontakozik ki. Az udvaroncok Heródessel a történteket vitatják; az egyik nem tulajdonít neki nagyobb jelentõséget, a másik úgy érzi, hogy a próféta bosszút áll rajtuk. Heródiás eszelõsen kacag, a virágok elhervadnak, és kimúlnak a madarak. Szalomé ,,esetlenül vonszolja magát, mint az õszi légy. Feltûnõen megcsúnyult. Már nem az, aki volt.'' Átalakuláson ment át azonban Mojszesz is, már nem a ,,Halál keze'', hanem csak egy szegény öreg, s már érti a prófétát. Szalomé mintegy álomban látja az Embert, s hogyan élednek újra szaván a virágok és madarak. Mojszesz tudja, hol találhatják meg, és ki az: ,,Az út, az igazság és az élet!'' S Õk ketten utána is erednek. Humasz megilletõdötten János szavait ismétli:

,,Születik egy virág, majd meghal a virág.

Helyette születik mind több és több virág,

És egyszer majd aztán virág lesz a világ. . .''

III.

Valószínûleg a Magyar Életrajzi Lexikon terjesztette el, hogy Nyírõ József ,,élete végén megint pap lett''. Tévesen így értelmezték, hogy az író ,,rendezte ügyét az egyházzal''. Hadd használjuk fel az alkalmat a kérdés tisztázására.

A mélyen vallásos fiatalember igazi hivatás nélkül lett pap. Mint Isten igájában címû, hatásos, önéletrajzi regényében írja: ,,Csak én tolakodtam be a szent falak közé, feláldozva magamat, hogy beteg édesanyámat tudjam eltartani, három testvéremet felnevelni.'' Hónapok telnek belsõ vívódásokkal, és 1912-ben a papszenteléskor is arra gondol: a Mindenszentek litániája végéig még felállhat és elmehet. De nem teszi meg, s kijelenti: ,,Pap lettem, állom.'' Volt káplán, hittanár, tábori lelkész és plébános, 1919-ben azonban lelki válságok és csalódások után kilépett és megházasodott. A regény szerint Mailáth Gusztáv Károly erdélyi püspök így búcsúzott tõle:

,,Nem tehetek semmit érted, de megértelek. (. . .) Még csak arra kérlek, hogy ne bántsd a jó anyát, ki tizenkét esztendeig gondoskodott rólad.

-- Viszont szabad nekem is azt kérni, hogy engem se bántsanak, nem az egyház, hanem annak a szolgái, kik sokszor azt hiszik, hogy õk az egyház'' -- szólt a válasz.(4)

Molnár lett, majd újságíró, sikeres író, országgyûlési képviselõ, végül az emigráció tekintélyes tagja. Lelkére azonban súlyosan nehezedett, hogy ,,az egyház bünteti'', és ,,kegyeiben nem részesülhet''. Helyzete rendezésére, felmentésére spanyolországi tartózkodása alatt, tehát 1950 áprilisa után került sor. A dátumot és a részleteket nem tudjuk; Kada Lajos érsek sem találta nyomát ,,az akkori idõkben ilyen ügyekben illetékes Hittani Kongregáció levéltárában''(5). Az indítékot valószínûleg az akkor Madridban élõ piarista Megyer József adta, s az õ közvetítésével talán szerepet játszott rendfõnöke, Tomek Vince is.

Azt sem tudjuk, mikor járult megint a szentségekhez. Megtette kórházba szállítása elõtt, 1953 szeptemberében, de korábban, húsvét után is. ,,Egy szomorú délután'' református felesége ,,titkolt félelemmel és megrendüléssel'' mondja: ,,Holnap meglátogatja egy franciskánus páter. . .'' (Juhász Vince volt.) ,,Meg kellene gyónnia és áldoznia. . .'' Szelíden ránéz, és lecsuklik a feje: ,,Tudok mindent, és már többé nem tervezgetek, fantáziálok, hogy itt a szép tavasz és majd a nyár, a napfény meghozza az egészséget. . .''

Utolsó írását, betegsége történetét 1953 augusztusában vetette papírra. A clevelandi Katolikus Magyarok Vasárnapjánál jelent meg, majd a Kopjafák új, amerikai kiadásának befejezõ, XXII. fejezeteként.(6) Imával végzõdik, az õt segítõ honfitársakról emlékezik meg, s a hontalan magyaroktól vár el ,,egy kurta, futó Miatyánkot''. De beszél ,,görnyedt, fatigás (légszomjas), hasig dagadt, félig fojtott, rozoga, szerencsétlen'' testérõl is, és arra kéri az Urat: ,,Csináld azt és úgy, ahogy Te jónak látod!''

Évekkel korábban, az Íme az emberek! végszavaiban még azt kérte: ,,Uram, ne legyen nehéz, és ne tartson soká!. . .''(7)

Jegyzet

1 Nyírõ József külföldi éveirõl. Rónai Zoltán: Ember a havasokból, Tiszatáj, 1991. 3. sz.

2 Nyírõ József: A megfeszített. Katolikus Magyarok Vasárnapja, Youngstown, é.n. (1977?)

3 Szabad Magyar Színpad. Írták: Nyírõ József, Albert Mária, Csiky Ágnes Mária, Hanvai Hajnal, Marschalkó Lajos, Pohárnok Jenõ, Torjai Szabó István, Újváry Sándor. Amerikai Magyar Kiadó, Köln, é. n. (1956?)

4 Nyírõ József: Isten igájában. Révai, Budapest, é. n. II. 104. old.

5 Msgr. Kada Lajos levélbeli közlése 1989. szept. 1-én.

6 Nyírõ József: Kopjafák. Katolikus Magyarok Vasárnapja, Cleveland, 1956. 185--196. old.

7 Nyírõ József: Íme, az emberek! A Szerzõ kiadása, Madrid, 1951. Új kiadások: Katolikus Magyarok Vasárnapja, Youngstown, 1979; Csokonai, Debrecen, 1991.


Mi érdekli az olvasót?
1996/1/27	Mi érdekli az olvasót?  Kérdõívakciónk ideiglenes mérlegébõl

Addig is, amíg a Távlatok kérdõíveire beérkezett (január közepéig 630) választ kiértékeljük és pontos adatokat közlünk, néhány észrevételt teszünk közzé a felmérés eredményeirõl.

Az olvasók elkötelezett hívei a Távlatok-nak. Jóval az átlagon felül elégedettek a folyóirattal (az elégedettség átlagos foka: 4,5 -- 5-ös a legnagyobb!). A válaszolók rendkívül elégedettek azzal, hogy megkérdeztük õket; kétharmaduk kérte, hogy ismertessük a felmérés eredményeit. Az olvasók 87%-a magyarországi lakos, 9%-uk a szomszédos országokban él, 4%-uk pedig Nyugaton. A hazai olvasók 35%-a Budapesten él, 46% vidéki városokban, 19% községekben. Tehát a lap eljut az ország minden részébe. A válaszolók 68%-a férfi; 34%-a 40 évesnél fiatalabb; 62% diplomás; és még 22% mondja magát értelmiségi dolgozónak; további 28% pap vagy szerzetes/nõ; további 14% ,,postgraduate'', vagyis az egyetem/fõiskola után további diplomát szerzett; 7% egyetemista/diák.

Mindezek alapján azt következtetjük, hogy a Távlatok magas végzettséggel rendelkezõ értelmiségiek folyóirata; inkább férfiak olvassák. Olvasóközönsége -- tekintve a foglalkozásokat -- a magyar katolikus értlemiség reprezentatív keresztmetszete.


Szõnyi Zsuzsa: Százéves a film. A vallásos témájú filmek történetébõl
1996/1/27	Szõnyi Zsuzsa:  SZÁZÉVES A FILM.  A vallásos témájú filmek történetébõl

A világ 1995-ben a film születésének századik évfordulóját ünnepelte. Sok vihart látott századunk során a filmmûvészet is nemegyszer válságba jutott; de úgy tûnik, hogy az utóbbi években ismét felébredt a közönség érdeklõdése. 1895-ben a Lumière fivérek találmányát eleinte csak szórakoztató látványosságnak tartották, bár már akkor is voltak, akik megjósolták, hogy a ,,mozgó képek a történelem legjobb tanítói lesznek''. Valóban, a film azóta társadalmak és kultúrák, egyes népek életének, szenvedésének és reménységének kifejezõje lett. Tanúságot tesz írók, mûvészek törekvéseirõl, akik az új mûvészeti kifejezésmóddal is választ keresnek az emberiség nagy kérdéseire.

A filmrendezõk közül is sokan megkísérelték, hogy elmélyítsék a vallásos témákat. A ,,Jesus'' címû folyóirat kimutatása szerint eddig több, mint kétezer film készült bibliai történetekrõl, a hit problémáiról, a szentekrõl, Isten jelenlétérõl vagy hiányáról az emberek életében. Már a Lumière fivérek elsõ kísérletei után két évvel, 1897-ben egymástól függetlenül három filmet is forgattak Jézus életérõl, szenvedésérõl és haláláról. A fekete-fehér, néma mozgóképek mélységes megdöbbenést keltettek a nézõkben.

A század elején, a történelmi regények divatja nyomán megszületnek a statisztatömegeket mozgató, költséges produkciók, mint a Ben Hur és a Quo vadis. A Henryk Sienkiewicz nagysikerû könyvébõl, ma azt mondhatnánk, ,,bestseller''-ébõl készült Quo vadis filmet 1912-ben forgatta az olasz Enrico Guazzoni, akit ma már kevesen ismernek. A Néró Rómájában játszódó történet a pogány Viniciust megtérítõ keresztény Lygia szerelmén keresztül a hit erejérõl tesz tanúságot. A film olyan hatást tett a közönségre, hogy még a némafilmek korában három új változatot készítettek. 1951-ben pedig Mervin Le Roy látványos, színes amerikai hangosfilmje meg akarta ismételni az elsõ Quo vadis sikerét. Ekkor azonban csak egy monumentális melodrámát hoztak létre.

A minél hatásosabb, költséges hollywoodi sikerfilmek mestere az 1881-ben született és 1959-ben elhunyt Cecil B. De Mille volt, aki 1927-ben A királyok Királya címmel Jézusról készített látványos filmet. A nagy sikert látva továbbra is a vallásos témánál maradt: következett A kereszt jelében, A keresztesek, Sámson és Delila és végül az emlékezetes Tízparancsolat. Az elsõ változat 1923-ban készült el, majd De Mille élete végén, 1956-ban a modern technika és az amerikai filmipar minden kellékének felhasználásával kolosszális mûvet alkot. A központi figura Mózes, körülötte szereplõk százai vonulnak fel, különösen az óriási hatást keltõ jelenetben, amikor a Vörös-tenger vize kettéválik, hogy Izrael fiai száraz lábbal vonuljanak ki Egyiptomból, míg a fáraó seregét elnyeli az újból visszaömlõ áradat. A trükkmester, John Fulton a jelenetért Oscar-díjat kapott.

Néhány vallásos témájú nagy amerikai film, így a Ben Hur és A királyok Királya zenéjét a magyar származású Rózsa Miklós szerezte, akit szintén Oscar-díjjal tüntettek ki.

A De Mille által megvalósított látványos vallásos filmek annyira vonzották a közönséget, hogy az ötvenes-hatvanas években egymás után készültek hasonló alkotások. Hogy csak a legsikeresebbeket említsük: Henry Koster 1953-ban forgatta az elsõ szélesvásznú ,,cinamascope'' filmet, amely a már jól bevált történetre épült. Pogány római katona a keresztények üldözése közben rádöbben a krisztusi tanítás igazságára, megtér, de életével kell fizetnie hite megvallásáért. Koster A köntös címû filmjében Marcellus Gallius római néptribunt Palesztinába küldik, ahol Jézus keresztre feszítése alkalmával a katonákat kell vezényelnie. A Messiás halála után Marcellus kockajátékon megnyeri az elítélt köntösét, azonban nem ölti fel, hanem a földre dobja. A köntöst Demetriusz szolga veszi fel, és õ vezeti be Marcellust a keresztények gyülekezetébe. A fiatal római tribunus menyasszonyával együtt megkeresztelkedik, és a hívõk védelmére kötelezi el magát. A világsikert arató filmben tûnt fel elõször a fõszerepet alakító Richard Burton. Egy évvel késõbb készült el Gladiátorok címmel a folytatás, amelyben a rabszolga Demetriusz továbbra is viseli Jézus köntösét, de nem méltó rá, és elhagyja hitét. Ennek a Delmer Daves alkotta filmnek azonban már nem volt átütõ sikere.

A hatvanas évek kezdetét két híres rendezõ: Nicholas Ray és Robert Aldrich kolosszális alkotásai jelzik. Az elsõ megkíséreli De Mille Királyok Királya címû filmjének régi sikerét felülmúlni. Krisztus életének politikai vetületére teszi a hangsúlyt, de csak eredetinek szánt, félresikerült alkotást hoz létre. Aldrich 1962-ben az Ószövetségbõl Szodoma és Gomorra történetét viszi filmre, óriási díszletek és tömegjelenetek alkalmazásával, de minden igazi ihlet nélkül. A hollywoodi rendezõk az említett kudarcok ellenére sem mondanak le a vallási témákról.

1966-ban egy másik híres rendezõ, George Stevens próbálkozik újra Jézus életének filmre vitelével, A legnagyobb történet címmel. A kritika ellenségesen fogadja a filmet, amelyben pedig az akkori sztárok, többek között John Wayne, Charlton Heston, Sydney Poitier, Shelley Winters alakítják a mellékfigurákat, míg Krisztust Max von Sydow, az Ingmar Bergman-filmekbõl ismert, intenzív tekintetû színész jeleníti meg.

Eközben az európai filmgyártás is számos kísérletet tett a vallásos témák megközelítésére. A gyakran felületes amerikai produkcióktól eltérõen az európai írók, rendezõk a költõi, elmélyült alkotásokra helyezték a hangsúlyt. Hogy csak a legnagyobbakat említsük: Robert Bresson, Dreyer, Ingmar Bergman, Buñuel, Ermanno Olmi alázattal, beleéléssel tolmácsolták az emberi lélek istenkeresését. Az olasz filmmûvészet nagy alkotásait gyakran olyan rendezõk valósították meg, akik maguk is a keresõk sorába tartoztak, Rossellinitõl Viscontiig, Pasolinitõl Felliniig.

A Szentírás ihlette meg Pier Paolo Pasolinit, aki, görög--latin szakos tanár lévén, eredetiben olvashatta az Evangéliumot. Máté elbeszélését szakaszról szakaszra követte a film megvalósításában, amely minden hatásos külsõséget mellõzött. Dél-Olaszország legszegényebb vidékét, Matera barlangjait és kietlen terméketlen környezetét választotta színhelynek, és a szegény, kisemmizett nép szószólójává tette meg Jézust. Pasolini fekete-fehér filmjének erõt, biztonságot, nyugalmat sugárzó Krisztusa az Üdvözítõ emberi és isteni valóságát igyekezett kifejezni.

Martini bíboros, milánói érsek a lombard fõvárosban tartott egyházi-filmmûvészeti konferencián elmondotta, hogy a Szentírást szereti úgy vizsgálni, mintha filmjeleneteket látna. Megfigyelhetõ, hogy Márk evangelista egyes szakaszait ugyanaz a leíró folyamat vezeti, mint a filmek egymás után következõ jeleneteit. Márk a részletekrõl lassanként halad a központi probléma felé, de már kezdetben magával ragadja az olvasót. Hasonlóan dolgoznak a filmrendezõk. Akkor láttam ezt -- tette hozzá Martini bíboros --, amikor Rossellini segítségemet kérte Az Apostolok Cselekedetei címû filmje elõkészítéséhez. A bibliai elbeszélõkhöz hasonlóan jelenetrõl jelenetre építette fel a filmet.

A vallásos filmek sorában külön fejezetet képviselnek a szentekrõl készült alkotások. Szent Ferenc, Szent Johanna, Bernadette és Lisieux-i Teréz élete többször is megihlette a filmírókat és rendezõket. Különösen Ferenc alakja vonzotta az olasz filmeseket. Közülük Zeffirelli színes, megkapó Napfivér-Holdnõvér címû, Assisiben forgatott filmje aratott világszerte sikert, példát mutatva a látványos amerikai produkcióknak is. Ugyanez a rendezõ 1978-ban megkísérelte Názáreti Jézus címmel a Messiás életének filmre vitelét, de ez csak gyenge utánzata lett az 1972-ben készült Szent Ferenc-filmnek. Az európai kísérletek után nem maradt el az amerikaiak válasza: Norman Jewison megvalósította 1973-ban a Jesus Christ Superstar zenés filmet, ami az akkori idõk nagy sikere volt.

A filmgyártás 100. évfordulójának méltó ünneplésére a Tömegtájékoztatás Pápai Tanácsa és a Vatikáni Filmtár összeállítást készített a vallásos témájú, lelki értékeket képviselõ filmalkotásokból. Az angol, spanyol, francia, portugál, német és olasz nyelvû válogatást megküldték az egyes püspökkari konferenciáknak, egyetemeknek, plébániáknak. A válogatás nemzetközi szakértõkbõl álló bizottságnak, valamint a pápai egyetemek képviselõinek közremûködésével készült el. Foley érsek, a Tömegtájékoztatás Pápai Tanácsának elnöke, az összeállítást bemutató beszédében (1995. okt. 19.) hangsúlyozta, hogy munkájában a bizottság hûségesen követte a szentatya 1995-ös kommunikációs világnapra írt üzenetét, amely arra buzdított, hogy a film legyen a kultúra és az értékek közvetítésének eszköze.

Ez az összeállítás elhangzott a Vatikáni Rádió 1995. december 3-i adásában.


Kereszty Rókus: Jézus Krisztus. Krisztológiai alapvetés
1996/1/27	Kereszty Rókus O.Ciszt.:  Jézus Krisztus. Krisztológiai alapvetés. Szent István Társulat, Budapest 1995, 418 oldal.

Örömmel üdvözöljük Kereszty Rókus ciszterci atya új krisztológiáját, amely 1991-es angol nyelvû könyvének (Jesus Christ. Fundamentals of Christology, Alba House, New York, 439 old.) alaposan átdolgozott magyar változata. Kereszty Rókus 1977-ben már megírt egy krisztológiai vázlatot az akkor Rómában megjelent TKK-sorozatban (Krisztus, 260 old.). Ez a füzet is jó szolgálatot tett szeminaristáknak, teológiahallgatóknak. Mostani új könyvét is elsõsorban egyetemi, illetve fõiskolai tankönyvnek szánta; de haszonnal forgathatják papok és világiak lelki olvasmányként, valláskultúrájuk elmélyítéseként is. Magyarországon az utóbbi idõben több olyan könyv jelent meg Jézusról, amelyek vagy a ,,zsidó Jézust'' mutatják be, tehát zsidó szakemberek szemszögébõl egyoldalúan közelítik meg Jézus Krisztust (így Vermes és Lapide), vagy a katolikus hittõl távol álló, sõt azzal össze nem egyeztethetõ ,,értelmezést'' nyújtanak (Renan, Herbst). (Vö. Nemeshegyi Péter: ,,A valódi Jézus keresése'' in Távlatok, 1995/6.) Ezért is olyan jelentõs Kereszty valóban katolikus krisztológiája: segít helyreigazítani egyoldalúságokat, torzításokat, heterodox nézeteket.

Bár a szerzõ új könyvébe felvette a korábbi Krisztus jó részét, szemléletében sok újat ad; ezenkívül terjedelmében is jó kétszerese az említett füzetnek. Szerencsésen beépítette munkájába az újabb kutatásokat. Az I. rész a biblikus krisztológiát tárgyalja. (Krisztus I. része is ezt a címet viselte: ,,Jézus Krisztus a Szentírásban.'') Hasznos módszertani megfontolásokat olvashatunk arról, hogy mi a teológiai jelentõsége Jézus történetiségének. Tehát a mindig idõszerû kérdést vitatja: mi a kapcsolat a történeti Jézus és a hit Krisztusa között? Nagyon helyesen, minden további fejtegetést megelõzõen, a húsvéti misztériumra, Jézus halálára és feltámadására irányítja a figyelmet, hiszen ez annak az õsi kérügmának a lényege, amelyet az apostoli tanúságtétel továbbadott, amelyet az apostolok hirdettek jóval az evangéliumok megírása elõtt. Ezután Kereszty a feltámadás fényében dolgozza fel teológialiag Jézus életének és halálának fontosabb tényeit, éspedig a szûzi fogantatástól kezdõdõen. Itt az elsõ részben talán túlságosan érvényesül a krisztológiai reflexió, amikor a történetiség szempontjairól van szó. (Egyes történészek bizonyára kritikával illetnék ezért a szerzõt.) Persze, a történeti-kritikai módszer alkalmazása mindig csak hozzávetõleges, igen nehéz elkerülni bizonyos önkényes redukciókat/rekonstrukciókat. Abban igaza van Keresztynek, hogy ,,ha a történész nem képes saját illetékességi körén belül a Jézussal kapcsolatos legfontosabb kérdésekre megfelelni, nem utasíthatja el a priori azt a kísérletet, amely »teológiai történet«-et ír, azaz a Jézus-eseményt Isten üdvösségterve szempontjából értékeli, mint annak beteljesedését: Isten maga jött el és lett valóságos emberré Jézusban.'' (21. old.)

A II. rész krisztológiatörténeti válogatás. Nemcsak a patrisztikai tanítás fejlõdését foglalja össze, hanem szemelvényeket ad a középkori krisztológiából is: Szent Anzelm, Szent Bernát és Szent Tamás tanítását mutatja be. A modern korból a protestáns krisztológiatörténetet tekinti át Luthertól Bonhoefferig. A XX. század jelesebb katolikus teológusainak krisztológiáit (H. Urs von Balthasar, K. Rahner, Lonergan, Kasper. . .) a rendszerezõ részben veszi figyelembe.

E III. rész -- tehát a rendszerezõ krisztológia -- a biblikus és patrisztikus krisztológia idõtálló eredményeit a mai kor kérdéseinek figyelembevételével dolgozza fel. A ,,közösség'' (koinonia/communio: szeretetegység, amely a Szentháromság személyeinek kapcsolatából eredõen az egyházi közösséget is jellemzi) az a kulcsfogalom, amelyet Kereszty a rendszerezésnél felhasznál. Helyesen írja (286): ,,A teológus valóban nem zárkózhat be egy már alig létezõ klerikális gettó védõfalai mögé. Bármennyire is igaz és átfogó teológiai szintézise, ha nem felel a kor gondolkozó embereinek a problémáira, akkor céljának sem felel meg. Mindig új és új módon kell annak a Krisztusnak a misztériumát érthetõvé tenni, aki ugyanaz a teljesség tegnap, ma és mindörökké.'' Persze a teológus sem idomulhat a mai világ ,,elvárásaihoz''. Jézust pl. nem lehet pusztán társadalmi felszabadítónak tartani, vagy egyszerûen ,,szerény istenkeresõ embernek'' (Herbst).

Kereszty e rendszerezõ részben bõven foglalkozik a bûnnel, mint a többszörös meghasonlás állapotával. Isten Fia a bûnös emberiséggel vállalt szolidaritást megváltó megtestesülésével. A megváltás misztériumát csakis a Szentháromságos Isten misztériumának fényében közelíthetjük meg: kiengesztelõdésünk a Szentháromság mûve, de az egyes személyeknek sajátos szerepe van üdvösségünkben. A szerzõ kitér a keresztény teológia feminista kritikájára is (304kk), ami bizonyára Amerikában égetõbb kérdés, mint nálunk. Jelentõsnek tartom azokat a lapokat (312--343), amelyek az unio hypostatica metafizikai megfogalmazására, az Isten emberré válására és a Fiú valóságos emberségére vonatkoznak. Itt a szerzõ gyümölcsözõen felhasználja az újabb gondolkodás (perszonalizmus, egzisztencializmus, modern pszichológia) eredményeit. Nagyon jól megmagyarázza, hogy Jézus Krisztusban egy ontológiai személy (a Fiú személye) birtokolja az isteni és az emberi természetet, de Jézusban van igazi emberi személyiség. ,,A személyiség nem az emberi létalanyt, hanem az emberi természet tapasztalati vetületét jelenti. Azon vonások összességére vonatkozik, amelyekbõl egy konkrét ember megismerhetõ. Jézus ontológiailag nem emberi személy, de igenis van valódi emberi személyisége.'' (314)

Kereszty könyve végén két függeléket találunk. ,,Krisztus és a nem keresztény vallások'' és ,,Ha léteznek más világegyetemek és más égitesteken élõ értelmes lények, hogyan viszonyulnak Krisztushoz?'' Mindkét kérdés nagyon idõszerû.

Az egyes részek végén a jegyzetekben bõséges irodalom a további tájékozódáshoz. Talán a magyar kiadásnál jó lett volna utalni a magyar bibliográfiára is, hiszen a magyar teológiahallgatók nem mindig olvasnak idegen nyelven. Mivel egy helyen a szerzõ is utal rá, megemlítem a Mérleg krisztológiai szemléit: ezeket magam írtam hosszú éveken át, és tájékoztatnak a legújabb krisztológiai mûvekrõl.

Szabó Ferenc


Szabó Ferenc: Szomjazod hogy szomjúhozzalak

1996/1/27	Szabó Ferenc: Szomjazod hogy szomjúhozzalak. Válogatott versek. Budapest 1995, Távlatok.

Ég és föld gravitációs terében, az abszolút szellem és a kozmikusra vágyakozó természeti jelenségek, tapasztalatok egymásba fonódó erôterében találjuk meg és értjük helyesen Szabó Ferenc életét és költészetét. Egyéb mûfajú írásaiban is tág tereket jár be, lelkes csodálatban fogant tudása sajátosan kitágítja az olvasóét is. Az égi s a földi geometria nála organikus egységben halad célja felé. ,,Ég és föld között, / ég és ég között / figyeled az üzenetet'' -- írja Nemes Nagy Ágnesnak.

Talán jellemzô és legközelebb visz hozzá az Énekek éneke ciklus misztikussá tágult, lenyûgözô képekbe oldott szerelmi vallomásainak ôszinte forrósága és misztikus áhítata. A ,,nil humanum'', az egész ember vállalása az égtôl vár áldást, megértést, hiszen ô az egész, gyönyörûnek álmodott-festett Természetet, a vágyakat és szépségeket emeli föl áldozó kezeiben. ,,Az öröm lehet csak az áldozatnak anyja'' -- halljuk Claudeltôl, s a nagy franciákon felnôtt Szabó Ferenc, a párizsi doktor teológus élet- és világlátása mindenre rávetíti örömét, amivel s akivel csak találkozik. ,,Légy az, ki vagy, mássá úgyse válhatsz... Költészet nélkül földünk lakhatatlan. '' (Ars poetica)

Világjáró és világot csodáló ember ô, aki lelke mélyén, a csodák égisze alatt ôrzi a hûséget s a Miserere belsô hangjait. Igazi lírikus, ezért esszé oldotta prózája, tanulmányai is dinamikusak, életmelegek. Boldogan öleli magához a természet minden megnyilvánulását, nem gyôzi ismételni az élmények dicséretét. ,,Égbe emel az ôszi ámulat! / A dajka nyár / gyümölccsel rakta meg kertem /... Tudom, egyszer el kell menni / mennem kell, de a kerti fák / gyümölcsét belül érlelem tovább. '' (Ôszi ámulat)

Egész élete kitárul ebben a kötetben, vallomásainak ember- és Istenközelségét, egy 20. századi misztika villanását éljük át itt, amely felszítja, érleli gondolatainkat, kinyitja szemünket és szívünket az isteni világra.

Dékány Endre


Tomka Miklós: Csak katolikusoknak
1996/1/27	Tomka Miklós:  Csak katolikusoknak. Budapest, Corvinus Kiadó, 1995. 224 oldal.

A vallásfilozófiát, illetve -szociológiát kevesen mûvelték Magyarországon az elmúlt évtizedekben. Tomka Miklós azon kevés katolikus közé tartozott, aki már az 1989/90-es fordulat elõtt is rendszeresen közzétette olyan felmérések, közvélemény-kutatások eredményeit, amelyek a külföldet is tájékoztathatták a magyarországi vallási-egyházi helyzetrõl. Még szorosabban folytathatja tudományos munkásságát a fordulat óta. Most kiadott tanulmánygyûjteménye ezeket az újabb írásokat teszi közzé. Három már megjelent itt a Távlatokban (1991/1, 1992/5 és 1994/1). A többi más hazai folyóiratban látott napvilágot, illetve egyesek magyarul most jelennek meg elõször.

A zsinat utáni magyar egyházi életnek sürgõs szüksége van az alapos felmérésekre és helyzetelemzésekre, hiszen enélkül nemigen lehet tervezni, összehangolni az evangelizálás munkáját. Tomka határozottan a zsinati korszerûsödés mellett száll síkra, és joggal bírálja a ,,maradiságba görcsölõdõ'', a zsinati megújulást bíráló vagy akadályozó integristákat. (99--116. old.) Mivel a jelent csakis a tegnapi helyzet ismeretében érthetjük meg, hasznosak azok az elemzések, amelyek a Kádár-korszak ún. ,,kislépések'' politikájára vonatkoznak (,,Ellenálló vagy kollaboráns egyház?'' 79--98. old.). Tomka jól jellemzi e korszak egyházüldözését, a papok (,,békepapok'') manipulálását; papok és püspökök elszigetelését, megosztását; az állandó ellenõrzést és az egyházi élet különféle visszaszorítását stb. Mindezeket jól ismerjük. De nem szabad felednünk, hogy a ,,megnyesett fa'' még ma is magán viseli a tegnapi sebeket. Jóllehet az élõ egyház nem azonos az ,,ellenõrzött és manipulált hierarchiával'', a ,,kis lépések'' egyházpolitikája az egész egyházi test állapotára kihatott. Mindenképpen hátráltatta a zsinati megújulást. Miklós Imre ügyesen játszotta szerepét -- egyházunk kárára. Tomka Miklós igyekszik megõrizni az egyensúlyt, amikor a Kádár-korszak hierarchiájának szerepét mérlegeli. A ,,kollaborációt'' kiáltó szektásokkal szemben hangsúlyozza a püspökök egyesítõ szerepét és a nagy egyház helytállását az elnyomatás éveiben.

A szerzõ az egyház és a politika (pártok, közélet, szociális kérdések) tárgyalásánál az egyház társadalmi tanítására hivatkozik, azt nyugati szakkönyvek szûrõjén át értelmezi. Kétségtelen, hogy nagyon elmaradtunk éppen az egyház szociális tanításának terjesztésében, megismertetésében, jóllehet 1993-ban a Szent István Társulatnál megjelent egy nagy gyûjtemény: Az egyház társadalmi tanítása, amelyhez Tomka Miklós írta a bevezetõ tanulmányt. Az elvek összefoglalásához nincs különösebb megjegyzésem, bár ott is jobban ki lehetett volna domborítani azt, ami sajátosan evangéliumi, tehát a keresztény világnézet és az erkölcsteológia távlatait érinti. Úgy tûnik, Tomka Miklós különbözõ tanulmányaiban, de a most ismertetett kötet egy-két írásában is egyoldalúan alkalmazza az egyházi tanítást, amikor a pártokról, a választásokról beszél. Így a ,,Szavazhat-e hívõ katolikus az MDF-re vagy a KDNP-re?'' (149--174. old.) címû tanulmányában. Ebben egyébként Tomka egy a Vatikáni Rádióban elhangzott, õt bíráló adásommal polemizál. Anélkül, hogy itt újabb vitába keverednék, egészen röviden jelzem azt, ahol elégtelennek tartom Tomka iránymutatását. Mert a hívõ katolikusok a választások elõtt azt várták, hogy a katolikus szakemberek (vagy a püspökök is) eligazító jelzéseket adjanak nekik az egyház társadalmi tanítása alapján. Nem elégséges azt hangoztatni, hogy az egyház nem köti hozzá magát egyetlen politikai-társadalmi rendszerhez sem; hogy ugyanaz a hit lehetõvé tesz különféle (politikai) választásokat; hogy a pluralista társadalomban tiszteletben kell tartani mások választását; stb. Mindez igaz, miként valljuk a zsinattal az evilági valóságok jogos autonómiáját is. Ugyanakkor a pápai dokumentumok jelzéseket adnak arra vonatkozóan is, hogy mit követel az emberi személy transzcendenciája a politikai irányok megítélésében; hogy mozgalmakat befolyásoló háttérideológiáknál milyen óvatosságra van szükség; hogy a közéletben, a politikában a hívõ ember törekszik a közjó, az igazságosság, a szolidaritás megvalósítására; ezért a humánusabb, Isten törvényéhez jobban igazodó politikai irányokat elõnyben részesíti, miként azokat a pártokat is, amelyek nagyobb szabadságot biztosítanak az egyház evangelizáló, nevelõi stb. tevékenységéhez.

A keresztény (katolikus) hívõ nyugodt lelkiismerettel nem csatlakozhat olyan politikai irányokhoz (pártokhoz), amelyek az emberi személyt egydimenzióssá fokozzák le, amelyek tagadják az ember isteni hivatását, tehát egy bizonyos Istent kizáró evilágiságot vagy gyakorlati ateizmust vallanak, illetve a vallást és az egyházat ki akarják szorítani a kultúrából, iskolából, médiumokból . . . Hogy aztán egy-egy konkrét országban miként kell az általános elveket a gyakorlatban alkalmazni, ahhoz segítséget nyújt a helyi egyházi hierarchia is, konzultálva a szakembereket. Nincsenek receptmegoldások, de bizonyos irányvonalak kivehetõk az egyház szociális tanításából. Az elvek és a tények megítélésében mindig figyelembe kell venni a szándékokon túl a politikai eszközöket is; realizmusra és okosságra van szükség a döntéseknél.

Szabó Ferenc


Bozsóky Pál Gerô: Keresztes hadjáratok
1996/1/27	Bozsóky Pál Gerô: Keresztes hadjáratok. Szeged, Agapé, 1995, 344 old.

Izgalmas olvasmány Bozsóky Pál Gerô Párizsban élô és dolgozó ferences újabb könyve a keresztes hadjáratokról. Az események idôrendi krónikáján kívül, ahol a szerzô különösen is figyel a magyar vonatkozásokra (II. Endrének külön fejezetet szentel); egy-egy fejezetben tárgyal a lovagrendekrôl, a keresztes hadjáratok korában élt nôkrôl, zarándokereklyékrôl, a keresztesek korabeli zsidóüldözésrôl, a hadjáratok szervezési problémáiról és a keresztesek építkezéseirôl. P. Bozsóky mindenekelôtt történészként vázolja a középkori kereszténység egészen sajátos megmozdulásait, amelyeket kezdetben az Üdvözítô szülôhelye, a Szentföld iránti áhítat és a pogány törökkel szembeni védekezés sugallt (csak késôbb fajultak el a hadjáratok politikai hatalomvágy és a Nyugat-Kelet viszályai miatt). A ferences atya gyakran látogatta azokat a helyeket is, amelyek a keresztes vitézek emlékeit ôrzik, így bizonyos részek élménybeszámolóként hatnak. Fény és árny kíséri az emberi történelmet minden korban. Mi, akik a XX. század retteneteit átéltük, nem nagyon dicsekedhetünk azzal, hogy korunk emberiesebb, kevésbé barbár, mint a sokszor ,,sötétnek'' bélyegzett középkor, ahol az egyház és az állam, hit és hatalom összefonódott, így az egyháztörténetet is kétségtelenül árnyak kísérik. De amikor szerzônk szépítés nélkül, tárgyilagosan bemutatja a megtörtént eseményeket, rávilágít bizonyos torz és egyoldalú értelmezésekre is: elsôdlegesen nem politikai és ,,gyarmatosító'' szándékok vezérelték a hadakat és a zarándokokat, hanem a már említett lelki indítékok. Tény az is, hogy a Jeruzsálemi Latin Királyság léte két évszázadig feltartóztatta az iszlám elôrenyomulását Európa felé. Kulturális szempontból is jelentôs volt a keresztes mozgalom: az európaiak megismerhették a keleti, görög és arab kultúrát, elkezdôdött a párbeszéd is Kelet és Nyugat között. Jó szolgálatot tesz P. Bozsóky, amikor a marxista történelmi ferdítések és egyházkritika után helyes fénybe állítja a nagy európai népmozgalmat: a keresztes hadjáratokat. A könyv 296--305. oldalain felsorolt forrásmunkák érzékeltetik, milyen hatalmas irodalma van a témának, és hogy P. Bozsóky milyen alaposan tanulmányozta a történetírókat.

Sz. F.


1996/2,  28. szám:  Tartalomjegyzék
1996/2,  28. szám	Tartalomjegyzék

 Teljes évfoyam tartalomjegyzéke

A folyóirat elektronikus kiadása

E számunk elé

Katolikus magyar lapok

Czigány György kitüntetése

EUCHARISZTIA -- SZENTMISE

Nemeshegyi Péter:  Az Élet Kenyerérôl szóló beszéd János evangéliumában

Verbényi István:  ,,Ezt cselekedjétek...''

Szabó Ferenc:  Az Eucharisztia az ökumenikus párbeszédben

FÓRUM AZ EGYHÁZRÓL

Szerkesztôi bevezetés

Buláyi György levele

A Távlatok fôszerkesztôjének válasza

Bogláryné Mailáth Edina -- Halász Endre:  A Bokor mozgalomról

Pálos Antal:  Széljegyzetek a papok békemozgalmához

J. Horváth Tamás:  Milyen Egyházat szeretnék?

INTERJÚ

,,Hitet senkinek sem tudunk adni''  (Interjú Nemesszeghy Ervinnel)

LELKISÉG

György Attila:  Hitünk szent titka

Teilhard és Prohászka az Eucharisztiáról

LELKIPÁSZTORKODÁS

Tomka Ferenc:  New Age -- új vallási áramlat?

Széll Kálmán:  Farkasszemet nézve a halállal

FIGYELÔ

Szabó Ferenc:  Széljegyzetek az új médiatörvényhez

Krómer István:  Az MSZP--SZDSZ-kormány egyházpolitikájáról dióhéjban

Gyorgyovich Miklós:  Ellenszélben

Ferenc Antal:  Az AIDS mint kényszerítô erô személyes és társadalmi körülményeink újragondolására

Frank Miklós:  A szeretet negyedik dimenziója -- II.

KULTÚRA ÉS ÉLET

Szabó Ferenc:  Paul Verlaine: Jóság

Végvári Lajos:  Maulbertsch bicentenáriuma

Szabó Ferenc:  Isten visszfénye a másik arcán

SZEMLE

Jean Vanier:  A közösség (Gyorgyovich Miklós)

Franz König:  Sziklára épült ház (Szabó Ferenc)

Harsányi Pál Ottó:  Új ég, új föld? (Dékány Endre)


A folyóirat elektronikus kiadása
1996/2/28	A folyóirat elektronikus kiadása

Az itt található elektronikus változat a folyóirat nyomtatott eredetijének hû másolata (kivételt képez néhány hirdetés és a terjesztéssel kapcsolatos felhívás, amelyeket kihagytunk ebbôl a programból). Az apróbetûs részeket beljebb kezdett bekezdésekben, vízszintes vonalakkal elválasztva hozzuk. A kis hivatkozási számokat teljes nagyságban, zárójelben írjuk.

Az eredeti folyóirat azonosítószáma: HU ISSN 1215-282X. A még hiányzó, régebbi számokat a program újabb változatában fogjuk közreadni.

A folyóirat ezen elektronikus kiadását a Jezsuita rend magyarországi tartományfônöke engedélyezte 1996-ban.


E számunk elé
1996/2/28	E SZÁMUNK ELÉ

Mostani számunk néhány írása az Eucharisztiával foglalkozik, amely ,,az egész keresztény élet forrása és csúcsa'' (LG 11). E szentség különbözõ nevei jelzik kimeríthetetlen gazdagságát. A különbözõ elnevezéseket így sorolja fel A katolikus Egyház katekizmusa (1328--1332):

,,Eucharisztia, mert hálaadás Istennek. Az eucharisztein (Lk 22,19; 1Kor 11,24) és az eulogein (Mt 26,26; Mk 14,22) szavak azokra a zsidó áldásokra emlékeztetnek, amelyek -- különösen étkezések alatt -- magasztalták Isten mûveit: a teremtést, a megszabadítást és a megszentelést.

Az Úr lakomája, mert az utolsó vacsoráról van szó, amelyet az Úr tanítványaival szenvedése elõestéjén elköltött. Nevezik még a Bárány menyegzõi lakomájának, hiszen annak elõvételezése, amelynek színhelye a mennyei Jeruzsálem.

Kenyértörés, mert a zsidó étkezésnek ezt a sajátos szertartását használta fel Jézus, amikor családfõként megáldotta és szétosztotta a kenyeret, különösen az utolsó vacsora során. Föltámadása után a tanítványok errõl a gesztusról ismerték föl, az elsõ keresztények eucharisztikus gyülekezeteiket ennek a nevével jelölték. Az elsõ keresztények ezzel kifejezésre juttatták azt is, hogy mindazok, akik az egyetlen megtört kenyérbõl, Krisztusból esznek, vele közösségre lépnek, és ettõl kezdve õbenne egyetlen testet alkotnak.

Eucharisztikus gyülekezet (synaxis), mert az Eucharisztiát a hívek gyülekezete, az Egyház látható megjelenülése ünnepli.

Az Úr szenvedésének és föltámadásának emlékezete.

Szent áldozat, mert Krisztus a Megváltó egyetlen áldozatát megjeleníti (aktualizálja), és magában foglalja az Egyház fölajánlását; vagy más nevein: szentmiseáldozat, »a dicséret áldozata« (Zsid 13,15), lelki áldozat, tiszta és szent áldozat, mivel befejezi és túlhaladja az Ószövetség valamennyi áldozatát.

Szent és isteni liturgia, mert az Egyház egész liturgiája középpontját és legösszefogottabb kifejezését e szentség ünneplésében találja meg; ebben az értelemben nevezik a szent misztériumok ünneplésének. Lehet beszélni a fönséges Oltáriszentségrõl, mert ez a szentségek szentsége. Ez utóbbi névvel a tabernákulumban õrzött eucharisztikus színeket illetik.

Communio, vagyis közösség, mert e szentség révén egyesülünk Krisztussal, aki teste és vére részeseivé tesz bennünket, hogy egyetlen testet alkossunk; nevezik még a szent dolgoknak: ta hagia, sancta -- ez a szentek közösségének elsõ értelme, amirõl az Apostoli hitvallás beszél --, angyalok kenyere, mennyei kenyér, halhatatlanság gyógyszere, útravaló (viaticum). . .

Szentmise, mert a liturgia, amelyben az üdvösség misztériuma beteljesedik, a hívek elküldésével (missio) zárul, hogy azok Isten akaratát mindennapi életükben betöltsék.''

E gazdag tartalomból villantanak fel néhány vonást az itt közölt tanulmányok. P. Nemeshegyi a Jn 6 elemzésével megmutatja az utolsó vacsora (úrvacsora) legmélyebb értelmét. P. Szabó arra világít rá, hogy az ökumenikus (teológiai) párbeszédben milyen jelentõséget kapott az anamnézis = memoriale = emlékezet, amely -- a transsubstantiatio = átlényegülés szakkifejezés mellõzésével is -- Krisztus üdvözítõ mûvének hathatós megjelenítését (valóságos szentségi jelenlétét) fejezi ki a hívõk számára. Verbényi István -- kiegészítve elõzõ számunkban közölt tanulmányát -- a magyar nyelvû mise reformjának bevezetését vázolja.

* * *

Mostani számunkban -- a szokásos rovatok mellett -- újra megjelenik a Fórum az egyházról. E rovattal az a célunk, hogy helyet adjunk az egyházon belüli párbeszédnek a magyarországi egyház életét illetõen. Szennay András, volt pannonhalmi fõapát a Magyar Kurír 1995. november 10-i számának adott interjújában hangsúlyozza az õszinteséget: ,,A világos, õszinte, köntörfalazás nélkül kimondott, leírt szó régen is, ma is az igaz és igazat szóló Istenbe vetett hitünk jóváhagyó pecsétjét hordozza magán, és egyben hitelesítõje egyházunknak. Erre gondolva belsõ egyházi életünk, a sokat emlegetett és oly kevéssé gyakorolt belsõ párbeszéd csak õszinte lehet: a jót örömmel elkönyvelõ, a helytelent, a hiányokat bíráló.'' Ebben a szellemben jelenti ki Szennay András ugyanabban az interjúban, hogy szerinte ,,semmiféle szokatlan, netán dehonesztáló nem lenne abban, ha püspöki karunk egy -- lelkipásztori szempontból fontos -- nyilatkozatot tenne közzé, amelyben õszinte sajnálkozását fejezné ki az egyház vezetõinek és tagjainak a múltban elkövetett vétkei és mulasztásai miatt. Ilyen nyilatkozat már több országban elhangzott, az senkit nem bélyegezne meg, hiszen Istenen kívül ki láthat bele az emberek szívébe-lelkébe?''

Kiemelnénk e kitételt: ,,a jót örömmel elkönyvelõ, a helytelent, a hiányokat bíráló.'' Vagyis ne csupán a hiányokat, a hibákat és mulasztásokat hangoztassuk, hanem vegyük észre a most már szabadon kibontakozó magyar egyházban a sok jót és szépet, a papok, szerzetesek és világi hívek példás erõfeszítéseit, a sok lelkipásztori kezdeményezést. Erre a pozitív beállítottságra és szemléletre jó példa Seregély István, egri érsek, a Magyar Püspöki Kar elnöke hosszú nyilatkozata az Új Ember 1996. február 18-i számában. Realizmus és az egyházát vezérlõ Krisztusba vetett reménység sugallta ezt a ,,helyzetfelmérést''.

* * *

1996: többszörös jubileumi esztendõ: A honfoglalás 1100. évfordulójára és Pannonhalma millenniumára emlékezünk -- várjuk a szentatya nyári látogatását is ez utóbbi jubileum alkalmából. Ezenkívül az 1956-os forradalom és szabadságharc 40., Nagy Imre születésének 100. évfordulója is az idén van.

Az egyik politikus nyilatkozata szerint a honfoglalás 1100. évfordulóján a nemzetnek szüksége lenne egy ,,társadalmi vérszerzõdésre''. Sajnos, az áldatlan ,,pártokráciában'' kevés a reményünk arra, hogy a nemzet boldogulását, a közjót valóban szolgálni akarók -- a hatalmi versengés ellenére -- létrehozhatnak egy minimális konszenzust. Mert a pluralista társadalomban, a többpárti demokráciában lehetetlen a kibontakozás ilyen minimális jogi-morális-politikai konszenzus nélkül. Ez nem jelenti okvetlenül a saját világnézet feladását, de mindenképpen jelenti a kölcsönös megnyílást a másik felé, a másik másságának kölcsönös elismerését és tiszteletét. Az ország felemelkedése nem valósítható meg máról holnapra egy csapásra; az 1989/90-es fordulat után ott kellett kezdenünk, ahol 1956-ban megszakadt a demokratizálódási folyamat a szovjet tankok közbelépésére.

Korábban a kommunista rendszerre lehetett hárítani a felelõsséget azért, hogy hazánkban annyira elmaradt az ökumenizmus, a keresztények egységének munkálása. Kétségtelen tény, hogy az ateista rendszer a ,,Divide et impera'' elvet alkalmazta az egyházak kapcsolatában csakúgy, mint a katolikus egyházon belül. De a szabadság visszaszerzése után most már ránk, keresztényekre hárul minden felelõsség az ökumenizmus terén. A szekularizált és ateista világban csakis úgy lehet hiteles tanúságtételünk, ha valamennyien egyek vagyunk, ha -- az ellentétek kiélezése helyett -- azt tekintjük, ami már összeköt bennünket: Krisztus-hitünk és keresztségünk a biztos alap.

A bizalomépítéshez és az erkölcsi megújuláshoz hozzájárulnak a nagy egyházak. A keresztények úgy töltik be a kovász szerepét a társadalomban, ha a szolidaritás és az igazságosság munkálói lesznek, ha a reményvesztettekbe bizalmat öntenek, ha az örömhírrõl és a nyolc boldogságról hiteles életükkel tanúskodnak.

A Magyar Püspöki Kar körlevelet adott ki a honfoglalás 1100. évfordulójára, amelyben hangsúlyozza: A gondviselõ Isten jóságát ismerhetjük fel abban, hogy õseink a Kárpát-medencében otthont találtak, és hogy egy évszázad alatt ezt a földet hazává alakították: így népünk beilleszkedhetett az akkor kereszténnyé váló Európába. A magyar fõpásztorok így figyelmeztetnek: ,,Amikor a honfoglalásra emlékezünk, szeretett híveink emlékezetébe idézzük azokat az eseményeket, amelyek során a gondviselõ Isten a kereszténység felvételére és az Anyaszentegyház közösségébe vezette õseinket. Ma, ezer év múltán, hasonlók a feladataink. Kereszténységünknek meg kell újulnia, hogy meggyõzõen hirdessük az evangéliumot. Szentatyánk, II. János Pál pápa ezért sürgeti Európa újraevangelizálását.''

Amikor tehát emlékezünk és hálát adunk a Gondviselésnek, egyben elõre is tekintünk a 2000. jubileumi év felé, és vállaljuk feladatainkat. A hála fokozottabb 	elkötelezettséget sürget.


Czigány György kitüntetése
1996/2/28	Czigány György kitüntetése

A Magyar Köztársaság elnöke 1996. március 15-e alkalmából, kiemelkedõ irodalmi tevékenysége elismeréseként, József Attila-díjat adományozott Czigány György Erkel Ferenc-díjas költõ, újságíró, érdemes mûvésznek.

Szeretettel gratulálunk a Távlatok szerkesztõségi tagjának, kedves barátunknak a kitüntetéshez.


Nemeshegyi Péter: Az élet kenyerérõl szóló beszéd János evangéliumában
1996/2/28	Nemeshegyi Péter:  AZ ÉLET KENYERÉRÕL SZÓLÓ BESZÉD JÁNOS EVANGÉLIUMÁBAN

A keresztények legnagyobb kincse az a cselekmény, melyet Jézus az utolsó vacsorán hagyományozott ránk. Tesszük is napkelettõl napnyugatig szüntelenül az õ emlékezetére. Az a tény, hogy Jézusnak e tetteit és szavait négyszer is közli az újszövetségi szentírás (a három szinoptikus evan-gélium és Pálnak a korintusiakhoz írt elsõ levele), mutatja, hogy mennyire fontos volt ez a cselekmény már az elsõ keresztények számára is.

Az eukarisztia a János-evangéliumban

Furcsa módon János evangéliuma, mely a legrészletesebben beszél az utolsó vacsorán történtekrõl, nem említi az eukarisztia megalapítását. Talán azért nem, mert már akkor úgy gondolták a keresztények, hogy nem keresztények számára írt könyvben a keresztényeknek errõl a családi titkáról nem szabad beszélni.

Minthogy azonban János az õ evangéliumát nemcsak nem keresztények számára írt evangelizálásnak, hanem keresztények számára írt hitmagyarázatnak is szánta, nem hagyhatta ki a keresztény egyházak legfontosabb vallási cselekményének, az úrvacsorának teológiai magyarázatát sem. Azt tette tehát, hogy egy külön fejezetet (a 6. fejezetet) szánt ennek a témának, mely különbözõ hagyományelemekbõl egy olyan egészet állít össze, melyet a nem keresztény olvasók a hitre buzdító képletes beszédnek foghattak fel, a keresztények pedig felfedezhették benne úrvacsorájuk legmélyebb értelmének feltárását.

Az evangélium 6. fejezetének keletkezési módjáról, az egész evangélium keletkezési módjához hasonlóan, számos hipotézist állítottak fel a szentírástudósok. Ezeknek tanulmányozása kétségkívül hasznos, azonban sohasem szabad elfelejtenünk, hogy csak többé-kevésbé megalapozott hipotézisekrõl van szó. Ezért jelen tanulmányunkban nem bocsátkozunk a fejezet keletkezésére vonatkozó hipotézisek boncolgatásába, hanem szemügyre vesszük magát a végleges szöveget, úgy, amint az a evangéliumban olvasható, és igyekszünk annak mélyebb értelmébe hatolni. Vagyis -- szentírás-tudományi szakkifejezéssel élve -- nem a diakronikus (a különbözõ idejûségre, egymásutániságra figyelõ), hanem a szinkronikus (egyidejûsítõ, idõbelileg egymáshoz igazító, összefoglaló) kutatási módszert követjük. A Szentírás isteni sugalmazottságában hívõ ember számára ez a módszer különösen megfelelõ. Hiszen az isteni sugalmazottság által garantált szöveg nem az evangéliumok esetleges korábbi elõkészítõ stádiuma, hanem az egyház által kánoninak elfogadott kész evangélium. Ez az a szöveg, mely ,,hûségesen és tévedés nélkül tanítja azt az igazságot, melyet Isten üdvösségünk végett megíratott'' (DV 11).

Az evangélium teológiája általában

A 6. fejezet igen mély értelmû szövegének megértése végett hasznos lesz, ha elõbb röviden kifejtjük a jánosi evangélium alapvetõ teológiáját.

Az Atya kebelében levõ Egyszülött Fiút (1,18), az isteni Igét (1,1) ,,sasszemével'' szemlélõ János szerint az Isten élete az Atya és a Fiú örök szeretetközössége. Az Atya szereti a Fiút (3,35); a Fiú pedig viszontszereti az Atyát (14,31). Isten örök valósága ez a szeretet- és életközösség.

Istennek ezt a valóságát nyilatkoztatja ki az Atyától e világba küldött, megtestesült Fiú (1,14). Az Atyaisten ugyanis úgy szerette az általa teremtett és mégis a bûn sötétségébe bukott világot, hogy ,,egyszülött Fiát adta oda, hogy aki hisz õbenne, annak örök élete legyen'' (3,16).

Ez a megtestesült Fiú, Jézus, maga az igazság (14,6). Minden tettében és szavában az Atyától függ, és ezért teljes valóságával megmutatja nekünk az Istent. Aki õt látja, ,,látja az Atyát'' (14,9).

Az Atya és a megtestesült Fiú élet- és szeretet egysége Jézus halálában és feltámadásában éri el csúcspontját. Az Atya ,,adja oda'' Fiát ,,a világ életéért'' (6,51); Jézusnak önkéntes halálba indulása az Atyja iránti tökéletes szeretet megnyilvánulása (14,31). Jézus halála nem elbukás, hanem visszatérés az Atyához (16,28). Onnan jön újra a feltámadt Jézus tanítványaihoz, és rájuk leheli a Szentlelket.

Így azok, akik hisznek benne, és megtartják új parancsát, részesednek az Atya és a Fiú örök élet- és szeretetkapcsolatában: ,,Könyörgök, Atyám, hogy eggyé legyenek, ahogy mi egyek vagyunk: én õbennük, és te énbennem, hogy tökéletesen eggyé legyenek.'' (17,22--23)

Ez a nekünk adott örök élet, mely nem csak a halál után kezdõdik, hanem már most bennünk megkezdõdött valóság.

János ezt a teológiáját három más felfogással állítja szembe. Az egyik ,,e világ fiainak'', ,,a testi embereknek'' felfogása, kik ,,lentrõl születtek'' (8,23), kiknek életét a pénz-, dicsõség-, élvezet- és hatalomvágy irányítja. Ezekkel János szembeállítja a ,,fentrõl'' jött Istenfiát (8,23), meg az Atyának és a feltámadt Krisztusnak egységébõl fentrõl küldött Szentlelket. Csak ez a fentrõl jött valóság ad életet azoknak az embereknek, akik hiszik, befogadják, és szeretetével egybeforrnak. ,,A Lélek az, aki életre kelt, a test nem használ semmit.'' (6,63)

A második felfogás az ószövetségi szertartásokhoz ragaszkodó ritualistáké. Ezek a Mózes által adatott törvénybe vetik bizalmukat, pedig ,,a kegyelem és az igazság Jézus Krisztus által lett'' (1,17). Az ószövetség legnagyobb eseményei is csak halvány elõképei a Krisztus-eseménynek. Nincs szükség már kézzel épített kõtemplomra: a meghalt és feltámadt Jézus az egyetlen igazi templom: Isten jelenlétének és az Istennel való találkozásnak helye (2,19--22).

A harmadik felfogás a spiritualistáké, kik csak a szellemet tartják fontosnak, és a testi, fogható dolgokat elvetik. János elsõ levele vitatkozik velük, de már az evangélium is nagyon hangoztatja a test fontosságát. ,,Az Ige testté lett'' (1,14), Jézus testileg szenvedett, és feltámadtan is megõrzi a kereszten kapott sebhelyeit (20,20). Az Istennel való egységet nem mély szemlélõdések biztosítják, hanem az egymás lábának megmosásával bizonyított valóságos szeretet (13,3--8).

János szerint tehát az ember üdvössége az Atyaisten szeretetkezdeményezésébõl fakad, aki elküldte egyszülött Fiát, ,,hogy üdvözüljön a világ általa'' (3,17). Ez az üdvösség a halálával és feltámadásával az Atyához visszatért és a Szentlelket nekünk adó Jézussal való egység által valósul meg. Akkor lesz miénk ez az üdvösség és élet, ha hiszünk Jézusban, követjük szeretetparancsát, és esszük-isszuk testét és vérét. János evangéliumának 6. fejezete errõl az evésrõl és ivásról beszél.

Áttekintés a János-evangélium 6. fejezetérõl

Lehet, hogy e fejezet megírása fokozatosan történt. Azonban jelenlegi végsõ formájáról azt tartjuk, hogy teljes egészében Jézus testének és vérének evésérõl és ivásáról, vagyis az eukarisztiáról szól. Amikor a János-evangélium elkészült, minden keresztény közösségben megülték az ,,Úr vacsoráját'', melyrõl a szinoptikusok és Pálnak a korintusiakhoz írt elsõ levele (11,23--25) számolnak be. Oly sok a közös kifejezés Jn 6,51--58 és az utolsó vacsorát leíró szövegek között (Jn 6,51 = 1Kor 11,24; Jn 6,54 = Mt 26,26; Jn 6,54 = Mt 26,27--28; Jn 6,58 = 1Kor 11,23), hogy az Úrvacsorát hetenként megülõ keresztényeknek feltétlenül erre kellett gondolniok, amikor a jánosi evangélium beszédének ezt a második részét olvasták. Igaz, hogy János a ,,szarx'' (hús) szót és nem a ,,szóma'' (test) szót használja, de valószínûleg mind a kettõ ugyanannak a ,,húst'' jelentõ ,,bîsri'' szónak fordítása. Antiochiai Ignác levelébõl tudjuk, hogy még a 2. század elején is ,,szarx''-nak mondták Krisztus eukarisztikus testét.

Igaz, hogy az Élet Kenyerérõl szóló beszéd elsõ részének (6,26--50) témája a Jézusba vetett hit, de számos utalás kapcsolja össze ezt a részt az eukarisztiáról szóló második résszel. 6,26 arról az ételrõl beszél, melyet az Emberfia adni fog (jövõ idõ!): ez utalás az utolsó vacsorára és az azt követõ egyházi eukarisztiákra. 6,35-ben ,,szomjazásról'' beszél Jézus, bár még csak ,,kenyérrõl'' volt szó: ez utalás a beszéd második részében és az utolsó vacsora leírásában elõforduló ,,ivásra''. Az egész beszéd a hallgatóság által idézett 78. zsoltár ,,Égbõl szállott kenyeret adott nekik enni'' (24. vers) szavainak jézusi magyarázata. Jn 6,32--50 azt fejti ki, hogy mi a valódi ,,égbõl szállott kenyér''; Jn 6,51--58 pedig az ,,enni'' szó értelmét magyarázza.

A 6. fejezet beszédét elõkészítõ két csoda leírása is már az eukarisztiára utal. A csodálatos kenyérszaporítás jánosi szövegében Jézus kezdeményezésén van a hangsúly, ki ,,kárba nem menõ'' (6,12), maradandó ételt ad. A vízen való járás pedig Jézusnak minden természettörvény fölötti uralmát bizonyítja. A rettegõ tanítványokat megszólító ,,Én vagyok!'' (6,20) szón pedig, a János-evangélium más szövegeivel egybevetve, az Isten önkinyilatkoztatásának (,,Én vagyok, aki vagyok'', Kiv 3,14) hangja cseng át.

Nem valószínû, hogy Jézus az Élet Kenyerérõl szóló beszédet ilyen formában mondta el a kafarnaumi zsinagógában. János szokása szerint szabadon csoportosítja a Jézusra vonatkozó hagyományokat, és a Szentlélektõl megvilágosítva (16,13) fejti ki Jézus most élõ tanítványai számára az Õ személyének és mûvének végsõ misztériumát.

Az egész beszéd hátterét, jánosi szokás szerint, ószövetségi elõképek alkotják: az örök életet adó gyümölcsöt termõ paradicsomi életfa (1Ter 2,9.22), az önmagát eledelül adó isteni Bölcsesség (Péld 9,1--6; Sir 24,3.21), a Messiás korabeli lakodalom (Iz 55,1--2), fõképp pedig az egyiptomi kivonuláskor hullott manna (Kiv 16,14--35). Jézus eukarisztikus valósága mindezeket az elõképeket beteljesíti, és végtelenül felülmúlja.

Maga az Élet Kenyerérõl szóló jézusi beszéd a Szent János-i stílus remekmûve. Ha Pált sziklákat hömpölygetõ hegyi patakhoz hasonlítanánk, akkor Jánost a hegyek mélyén rejtõzködõ tóhoz, ,,tengerszemhez'' hasonlíthatjuk. A tó csendes, sima tükrén a körülötte magasodó havasok és fenyvesek tükrözõdnek. Ha pedig jobban odafigyelünk, akkor ez a tó elkezd örvényleni. Forog körben az ár, vonz lefelé a titkos mélységekbe, míg csak el nem érjük azt a végtelen tengert, melynek ,,szeme'' a havasi tó.

De hasonlíthatjuk a jánosi stílust hatalmasan nyugvó hegyóriáshoz is; körbe-körbe csigázik rajta a felfelé vezetõ út, míg végül számos fordulat után elérkezünk a mindenek fölé magasuló csúcshoz, ahonnan elénk tárul az ég és föld mindensége.

Szinte monoton egyformasággal ismétli János ugyanazokat a szavakat, beszédelemeket. Ismétlésnek látszik, amiket mond, de körben forgásuk által elmélyülõ, illetve felmagasodó haladás van bennük, mely elvezet a misztérium meglátásához. Az emberi észt meghaladó vallási misztériumok érzékeltetésére ez a kifejtési módszer hatékonyabb, mint a csalóka megérthetõséget ígérõ hármasszabály egyenes vonalú logikája. Rokon ez az írásmód a nagy keleti vallások, a hinduizmus, a buddhizmus könyveinek stílusával. Ezekben is állandó ismétlések sorakoznak, de végül is elvezetnek bennünket a ,,megvilágosodás'' pillanatához.

A 6. fejezet részletes elemzése

A 6. fejezet beszéde öt elembõl van szõve: 1) az Atya, 2) Jézus, 3) az Atya és Jézus által adott étel, 4) az emberek feladata, 5) az étel hatása. Az öt elemet felsorakoztató bevezetõ ciklus után öt cikluson át vezet a beszéd csúcspontjához.

A bevezetõ ciklus Jézus panaszszavával kezdõdik: ,,Nem azért kerestek engem, mert jeleket láttatok, hanem azért, mert ettetek a kenyerekbõl, és jóllaktatok.'' (6,26)

Jézus a csodát ,,jelnek'' nevezi. A jel nem öncél, hanem másra utal. Az egyszer megszaporított földi kenyérnek nem az evilági kenyérszaporítások megismétlésének követelését, hanem az örök életre megmaradó eledelre való vágyódást kellett volna felébresztenie. Jézus nem evilági jólétet biztosító messiás. Ha az lett volna, akkor követõi számára az istenhit az evilági jólét eszközévé alacsonyult volna, és nem tudott volna megszületni az önfeláldozó szeretet. Ezt jó lesz megfontolniok a manapság újra csodákat hajszoló egyházi csoportoknak. Az evilági elõnyöket ígérõ messiást követelõ hallgatóság és az ezt a követelést elutasító, de sokkal nagyobb isteni ajándékot ígérõ Jézus közötti ellentét megmarad, sõt fokozódik az egész beszéd alatt, és végül szakadáshoz vezet.

Az öt elemre vonatkozólag a bevezetõ ciklusban megtudjuk, hogy 1) az Atyaisten pecsétjével igazolta, vagyis elküldte, jelcsodákat tevõ hatalommal felruházta, és feltámasztja Jézust. 2,3,5) Jézus adni fog az örök életre megmaradó eledelt, 4) az embereknek fáradozni kell ezért az eledelért; az Istennek tetszõ fáradozás pedig abban áll, hogy hisznek az Atyaisten által küldött Jézusban. Érdekes megfigyelni, hogy a hallgatóság Istennek kedves ,,tettekrõl'' (többes szám!) kérdezõsködik, Jézus pedig az ,,Isten tettérõl'' (egyes szám!) beszél, mely nem más, mint a Jézusba vetett hit (6,28--29). ,,Isten tette'' ez olyan értelemben, hogy az egyetlen Istennek tetszõ tett, és olyan értelemben is, hogy az ember szívében mûködõ ,,vonzás'' által jön létre. Elmúlt már az ószövetség, mely a mózesi törvény aprólékos elõírásait követõ tettekre épített: most csak egy ,,tett'' szükséges: hittel jönni Jézushoz.

Itt idézi a hallgatóság a 78. zsoltárt (,,Mennyei kenyeret adott nekik enni''); a következõ öt ciklus pedig ennek jézusi magyarázatát adja.

Az 1. ciklusból (6,32--33) megtudjuk, hogy Jézus Atyja adja az igazi mennyei kenyeret, mely a mennybõl száll le (1. és 2. elem), és életet ad a világnak (5. elem). A 2. ciklusban (6,35--40) jelenik meg a 2. és 3. elemre vonatkozó nagy kijelentés: maga Jézus az ,,Élet kenyere''. Az emberek feladata (4. elem) az, hogy Jézushoz jöjjenek, Jézusban higgyenek. Az ,,Élet kenyerének'' gyümölcse az, hogy a hozzá jövõk, a benne hívõk nem éheznek meg és nem szomjaznak meg sohasem. Az Atyáról (1. elem) azt tudjuk meg, hogy Õ adja a hívõ embereket Jézusnak avégbõl, hogy Jézus feltámassza õket az utolsó napon.

A 3. ciklus (43--47) a hallgatóság megbotránkozására válaszolva megismétli az elõzõ ciklus állításait: 1) az Atya, aki Jézust küldte, vonzza az embereket Jézushoz; 2) csak az Istentõl jövõ Jézus látta az Atyát; 4--5) aki hisz Jézusban, annak örök élete van. Tehát élõ hit nélküli szertartás az újszövetségben sem vezet üdvösségre. A ,,hit titkához'' csak hittel lehet közelíteni.

A 4. ciklus (48--51) kapcsolja össze a beszéd elsõ felét annak második felével. Jézus nemcsak az ,,Élet kenyere'', hanem ,,élõ kenyér'', aki a mennybõl szállt alá. A kenyér, amelyet Jézus adni fog (jövõ idõ!) ,,az én testem a világ életéért'' (2., 3. elem). Itt cseng föl az utolsó vacsora szövegeibõl jól ismert állítás: Jézus mint önmagát szeretetbõl halálra adó áldozat hozza meg a világnak az üdvösséget és életet. Az emberektõl pedig most már azt kívánja Jézus, hogy ,,egyék'' ezt az élõ kenyeret (4. elem). Így fognak ,,örökké élni'' (5. elem).

A befejezõ 5. ciklus (53--57) errõl az evésrõl, sõt ivásról beszél. Jézus hangoztatja, hogy az õ teste valóban étel, az õ vére valóban ital; aki eszi és issza az õ testét és vérét, annak ,,örök élete van'' (4., 5. elem, jelen idõ! tehát már most itt e világban megkezdõdik az örök élet), az Jézusban marad, és Jézus õbenne.

A jánosi eukarisztikus teológia csúcspontja

Így jutunk el az örvény mélyére, illetve a hegycsúcs tetejére: ,,Ahogy engem az élõ Atya küldött el, és én az Atya által élek, úgy az is, aki engem eszik, élni fog énáltalam.'' (6,57) Már nem test és vér evésérõl és ivásáról van szó: magát az élõ Jézust eszik a hívõk, így részesednek abban az isteni életben, melynek forrása az Atya, közvetítõje a megtestesült, meghalt és feltámadt Fiú, részesei pedig azok, akik hittel eszik Jézust kenyér és bor színében.

Nemcsak az Isten Igéjét kell hinnünk, hanem ezzel a hittel Jézushoz jõve valóságosan, testileg kell ,,ennünk'' õt. Mert az ,,Ige testté lett, és közöttünk lakott'' (1,14). János teológiája szerint a Lélek nélküli test nem használ semmit (6,63), de a testté lett Igének teste, a szeretetbõl halálnak adott és sebhelyeit megõrizve feltámadt Jézus teste minden isteni élet közvetítõje.

Jézusnak e szavaira a hallgatóság végképp megbotránkozik, és elhagyja Jézust. Nemcsak a galileai néprõl van itt szó, hanem minden idõk ,,lentrõl született'' embereinek reakciójáról. Elfogadtak volna egy evilági hatalmat és kincseket ígérõ messiást; elfogadtak volna egy a törvények és szertartások által az Isten országa eljövetelét biztosító messiást; elfogadtak volna talán az embereket szellemi, misztikus elragadtatásokra hívó messiást. De nem fogadják el az igazi messiást, a mennybõl alászállott élõ kenyeret, aki élete árán adja meg az Isten örök életében való részesedést. Egyszóval nem értik a szeretet dialektikáját, mely a test konkrétságában nyilatkoztatja ki és közvetíti a Szeretet-Isten életét.

A hittel történõ valóságos szentáldozás jelzi és valósítja meg Jézus fõpapi imájának zárókérését: ,,Atyám, hogy az a szeretet, amellyel engem szerettél, bennük legyen, és én is õbennük.'' (17,26)

Rövid zárószó foglalja össze a beszéd egész tartalmát: ,,Ez az a kenyér, amely a mennybõl szállt le (a beszéd elsõ felének tartalma) . . .; aki ezt a kenyeret eszi, élni fog örökké'' (a beszéd második felének tartalma).

Összefoglalás

Az egész beszédet összefoglalja a tanulmány végén látható ábra.

János evangéliumának elsõ felében a jézusi önkinyilatkoztatások után a hallgatóság reakciója szokott következni. Ez néha a hit válasza, néha pedig a hitetlenségé. Az ,,élet Kenyerérõl'' szóló beszéd után mindkét reakció megjelenik. Sok tanítvány visszavonul, és nem jár többé Jézussal (6,60.66). Jézus azonban nem változtatja meg tanítását. Hogyan is tehetné, hiszen az evangélium lényegérõl van szó.

De megjelenik a hit válasza is Péter szájából: ,,Uram, kihez mennénk? Örök élet beszéde van nálad. És mi hisszük és tudjuk, hogy te vagy az Istennek Szentje.'' (6,68--69)

A japán püspöki kar határozata alapján a japán katolikusok Péter e szavain alapuló hitvallást tesznek közvetlenül a szentáldozáselõtt: ,,Te vagy az Isten Fia, Krisztus, az örök élet kenyere. Kihez mennénk, ha nem tehozzád?''

Csodálkozó és hálás hittel menjünk mi is Jézushoz, és ,,együk'' minden szentmisén ezt az élõ Kenyeret, Jézus Krisztust, aki -- mint Szent Iréneusz mondja -- ,,túlontúl nagy szeretetében azzá lett, ami mi vagyunk, hogy minket azzá tegyen, ami Õ''.


Verbényi István: ,,Ezt  cselekedjétek...'' (A magyar nyelvû mise reformja)
1996/2/28	Verbényi István:  ,,EZT CSELEKEDJÉTEK...''. (A magyar nyelvû mise reformja)

Krisztus Urunk tanításával, csodálatos kenyérszaporításaival elõre jelezte az utolsó vacsorán történteket. Ott megalapította az Eukarisztiát és apostolaira bízta, hogy ezt õk is ünnepeljék meg. A liturgikus szerzõk véleménye szerint(1) az emmauszi tanítványok története (Lk 24,13--35) jelzi, hogy maga az Üdvözítõ határozta meg az eukarisztia ünneplésében a két alkotóelemet: az ige és az áldozat liturgiáját.

Az Egyház története folyamán a szentmisének ez a két fókusza mindvégig természetesen megmaradt. Azt azonban meg kell említenünk, hogy az ige liturgiája századokon át nem kapott kellõ hangsúlyt. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint a katekizmus kérdése, amely a szentmise fõ részeire feltett kérdésre azt válaszolta: ,,felajánlás, átváltoztatás és áldozás.'' A 3. parancs teljesítésére pedig elegendõ volt a ,,fõrészeken'' való részvétel. Sajnos, ebbõl alakult ki számos helyen a szokás, hogy a ,,szentbeszéd'' alatt a templom elõtt más, érdekesebb témáról beszélgettek -- elsõsorban -- a férfiak.

A II. vatikáni zsinat legfõbb érdeme -- a liturgikus alapvetésen kívül -- a mise két elemének, vagyis az ige és az Eukarisztia asztalának egyensúlyba helyezése. Ezzel megkezdõdött egy erõteljes szemléletformálás is a szentmisén való részvételrõl. Azonban ebben is, mint a liturgikus ünneplések egyéb területein, a zsinat elhatározásától a megvalósulásig hosszú út vezetett.

Elõzmények

Amint szerte Európában, úgy Magyarországon is fontos szerepet vitt a szemlélet megváltoztatásában és a megújulásban a liturgikus mozgalom. Az általános célkitûzéseken kívül említésre méltó a ,,becsületes'' részvétel. ,,A becsületes részvételhez pedig hozzátartozik az, hogy egyrészt megértsék a liturgiát, másrészt mint Krisztus misztikus testének tagjai Krisztussal és az Egyházzal lelki közösségben vegyenek részt az istentiszteleten.''(2) Ez a megfogalmazás majdnem 15 évvel elõzi meg a Mediator Dei kezdetû. pápai enciklika megfogalmazását. Ennek magvalósításában számos kiváló hazai szakember vett részt.

Már 1924-ben Szunyogh Xavér Ferenc liturgikus hetet rendez, amelyet késõbb még néhány követ. Ennek anyaga könyvben is megjelent(3). A liturgikus témájú elõadások tartásáról egészen a plébániai szintig megvalósultak. A számos magyar nyelvû, hívek részére készült kismisekönyv közül kiemelkedik Szunyogh páter kétnyelvû, teljes misekönyve (1933). A liturgia megértéséhez alapvetõen szükség volt a liturgikus szerzõk mûveinek fordításaira (mint pl. Parsch Pius mûvei), hittankönyvek készítésére, a liturgikus kódexek kutatására (Radó Polikárp és Rajeczky Benjamin) és az elõbb említett szerzõk mellett más komoly tudományos munkákra (pl. Pétery József: A szentmise története 1930 (1), 1946 (2) ). Mindenképpen meg kell említeni a különbözõ szinteken használt tankönyveket: Rajeczky hittankönyve, Radó Enchiridion Liturgicum (Herder 1961 (1), 1966 (2) ), Mihályfi Ákos Nyilvános istentisztelet (Bp. 1918) címû könyve.

Külön tanulmányt érdemelne a liturgikus mozgalom hatása az egyházzenére. A 19. századi dekadencia után megindult már a század végén a magyar egyházi népének komoly rendezése tudományos és mûvészi szempontok figyelembevételével (4). Igazi átütõ sikere azonban nem volt. Ezt a Szent vagy, Uram! népénektár (1931) érte el, és e népénekkincs bõvült a különbözõ gregorián ordináriumok és propriumok olcsó kiadásaival (a Magyar Kórus áldásos tevékenysége folytán). Ennek az eleven egyházzenei életnek mozgatói a Zeneakadémia egyházzenei szakán kiváló szakemberek által képzett énektanárok, karnagyok és a tanítóképzõkben nevelt kántorok. A II. világháború után az egyházzenei élet nagyon gyorsan újra beindul, áldásos tevékenysége erõsen visszaszorul az 1950-es évek után.

Az apróbb, de jelentõs rendelkezések nagyon gyorsan átmentek a gyakorlatba: az esti szentmise bevezetése (1955), a szentségi böjt módosítása (1953; 1957), a liturgikus naptár egyszerûsítése (1955, 1960), valamint a szent zenérõl és liturgiáról szóló rendelkezés (1958. szept. 3.) (5).

Érdemes megemlíteni a háború utáni idõszak gyakorlatában már számos helyen végzett ún. ,,liturgikus misét''. Most nem az elnevezés helyességére vagy helytelenségére kívánok utalni, hanem erre a nagyon fontos liturgikus kezdeményezésre. Ez annyit jelentett, hogy a hívek bizonyos liturgikus szöveget magyar nyelven elimádkoztak. pl: Gyónom a mindenható Istennek, Dicsõség a magasságban, stb. Sõt készült egy Magyar Ordinárium is amely a II. vatikáni zsinat után nem került felhasználásra az eltérõ szöveg miatt. Még az is hozzátartozott ehhez a miséhez, hogy a könyörgéseket is felolvasták rövid kommentálással. Ezt tanította dr. Pantol Márton regnumi atya éveken keresztül az 1950-ben megindult budapesti Kántorképzõn.

A liturgikus konstitúció útmutatása

A liturgikus konstitúció a II. fejezetben (47--58.) foglalkozik ,,Az Eukarisztia szentséges misztériuma'' témájával. Itt fekteti le azokat az irányelveket, amelyek megvalósulása biztosítani tudja a méltó ünneplést, ,,amelyben Krisztust fogadjuk szívünkbe, lelkünk megtelik kegyelemmel, és megkapjuk a jövendõ dicsõség zálogát'' -- idézi a liturgikus konstitúció 47. a 2 Kor 6,1-et.

A zsinat elõtt a szentmisérõl szólva az ,,újszövetség áldozatáról'' beszéltünk szinte kizárólagos jelleggel. Ezt a gondolatot sugallta a kenyér és a bor felajánlásakor mondott imádság is. Bár az átváltoztatás az utolsó vacsora eseményeinek elbeszélése keretében történt, ismét inkább az újszövetség áldozatának említése kapott nagyobb jelentõséget. Az áldozásnál nyert kifejezést a mise lakoma jellege a Krisztussal való szentségi találkozás alkalmával.

A liturgikus konstitúció egyértelmûen és világosan megfogalmazza, hogy Krisztus Urunk szándéka szerint az eukarisztikus áldozat részben a keresztáldozat jelenlévõ valósága legyen, de egyben ünnepelje halálának és feltámadásának emlékezetét mint húsvéti lakomát is (vö. 47).

Ezen alapvetõ szemlélet meghatározása után a szentmise részeinek felülvizsgálatáról és a részvételrõl beszél több pontban is. A tudatos részvétel azt jelenti, hogy mindenki a hívõ közösségben betöltött szerepe szerint végezze a maga feladatát (48). A szentmise rendjében is történjenek bizonyos változások, amelyek biztosítják a hatékony és tevékeny részvételt. Ezért tartja fontosnak az egyszerûsítést (50), az Isten igéjének asztalának gazdagabbá tételét (51). Fontos szemléletváltás történik a homília kérdésében is (52). Nem beszélhetünk többé szentbeszédrõl, hanem homíliáról, amely a szent szövegekbõl kifejti a hit misztériumait és a keresztény élet elveit. Elhagyása parancsolt ünnepeken és vasárnapokon csak súlyos okból történhet meg. Az Egyház régi gyakorlatát kívánja visszaállítani a hívek könyörgésével, amelyben mindazokért imádkozik, akik a társadalom vagy a helyi közösség ügyeit irányítják (53).

A latin nyelv és a népnyelv használatának alapelveit is itt fekteti le a zsinat (54). Itt azonban csak alapelvet mond ki, amelynek kidolgozása a késõbbi feladatok közé tartozott. A jobb bekapcsolódás érdekében gyakorlattá kell tenni, hogy a hívek az abban a szentmisében konszekrált eukarisztiából kapjanak áldoztatáskor. Ugyancsak a világi hívek részére is lehetõséget kell biztosítani a két szín alatti áldozásra, amely már hosszú ideje nem volt gyakorlat a nyugati egyházban (55).

A szentmise, noha az ige és az eukarisztia liturgiájából áll, mégis oszthatatlan egységet alkot. Ezért a teljes szentmisén kell részt venni, mert ez csak ezáltal lesz nyilvánvaló (56). A koncelebráció, az együttmisézés a papi egység legjobb kifejezõje, ezért ennek alkalmazása különleges jelentõséggel bír (57--58).

A liturgikus konstitúció külön fejezetben foglalkozott a szentmise témájával. A katolikus Egyház közelmúltban megjelent katekizmusa pedig már beépíti a keresztény misztérium ünneplése második szakaszába: Az Egyház hét szentsége címû részbe. Ezzel méltán kifejezi, hogy keresztény életünk szerves része a többi szentséggel együtt.

Az liturgikus konstitúció elsõ hatásai

A nehéz politikai helyzet miatti elszigeteltségben minden lehetséges forrást igénybe vettek a papság és az érdeklõdõ hívek. Bizonyos információkat -- sokszor késve -- adott a Magyar Kurír, az Új Ember és a politikai elkötelezettségû Katolikus szó. De naprakész információkat a Vatikáni Rádió -- sokszor zavarás miatt rosszul, illetve gyengén fogható -- adásaiból hallhatott az ország hívõ lakossága. Shvoy Lajos székesfehérvári püspök, az OMCE közgyûlésén 1963. nov. 23-án a rádió adására utalva említette a liturgikus dokumentum elfogadását; ennek jóváhagyásával 1963. dec. 4-én a II. vatikáni zsinat elsõ dokumentuma hivatalosan megszületett.

A Püspöki Kar 1964. február 25-én tartott konferenciáján a liturgikus konstitúció (LK) néhány alapvetõ kérdésében rendelkezett. Ilyenek: a misére vonatkozóan csak jogos okból maradhat el a homília (szentbeszéd) vasárnapi és ünnepnapi szentmiséken. Komoly figyelmeztetés, hogy a liturgia terén minden egyénieskedéstõl tartózkodjék a papság; tanulmányozzák a rövidesen magyarul is megjelenõ LK-t.

1964. nyarán a püspöki körlevelek közlik az áldoztatás új rendjét (6) ,,Krisztus teste! Ámen.'' (Ez még nem a kézbe áldoztatás formája.) 1964. szeptember 1-én pedig a népnyelv szentmisében való használatáról dönt Püspöki Kar. A rendelkezés értelmében 1964. advent 1. vasárnapjától a hívek részvételével végzett miséken a szentleckét és az evangéliumot a nép nyelvén, a nép felé fordulva olvassák fel vagy énekeljék. Hasonlóképpen az Ordináriumot is magyarul végezzék. Meghatározzák a használható könyveket, szentírásokat is (7). A LK-t követõ idõszak rendelkezéseit (8) 1965. március 7-én, nagyböjt 1. vasárnapján vezeti be a Püspöki Kar. Itt szerepel, hogy a nép által énekelt szöveget a misézõ nem mondja el (megszûnnek a duplikálások), elmarad a lépcsõimában a 42. zsoltár, az alszerpap nem tartja a paténát, a secreta új nevet kap: oratio super oblata (felajánló könyörgés), a kánont bezáró doxológiát a miatyánk elõtti bevezetõig kell mondani az Ámen lezárásával, az embolizmust a celebráns latinul énekli vagy mondja, elmarad az utolsó evangélium és az ún. Leó-imádság. Részletesen szabályozza a már elõbb említett olvasmány, szentlecke és evangélium végzésének rendjét. Ebben a rendelkezésben szerepel az ún. szembemisézõ (versus populum) oltár lehetõsége is. Már ekkor szóvá teszik az oltárok engedély nélküli bontását, átalakítását. A püspöki rendelkezések -- az újítási láz mérséklésére -- szigorúan megkövetelik az engedély kérését.

Ma a koncelebrálást (papok együtt misézése) természetesnek tartjuk. De ez hosszú évszázadokon nem volt már gyakorlat. Ez 1966-ban kerül bevezetésre. Végzésének módjáról a püspöki körlevelek részletesen írtak.

Az elsõ fordítástól a misekönyvig

Jelentõs eseménye volt a szentmise állandó részeinek egységes, magyar nyelvû fordítása, amely 1966. advent 1. vasárnapjától (nov. 27-tõl) lépett életbe. A püspöki kar által kiadott liturgikus rendelkezés mindent pontosan és aprólékosan közölt és elõírt. Ismertette a rendelkezés a miseformákat (a hívekkel együtt bemutatott népnyelvû olvasott és énekes, valamint a magánosan bemutatott latin nyelvû misét) részletes magyarázatokkal, közölte a néppel szembenézõ oltár bevezetésével kapcsolatos elõírásokat. De nem megy el szó nélkül a hívõ közösségek és a liturgikus szolgálatot végzõ személyek (kántor, ministráns, lektor) feladatai mellett sem. A fõpásztorok azonban jól ismerték a felmerült problémákat is, különösen a latin nyelv átváltását a nemzeti nyelvre. Az ellenzõk figyelmébe ajánlják, hogy a népnyelv bevezetésével az Egyház megnyitotta és közkinccsé tette liturgikus értékeit. A mise egyéb szövegeihez változatlanul a fentebb említett magyar nyelvû misszálékat ajánlja a rendelkezés. Érdemes megjegyezni, hogy a Magyar Püspöki Kar mennyire tiszteletben tartotta a hazánkban élõ nemzetiségeket, amikor e rendelkezésben így fogalmazott: ,,A nem magyar anyanyelvû hívek közössége a saját anyanyelvén készített és az Apostoli Szentszék által jóváhagyott szöveget használja.'' (9) E megújulás bevezetése nem ment simán; ezt mi sem bizonyítja jobban, mint hogy a papi továbbképzõkön, koronákon mindig izzó és forró volt a hangulat. Shvoy Lajos székesfehérvári püspök körlevelében az elõbb közölteket ismételten kiadja (10).

A Püspöki Kar 1967. szeptember 13-án három liturgikus rendelkezést adott ki. Az egyik a Rítuskongregáció 1967. május 4-én kelt ,,Instructio altera'' ismertetése és bevezetése. Ennek része a misék végzésében is néhány változás. A másik az eukarisztia titkáról (11) szóló rendelkezés ismertetése a hozzá kapcsolódó végrehajtási utasítással együtt. A rendelkezés összefoglalja a legfontosabb tudnivalókat az eukarisztia titkáról, ünneplésérõl és õrzésérõl. Ehhez a mindennapok használatához való lebontást ismerteti a végrehajtási utasítás. Ezek: vasár- és ünnepnapi miserend kialakítása, áldozás ugyanabban a misében konszekrált szentostyával, az áldozás módja (állva, délutáni és két szín alatti áldozás), koncelebrálás, szentségimádás, körmenetek végzése. A harmadik a szent zenérõl (12) kiadott rendelkezés. E rendelkezést csak kivonatosan közli, elsõsorban a misére vonatkozó témáit érinti. Biztosítani kívánja a minél tökéletesebb bekapcsolódást, és az országosan ismert Szent vagy, Uram! népénektár énekeinek liturgikus használatát engedélyezi a püspöki kar. A végén kifejezi azt a kívánságát, hogy ,,templomainkban az egyházi zene valóban szent és mûvészi legyen, Isten dicsõségét és az emberek megszentelését szolgálja''.

Az 1968. év liturgikus eseményei a következõk voltak: március 3-tól használható a mise kánonja (ez még csak a római kánon) magyar nyelven. Nem sokkal utána közlik a vasárnapi és köznapi perikóparendet, az év végén pedig az új prefációkat és három új eukarisztikus imát (kánon).

A Püspöki Kar a liturgikus reform hathatós segítése végett 1969-ben körlevél formájában kiadta a liturgikus naptárra és a mise szertartásaira vonatkozó rendelkezését. Ez tulajdonképpen elõkészítése volt a Misekönyv I. és a magyar Ordo Lectionum Missae I. (olvasmányos könyv) kiadásának.

A Misekönyv I. tartalmazza az Instructio Generalis módosított szövegét latin nyelven, a nép részvételével végzett miserend (ordo missae) rubrikáit latinul, imaszövegeit pedig latinul és magyarul. A Misekönyv az 1969. ápr. 3-án kiadott Ordo Missae alapján készült. Már nyomás alatt volt a könyv, amikor 1970. március 26-án megjelent a Missale Romanum, amely már a változó részeket is tartalmazta. Ebben a helyzetben az Országos Liturgikus Tanács annyit tudott tenni, hogy egy Supplementumban közölte az Instructio generalis-ban eszközölt változásokat, valamint a 38 új prefációt is, amely az elõzõ kiadásban még nem szerepelt. A változó részeket pedig ún. betétlapokon (amelyeket késõbb különbözõ kötetekbe kötöttek, pl. Az egyházi év, Szentek ünnepei, stb.) adták ki.

Az Ordo Lectionum Missae az Olvasmányoskönyv ,,C'' évével került bevezetésre. Tartalmazta ezen év fõünnepeinek, ünnepeinek és vasárnapjainak olvasmányait, szentleckéit és evangéliumait a válaszos zsoltárral és az Alleluja verssel együtt. Mivel ez a munka gyorsan és fõleg magyar liturgikus nyelv hiányában készült, ezért a Püspöki Kar kéri a szövegekkel és dallamokkal kapcsolatos észrevételek beküldését illetékes szerveihez. Folyamatosan elkészültek a többi kötetek is: ,,A'' év, ,,B'' év, Szentek ünnepei, Köznapok és az Alkalmi misék olvasmányainak kötetei. A teljesség kedvéért meg kell említeni, hogy magyar nyelvû olvasmányos könyv határainkon kívül több helyen is megjelent. Voltak magyarországi templomok, ahol ezeket a külföldi kiadásokat használták.

A liturgikus ünneplésekben fontos szerepe van az éneknek. A Szent vagy, Uram!, illetve a Hozsanna imakönyv e megújulás szellemében bõvült, de új énekanyagában értékeket hozott az 1984-ben megjelent Éneklõ Egyház is.

Az új liturgikus könyvek

Elõzõ cikkemben (13) már említettem, hogy új kiadású liturgikus könyvekre roppant nagy szükség és igény volt. Részben a tapasztalatok alapján javítani kellett a szövegeken. Csak egyetlen példát említek: sok jogos vitára adott okot a konszekráció szövege. Az új Misekönyvben (14) ez a kérdés megnyugtatóan megoldódott. Ez az új kiadás tartalmazza a mise állandó és változó részeit valamennyi használható eukarisztikus imával. A szövegek módosítása is megtörtént ebben a könyvben. Kár, hogy technikai problémák miatt kimaradt a latin rész, és a prefációk csak szöveggel találhatók.

Az Olvasmányok könyvének új kötetei közül a hiányzó kötetek is bizonyára hamarosan megjelennek (15).

Praktikus Kismisekönyvek nagyban segítik a liturgikus szövegek jobb megértését, azokban való elmélyülést. Bizonyára az Éneklõ Egyház javított kiadása is méltó módon csatlakozik az elõbb említett liturgikus könyvek sorához.

Értékelés

Az elmúlt évtizedekben a papság és a hívek tanújelét adták a liturgia iránti nagy szeretetüknek. Nehéz körülmények között gépelték, másolták a szövegeket, igazi kreatív munkának lehettünk részesei, tanúi. Persze, ennek voltak negatív vonásai nálunk is épp úgy, mint külföldön. Eukarisztikus imák gyûjteménye jelent meg számos nyelven (pl. franciául közel 100, a hollandoknál még több), telve rosszul megfogalmazott vagy csak egyszerûen szószaporító szövegekkel. Ezért sem engedte meg a már elkészült eukarisztikus imákon kívül újak készítését az Egyház.

Folyamatosan kellett kialakítani a liturgiában használt nyelvet. Ez a nyelvváltás nemcsak most, hanem a görög-latin váltásban is súlyos gondokat okozott. Még legújabban megjelent könyveink kifejezéseit is számosan kritizálják. Nyugodtan mondhatjuk, hogy viták mindig lesznek ebben a kérdésben.

A szentmiséken való tevékeny részvétel nagy általánosságban megvalósult. Ez függ a közösségtõl és a lelkipásztortól. Ahol szívesen végeznek liturgikus szolgálatot, ott a liturgiát igyekeznek minél jobban megismerni, és tudják értékelni annak szépségeit.

A szentmisék méltó ünnepléshez hozzátartozik a liturgikus ének is. A Hozsanna népénektár és az Éneklõ Egyház ebben segítséget nyújt. Az olvasmányközi énekeket is országos átlagban éneklik. Városokban jobb, a falvakban kevésbé jó a helyzet. Ennek oka elsõsorban a szakképzett kántor hiányával is magyarázható. A gitáros énekek zenei színvonala sok esetben nem megfelelõ, a szövegek pedig nem követik a liturgia szellemét. Bár szerte a világon használják õket, de liturgikus használatukra egyértelmû döntés még nem született. Kétségtelen, hogy megítélésükben döntõ jelentõségû, hogy egy-egy nép hagyományában gyökereznek. Talán sokkal nagyobb hangsúlyt kellene fektetni a gregorián énekkincs mellett a nemzeti énekkincs megbecsülésére is.

Radó Polikárp OSB, kiváló liturgikus és nagyhírû tudós, aki a zsinati munkában szakértõként részt vett, halála elõtt egy évvel írt összefoglaló munkájában így nyilatkozik: ,,Idõvel rájövünk majd arra, mennyit nyertünk a liturgia megújításával, és talán sorainkkal egy keveset hozzásegítettünk ehhez. Egy valami azonban mindenképpen igaz: a papoknak -- és persze a híveknek is -- »újra kell tanulniuk a liturgiát«. Kétségtelen, nincs számunkra más lehetõség.''16 Hozzátehetjük a nagy tudós megállapításához: ez életünk végéig feladatunk.

Jegyzet

1 La Chiesa in preghiera II, R. Cabié: L'Eucaristia, Queriniana, Brescia, 1985, 27. o.; M. Augé: Liturgia, Edizioni Paoline, Cinisello Balsamo (Milano), 1992. 119. o.; I. Biffi: Az Eukarisztia története, Agapé, Zágráb, 1984. 40. o.

2 Liturgikus Lexikon (Szerkesztette: Dr. Kühár Flóris és Dr. Radó Polikárp), Komárom, 1933. 242. o.

3 Elõadások a katolikus liturgiáról, Budapest, 1924.

4 Bogisich Mihály: Õseink buzgósága (1888) és Kersch Ferenc: Sursum corda (1902).

5 A legfontosabb részletek kivonatoltan a Székesfehérvári Egyházmegye 1959. VI. körlevelében.

6 Decretum de nova formula in sacrae communionis distributione, 1964. április 24.

7 Shvoy Lajos székesfehérvári püspök 1964. évi VIII. (nov. 12) körlevele.

8 Constitutio de Sacra Liturgia, 1964. jan. 25; Instructio ad exsecutionem Constitutionis de sacra Liturgia recte ordinandam, 1964. szept. 26.

9 A szentmise magyar nyelvû állandó szövegeinek bevezetése, 1966. szept. 14. 1.o.

10 Székesfehérvári egyházmegye körlevelei 1966. 25--28.o.

11 Instructio de Cultu Mysterii Eucharistici, 1967. máj. 25.

12 Instructio de Musica in Sacra Liturgia, 1967. márc. 5.

13 Helyzetkép a liturgikus megújulásról, Távlatok, 1995/6. 815--819.o.

14 Misekönyv, Szent István Társulat, Budapest, 19912.

15 Eddig az ,,A'' (1989), a ,,B'' (1990), a ,,C'' (1991) jelent meg. Hiányoznak a Szentek ünnepei, a Köznapok és az Alkalmi misék kötetei.

16  Megújuló istentisztelet, Ecclesia, Budapest, 1973. 233.o.


Szabó Ferenc: Az eucharisztia az ökumenikus párbeszédben
1996/2/28	Szabó Ferenc:  AZ EUCHARISZTIA AZ ÖKUMENIKUS PÁRBESZÉDBEN

Egy évvel ezelõtt (1995. május 25-i keltezésû) Ut unum sint kezdetû enciklikájával II. János Pál pápa elkészítette a II. vatikáni zsinat óta szépen kibontakozott ökumenikus párbeszéd mérlegét, és további irányelveket adott az egységtörekvés fokozására, a teológiai párbeszéd folytatására, amely során katolikus szakemberek ortodox, anglikán és protestáns teológusokkal számos korábban vitatott tanbeli kérdésben egyetértésre jutottak. A pápa az enciklika 36. pontjában hivatkozik az Unitatis redintegratio kezdetû zsinati határozat 11. pontjára:

,,A katolikus hitnek a megfogalmazása . . . ne legyen akadálya a testvérekkel folyó párbeszédnek. Mindesetre teljes egészében és világosan ki kell fejteni a tanítást. [. . .] Igazságszeretet, jóindulat és alázatosság vezesse a katolikus teológusokat, akik az ökumenikus párbeszédben -- hûségesen az egyház tanításához -- különvált testvéreikkel vizsgálják Isten titkait.'' A pápa a következõ pontban még a határozat most következõ szakaszát is idézi: ,,A tanítások egybevetésénél ne feledjék, hogy a katolikus tanításhoz tartozó igazságoknak hierarchiájuk, rangsoruk van, mert más-másképpen kapcsolódnak a keresztény hit alapjához.'' Testvéri szellemben kell elmélyíteni Krisztus kimeríthetetlen gazdagságát, megkülönböztetve a hit igazságait olyan teológiai megfogalmazásoktól, amelyek egy adott kor változó felfogásához igazodtak. Kerülni kell a türelmetlen polémiákat, hitvitákat, és inkább azt kell hangsúlyozni, amiben már egyetértünk (vö. Ut unum sint 38.). Ezt a szellemet követték a teológiai vegyes bizottságok az Eucharisztia misztériumának feltárásakor.

Memoriale -- hathatós megjelenítés

Anélkül, hogy e párbeszéd minden állomását részletezném, inkább az elért eredményekre irányítom a figyelmet. De elõtte jelzem a legfõbb dokumentumokat:

-- A római katolikus--lutheránus vegyes bizottság dokumentuma: ,,Le repas du Seigneur'', Doc. Cath. no 1755, 1979.

-- Az ún. dombes-i (katolikus--protestáns) csoport jelentése 1971-bõl;

-- Az ún. limai dokumentum 1982-bõl (a katolikus teológusok és a Faith and Order, tehát az Egyházak Világtanácsa doktrinális részlege párbeszédének gyümölcse).

Max Thurian taizéi testvér az Eucharisztia misztériumáról írt könyvében (Le mystère de l'eucharistie -- une approche oecuménique, 1981) rávilágított arra, hogy a reformátorok sem tagadták Krisztus valóságos jelenlétét az Úrvacsorában. ,,A reformátorok -- Luther és Kálvin -- erõsen hisznek abban, hogy Krisztus valóságosa és éltetõen jelen van az Úrva-csorában. De e jelenlét módja számukra másodlagos. Amikor állítják, hogy az eucharisztia szubsztanciája (lényege), vagyis mély és alapvetõ valósága Krisztus teste és vére, nem nagyon érdeklõdnek aziránt, hogy milyen módon egyesül és kapcsolódik Krisztus teste és vére a kenyér és a bor színeivel. Számukra a lényeges az, hogy higgyük: a teljes Krisztus jelen van, és részesít testében és vérében. Nem lényeges azt tudni, hogy vajon a kenyér és a bor szubsztanciája eltûnik-e, hogy helyet adjon -- az átlényegülés (transsubstantiation) révén -- Krisztus testének és vérének.'' (I. m. 55. old.)

A katolikus--lutheránus vegyes bizottság dokumentuma (DC 1755), amikor a 2. részben a közös feladatokról beszél, hangsúlyozza, hogy már túlhaladtunk bizonyos ellentéteken az Eucharisztia értelmezésében. Az eucharisztikus jelenlétrõl ezt írja: ,,Katolikusok és lutheránusok közösen megvallják az Úr igazi és valóságos jelenlétét az Eucharisztiában. De különbségek vannak a teológiai megfogalmazásokban, amelyek a jelenlét módját és tartalmát fejezik ki.'' A lutheránusok a trentói zsinat szóhasználatát (transsubstantiatio) olyan kísérletnek tartják, amely racionalista módon akarja megmagyarázni Krisztus jelenlétét a szentségben. Egyesek szerint ez a kifejezésmód nem érzékelteti, hogy az Úr személyesen van jelen, tehát a szakkifejezés egy bizonyos naturalista félreértéshez vezethet. A lutheránusok a valóságos jelenlét jelölésére nem beszélnek átlényegülésrõl, hanem ezt mondják: Krisztus teste és vére jelen van a kenyérben és a borban, a kenyérrel és a borral, a kenyér és a bor alatt. Luther a megtestesülés analógiáját idézi fel. (Thurian, i. m. 79--80.) Thurian joggal bírálja a lutheri analógiát. A nehézség onnan ered, hogy Krisztus feltámadt testének misztériuma számunkra megérthetetlen. Kálvin a Szentlélek tevékenységével magyarázza Krisztus hathatós jelenlétét.

Az Eucharisztia újabb ökumenikus értelmezésében egyrészt rávi-lágítottak arra, hogy az Úrvacsora alapítása a zsidó pászkaünnep keretébe illeszkedik: dicsérõ és hálaadó áldozat; másrészt, hogy az alapító igéken kívül (,,Ez az én testem. . .'' ,,Ezt cselekedjétek az én emlékezetemre''), amelyek az alapításra emlékeznek (anamnézis), igen lényeges a Szentlélek lehívása (epiklézis), mert a teremtõ Lélek erejében történik a kereszten meghalt és feltámadt Krisztus üdvhozó mûvének szentségi megjelenítése. Fontos hangsúlyoznunk a helyes katolikus tanítást is, mert sokszor talál-koztunk olyan magyarázattal, amely szerint a szentmise (a miseáldozat) Krisztus halálának megújítása. Ezt az utóbbi kifejezést kerülni kell, hiszen az egyszer megtörtént keresztáldozatot nem lehet megismételni. A helyes fogalmazás: a meghalt és feltámadt Krisztus testének és vérének hathatós megjelenítése (repraesentatio).

Az ökumenikus párbeszéd egyik eredménye, hogy kölcsönösen tisz-tázták az álláspontokat, amelyekrõl kiderült, hogy jórészt egymást ki-egészítõ szempontok a misztérium megközelítésében, nem pedig egymásnak ellentmondó nézetek. A kulcskifejezés az anamnézis-memoriale lett. De a vegyes bizottság tagjai megmagyarázták, hogy itt nem puszta emlékezésrõl van szó. A Biblia szerint az emlékezés-emlékeztetés azt jelenti, hogy az Isten elõtt hálával felidézzük mindazt, amit népéért tett, emlékezünk jótéteményeire, kérve további segítségét, ígéreteihez híven. A memoriale tehát Isten mûveinek aktualizálása, miközben imádkozva és dicsérve õt ,,emlékeztetjük'' az Atyát arra, amit értünk tett, és kérjük, hogy folytassa csodatetteit.

A memoriale gondolata különösképpen kidomborodik az ún. dombes-i csoport 1971-es nyilatkozatában. (NB: A Lyon közelében fekvõ trappista kolostor -- ,,Notre Dame des Dombes'' -- volt a katolikus--protestáns ökumenikus csoport megbeszéléseinek színhelye, innen kapta nevét a nyilatkozat.) ,,A közös eucharisztikus hit felé'' címû (nem hivatalos) jelentés így magyarázza a memorialé-t:

,,Krisztus az Eucharisztiát egész élete, és fõleg keresztje és feltámadása emlékezetéül (anamnézis) alapította. Maga Krisztus, mindazzal, amit értünk és az egész teremtésért tett, van jelen ebben a memoriálé-ban, amely egyben Országának elõíze. Ez a memoriále (emlékezet), amelyben Krisztus Egyháza örvendezõ ünneplése révén, hatékony, magában foglalja tehát halála és feltámadása megjelenítését és Országa elõvételezését. Nemcsak arról van tehát szó, hogy emlékezetünkben felidézzük a múlt eseményeit (Krisztus kereszthalálát) vagy annak jelentését. A memoriale (anamnézis) által az Egyház hathatósan hirdeti Isten nagy mûvét. Az Egyház Krisztussal való közösségben részesedik ebben a valóságban, amelybõl él. A memoriálé-t mint megjelenítést és elõvételezést a hálaadásban és a közbenjárásban éljük meg. Az Egyház, amikor megéli Krisztus -- fõpapunk és közbenjárónk -- szenvedése, feltámadása és mennybemenetele »emlékezetét«, bemutatja az Atyának Fia egyetlen és tökéletes áldozatát, és azt kéri tõle, hogy minden ember részesedjék az általa hirdetett megváltás nagy mûvében. Így egyesülve az Úrral, aki felajánlja magát Atyjának, és egységben az égi és földi egyetemes Egyházzal, megújulunk a Krisztus vére által megpecsételt szövetségben, és felajánljuk önmagunkat élõ és szent áldozatként, aminek egész életünkben ki kell fejezõdnie. Krisztus memoriálé-ja a hirdetett Ige és az Eucharisztia lényeges tartalma. Nem ünnepeljük az Eucharisztiát az igehirdetés nélkül, mert az igeszolgálat az Eucharisztiát célozza, ez viszont feltételezi és beteljesíti a hirdetett igét.''

A dombes-i csoport elkerüli az ,,átlényegülés'' kifejezését, de az átváltoztatást, a valóságos jelenlétet határozottan állítja: Krisztus tevékenysége révén történik az átváltozás, aki szavai által a Lélek erejében önmagát odakapcsolja a szentségi eseményhez, amely jelenlétének jele. A szubsztancia helyett az ökumenikus dokumentum ,,a kenyér és a bor jelei alatt adott valóságról'', ,,végsõ igazságról'' beszél. Az azonosságot állító ítélet félreérthetetlen: a kenyér és a bor ,,ezentúl, végsõ igazságukban, a külsõ jelek alatt, az adott valóság, vagyis Krisztus teste és vére''. Egy utólagos jegyzet hozzáfûzi: ez nem jelenti sem Krisztus lokalizálását a kenyérben és a borban, sem azt, hogy a dolgok (kenyér és bor) fizikai-kémiai valósága átalakult.

Átlényegülés (transsubstantiatio)?

Ismeretes, hogy a trentói zsinat, amikor 1551-ben a protestánsokkal szemben leszögezte a katolikus álláspontot az Eucharisztiáról (DS 1635--1661), a transsubstantiatio = átlényegülés kifejezést használta -- követve már az 1200-as évek elejétõl egyetemes zsinatokon is alkalmazott szóhasználatot (DS 782, 802, 860, 1352) --, mert ezt alkalmasnak találta annak jelölésére, hogy a szentmisében a kenyér és a bor átváltozik Krisztus testévé és vérévé. Szakemberek kimutatták, hogy a zsinat nem kívánta ,,dogmatizálni'' a kifejezést; a valóságos jelenlétet másképp is ki lehet fejezni. (Vö. Xavier Léon-Dufour SJ: Le partage du pain eucharistique selon le Nouveau Testament, Párizs, 1982, 157--170. Utalás B. Sesboüé, J. Baciocchi és E. Pousset tanulmányaira.)

Az anglikán--katolikus közös nyilatkozat (1971) megjegyzi: a ,,transsubstantiatio'' kifejezés meg akarja vallani és õrizni a valóságos jelenlét misztériumjellegét. A lutheri hagyomány a katolikusokkal együtt azt állítja, hogy a konszekrált elemek nem maradnak pusztán és egyszerûen kenyér és bor, hanem a teremtõ igék erejében Krisztus teste és vére lesznek. Ebben az értelemben beszélhetnénk a görög hagyománnyal ,,transmutatió''-ról (átváltozás).

Lássuk röviden a transsubstatiatio katolikus újraértelmezését X. Léon-Dufour és az õ idézett forrásai nyomán.

Manapság a szubsztancia (lényeg, állag) kifejezés félreértésre adhat alkalmat. A modern tudományos szellemiség számára a fogalom mást jelent, mint a skolasztikus filozófia számára. Jelenleg a köznyelvben szubsztancián a dolgok empirikus valóságát, alapanyagát értjük, amely bizonyos struktúrát, szerkezetet képvisel, de lényegében a jelenségek rendjéhez tartozik. Pl. felsõkabátom szubsztanciája a gyapjúszövet; vagy a kenyér szubsztanciája a búza vagy rozs, árpa. A szubsztancia filozófiai jelentése ma: egy bizonyos egységgel és állandósággal felruházott lény, amelyet az értelem felfog és valósnak állít. Vagy: az a princípium, amely egyetlen egésszé szervez bizonyos elemeket vagy jelenségeket, tehát amely értelmet ad nekik. Ebben az értelemben felöltõm szubsztanciája az a tény, hogy ruházatul szolgál, megvéd a hidegtõl; a kenyér szubsztanciája (lényege) az, hogy táplálék: többé már nem búza, mivel az emberi munka átalakította: lisztté õrölték, kenyeret készítettek belõle.

Ebben az értelemben már egy bizonyos átlényegülés történt: a természet anyaga, a búza, az emberi munkával táplálékul szolgáló kenyér lett. A kenyér lényege (szubsztanciája) oksági és célszerûségi együttesként, belsõ egységként jelenik meg. A lényeg az, hogy a búza táplálék lett. Amikor a pap Krisztus nevében ezt mondja: ,,Ez az én testem. . .'', tehát a kenyeret azonosítja Krisztus testével, ez a kijelentés alapvetõ: a kenyér Krisztus testévé válik. Ezért a transzfinalizáció és a transzszignifikáció kifejezések (bár önmagukban igazságot fejeznek ki) nem elégségesek a létrejött valóság jelölésére. Elégtelenek, mert önmagukban jelölhetnének pusztán külsõ változást. Az ,,átlényegülés'' (transsubstantiatio) viszont feltételezi az okság és a célszerûség egységesített viszonyát: a hit révén tudjuk, hogy Krisztus Lelke átalakította a kenyeret Krisztus szentségi (feltámadott) testévé (és a bort vérévé).

Sacrificium laudis

Napjainkban szívesebben beszélünk Eucharisztiáról, mint szentmiseáldozatról. Az Eucharisztia ,,jó hálaadást'' jelent. Az áldozatnál is inkább dicséretrõl és hálaadásról beszélünk. Az igazi áldozat célja ugyanis az, hogy megvalósítsa az emberek közösségét -- kommunióját --, akik -- miután kiengesztelõdtek Istennel és egymással -- Krisztusban egyetlen testet alkotnak. Az Eucharisztiában való részesedés (,,áldozás'') építi az egyház misztikus testét, az egyházat. Valóságos jelenlét, mert megvalósítja ezt a testet, magyarázta P. de Lubac az Eucharisztiáról szóló történetteológiai mûvében. (,,Corpus mysticum''). Az üdvösséges áldozat tehát az egyház húsvéti aktusa, amely révén az emberiséget visszaviszi az Atyához, aki a mi végsõ boldogságunk. Istent nem találhatjuk meg az emberek nélkül: a kiengesztelõdött emberiségnek és a világmindenségnek vissza kell térnie az Atyához, miután átalakult a Feltámadott Lelke erejében. (1Kor 15.) Teilhard de Chardin, aki különleges áhítatot érzett az Eucharisztia iránt (mint a mi Prohászkánk), az egész emberi erõfeszítést -- a hominizált emberiség humanizálását és elõkészítését a divinizációra -- az ostyához hasonlította, amelyet az emberi munka hoz létre, de átváltoztatását a Feltámadott Lelke viszi véghez.

Manapság tehát visszatérünk az ágostoni felfogáshoz. Az áldozat elsõsorban nem negatív jelentésû: megfosztom magamat valamitõl, feláldozok (megsemmisítek) valamit, hanem egész lényemet Istenre irányítom, és az õ szándéka szerint mindent neki ajánlok fel, hozzá viszek vissza, illetve az õ örök üdvösségterve szerint használok. Világos, hogy ez lemondást, áldozatot, keresztet is jelent. Tudom, mert hiszem, hogy Isten szeretet, és tudom, hogy önmagának teremtett; tehát csak úgy lehetek önmagam, ha vállalom küldetésem, és mindenemet, egész szabadságomat neki adom vissza. Úgy, ahogy Jézus Krisztus tette a kereszten. Jézus nem a szenvedést, a keresztet kereste, hanem -- mivel szerette az Atyát és az embereket -- mindvégig, egészen a kereszthalálig, hûséges volt a küldetéséhez. Mindent -- szabadságát és egész létét -- visszaadott az Atyának, akitõl mindent kapott. Szeretetbõl, szabadon vállalt engedelmessége -- hûsége küldetéséhez -- a megváltásunk. Az õ nagy Igenje az Atyának a mi megtérésünk és kiengesztelõdésünk.

Az Eucharisztia Krisztus ,,húsvétja'' (pászkája, átmenete az Atyához); a Szeretet áldozata Annak, aki maga a Szeretet. És ez a szeretet a halálig menõ önkiüresítésben (kenózisban, vö. Fil 2) az új születés, a Feltámadás forrása. A szeretet erõsebb, mint a halál: ezt hirdeti a keresztre feszített és feltámadt Krisztus, akinek emlékezetét az Eucharisztiában ünnepeljük.


Fórum az egyházról
1996/2/28	FÓRUM AZ EGYHÁZRÓL.  Szerkesztôi bevezetés

Folytatjuk tehát -- a szerkesztõségi bevezetõben jelzett szellemben -- Fórum az egyházról rovatunkat, helyet adva korábbi számainkban közzétett írások megvitatásának.

Elsõ helyen karácsonyi számunk Bulányi-dossziéjára reflektálnak olvasóink. Többen kiemelték azt, hogy a Távlatok kellõ tárgyilagossággal nyúlt a kényes témához. Közölte Máté-Tóth András cikkét a Bokor mozgalomról, jóllehet az ,,nyilvánvaló elfogultsággal'' egyoldalúan (kellõ kritika nélkül) mutatta be a mozgalmat és alapítója nézeteit. Az András--Szabó-beszélgetés viszont már kellõ bírálattal is illet bizonyos szélsõséges megnyilatkozásokat. Most néhány szempontra rávilágít a mozgalom barátja, Halász Endre atya, aki Gyulay Endre püspök meghívására elõadást tartott a szegedi kispapoknak a Bokor mozgalomról.

Pálos Antal atya, egy új könyv kapcsán, a békepapság szomorú szerepét elemzi. A tegnap sebei még felsajognak, sõt éreztetik bénító hatásaikat is; ezért, amikor a magyar egyház jelenével és jövõjével foglalkozunk, ezt a kérdést is tisztázni kell, abban a szellemben, ahogy azt a szerkesztõségi bevezetõben a Szennay-idézet jelezte.


Bulányi György levele
1996/2/28	BULÁNYI GYÖRGY LEVELE

Kedves Távlatok!

,,Ha nem jól értelmezzük P. Bulányi írásait és megnyilatkozásait, kérjük, igazítsa helyre'' -- olvasom a Távlatok 1995/6. számának 783. oldalán a fõszerkesztõ Szabó Ferenc szavait. Meglepõ kérelem. Két hónapja sincs, hogy írással kopogtattam egy másik katolikus lap fõszerkesztõjénél, s telefonja felemelése nélkül vágta írásomat a papírkosarába. Csak hagyományt folytatott, amit fõszerkesztõ-elõdje 14 éve így adott tudtomra: ,,Lékai ezt mondta nekem: »Majd ha Bulányi bevallja és visszavonja tévedéseit, azt a mondatot leközölheted tõle.«''

Kedves Távlatok, nagyon örülök, hogy 77 éves koromra kiérdemelhetem, hogy a magyarországi katolikus sajtóban is nyilatkozhatom ,,írásaim és megnyilatkozásaim'' helyes értelmezésének tárgyában. Ezt megelõzõen viszont jó volna tudnom, honnan ez az elõzékenység ily nagy hirtelen, amikor a rendszerváltás immár hat éve alatt minden tõlem telhetõt megtettem a magyarországi katolikus nyilvánosságból kirekesztettségem/ -ünk/ megszüntetése érdekében. Minden eredmény nélkül: könyveimet katolikus boltok nem árulják, újságainkat katolikus templomok nem terjesztik, a katolikus lelkiségi mozgalmak találkozóira a Bokrot nem hívják meg, stb. Jó volna tudnom, kedves Szabó Ferenc fõszerkesztõ úr, mi indokolja velem szemben ezt az új hangját. A cikkében említett pap azt a vádat ugyanis, hogy ,,bolsevista sajtóban'' vádolom kollaborálással püspökeinket, a Vatikáni Rádió magyar nyelvû adásának fõszerkesztõjétõl vette, aki ezt évekkel ezelõtt világgá sugározta, bár nagyon jól tudta s elhallgatta, hogy a csanádi püspöknek a bolsevista sajtóban megjelent írására válaszoltam a ,,bolsevista sajtóban''; s azt is nagyon jól tudta -- s ezt is elhallgatta --, hogy semmiféle katolikus sajtóban nem volt módom közel 50 esztendõn keresztül bármit is megjelentetnem.

Kedves Távlatok, ha ez a fõszerkesztõ megteszi három évvel ezelõtt velem ezt, s most ugyanez a személy három év múltán fölkínálja, hogy írjak a Távlatok-ban, ennek nem kis oka lehet. Nem találgatom, hogy mi. Majd elmondja, ha akarja. . . , s ha el szabad mondania. Korábbi magatartását teljes mértékben indokolja az 1982-ben engem/bennünket ért ítélet, mely tiltja a magyarországi papoknak, hogy velünk együttmûködjenek. Új magatartását is az a feltétlen hûség indokolja, amellyel szolgálja egyháza hierarchiáját?

Kedves Távlatok! Az elítélt személy tölti szépen büntetését. Az elítélõk hivatalból képviselték vele szemben az isteni igazságot -- közölték tárgyalásán. Amíg az elítélõk és/vagy azok jogutódai nem közlik, hogy ítéletük érvénytelen, mert nem az isteni igazságot képviselték, hanem csak egy pártállam utasításait, addig nagyon komolytalan folyóirati tárgyalást rendezni az elítélttel, fejére olvasva akár erényeit, akár bûneit. Minek? El van ítélve -- idõhatár nélkül. Nem életfogytig, élete elfogyása utánra is.

A peres akták jó része publikálva. Szívesen átengedem közlésre az azóta elhunyt Vass Tamás vácegyházmegyei pap tanulmányát a lefolyt peres eljárás egyházjogi értékelésérõl. Az elítéltnek meg lehet magyarázni, hogy méltán ítélték el, töredelmes bûnbánatra is lehet õt indítani, rá is lehet bírni, hogy folyamodjék kegyelemért. Mindez lehetséges, de gondolom, a Távlatok fõszerkesztõje ismer annyira, hogy tudja: perújrafelvétel az egyetlen valós lehetõség.

1982-ben a budapesti egyházi törvényszék megállapította téves tételeimet. Közöltem vele, hogy azok egyikét sem képviselem. Nem bizonyították rám állításukat, s igazolatlan vádjaikat a Püspöki Konferencia magáévá téve elítélt. Engem és mozgalmam. A Párt parancsára. Tudta ezt akkor, és tudja ma is minden illetékes, ha nem is vallja meg. Halála elõtt két héttel Cserháti püspök meg is vallotta. Innen kell gombolyítani ezt az ügyet. Ma vagy 300 év múltán. Kell? Csak akkor kell, ha számít valamit egy magát Jézustól eredeztetõ egyházban az az igazság, amely szabaddá tesz a szeretetre. Teológiai eszmecserére, melyben az ezt az igazságot keresõk szabadon közlik egymással gondolataikat, mindig készen imádkozik a megoldásért

Budapest, 1995. december 24.

Bulányi György Sch P


A Távlatok fõszerkesztõjének válasza Bulányi Györgynek
1996/2/28	A  TÁVLATOK  FÕSZERKESZTÕJÉNEK VÁLASZA

Kedves Bulányi Atya!

Baráti beszélgetésünk alkalmával nyújtottad át az itt közölt levelet. Akkor ígértem, hogy leközlöm, bár csak késõbb -- itthon -- olvastam el. Utána írtam Neked, kérve a módosítást, hiszen legfontosabb kérdésedre beszélgetésünk során válaszoltam, így részben idõszerûtlenné vált. Hangsúlyoztam, hogy nem kért fel senki, se a Vatikánból, se a hazai hierarchiából, hogy ,,ügyedet'' szóvá tegyük. De mivel a Fórum rovatban a magyarországi egyház helyzetével, zsinati megújításával kapcsolatos véleményeket közöljük, a tegnapi tényekre sem boríthatunk fátyolt, hiszen a félig begyógyult sebek még sajognak. Az egyház belsõ párbeszédének kérdéskörében nem lehetnek tabutémák.

Az nem ránk tartozik, hogy a ,,perújrafelvételt'' sürgessük, hogy a vitás kérdésekben döntõbírák legyünk. Nem is kívántuk ismertetni a Bulányi-ügy minden részletét. Szakolczay Lajos könyve, valamint Nagypénteki levél címû könyved (Irotron kiadó, Budapest, 1993) bõséges tájékoztatóval szolgál. Máté-Tóth cikke egyébként -- szerinted is -- tárgyilagosan ismertette a Bokor mozgalmat. (Egyes olvasóink szerint meglehetõsen egyoldalúan, ,,pozitívan'' . . .) Az András--Szabó-beszélgetés P. Bulányi (és a Bokor egyes tagjai) írásait, megnyilatkozásait bírálta. A nyelv ugyanis konvencionális jel, a szavaknak, írásoknak közmegegyezéses jelentésük van. Ha egyszer leírunk, közzéteszünk valamilyen véleményt, azt kiszolgáltatjuk az értelmezéseknek. Így van ez akkor is, ha P. Bulányi az engedelmességrõl, az egyházrendrõl vagy az ,,egyházi hivatalról'' stb. véleményt nyilvánít. Mi is elmondtuk véleményünket. A szándékok és a lelkiismeretek vizsgálója egyedül Isten.

Más kérdés az, hogy vajon elítélõid (hivatalból) az isteni igazságot, avagy a pártállam utasításait képviselték-e. Az talán kiderült az András--Szabó-beszélgetésbõl, hogy a pártállami manipulációnak jelentõs szerepet tulajdonítunk. (Lásd: Távlatok 1995/6, 777. old. a Szakolczay-idézettel!) De 1989/90 után a helyzet megváltozott. A Nagypénteki levél utolsó oldalán írod, miután a Lumen gentium 8. pontjára utaltál: ,,Nem akkor szolgáljuk az embert, ha a hatalom-gazdagság-erõszak elkötelezettjei meg vannak elégedve velünk. Csak akkor, ha Jézust követjük. A magyarságot is csak így szolgálhatjuk.'' Te Magad húztad alá e szavakat, amelyekkel mindenki egyetérthet. De a Jézus-követés történjék a zsinat szellemében. Ezt idézted a LG 8. pontjából: ,,Amiként Krisztus a megváltás mûvét szegénységben és üldöztetésben végezte el, ugyanígy az egyház ugyanennek az útnak megjárására kap meghívást.'' De ugyanebben a pontban még azt is olvassuk, hogy ,,Krisztus látható szervezettségben alapította meg és tartja fenn szüntelenül szent egyházát, amely a hit, a remény és a szeretet közössége ezen a földön. [. . .] Nem kell két valóságnak tekintenünk a hierarchikus szervekkel ellátott társaságot és Krisztus misztikus testét, a látható gyülekezetet és a kegyelmi közösséget, a földi egyházat és a menynyei javakban bõvelkedõ egyházat: ezek emberi és isteni elemekbõl álló egyetlen összetett valóságot alkotnak. . .'' És itt a zsinati dokumentum a megtestesülés misztériumához hasonlítja az egyház misztériumát. Késõbb pedig az okmány kiemeli, hogy -- Krisztustól eltérõen, aki bûnt nem ismert -- az egyház ,,bûnösöket foglal magában; egyszerre szent is és folyton megtisztulásra is szorul, a bûnbánatnak és a megújulásnak útját járja szüntelen.''

Ebben a konkrét egyházban, itt és most, a -- tagjaiban, vezetõiben is -- bûnös egyházban találkozunk Jézus Krisztussal; ez az egyház az igazság és a kegyelem közvetítõje. Lehet álmodozni -- amint Te is teszed, kedves Atya, a Nagypénteki levél-ben újra leközölt 1980-as Egyházrend végén (NL 263kk) -- a holnap eszményi egyházáról. A zsinati reformnak és korszerûsödésének is az a célja, hogy a valóságos egyház megközelítse a krisztusi eszményt, az egy, szent, katolikus és apostoli egyház Krisztus által akart teljességét. De ez csak úgy lehetséges, ha valamennyien, a hierarchia tagjai éppúgy, mint a többi megkeresztelt, megtérünk Krisztushoz. Úgy, hogy nem másokat vádolunk és buzdítunk, hanem magunkon kezdjük -- Isten kegyelmével.

Kedves Gyurka bá! Veled együtt mondom azt a szép imát az alázatért, amelyet az Egyházrend végén (NL 278) olvasok: ,,Jézusom, tudom, hogy minden szavam annyit ér, amennyi a szolgálni akarás bennem. Hiszem, hogy egyházadra vigyázol. A mai struktúrájában is vigyázol reá, és a mai struktúrájában is a Tied. [. . .] Add meg, hogy úgy legyek bizonyos abban, amit jónak gondolok, hogy mindig készséges legyek odaigazítani gondolataimat azokéhoz, akikben a Lélek szavát kell felfedeznem. Ámen.''

Sok szeretettel köszönt

Szabó Ferenc SJ


Bogláryné Mailáth Edina--Halász Endre: A Bokor mozgalomról
1996/2/28	Bogláryné Mailáth Edina--Halász Endre:  A BOKOR MOZGALOMRÓL

Kedves Fõszerkesztõ Úr!

Nagy örömöt jelentett számomra a Távlatok 26. számának megjelenése, ezúttal elsõsorban azért, mert Fórum az Egyházról cím alatt olyan témát tettek a katolikus olvasóközönség asztalára, amely legégetõbb gondjaink egyikével foglalkozik. Teszi ezt Máté-Tóth András habilitációs diszszertációjának rövid ismertetésével és az András Imre--Szabó Ferenc-párbeszéddel, amelynek nyitottsága, az ügyet érdemben a helyes megoldás felé elindító volta végre azt a reményt kelti az olvasóban, hogy kis magyar egyházunkban mégis lehet egyszer keresztény megoldás.

Meggyõzõdésem, hogy ennek a problémának szeretetbõl kiinduló, korrekt megoldása olyan lelkiismereti tehertõl szabadítaná fel a mindkét oldalon állókat, amelyek gyönyörû együttmûködési energiákká alakulnának át. Mert szeretetlenségben élni keserves dolog, együtt valósítgatni a földi Isten Országát pedig gyönyörûség. E két állapot, illetve lehetõség határmezsgyéjén állunk.

Mivel régen szívügyem ebben az ügyben jószolgálatot tenni, ez alkalommal szívesen bocsátom rendelkezésre a szegedi Hittudományi Fõiskolán a Bokor mozgalommal kapcsolatban elhangzott elõadást. Biztos vagyok benne, hogy az ott jelen volt hallgatóság számát messze meghaladja azoké, akiket õszintén érdekel mindaz, amirõl itt szó van, s amirõl oly soká nem lehetett beszélni.

Megköszönve a szóhoz jutás lehetõségét, szeretettel és tisztelettel köszönti:

1996. február 3.

Bogláryné Mailáth Edina

Bogláryné mellékelte annak az elõadásnak részleteit, amelyet Halász Endre tartott a szegedi Hittudományi Fõiskola papnövendékeinek és teológiaszakos tanárjelöltjeinek 1995. december 16-án.

Az elõadás vázolja a Bokor történetét, és a kisközösségek világjelenségérõl ad körképet, majd hosszabban ismerteti P. Bulányi könyvét: Keressétek az Isten országát! Ez a biblikus teológia idején a római cenzúrának is pozitív véleménye volt róla.

Inkább azt tartjuk most fontosnak, hogy közöljük Halász atya válaszait az elõadások után feltett kérdésekre elõször sokszorosítva terjedt el, végül 1990-ben nyomtatásban is megjelent négy kötetben. Annak. (Szerk.)

Halász Endre válaszai

-- Mi az, amiért a Bokor mozgalmat elítélték?

-- Ez volt a legelsõ ilyenfajta kezdeményezés Magyarországon, amely az egyesületek feloszlatása után jelentkezett. Nagy hiánycikk volt a közösség, mert mindent fölszámolt az új rezsim, a gazdaköröktõl és kluboktól egészen a KALOT-ig, amelynek valami 3500 közössége volt az országban. 76 tavaszán engedélyezték Lékai veszprémi püspöknek az esztergomi érseki kinevezését. Ennek ára volt. Amikor 76 decemberében püspöki konferencia volt Lékai bíboros vezetésével, akkor minden püspöknek a kezébe adott egy listát. Ezeket a papokat át kell helyezni, mert ezek közösségeket szerveznek. Endrey püspök ott azt mondta: Ezek az én legjobb barátaim! Azokat a papokat büntessük, akik ebben az idõben dolgozni mernek Magyarországon? A püspöki konferencia így elutasította ezt a kérését a bíborosnak, amelyet õ az ÁEH elnökétõl kapott, ti. hogy ezeket a papokat helyezzék el, hogy megszûnjenek a kisközösségek. -- 1980-ban a szentatya levelet írt a magyar püspököknek magyarul, amelyben számon kérte tõlük a bázisközösségeket. Erre Miklós Imre kitalálta, hogy rendben van, akkor majd lesz jó kisközösség meg rossz kisközösség. A Regnum lett a jó, a Bokor pedig a rossz kisközösség. Akkor a Fokoláré, bár bejött az országba, de olyan csendben dolgozott, hogy õrájuk még föl se figyeltek. 83-ban Bánk érsek úr engem nyugdíjba tett ,,megromlott egészségi állapotára tekintettel és egyházi érdekbõl''. 90-ben rehabilitált a püspöki körlevélben: ,,Tudvalévõ, hogy az ÁEH mennyire beleszólt a püspökök munkájába, még a kápláni kinevezéseket is befolyásolta, meg a kispapfelvételt is, de fõképpen a bázisközösségek ellen támadt. Ennek következménye volt, hogy egyeseket közösségi munkájuk miatt -- nagyobb rossz elkerülése érdekében -- kisebb helyre volt kénytelen helyezni, pl. Ócsa, illetve másokat nyugdíjazni, pl. Pécel.'' Ezeket a papokat erkölcsileg rehabilitálta. Elismerte, hogy itt állami nyomásról volt szó.

Mi úgy érezzük, hogy a püspök atyáknak azt kellene mondaniuk, amit eddig Bánk érsek úr mondott velünk kettõnkkel kapcsolatban, hogy az állam követelésére voltak kénytelenek. . . Senki nem vetne rájuk követ, nagyon jól tudjuk, hogy milyen helyzetek voltak akkor. A Gyulay püspök úr kért bocsánatot az üldözött papoktól, bár nem õ üldözte õket, hanem az elõdje alatt voltak bizonyos államilag kezdeményezett és ráerõltetett támadások, és a Cserháti püspök úr tett egy ilyen megnyilatkozást halála elõtt egy-két héttel külföldön, a Kathpress-ben. Leírta, hogy minden püspöki konferencia elõtt az elnöknek, a két érseknek és a titkárnak el kellett mennie az ÁEH-ba, ahol le kellett játszaniuk az egész konferenciát, és ott mondták meg, hogy errõl nem beszélhetnek, errõl meg így kell beszélniük. ,,Gyalázatos dolog, amit velünk csináltak!''

-- Egyház és Bokor?

-- A Bokor mindenkor vallja magát katolikus bázisközösségnek. 1982 óta, tehát 13 éve nincs római döntés a Bulányi-ügyben. Ratzinger bíboros nem hivatalos nyilatkozata, amit Bulányinak mondott, az: ,,Nem én ítéltem el.'' A magyar püspököknek kell visszavonniuk azt a büntetést, amit kiróttak. Egyébként olyan büntetést róttak ki, amilyen nincs a Codexben. Mert a Codex olyat nem kíván, hogy egy pap, aki nincs felfüggesztve, az nyilvánosan ne misézhessen. Amint kilép Magyarországról Bécsbe, ott akár a piarista templomban is misézhet. Csak Magyarországon nem.

-- Mit csinálnak a Bokorban?

-- Keresztény életet élnek! De nem csak vallásoskodással, nem csak templomba járással. A Bokor-tagok tudják azt, hogy a lényeg a szeretet. Azért támogatják az éhezõ világot. Csináltunk egy ,,Harmadik Világ''-alapítványt, amellyel elsõsorban páter Prakash-t támogatjuk, aki 9000 indiai gyereket nevel. Kilencezer! 1993--94-ben összeadtunk 6 millió forintot. Amikor megkérdeztük tõle, hogy ez a 6 millió forint, azaz 55 ezer dollár mennyire elég, azt mondta, hogy fél évre. Nagy dolog, hogy néhány ezer magyar ember fél évet segített az õ 9000 gyerekének.

-- Az engedelmesség?

-- Azt mondja Szent Pál apostol a Róm 14-ben, hogy minden, ami nem meggyõzõdésbõl történik, bûn. Azt mondta Deák Ferenc -- a szívére mutatva --, hogy itt a kisbíró. A lelkiismeret, az az én elsõ számú számonkérõm. Fontos, hogy a lelkiismeretem pontos legyen! Ezért folyton igazítani kell. A lelkiismeretem szerint kell, hogy engedelmeskedjem.

Amit Nagymaros a Regnumosoknak, azt jelentette nekünk a Bokor-ünnep Pécelen vagy 10 éven keresztül. 1978-ban [bizonytalan olvasat; a kézirat nem világos] rám üzent a püspök úr, kiküldte az irodaigazgatót, hogy értesítést kapott, hogy itt lesz a Bokor-ünnep. Miklós Imrétõl kapta az értesítést. Itt Bulányi nem beszélhet -- mondta. Hát nem beszélt, hanem hozzáimádkozott, amikor az egész templomban elhangzottak a spontán imádságok. 83-ban megint kiüzent, hogy itt lesz a Bokor-ünnep. Küldjem el õket. Mondtam: én ezt nem vállalom, hogy kiálljak a templom elé, és azt mondjam: ,,Miért jöttetek? Imádkozni a templomba? Hová gondoltok? Templomban imádkozni? Miféle ötlet ez?'' Állítsatok rendõrt a templom elé. Nem fogjuk megverni, mert erõszakmentesség alapján állunk. Én nem tudom leállítani ezt, mert Pécstõl Debrecenig meg Soprontól Esztergomig jönnek ide. Megtartottuk Pünkösdvasárnap; Pünkösdhétfõn már kezemben volt az ,,elbocsájtó szép üzenet'', amin már szombati váci postabélyegzõ volt. Ebben nem tudtam engedelmeskedni. Miért nem? Mert tudtam, hogy nem a püspök akarja, hanem ráüzentek. Úgy éreztem, hogy itt ebben a lelkiismeretemre kell, hogy hallgassak. -- Hát megfizettem az árát.


Pálos Antal: Széljegyzetek a papok békemozgalmához
1996/2/28	Pálos  Antal:  SZÉLJEGYZETEK A PAPOK BÉKEMOZGALMÁHOZ*

A könyv méltatását a mû utolsó mondatával kezdem: ,,A mozgalom [a magyar katolikus papok békemozgalmáról van szó] megítélésénél akárhogy csoportosíthatom a pozitívumokat és a negatívumokat, mivel a jelenlegi egyházi vezetés többsége kapcsolatban állt vele [. . .], ezért a katolikus egyház jelenlegi állapotára, arculatára, magatartására -- még megszûnte után is -- hatással van.''

Többek között ezért kell köszönetet mondani a szerzõnek és a kiadónak, hogy vállalták e könyv megírását és kiadását. Bizony, ez nem volt egyszerû dolog. Jól tudta ezt a szerzõ is, és fel is sorolja a nehézségeket: e tárgy forrásanyagaihoz nehéz volt hozzájutni, egy ideig nem is volt lehetséges, hiszen az ÁEH irattárába csak bennfentesek tekinthettek be; a könyv szükségszerûen személyekrõl, azok szerepérõl is tárgyal; kényes és eléggé még fel nem dolgozott politikai kérdéseket is kénytelen megvilágítani. A személyek szereplésének motívumai sok esetben nem ismertek, és nem is mindig egyértelmûek. Csak csodálni lehet a szerzõ korrektségét, forrásanyagának tárgyilagos használatát, és azt a nyugodt hangot és stílust, mely az egész mûvet jellemzi.

A mozgalom, a magyar katolikus papok békemozgalma 1950 és 1989 között élt és mûködött. Ezt a csaknem négy évtizedet felölelõ korszakot a szerzõ két részre osztja. Az elsõ rész címe: A Katolikus Papok Békebizottságának létrejötte és tevékenysége (1950--1956) A másik részt a következõ címmel jelzi: A katolikus papok békemozgalma az Opus Pacis és az Országos Béketanács Katolikus Bizottsága keretében (1956--1989).

Nem térhetünk ki a mozgalom kialakulásának, elterjedésének és mûködésének egyes részleteire. Ez elég alaposan és pontosan kitûnik a könyvbõl.

A valamennyi elérhetõ dokumentum világánál a tárgyilagos történész megállapíthatja minden különös elfogultság nélkül, hogy ezt a mozgalmat nem belsõ szükségszerûség, a papság körébõl kiinduló erõ, hanem külsõ manipuláció hozta létre, még akkor is, ha a mozgalom emberei nemegyszer ennek ellenkezõjét állították. A mozgalom végsõ fokon a kommunista párt eszköze volt, az éppen idõszerûnek vélt pártcélok megvalósításának érdekében. A párt ideológusai fontosnak tartották, hogy az országban számban és befolyásban legjelentõsebbnek tartott vallási közösséget, a római katolikus egyházat a lehetõség szerint egyre jobban befolyásolják.

A katolikus egyház manipulálása sokkal eredményesebbnek tûnt, ha belülrõl, lehetõleg befolyásos papok által segítik ennek a célnak az elérését. Hosszú és alapos vizsgálódás után a politikai vezetés meg is találta azt a néhány papi embert, akik ilyen vagy amolyan indítékok alapján késznek nyilatkoztak a közremûködésre. Az igazi motívumokat nem ismerjük, és valószínû, hogy sohasem fogjuk megismerni. De nem zárhatjuk ki egyes esetekben a szereplõ személyek jóhiszemûségét. A mozgalom irányításának eszközei különbözõek voltak. Általában az Országos Béketanácsban dolgozó kommunista ideológusok feladata volt a békemozgalmat szemmel tartani, fejlõdését ösztönözni, és a szükséges feltételeket (terem biztosítása, útiköltség stb.) elõteremteni a helyi hivatalok (tanácsok) vagy mozgalmak segítségével. Késõbb a Hazafias Népfront is erõteljesen bekapcsolódott ebbe a munkába.

A békepapi mozgalom, célkitûzésének megfelelõen, sohasem volt vallási mozgalom, hanem társadalmi és politikai célok megvalósításáért küzdött. Azok, akik a mozgalmat háttérbõl irányították, jól tudták, hogy csak fokozatosan lehet célt érni, és csak megfelelõ egyházi személyek közremûködésével. Az ötvenes évek elején tehát a mozgalom tagjainak létszámát kívánták gyarapítani, sokszor igazán nem a tiszta önkéntesség alapján. 1950 nyarán a mozgalmat arra kívánták használni, hogy az ekkor még erõsen vonakodó fõpásztorokat tárgyalóasztalhoz kényszerítsék, illetve e cél elérésére segítséget nyújtsanak. Ezt a segítséget a mozgalom vezetõi meg is adták, hiszen ekkortájt a papi békegyûlések témája sokszor foglalkozott a fõpapok és fõként az Apostoli Szék merevségével, sõt a szocialista rendszerrel szemben elfoglalt álláspontjával. A fõpapok közül ezt a vádat néhányan elfogadhatónak tartották, mert így bizonyos megértést reméltek tárgyalásaik megítélése ügyében a Szentszéknél. Így hivatkozhattak arra, hogy hiszen a papság egy része is a megegyezést és a megbékélést kívánja. Késõbb már az volt a rejtett vagy kimondott cél, hogy minél több fõpásztort is bevonjanak az ún. békemunkába, hogy õk is részt vegyenek az ilyesfajta rendezvényeken, sõt a papi békegyûléseken, s így a még mindig vonakodó papságot rábírják az együttmûködésre. Ekkortájt az állami erõszakkal átszervezett egyházmegyei központok szinte teljesen az állami szervek irányításától függtek az oda küldött állami megbízottak és a velük hûségesen közremûködõ békepapok segítségével. Ez idõben jelentek meg furcsa egyházmegyei körlevelek az õszi betakarítás sürgetésérõl, a közös gazdaságok bevezetésérõl, a tarlószántás fontosságáról, és efféle kifejezetten mezõgazdasági kérdésekrõl. Ezeket a témákat nyilván nem a békepapok találták ki, de hirdetésüket gyûléseiken erõsen szorgalmazták, és kipellengérezték azokat a papokat, akik vonakodtak ilyen témákkal a szószékeken elõhozakodni.

Hogy a békepapság mennyire nem volt önkéntes és megalapozott, azt mi sem bizonyítja jobban, mint az, hogy amikor a mozgalmat létrehozó, istápoló rendszer 1956 október végén összeomlott, a békepapság is szinte napokon belül megsemmisült. Ezt természetesen elõsegítette a forradalom hatásaként kiszabadított Mindszenty bíboros erélyes intézkedése. Mihelyt cselekvõképes lett, a fõvárosból kiutasított 11 békemozgalmi papot, és eltiltotta õket a papi mûködéstõl. A Szentszék is hallatta szavát, és azokat a papi személyeket, akiket a magyar parlamentbe beválasztottak, és akik ott mûködtek, egyházi fenyítékkel sújtotta.

A szovjet hatalom igénybevételével a magyar kommunisták -- sajnálatos terrorintézkedések árán -- 1957 elejétõl kezdve ismét magukhoz ragadták a hatalmat, és folytatni kívánták az elõzõ korszak egyházpolitikáját is. De most már sokkal óvatosabbak és megfontoltabbak voltak. Ekkortájt már a püspöki kar részérõl is többen megértõbbekké és hajlékonyabbá váltak. Így történhetett aztán, hogy a békepapi mozgalom újraéledt, tagjai pozícióikat visszanyerték, és továbbra is igyekeztek az állami szándékokat, sokszor csak retorikával, hirdetni és valósítani. Közben, XII. Piusz halála után, a Szentszék álláspontja is más irányt vett: utat nyitottak valamiféle együttmûködés felé. Ezért jöhetett létre az 1964-es ún. részleges megállapodás a Szentszék és a magyar állam között; ezt a mozgalom saját sikerének tulajdonította. Mindezek ellenére a katolikus papság nagyobb és jelentõsebb része, fõként a fiatalabb papi nemzedék sehogy se tudott azonosulni a mozgalom stílusával és retorikájával. Pedig az irányító szervek sok mindennel megpróbálkoztak, hogy a fiatalabb korosztályokat, fõként a kispapokat meggyõzzék a mozgalom mûködésének fontosságáról. Ilyenek voltak: külön ifjúsági bizottság létrehozása, felvilágosító gyûlések a papnevelõ intézetekben stb. A politikai helyzet változásával a mozgalom jelentõsége csökkent, ekkortájt már a vezetõségi tagok csak arra ügyeltek, hogy az állam sugalmazására történt elõnyös pozíciójukat a püspöki aulákban, a városi és szerzetesi templomok élén megtarthassák. A püspöki kar is közben megváltozott: egyre több olyan fõpásztor került az egyház irányító testületébe, akiket a kommunista állam is elfogadhatónak tartott, és akik hajlandók is voltak az Országos Béketanács vagy a Hazafias Népfront tagjaiként is szerepelni, sõt az ilyen jellegû, külföldön megrendezett tanácskozásokon is megjelenni és felszólalni, akár Moszkvában, Stockholmban vagy Helsinkiben.

A látszat szerint a papi békemozgalom a hatvanas évek végére eljutott a csúcsra: hiszen a díszelnök Hamvas Endre, az elnök Ijjas József lett, a bizottság tagjai közt szerepelt csaknem valamennyi püspök, a mozgalom régi kipróbált harcosai ott voltak mind: Beresztóczy Miklós, Mag Béla, Potyondy Imre, Miháczi József, Várkonyi Imre, Bacsóka Béla, Bády Ferenc, Horváth Richárd. De ez a csúcs csak látszat. Valójában a mozgalom haldoklásának, feleslegessé válásának a kezdete.

A nyolcvanas években a mozgalom igazi létrehozója és mozgatója, a kommunista párt egyre inkább saját belsõ bajaival volt elfoglalva; már nem volt ideje a különbözõ ,,segédeszközök'' mûködtetésével igazán foglalkozni. Közben a mozgalom lelkes és elszánt vezetõi is sorra elhunytak. Aránylag korán és váratlanul meghaltak: Beresztóczy Miklós, Horváth Richárd, Várkonyi Imre, Timkó Imre, Miháczi József stb. A helyükbe lépõk már más politikai légkörben élve nem tudták, de nem is óhajtották az egyház igazi fejlõdését elõmozdító tényezõket visszafordítani vagy fékezni. A mozgalom célkitûzései is ekkortájt már csaknem egyesíthetõk voltak azokkal az erkölcsi és emberi normákkal, melyet az egyház mindig is képviselt és szorgalmazott. Így pl. az egyház családsegítõ mozgalmával fenntartás nélkül mindenki egyetérthetett.

Csak természetes, hogy az Állami Egyházügyi Hivatal mindvégig szorgalmazta a papi békemozgalom fenntartását és mûködését, hiszen ez most már szinte egyetlen eszköze volt az egyház befolyásolására. Sajnos, ebben -- lehet, hogy csak látszólag -- közremûködtek a mozgalom utolsó emberei is. Végül az 1989-ben bekövetkezett lényeges fordulat meghozta a mozgalom hivatalos halálát is. Paskai László bíboros, esztergomi érsek 1989. nov. 22-én kelt levelében köszönte meg Bíró Imrének, a mozgalom fõtitkárának eddigi fáradozását, és jelentette ki, hogy a mozgalom szervezetét megszünteti. A mozgalom átfogó értékelésérõl a levélben szó nem esik. A bíboros nem érzi magát illetékesnek e tárgyban nyilatkozni. Ez majd a történészek feladata lesz.

A könyvismertetõ még egy megjegyzést tesz, amikor elismeri a szerzõ szakszerûségét, a források tisztességes és elfogulatlan felhasználását. Mégis egyoldalúnak érezzük a könyv mondanivalóját, mert a szerzõ kizárólag olyan forrásokat használhatott, melyek a mozgalom aktív szereplõitõl származnak. Eddig nem rendelkezünk olyan forrásokkal, melyek megõrizték és kifejezték volna azoknak az egyházi férfiaknak felfogását és véleményét, akik a mozgalom ,,áldozataiként'' kénytelenek voltak, sokszor órákon belül, azt a szolgálati helyet (plébániát, aulát) elhagyni, ahol a fõpásztorok és hívek teljes megelégedésére éveken át hûséggel dolgoztak, hogy helyet adjanak a békepapi mozgalom egy-egy emberének, akik esetleg sem szaktudásuk, sem papi magatartásuk miatt ezt meg nem érdemelték. A történelmi folyamat néha ilyen: a jót kevésbé dokumentálja, mint a nem egészen jót.

Jegyzet

* Pál József: Békepapok, Egyházfórum, 1995, 261 oldal.


J. Horváth Tamás: Milyen Egyházat szeretnék?
1996/2/28	J. Horváth Tamás:  MILYEN EGYHÁZAT SZERETNÉK?

1. Elõször is szavahihetõ egyházat szeretnék. Aki vizet prédikál, igyék vizet.

Természetesen az egyház mi vagyunk. A követelmény rám is vonatkozik. Ha én nem élek katolikus keresztény emberhez illõ életet, felelõs vagyok azokért, akik miattam fordítanak hátat az egyháznak, templomnak. Az a sokat idézett, de kevesebbet követett mondás, amely szerint ,,arról ismerik meg az emberek, hogy a tanítványaim vagytok, hogy szeretettel viseltettek egymás iránt'', súlyos kötelességet ró ránk.

Egyszerûen ,,rendes emberként élni'' ma tulajdonképpen nem is olyan nehéz egy civilizált országban. Az állami törvények és szokások úgyis majdnem mindent szabályoznak. A ,,rendes'' ember nem lop az áruházban, nem veri a feleségét, iskolába küldi a gyerekeit, kikérdezi a leckéjüket, stb. Kisebb adományokat ad jótékony célra, nagyobbacskák esetében gondosan nyugtát kér, hogy az összeget adóalapjából levonhassa. . .

Tehát ennél több kell. Azok számára, akik felnõttkorban térnek meg, nem nõttek bele a kereszténységbe úgy, hogy igazában és alaposan nem távolodtak el tõle, ennek a többnek a megtalálása, kimunkálása különösen nehéz.

Ez a többlet pedig az a fentebb idézett ,,arról ismerik meg. . .'' kezdetû mondat.

2. Olyan egyházat szeretnék, ahol az emberek, a fiatalok is otthon érzik magukat.

Évtizedek óta foglalkoztat és szomorít, hogy az egyházak az öregek és nyomorékok egyházaivá váltak. Az egyik legmegrendítõbb élményem ezen a téren 1962-bõl származik, amikor röviden felkerestem egy ortodox templomot Novoszibirszkben. Úgy látszott, mintha ott a város legnyomorultabb, legelesettebb öregjei gyûltek volna egybe a vasárnapi istentiszteletre.

3. Olyan egyházat szeretnék, amelynek imádságait és énekeit az ifjúság is megérti, anélkül, hogy a régi magyar nyelv ismeretében jártasságot kellene szereznie.

Kétségtelen, hogy vannak ma is aktuális szövegû, a régebbi századokból származó egyházi énekeink. De a ,,nyáj'' (= hívek) gyakori emlegetése, a ,,malaszt'', a ,,hív'' (= hû) és hasonló régi szavakat -- gondolom -- sokan nem értik, mások nem szeretik. Persze meg lehet az embereket tanítani ennek a régies nyelvnek a megértésére és szeretetére.

Egyrészt tehát kisebb javításokra volna szükség a szövegekben, ott, ahol lehet, másrészt új szövegeket kellene költeni. Eközben el kellene kerülni az olyan ,,bakit'', amely egy különben korszerû énekünkbe került bele, az ,,Acélszárnyon száll az ember'' kezdetûbe (Harsányi Lajos). Gondolom, a repülõgép szárnya alumíniumból vagy más könnyûfémbõl készül, nem acélból. Talán ez egyeseket nem, másokat éppen nagyon zavar. Valahogyan az ének további sorai sem tûnnek meggyõzõnek: ,,Azt hiszi, hogy nincs titok már sem a földön sem az égen'' (ez így van, de a folytatás nem szerencsés:) ,,De ha rád néz, félelem sújtja földre hirtelen.'' Ránéz-e az éneklõ az Istenre, ha attól kell tartania, hogy félelem sújtja földre? Persze egy igazi istenélmény rádöbbenthet bennünket kicsiségünkre és elesettségünkre, ami ,,földre sújtással'' ér fel. De eljut-e egykönnyen az éneklõ erre a gondolatra, érzésre? (Ld. Hozsanna! énekeskönyv 158. ének.)

A külföldön élõnek talán jobban feltûnik, hogy leggyakoribb imáink szövegeit korszerûsítették ugyan, de csak félig.

A legjobb példa erre az ,,Üdvözlégy''. A ,,malaszttal teljes''-bõl ,,kegyelemmel teljes'' lett. Közben közkézen forognak a korszerû újszövetségfordítások, amelyekben az ,,Üdvözlégy'' alapjául szolgáló szövegeket másként olvassuk, ezek közül azonban egyik sem került bele az ,,Üdvözlégy''-be.

A ,,Békés--Dallos''-ban: ,,Üdvözlégy, kegyelemmel teljes! Az Úr veled van. (Áldottabb vagy te minden asszonynál)'' / ,,Áldottabb vagy te minden asszonynál, és áldott a te méhednek gyümölcse!'' (1955. 2. kiad.)

A Szt. István Társulat A Biblia (1973) kiadásában: ,,Üdvözlégy, kegyelemmel teljes! Veled van az Úr! Áldottabb vagy minden asszonynál.'' / ,,Áldott vagy az asszonyok között, és áldott a méhed gyümölcse!''

4. Nincs rend, rendszeresség, folytonosság a mai vallási életben. A vallás nem gyakorlat (= aszkézis), legföljebb ritka események sorozata: keresztelõ, elsõáldozás, bérmálás, házasságkötés, temetés. Rendszeresség -- de aligha aszkézis -- csak a vasárnapi templomba járók áldozásában van, amelyet -- attól tartok --, életviteltõl és gyónástól függetlenül, megszokásból végeznek. A mottó: az ma hozzátartozik a misén való részvételhez. (Tiszteletlenül az áldozók inflációjáról beszélhetnénk.)

Az az érzésem, itt a zsinati teológia egyik vadvirágának népi változatával van dolgunk, amely abban a mondatban fejezõdik ki: ,,A pokol üres.'' A mondatot korunk egyik nem túlságosan régen elhunyt neves teológusának tulajdonítják. -- Én annak idején nem így tanultam a hittanban. Azt tanultam, és vallom, hogy ha valaki tudatosan élete utolsó pillanatáig elutasítja Istent, és nem tér meg, az elkárhozik.

5. Olyan egyházat szeretnék, amelynek hierarchiáján, papságán belül a ,,szociális kérdés'' ismeretlen, azaz a szeretet szellemében és a botrány kizárásával megoldott.

A közelünkben egy kb. 10 éves szép családi ház tulajdonosa hivatásbeli okokból elköltözött. A házat a szomszéd város nyugalmazott plébánosa és házvezetõnõje vette bérbe. Egy ilyen villabér egy fõiskolát vagy egyetemet végzett 25-30 éves tisztviselõ keresete felének, esetleg annál is többnek felel meg. Ha emellett nem állnának szép és egészséges helyeken épült kolostorok félig vagy egészen üresen, ahol ezek a nyugdíjas plébánosok olcsón otthonra és -- szükség esetén -- gondozásra is találnának, akkor ezen és hasonló esetekben talán kevésbé botránkoznám. A kolostorba visszavonult plébános nyugdíjfölöslegét nyugodtan elküldhetné olyan szociális célokra, amelyekért korábban olyan lelkesen szervezte a gyûjtést nálánál szegényebb hívei körében.

Egy alkalommal összejövetelen voltam, ahova egy magas rangú egyházi személy érkezett. Természetesen BMW-n. . . A BMW-t nem irigylem tõle, de fontos egy ilyen drága kocsi, ráadásul ha még egy magamfajta ,,hívõ'' szemében is botránkozást okoz?

6. Van egy másik terület is, amelyen olyan egyházat szeretnék, amelyben több a szeretet.

Tessék olvasni a szentek történetét, különösen az olyan szentekét, akikkel rendkívüli, misztikus jelenségek történtek. Szinte kivétel nélkül azt olvashatjuk, hogy az illetékes egyházi hatóság, tehát elsõsorban a püspök, a nemtetszés ridegségével reagál az ügyre. Igen, az ügyre, mintha ember, esetleg szenvedõ, beteg ember nem is lenne, csak ,,ügy''.

7. A papi nõtlenség kérdése nem csak ma foglalkoztatja az egyházi közvéleményt.

A vélemények már az állítólagos alapproblémánál megoszlanak. Ti. hogy enyhítené-e nõtlenség ,,fakultatív''-vá tétele a mai paphiányt. Számomra nem ez az alapprobléma, hanem az a lelkület, amely a cölibátus eltörlését követeli. Ez a lelkület követelné késõbb a papok (és -- természetesen -- a hívek) válásának jóváhagyását, illetve tudomásulvételét, a pap ,,félrelépéseinek'' toleráns kezelését, és a papi családból származó gyermekek esetleges botrányos viselkedésének az elfogadását.

Ha a papi tevékenység jobbára zárt faluközösségekben folyna, ahol a papnak és családjának még ma is társadalmi rangja és ennélfogva védettsége van, a kérdés lényegesen könnyebb lenne. Ilyen körülmények között a pap gyermekei nevelését is könnyebben végezheti saját keresztény elveinek megfelelõen. Mit szólnak a hívek ahhoz a paphoz, aki gyermekeit képtelen tisztességes erkölcsiségben nevelni? Márpedig mindannyian tapasztaljuk, hogy a gyermekeket ma csak nagyon kis részben a szülõ neveli. Mindenütt létezik ,,ifjúsági közvélemény'' országszerte és az iskolákban, amelyre összességében nagyobb hatással van a tanárok és az iskolatárs szüleinek az életfölfogása, mint a szülõi házé.

Itt röviden csak a probléma társadalmi vetületét érintettem. A lelkiségi, a pszichológiai területérõl semmit sem szóltam. Még akkor is, ha a -- szememben -- hírhedt Drewermann a papi élet lélektani problémáit messze eltúlozza, akkor is megérné, ha a római rítusú egyház legfõbb vezetõsége minden eddigi negatív állásfoglalása ellenére a kérdést újra tanulmányozná. Minden tájékozottabb világi hívõ tudja, hogy itt idõben keletkezett egyházfegyelmi határozatról van szó, amelynek felülvizsgálása a szerzetességet, illetve a szerzetesi életeszményt nem érintené.

8. Más a helyzet a papság férfiúi nemre történõ korlátozásával. Itt a hagyomány annyira õsi, és az évszázadok folyamán annyira vitán felül állt, hogy lazulásra aligha számíthatunk. Érdekes lesz a különbözõ protestáns felekezetekben bevezetett nõi papság, illetve püspökség alakulását megfigyelni.

* * *

Európa elvesztette gyakorló, gyakorlati keresztény mivoltát. Legfõbb vágyam az volna, hogy e kontinens püspökei végre felismernék: a 24. órában vagyunk. Mint ahogyan a korai középkorban az ír misszionáriusok elindultak Európa megtérítésére, úgy kellene elindulniuk ma valakiknek: lengyeleknek vagy nem tudom kiknek. A ,,kisvallások'' és az iszlám hívei régen úton vannak. Állítólag hetenként avatnak egy-egy új mecsetet Európában.


,,HITET SENKINEK SEM TUDUNK ADNI...''

1996/2/28	,,HITET SENKINEK SEM TUDUNK ADNI...'' Beszélgetés P. Nemesszeghy Ervinnel, a leköszönô jezsuita tartományfônökkel -- hitrôl, egyházról és a jezsuitákról

Nemesszeghy Ervin SJ 1929-ben született Budapesten. Pécsett, a jezsuiták Pius Gimnáziumában érettségizett. Az orvosi egyetem elsô évének elvégzése után, 1948-ban belépett a Jézus Társaságba. A rend mûködési engedélyét az állam 1950-ben megvonta, s így, ,,illegális'' szerzetesként folytatott egyetemi tanulmányokat Debrecenben, majd Budapesten, és matematika-fizika szakos tanári diplomát szerzett. 1956-ban római elöljárói kívánságára fiatal rendtársaival együtt elhagyta az országot. Tanulmányait Angliában fejezte be, itt szentelték pappá 1959-ben. Oxfordban kutatómunkát végzett, majd doktori vizsgát tett filozófiából, és a Londoni Egyetemhez tartozó jezsuita Heythrop College tanára lett. Eközben a lelkipásztori munkáról sem mondott le: rendszeresen látogatta és segítette az Angliában élô magyar katolikus családokat. 1978-tól a Torontóban megalakult magyar jezsuita noviciátus vezetôje, 1986-tól a külföldi magyar jezsuiták elöljárója volt. 1990-ben az egyesített provincia tartományfônöke lett, októberben vette át a provincia vezetését a budapesti Mária utcai tartományi központban. Elöljárói szolgálata -- a Jézus Társaság szabályai szerint -- 1996. április 21-én lejárt. Illô tehát, hogy most némi számvetést készítsünk, és merítsünk -- szükségképpen a teljesség igénye nélkül -- az elmúlt évtizedek gazdag tapasztalataiból. -- A beszélgetést lejegyezte Hartai Éva.

-- Kedves Ervin atya, kezdhetjük egy nagyon személyes kérdéssel? Ha egyáltalán lehet erre válaszolni... Mit érez egy 19 éves fiatalember, amikor otthagyja nagyon sikeresen induló orvosi tanulmányait, s jelentkezik a jezsuita rendbe? Ráadásul 1948-ban, amikor Magyarország -- és a magyar egyház -- fölött súlyos viharfelhôk gyülekeznek...

-- A válasz valóban nehéz... Talán a legegyszerûbben azt mondhatnám, hogy szerelmes lettem Istenbe... Ez egészen különleges élmény, nagy ajándék, ami minden mást viszonylagossá tesz... Persze az ilyen döntés soha nem egyszerû, az ember kétségekkel, bizonytalanságokkal küszködik. Körülbelül két hónapig én is nagyon intenzíven imádkoztam és gondolkoztam, de azután határozottan éreztem, hogy Isten hívására válaszolnom kell. Amikor megkezdtem a jezsuita noviciátust a budapesti Manrézában, már nagyon nehéz idôk jártak. Elöljáróinkat figyelmeztették Rómából, hogy a fiatalokat jobb lenne külföldre küldeni, s így skolasztikusaink és novíciusaink jó részének sikerült is elmenekülni. Engem akkor elkaptak a vonaton, de ,,megúsztam'' a dolgot. Novíciusmesterünket, P. Kovács Jenôt viszont letartóztatták, és több mint négy év börtönre ítélték. 1950 májusában kilakoltattak bennünket a Manrézából, júniusban elhurcoltak Szegedrôl. Azután néhány hónap múlva sikerült oda visszatérni, s akkor két évig szeminarista lettem, míg 1952-ben onnan is kidobtak... Akkor kezdôdött az igazi illegalitás, s látszólag világiként a debreceni, majd budapesti egyetemi évek.

-- Ez nagyon nehéz és veszélyes idôszak lehetett, ráadásul egyedül, szétszóratásban, a közösség támogatása nélkül...

-- Igen, de azért az összetartozás érzése nagyon sokat jelentett nekünk, s idônként, a legnagyobb titokban, találkozni is tudtunk. Ez nagyrészt akkori provinciálisunk, P. Pálos Antal érdeme, aki úgy gondolta, a Jézus Társaság szellemével ellenkezne, ha megtorpannánk a nehézségek elôtt. Még lelki napokat és lelkigyakorlatokat is szervezett nekünk rendszeresen.

-- Azután 1956-ban sikerült a menekülés...

-- A forradalom bukása után újra teljesen reménytelenné vált a helyzetünk. Római elöljáróink kívánságát továbbra is érvényesnek ítéltük, és elhagytuk az országot. Ôszintén mondom, hogy nehéz volt elmenni. Sokáig küszködtünk honvággyal, nyelvtanulással, az idegen kultúrkörnyezetbe való beilleszkedéssel. De szerzetesek voltunk, és hivatásunkat nyíltan vállalva, közösségben szerettük volna Istent és az embereket szolgálni.

-- Mikor érezték elôször az itthoni változások elôjeleit?

-- A nyolcvanas évek közepén. A fordulat azonban számunkra is rendkívül hirtelen következett be 1989-ben. Több mint harminc év után hazatérni sem volt könnyû. Itthon maradt rendtársaink egy zárt világban éltek, nagyon sokan hôsiesen kitartva hivatásuk mellett, börtönt, üldöztetést vállalva. Ez óriási érték. Számunkra nyugaton kitárultak a lehetôségek, végigéltük a vatikáni zsinatot, bekapcsolódtunk szellemének terjedésébe. Amikor hazajöttünk, voltak jezsuiták, akik kissé gyanakodva néztek ránk. Mennyire ,,fertôzött meg'' vajon bennünket a nyugati liberalizmus, individualizmus, esetleg Róma-ellenesség? Én azt hiszem, nem szabad a kettôt egymással szembeállítani. Elônyök és hátrányok, nehézségek és értékek mindenütt vannak, s mivel mi is különfélék vagyunk, mindenki másképp élte meg az elmúlt idôket. Kölcsönösen tanulhatunk egymástól. Mára már ezek a kezdeti problémák elsimultak.

-- Ervin atya az emigráció évtizedeit két híresen demokratikus, angolszász országban, Angliában és Kanadában töltötte. Milyen tapasztalatokat, milyen értékeket hozott magával?

-- A demokratikus hagyományok, a civilizált, jól szervezett társadalom szerzetesi életünkre is jótékony hatással volt. Nekem nagyon tetszett az angol egyetemi rendszer, amely a diákok sokoldalú, önálló, alkotó munkájára helyezi a hangsúlyt, s nem azt várja tôlük, hogy egyedül professzoruk elôadásait, ,,jegyzetét'', nézeteit adják vissza, mint a számunkra ismerôsebb, német rendszerben. Az egyház természetesen teljesen szabad, minden kérdésben nyugodtan megszólalhat. Hangja azonban csak egy a sok hang között. Én úgy vettem észre, Magyarországon ma is sokan azt szeretnék, hogy az egyház valamilyen különleges, kiváltságos helyzetben legyen, úgy mint 50-60 évvel ezelôtt. Úgy gondolom, ez soha sem fog visszajönni, de talán nem is lenne ez jó az egyház számára. Karl Rahner már a hatvanas évek elején azt mondta, annak a bizonyos ,,világhódító kereszténységnek'' az eszméje, (ahogy azt nálunk pl. P. Bangha Béla elgondolta) többé nem reális. Az egyháznak meg kell tanulnia a ,,kicsiny nyáj'', a ,,kovász'' szerepét betölteni, hiszen mindig kisebbség marad, az volt Jézus idejében is. Hangjának szabadon kell szólni, s ha ezért idônként küzdeni kell, az megóv bennünket attól, hogy elkényelmesedjünk, elbízzuk magunkat. Nehéz helyzetekben növekszik a gondviselésbe vetett hit. Szent Ignác is azért küldte a novíciusokat zarándokútra, pénz nélkül, hogy megtapasztalják Isten állandó segítségét, tudjanak benne bízni... Apostoli céljainkról persze nem mondhatunk le, de nem érdemes illúziókat kergetni. A kisebbségi jogok azonban éppen úgy megilletnek bennünket, mint a különbözô nemzetiségeket, etnikumokat, s természetesen minden más vallásfelekezetet. A II. vatikáni zsinat talán egyik legfontosabb határozata is a vallásszabadságról szólt.

-- A hazatérés nyilván nagyon nagy változást jelentett. Milyen benyomásokat szerzett a magyar katolikus egyházról?

-- Elôször valami nagy rendezetlenséget éreztünk, de ez természetes volt 40 éves elnyomás és vallásüldözés után. Külföldi mércével mérve az egyház nagyon klerikálisnak tûnt, külsôségekben és szemléletben egyaránt. Ugyanezt éreztem -- és érzem máig -- világi híveink körében is: mindent a paptól várnak, mindent neki kell kezdeményezni, jóváhagyni, megcsinálni. Ez az önállóság hiánya, ami szintén a körülmények következménye. A külsô elnyomás, fenyegetettség miatt az egyház bezárkózott, nem tudott a zsinati tanítás alapján belsôleg változni, fejlôdni. Nem szabad azonban azt hinnünk, hogy a zsinati megújulás külföldön nehézségek nélkül ment végbe. Óriási volt a szemléletváltás: voltak, akik a teljes szabadság, szinte szabadosság felé haladtak, mások a zsinatot az egyház elpusztításával vádolták...

-- Hogyan lehetne a magyar egyházban elérni a pasztoráció megújulását? Úgy tûnik, nagyon sok pap beéri a misézéssel és a szentségek kiszolgáltatásával, meg sem próbálja a hívekkel való aktívabb, személyesebb kapcsolatok kialakítását...

-- Ez is nagyon nehéz kérdés. Régen a ,,tömegapostolság'' volt az ideál, az volt a fontos, minél többen jöjjenek a templomba, minél többen hallgassák a prédikációt. Ez is megváltozott, ma már intenzívebb pasztorációra lenne szükség, kisebb csoportokban -- a nagy nehézség azonban a paphiány. Óriási hibának tartom, hogy a megürülô plébániákat többnyire a legközelebbihez csatolják, azután egyetlen pap szaladgál faluról falura, s képtelen a munkáját igazán jól elvégezni, testileg-lelkileg kimerülhet, kiéghet; fiatal házasokat kellene az üres paplakásokba küldeni -- megfelelô képzés után --, s ôk tudnának hitoktatást végezni, igeliturgiát tartani, betegeket látogatni, keresztelni, áldoztatni, temetni. Idônként jönne azután egy pap, aki misézne és gyóntatna. Mindezt most kellene elkezdeni, mert 5-10 év múlva már katasztrofális lehet a paphiány.

-- Az egyik oldalon valószínûleg nagy az ellenállás és bizalmatlanság, a másik oldalon bizonyára kevés a megfelelôen képzett, felelôsséget vállalni tudó világiak száma...

-- Úgy van, s a megfelelô javadalmazásról is gondoskodni kellene. Bár a lakáshoz jutás talán segítséget jelentene egy fiatal család számára. Azt is észrevettem viszont, hogy mi nagyon intézményesen gondolkodunk. Mindennek országos keretek között kell indulnia, rengeteg szervezéssel, épületekkel, nagy költségigénnyel. Mi ugyan nem használhatjuk a szekták eszközeit, módszereit -- amelyek sokszor nagyon is kétesek --, de van, amiben tanulhatunk tôlük. Ôk egészen egyszerû módon, családi házakban jönnek össze, közösen imádkoznak, ismerik, segítik egymást, s figyelmet fordítanak a személyes kapcsolatokra, a közösségre, az emberekre. Tanulhatunk az elsô századok keresztényeitôl is, akik szintén egy-egy háznál jöttek össze, és gyûltek az Eucharisztia köré. Nagy szükség lenne erre az intenzív, személyes apostolkodásra, bár mindenkit természetesen a kis közösségekbe sem lehetne bevonni, bármennyire szeretnénk is, hogy minél többen érezzék meg Krisztus fényét, világosságát, s azt a békét és boldogságot, amit csak Ô tud nekünk adni.

-- A római jezsuita rendfônök, P. Peter-Hans Kolvenbach, tavalyi magyarországi látogatása alkalmával sürgette, hogy a kelet-európai kereszténység próbáljon vonzerôt gyakorolni a társadalomra. Ne érje be az üldöztetés és mártíromság felmutatásával, s ne annyira ,,újraevangelizációra'', mint ,,új evangelizációra'' törekedjen.* Ehhez képest az elmúlt néhány év során az egyház számos megnyilatkozása nemhogy vonzó nem volt, de sokakat riasztott, taszított...

-- A nyelv és megszólítás kérdése állandó problémát jelentett az egyház egész története során. Könnyen kialakul ugyanis egy sajátos nyelvezet, amely csak a bennfentesek számára érthetô. Én azt hiszem, inkább arra figyeljünk, hogyan szólítsuk meg ezután azokat, akiket szinte senki sem szólít meg. Attól tartok, ez ma a magyar társadalom elég nagy részét jelenti. Gondolok elsôsorban a munkásfiatalokra, az ipari negyedekre, a munkásszállókra. A jezsuitáknak például különleges szerepe lehetne ezeken a területeken, a nehéz feladatok nem idegenek számunkra. Nagyon fontos az intellektuális apostolkodás -- ebben is vannak eredményeink --, de gondolnunk kellene a sokszor szinte reménytelennek tûnô munkákra is. Azelôtt ennek nagy hagyományai voltak a magyar provinciában -- emlékezzünk például a KALOT kiváló eredményeire --, de ez sem folytatható ma ugyanúgy. Közös erôfeszítéssel meg kellene találnunk a pasztorális szempontból legnehezebb helyeket is, s ott az Evangélium örömhírét érthetôen kellene közvetítenünk.

-- Nagyon sok körülöttünk a szomorúság, reménytelenség, céltalanság, s néha rémítônek tûnik az erkölcsi leépülés. Vannak, akik azt mondják, túlságosan halk az egyház hangja...

-- Naivitás azt gondolni, hogy külföldön nincsenek nagyon hasonló problémák. Az egyház próbálkozásai ott is nehezek és többnyire sikertelenek. Ha a püspökök naponta ,,nyilatkoznának'' a magyar televízióban, arra sem figyelnének többen. Ne felejtsük el, hogy a hit ajándék, nem az intelligenciától függ, s amit mi el tudunk mondani, amit képviselünk, az csak töredékes. A teljesség Istennél van, s nekünk el kell fogadni, hogy a mi lehetôségeink végesek. Ha kis közösségeinkben komolyan, örömmel, intenzíven éljük hitünket és a keresztény életformát, az magától sugározni fog. Az egyházat a Szentlélek vezeti, s Ô közöttünk van, bennünk él. Egyedül Isten adhat nekünk erôt és lelki békét a legnehezebb helyzetünkben is, Ô tudja a rosszat is valamiképpen jóra változtatni. Ez a mi keresztény reménységünk lényege, s ha ezt nem hisszük, akkor valóban mindig csak a negatívumokat fogjuk látni, s összeroppanunk az állandó gondoktól.

Ma sok olyan pappal is találkozhatunk, akik valami óriási ,,aktivizmusban'' élnek, annyira összeforrnak a munkájukkal, hogy elsôsorban arra figyelnek, milyen ,,eredményeket'' tudnak felmutatni. És ha valami nem sikerül? Ha már nem bírnak úgy dolgozni? Válságba kerülnek? Értelmetlenné válik az életük? Esetleg teljesen összetörnek? Életünket nemcsak hasznossági szempontok vezérlik, értékét Isten adja, megvan önmagában is, ezért becsüljük, tiszteljük a gyengéket, a betegeket, a fogyatékosokat. A mi sokat szenvedett, fiatalon elhunyt testvérünk, Kaszap István mondotta: ,,áldozattal váltotta meg Isten a világot...'' Mi is elsôsorban áldozattal járulunk hozzá a megváltás mûvéhez, nem munkánk látható eredményével.

-- Ez persze nem ment fel bennünket attól, hogy mindig próbáljuk tenni a jót, legjobb képességeink, talentumaink szerint...

-- Nem, ez nem jelenthet passzivitást, valamiféle kvietizmust. Hogy majd Isten mindent elintéz... Szent Ignác mindig hangsúlyozza, hogy az imádság ne legyen menekülés a cselekedettôl, a hit szeretetben legyen tevékeny, a szeretet pedig tettekben valósuljon meg. Csak ne felejtsük el, hogy minden növekedés Istentôl van. Mi hitet senkinek sem tudunk adni, az Isten szabad ajándéka.

-- Hogyan alakult a magyar jezsuita rendtartomány helyzete a hazatérés után?

-- Huszonöten jöttünk haza, de azóta rendtartományunkból több mint harmincan elhunytak. Legfontosabb apostoli célkitûzésünk ma is a lelki megújulás szolgálata a lelkigyakorlatok által. Nagyon szeretett lelkigyakorlatos-házunkat, a régi Manrézát ugyan nem kaptuk vissza, de juttattak nekünk helyette több házat Dobogókôn, szép környezetben, ahol találkozókat, konferenciákat, tanfolyamokat, lelki programokat tudunk szervezni; a püspöki kar tulajdonában lévô leányfalui lelkigyakorlatos-házat jezsuiták vezetik; most készült el Püspökszentlászlón az ún. ,,Életrendezés Háza'', ahová elsôsorban fiatalokat -- és nemcsak katolikusokat -- várunk, akik P. Vácz Jenô segítségével egy jobb, rendezettebb életforma felé törekednek, az Evangélium fényében.

Nagyon fontos számunkra a médiamunka, ebben is vannak tapasztalataink. Úgy gondolom, a Távlatok és A Szív újság kiadásával értünk el eredményeket, ezt mutatja a kedvezô visszhang. Mindkettô esetében nagyszámú világi munkatárssal, szerzôvel dolgozunk együtt.

Harmadik fô apostoli feladatunk a tanítás. A miskolci jezsuita gimnázium nem a mi tulajdonunkban van, de mi vezetjük, most már lassan a második évet fejezzük be, s a kezdeti nehézségeken túlvagyunk. Mi hiszünk a nyolcosztályos gimnáziumban, mert a komoly nevelést jobb minél korábban kezdeni. Augusztusra elkészül Miskolcon a kollégium s számunkra egy kis rendház is. A Faludi Ferenc Akadémia pedig felnôttek számára szervez továbbképzést és tanfolyamokat.

-- Ervin atya 10 évig volt novíciusmester Torontóban. Tapasztalatai szerint mire kell elsôsorban figyelni a szerzetesnövendékek, kispapok nevelésében? Nálunk egyre többen sürgetik például a szemináriumi nevelés gyökeres megújítását...

-- Azt hiszem, a fiatalok a legnyitottabbak minden külsô befolyásra, a jóra is, a rosszra is. Ôszinték, nyíltak, tudnak lelkesedni, nagylelkû tettekre képesek. Ugyanakkor sok bizonytalansággal küszködnek, sokszor gond számukra a fegyelem, nehezen tudják elkötelezni magukat, nem eléggé kitartóak. (Ne felejtsük el, a házasságok közül is milyen sok felbomlik rövid idô után.) A nevelésben nincs csodaszer, de én úgy érzem, az a legfontosabb, hogy a fiatalok bensôséges, személyes kapcsolatban legyenek az elöljárójukkal. Már a felvételkor nagyon gondosan kell szelektálni, a noviciátus nem segélyszervezet a legsebzettebbek, a személyiségproblémákkal küszködôk számára. Nagy az igényük a hosszú, ôszinte, személyes beszélgetésekre, s az elöljáró ,,basáskodása'' helyett a testvéries kapcsolatokra. Hiszen közösen kell keresnünk Isten akaratát. Azt kívánják, hogy az elöljáró vegyen részt az életükben -- mi sokat játszottunk, kirándultunk, futballoztunk, de takarítottunk, mosogattunk és fôztünk is együtt. Én ezen a téren is bizalommal tekintek a jövôbe. Most 41 fiatalunk van, akik még nem fejezték be a jezsuita képzést, s kicsit csökkent a lemorzsolódás is.

-- Mi a jobb: a ,,nyugati'' típusú, jóval nyitottabb noviciátus és szeminárium, vagy a külvilágtól elzárt, néha ,,üvegházra'' emlékeztetô, ,,kolostori'' nevelés?

-- Nincs általános szabály, ez mindig a konkrét helyzettôl és személyektôl függ. Talán jobb egy bizonyos középútra, egyensúlyra törekedni. Ezt kis létszámmal sokkal könnyebb elérni. Én inkább a nagyobb nyitottság híve vagyok, de nem szabad megfeledkeznünk a rosszra való hajlandóságról, s egy-két fiatal esetleges rossz példájának rendkívül romboló hatásáról. Nyugaton nem váltak be a teljes ,,szabadságra'' tett kísérletek, de az ellenkezô véglet sem jó.

-- A magyar provincia sok világi munkatárssal dolgozik együtt -- igen sikeresen. Ôszintén szólva ez nálunk elég nagy ritkaság...

-- Erôsen hiszem -- ahogy arra a 34. rendi nagygyûlésünk is rámutatott --, hogy ez lesz a jövô egyházának egyik igen lényeges eleme. A pápa is állandóan hangsúlyozza ennek a fontosságát. Persze a régi intézményes kereteken, szabályokon -- de elsôsorban a szemléleten, beidegzôdéseken -- nagyon nehéz változtatni, komoly felkészülésre is szükség van. Ez lassú, de elengedhetetlenül szükséges folyamat.

-- Az egyház ma sok problémával küzd, válságjelenségek is megjelennek -- elsôsorban az általunk jobban ismert, erôsen elvilágiasodott, fogyasztói társadalmakban. Ezekrôl a problémákról ma Magyarországon elég kevés szó esik. Jó lenne-e, ha több alkalom nyílna arra a nyílt, ôszinte véleménynyilvánításra, eszmecserére? A hívek közül sokan küszködnek itt a mindennapi életükben bizonyos tanításbeli kérdésekkel -- nem alapkérdésekkel... Legfeljebb nem beszélnek róla.

-- Úgy gondolom, minden valódi problémát meg kell beszélni -- de nem biztos, hogy minden vita eredményt is hozhat. Szükség van bizonyos tapintatra, okosságra. Nagyon fontos, hogy ne menjünk divatok után. Azért, mert Ausztriában és Németországban akár 12 millióan is aláírtak egy egyházi ,,kívánságlistát'', nem biztos, hogy ugyanazt rá kell erôszakolni a mi híveinkre is. Nekünk elsôsorban a magyar egyház gondjaival kell foglalkoznunk, pozitív módon: talán nem az a legfontosabb probléma most, hogy a pápa miért nem engedi meg ezt vagy azt, miért határoz így vagy úgy. Arról kellene inkább ôszintén beszélni, mi az akadálya annak, hogy az Evangélium jóhíre terjedjen.

A mai egyházi viták többnyire értelmiségi viták, s az értelmiségiek az egyházon belül is kisebbségben vannak. Ami számukra döntô kérdésnek tûnik, az sokszor a hívek 90 százaléka számára nem az. Márpedig elsôsorban a többség igényeire kell figyelni. A viták csak akkor vezethetnek eredményre, ha komoly, valódi problémákról éretten beszélünk, s elkerüljük a személyeskedést, türelmetlenséget, erôszakoskodást. Sajnos, én úgy veszem észre, nálunk még nem alakult ki egy toleránsabb vitakészség -- vagyis a másfajta vélemény tiszteletben tartása. Nem jó, ha mindenkit a saját képünkre akarunk formálni, s ráadásul ezt agresszíven tesszük. Nagyon gyakran tapasztaljuk ezt a magyar közéletben is.

-- Az egyházon belül azért nem nagyon szeretik az eltérô véleményeket -- kisfajsúlyú kérdésekben sem...

-- Mindkét részrôl nagy érettségre van szükség. Ha az egyházon belül esetleg valahol nem valósul meg a szociális igazságosság, hiába prédikálunk róla; ha az intézményen belül esetleg nem tartják meg az alapvetô emberi jogokat, akkor azokról is hiába beszélünk. Ilyen problémákkal jó lenne foglalkozni -- de álproblémákkal nem. Azt is nagyon nehezen fogadja el manapság az értelmiség, hogy az egyház nem úgy mûködik, mint egy parlamentáris demokrácia -- ami ugyan bálvány lett, de látjuk, hogy nem old meg mindent. Hiába szavazza meg például egy országban a parlamenti többség az abortusztörvényt, hiába tartja azt elfogadhatónak a lakosság többsége, attól az abortusz még nem lesz erkölcsileg jó. Mi hisszük, hogy az egyházat Jézus Krisztus alapította, s az Isten akarata a legfontosabb, nem az, hogy egy kérdésben mit szavaz a többség. Természetesen az egyház mi vagyunk valamennyien, a hívôk közössége, a Szentlélek mindenkiben mûködik, a véleménynyilvánítás fontos, nagy szükség van rá.

-- És nem várhatunk el valamiféle teljes egyengondolkodást, uniformizálódást minden kérdésben...

-- Ez nem cél. Az egyház azonban közösség, olyan, mint egy család. A családot is bomlaszthatják, szétverhetik az állandó viták. Nagyon sok apró, fontos, napi feladatunk van. Az egyház a zsinat óta a nagyobb nyitottság felé halad, s már VI. Pál pápa a jezsuitákra bízta a zsinat szellemiségének terjesztését, a gyakorlati életbe való átültetését. Szintén nagyon lényeges, külön feladatunk az ateizmus elleni küzdelem -- errôl se gondolkodjunk ma valamiféle ,,triumfalista'' módon: ez a gyakorlati materializmust is jelenti, ami áthatja a társadalmat, sôt elôzô rendfônökünk, Pedro Arrupe úgy fogalmazott, az igazságtalanság is az ateizmus egyik fajtája, s nekünk azzal is fel kell venni a harcot. II. János Pál pápa többször hangsúlyozottan kérte a jezsuitáktól az ökumenizmus elôsegítését is, sôt ki is tágította azt a különféle vallásokkal való párbeszéd irányába.

-- Húsvét után vagyunk, s talán ezzel kellene beszélgetésünket befejezni. A Húsvét üzenetével a Társaság, Ervin atya és valamennyiünk számára...

-- A Húsvét a megváltás ünnepe, legnagyobb ünnepünk, annak jegyében kell mindig élnünk. Lényege, a Húsvét nagy titka, egész életünk központjává kell hogy váljon. Ez az új életet jelenti, a hitet, hogy Krisztus isteni életet hozott nekünk, hogy abban részesedhetünk, s az öröm, béke és boldogság kíséri. Ennek az igézetét kell átéreznünk, de azt is, hogy ez csak szenvedésen, nehézségeken keresztül valósul meg. A kereszthalál és a feltámadás tulajdonképpen egy misztérium, együtt kell a kettôt szemlélnünk. Ha a saját életünkben is úgy tudnánk elfogadni összes szenvedésünket, problémáinkat, bajainkat, hogy ezek által dicsôül meg az Isten, s fel tudnánk életünket másokért ajánlani, maradéktalanul, szeretetbôl -- akkor ez olyan belsô boldogságot és békét adna mindnyájunknak, amely mellett kisebbednének, sôt eltörpülnének a földi bajok. A feltámadás misztériuma nehéz számunkra, de meg kell próbálnunk mindig többet megérteni, megtapasztalni belôle. A szeretet gyôzelme ez a bûn és a halál felett.

-- És az állandó megújulást, újjászületést, újrakezdést is jelentheti.

-- Igen. Számomra pedig azért is külön öröm most ez a húsvét, mert mi is megújulás elôtt állunk, új provinciális került a magyar jezsuita rendtartomány élére. Szabályaink szerint ennek most kellett megtörténnie. Amikor engem elöljárónak választottak, méltatlannak éreztem magam, de örömmel töltött el társaim bizalma. Amit eddig sikerült elérnünk, azt Isten kegyelmének köszönhetjük. Sokszor éreztem az Ô segítségét. És rendtársaim is szeretettel, jóindulattal fogadtak, támogattak. Ugyanezt kívánom utódom számára. P. Ádám János is élvezi rendtársai bizalmát, hosszú elöljárói tapasztalatokkal rendelkezik. Nagyon remélem, hogy jól fogja vezetni a magyar provinciát.

-- Isten adjon neki ehhez erôt. Ervin atyának pedig új feladatai lesznek -- hiszen nincs megállás, kevés a munkás az Úr szôlôjében, tenni kell, dolgozni, Isten nagyobb dicsôségére. Kívánom ehhez az Ô bôséges áldását ezután is.

Jegyzet

* Vö. 168 óra. 1995. júl. 18.


György Attila: Hitünk szent titka
1996/2/28	György Attila:  HITÜNK SZENT TITKA

Katolikus egyházunk története számos bizonyítékkal tanúskodhatik Jézus tanítása mellett, amely szerint Isten gondolatai nem a mi gondolataink, Isten útjai nem a mi útjaink. Az érzékekhez kötõdõ és a gõg által megfertõzött értelem gyakran szembekerül Isten gondolataival és akaratával. Elõre látta ezt Jézus, aki Péter apostolt is megfeddette földízû gondolkozása miatt. Nem véletlen tehát, hogy az úgynevezett emberi bölcsesség kezdet óta oktalanságnak, botrányosnak minõsítette Jézus tanítását és életének eseményeit. Többen úgy gondolják, hogy a közénk testesült Isten Fiának ránk kellett volna bíznia földi életének megrendezését. Tudjuk, nem így történt. Ezt a jogot önmagának tartotta fenn. Ezért kifogásolják egyesek istállós születését, kínos kereszthalálát és azt az utolsó vacsorán tett ígéretét, hogy a kenyér és bor köntösében velünk marad a világ végezetéig. Már elsõ tanítványai is megbotránkoztak, amikor eledelnek nevezte önmagát, az élet kenyerének, és ezért többen elpártoltak tõle. Ha ez a kezdet kezdetén így történt, miért ne ismétlõdhetne meg a késõbbi idõkben?

A keresztény üzenet történetét vizsgálva látjuk, hogy hívatlan útitársként mindig melléje szegõdött az a törekvés, hogy lemérsékeljék Jézus szavait, és törpe gondolataik utcájába kényszerítsék. Ez lett a sorsa Jézus legdrágább ajándékának: a szentmisében születõ eucharisztikus áldozatnak és lelki lakomának. Fájdalmas dolog, hogy az egység kenyeréül szánt jézusi ajándék a nézeteltérések, a szakadások utcájába vezetett. Jóllehet elõszeretettel hivatkoznak a szentírás hitet meghatározó szerepére, figyelmen kívül hagyják, elképzeléseik szûk keretébe kényszerítik Jézus rendelkezéseit. Szinte érthetetlen, hogy akik hisznek Jézus istenségében, feltámadásában, megdicsõülésében, miként csatlakozhatnak az egykori botránkozókhoz, és a hívõ elfogadás helyett miért értelmezik saját szájuk íze szerint Jézus világos szavait? Miért nem ismerik föl, hogy Jézus nem törpe gondolataink, hanem a szeretet útján jött és jön hozzánk? Az ember gõgös istenkedésével szinte nem akarja megengedni, hogy az Isten Isten legyen. . .

Pedro Calderón, spanyol drámaíró (1600--1681) Madridban, a jezsuiták iskolájában végezte tanulmányait. Itt döntõ befolyást gyakorolt rá a rend által támogatott misztériumjátékok hagyománya. Ennek az irodalomnak az volt a célja, hogy a színházi elõadásokkal terjesszék a nép körében a keresztény hit és erkölcs igazságait. Calderón, mint királyi drámaíró, negyven év alatt 74 ilyen szellemiségû drámát írt. Ezek közül kitûnik az, amely Világszínpad címen került elõadásra elõször 1675-ben a sevillai katedrális elõtti téren. Ebben a játékban Isten jelenik meg a színpadon, hogy kiossza a különféle szerepeket. Az egyik király lesz, a másik földmûves. Az egyik ember a szépség, a másik a bölcsesség szerepét kapja. Az egyik gazdag, a másik szegény emberként indul el útjára. A szereposztás után megkezdõdik a játék, és mindenkinek a legjobb teljesítményt kell nyújtania. Isten egyetlen tanácsot ad nekik: ,,Szeresd felebarátodat, mint önmagadat, légy igazságos, és ne feledd, hogy Isten Isten marad . . .'' Az elõadás azzal végzõdik, hogy mindenkinek számot kell adnia Isten színe elõtt arról, hogyan játszotta meg élete szerepét. Az ítélet alatt a kórus a Tantum ergót, az eucharisztia himnuszát énekli.

Urunk Jézus földi életében gyakran hangoztatta, hogy példát akar adni nekünk az Istennek tetszõ életre. Élete drámáját ezért folytatja a szent liturgiában és fõleg a szentmise áldozatában. Izraelben egy múltba visszapillantó ünnep volt a húsvéti lakoma. Jézus azonban azt akarta, hogy élete állandó jelenné változzék. Ebbõl a szándékából született a szentmise drámájának megrendezése, amelyben alázatos szereplõként, példaképként áll hívei elé. Egyik beszédében arra figyelmeztette hallgatóit, hogy ha vendégségbe hívják, ne az elsõ, inkább az utolsó helyet foglalják el. Ezt a magatartást azonban nemcsak ajánlotta, hanem jómaga is gyakorolta. Charles de Foucauld atyát életre szólóan meghatározta az a felismerés, hogy Jézus földi életében mindig a legutolsó helyet választotta. Mint csecsemõ az istállót, mint igehirdetõ az otthontalanságot, mint életét befejezõ a keresztet. Mindez oktalanság az Istentõl elforduló emberek szemében. Csak az Igazság Lelke érteti meg Jézus híveivel, hogy a keresztút királyi út, és a szeretet dicsõségét hirdeti. A keresztfa, ez az utolsó hely hirdette meg Isten végtelen emberszeretetét. Minden szentmise erre a szeretetre emlékeztet. Valójában a keresztfán teljesedett be Jézus jövendölése: ,,Aki magát megalázza, azt fölmagasztalják.'' Ki tagadhatná, hogy Jézus egykori megalázkodása folytatódik misztikus testének megalázkodásában, amelynek örök emlékeztetõje a szentmise áldozata? A legszebb templom is istálló Isten szemében. A márványból faragott oltár csak jászol, és a kereszt ma is az utolsó helye a földnek, De ki állíthatná, hogy részesült valaki nagyobb dicsõségben a földön, mint Jézus? A legnagyobb szeretet a legnagyobb dicsõség. A mûvészet minden erejét latba veti, hogy Jézus megalázkodását a szépség dicsfényébe ölelje. A hívek megértik, hogy a vértelen keresztáldozat mellett Glóriát kell énekelni, mert Isten és ember igazi és egyetlen dicsõsége: az õ szeretetük. Templomaink éppen ezért nem elõadó- vagy koncerttermek, hanem olyan utolsó helyek, amelyeken égig magasodik a Golgota, hogy a körötte összegyûlt Isten népét az Atya szeretetközösségébe emelje. Így lesz a szentmise olyan színhellyé, amelyet az utolsó szerepet vállaló Jézus változtat isteni színjátékká.

A tékozló fiú történetében olvassuk, hogy az egykor gazdag ifjú disznópásztor lett, és a moslékból sem ehetett eleget. Napjainkban egyre többet beszélünk a korszerû étkezésrõl, valamint az élelmiszerekben föllelhetõ, szervezetünkre káros vegyi anyagokról. Tagadhatatlan, hogy testi életünket nagyban befolyásolják táplálkozási szokásaink. Ez a szabály fokozottabban érvényesül szellemi világunkban. Nem mellékes, hogy szellemi, erkölcsi életünket mivel tápláljuk. Az úgynevezett fogyasztói társadalomban a modern hírközlõ eszközök által óriásivá duzzadt az a szellemi piac, amely mindennapos kínálatával szobánkban kopogtat. Ám azt is tapasztaljuk, hogy ,,kiváló áruk'' mellett számos üzleti vállalkozó moslékot, fertõzött szellemi táplálékot önt a nézõk, hallgatók, olvasók elé. Éppen ezért semmi okunk sincs csodálkozni azon, hogy a testi betegségeket messze fölülmúlja a jelenlegi emberiség szellemi, erkölcsi nyomorúsága. Úgy gondolom, ez az állítás nem szorul bizonyításra. A tékozló fiú fölismerte nyomorúságát, megundorodott a mosléktól, és visszatért az atyai házba. Ez mentette meg életét. Semmi más, mint a hazatérés Istenhez, Jézus igét osztogató és testét kínáló asztalához. Hittudósaink kezdet óta próbálkoztak a jézusi jelenlét magyarázatával. Be kell azonban látnunk, hogy Jézus nem árulta el jelenlétének módját. Az eucharisztia hitünk szent titka, és aki hisz Jézus szeretetében és hatalmában, az nem kételkedik valóságos jelenlétében. A természet megszokott rendjét felülmúló változás történik fölajánlott kenyerünkkel és borunkkal, hogy mint lelki táplálék a mi lelki átváltozásunkat szolgálja. Már maga az a körülmény, hogy minden szentmise bûnbánattal kezdõdik, megnyitja elõttünk a változás útját. A bûnös ember bûnbánóvá változik, és Isten igéje által megvilágosítva részt vehet a szentmise lakomáján. Csak a Jézussal történõ egyesülés eredményezheti lelki átváltozásunkat. Ez teszi lehetõvé, hogy a bûnös élet utolsó helyérõl a bûnbánat útján az atyai ház ünnepi asztala mellé telepedjünk. Az eucharisztia ,,szent szerelmese'', Prohászka Ottokár írta ezzel kapcsolatban a következõ mondatokat:

,,Egyesülés Krisztussal! Íme, az eucharisztia semmi egyéb, mint egyesülés. Az eucharisztiában a kenyér színe egyesülésre hív: egyetek, de vigyázzatok, hogy az evés csak jel s egyesülést sürget, egyesülést, ahogy a lelkek, ahogy a szívek egyesülni szoktak. Lelkek akkor egyesülnek, ha egyet gondolnak; szívek akkor egyesülnek, ha egyet éreznek. Emberek akkor egyesülnek, ha szeretetben egyesülnek. Mi az Úrvacsora? A lelkek egyesülése a gondolatok közlésében, szívek összeforrása az érzelmek egységében. Mi az igazi szentáldozás? Krisztus gondolataival való töltekezés, Krisztus érzelmeitõl való felgyulladás, Krisztus hasonmásának kiverõdése a szemen, homlokon, ajkon, beszéden, szíven, életen, az egész életen, az egész emberen.''

Igaz, hogy templomunkban központi helyet foglal el az oltár, valamint a szentségház. Sok tekintetben mégis ,,utolsó helynek'' minõsíthetjük. Gondoljunk csak arra, hogy a kenyerünkké alázkodó Jézus ezzel is kiszolgáltatja magát, és alkalmat ad újabb és újabb megaláztatásokra. Ez történik számos betörés alkalmával, amikor szétszórják vagy megtapossák a szent testet, mint valami szemetet. Gondoljunk azokra a sátánistákra, akiknek jelentõs összeget fizetnek egy-egy konszekrált ostya kiszolgáltatásáért. Gondoljunk a méltatlan áldozókra, akik bûneik szemétdombjára kényszerítik a tisztaságos Jézust. Õ mégis kitart jelenléte mellett, hogy köztünk maradjon várakozó szeretetével. Elmondhatjuk az evangéliumi Mártával: A Mester itt van, és vár téged. Nem az örökmécs, a díszes oltár vagy szentségház, hanem a szeretet az, ami ragyogó örökmécsesként világítja meg életünket. Minden hívõt arra biztat, hogy imádó szeretettel viszonozza Jézus felénk áradó szeretetét. Erre intenek Prohászka Ottokár gyönyörû szavai, amelyek adoráló lelkének csodálatos gyöngyszemei. Alig-alig olvashatunk ilyen sorokat a keresztény világirodalomban:

,,Testvérem, ha késõ éjen zárt templom mellett haladsz, s a Hostia halvány lámpásának fénye megcsillan a színes rajzú ablaküvegen, érzed az isteni szeretetnek minden kõfalon átverõdõ tüzét, mely eleven lángtengerekkel fon bele tégedet a lélekközösségek izzó hálózatába? És ha a nappal forgatagában, zúgó gépkocsik tülkölõ futása közt bonyolítva utad, messzirõl templomkereszt rajzolódik az égen, rágondolsz, hogy alatta természetfölötti vonzások kohója ég, érzed a nagyváros zûrzavaros emberkavargásában, egymásra fekvõ kõdobozai közt a katolikus keresztek aljából széttüzelõ sugármetszéseket, melyek mind a te szívedet keresik? Tudod, hogy a néma templomok oltárházaiból a fehér Hostiák Isten-szíve igazi természetfölötti hullámleadással szövi be a várost, a hegyvidéket, a kerekarcú földet, a faltalan mindenséget, s hogy ennek a mennyei rádiószolgálatnak csupa emberszív a detektora, váró kristálya, felvevõ lámparácsa? És érzed, hogy mikor templomod homályában letérdelsz a zárt oltárház elõtt, a szeretet édesen ragyogó szeme tüzel rád, hogy titokzatos életkeringés indul a Hostia eleven szívébõl a te szíved felé, hogy mint igaz életcsatorna kapcsol téged ez az egyesülés ahhoz a búzaszemekbõl préselt hófehér matériához, melyet titokzatos otthonául választott az Isten, hogy megmaradjon a te tériességed határai s a te idõérzésed igényei között? Így mutatta meg nekünk, hogy anyagba fogódzva, anyagra támaszkodva, anyaggal harcolva lelket éljünk, és mindig szellemibbé legyünk.''

A szentmisében egyetlen szempillantás alatt megtörténik a nagy átváltozás. A mi életünkben is lehetnek ilyen átváltoztató élmények és pillanatok. Ám a valóság az, hogy a mi átváltozásunkhoz egy egész élet szükséges. Ennek mértéke attól függ, hogy mennyire adjuk magunkat Istennek, és életünk egyszerû szerepét milyen lelkesedéssel játsszuk el a nagy világszínpadon.


Teilhard és Prohászka azEucharisztiáról
1996/2/28	TEILHARD ÉS PROHÁSZKA AZ EUCHARISZTIÁRÓL

A két név ,,párosítása'' nem alaptalan. Pierre Teilhard de Chardin (1881--1955) francia jezsuita tudós és gondolkodó, miként Prohászka Ottokár (1858 -- 1927), akirõl ez évi elsõ számunkban bõvebben írtunk, Henri Bergson (1859 -- 1941) francia filozófus evolucionista világképétõl ihletve dolgozta ki filozófiáját és misztikáját. Mindkettõjük -- Teilhard és Prohászka -- lelkiségének és misztikájának középpontjában az Eucharisztia iránti áhítat, imádás áll. Az alábbi két szemelvény ízelítõt ad e misztikából.

Teilhard: Mise a világ felett (1923)

Teilhard már az elsõ világháború alatt a fronton, amikor nem tudott misézni, elmélkedéssel helyettesítette a krisztusi áldozatot: fölajánlotta az emberiséget és a világot Istennek. ,,A pap'' címû elmélkedése (1918) már ilyen ,,lélekben végzett'' misének a gyümölcse. (Paptestvéreink is sokszor így miséztek a kommunista börtönökben.)

A paleontológus (õslénytannal foglalkozó) Teilhard 1923-ban Kínában (Mongólia sivatagjában) dolgozott egy tudományos expedícióval. Nem volt se kenyere, se bora, ezért lélekben ajánlotta fel a világot -- Krisztus eucharisztikus áldozatával egyesülve -- az Atyának. Így született meg a ,,Mise a világ felett'' címû elmélkedése, amelybõl az alábbi részletet vettük. H. de Lubac, francia jezsuita teológus, élete végén bíboros, Teilhard rendtársa és barátja írja:

,,Teilhard az Eucharisztiában -- e központi hittitokban -- az Ige megtestesülésének meghosszabbítását/kiterjedését és ugyanakkor a világ átalakulásának ígéretét szemléli. (. . .) Tudja, hogy a titok végtelenül gazdag: az elmélkedésben elmélyíti annak értelmét és feltárja kihatásait. (. . .) Az Ostya hasonló egy izzó tûzhelyhez, ahonnan ragyogás és lángok lövellnek ki; a papi ténykedés kiterjed egészen a Titokzatos test növekedésére és a világmindenség megszentelésére.'' (La Pensée religieuse de Teilhard de Chardin, 88)

Felajánlás

Uram!

Mivel most ismét -- nem az aisne-i erdõben, hanem az ázsiai sztyeppén --

nincs sem kenyerem, sem borom, sem oltárom,

a szimbólumok fölé emelkedem egészen a Valóság tiszta fenségéig,

és felajánlom Neked, én a te papod, az egész Föld oltárán

a Világ munkáját és kínlódását.

A nap éppen most világította meg amott Kelet legvégsõ szegélyét.

Tüzeinek lengõ abrosza alatt a Föld élõ felszíne ismét ébred,

megborzong, és újrakezdi félelmetes robotját.

Istenem, paténámra helyezem az új erõfeszítés ígérkezõ termését.

Kelyhembe öntöm minden ma kipréselt gyümölcs nedvét.

Kelyhem és paténám lelkem mélye lesz,

amely szélesen kitárul mindazoknak az erõknek,

amelyek csakhamar feltörnek a Föld minden pontjáról,

és a Szellem felé összpontosulnak.

-- Szálljon hát hozzám mindazoknak az emléke és titokzatos jelenléte,

akiket a fény ma új napra ébreszt!

Uram! külön-külön látom és szeretem mindazokat,

akiket nekem adtál létem támaszául és természetes varázsául.

Egyenként számbaveszem annak a másik kedves családnak a tagjait is,

amely lassanként körém gyûlt a barátság, a tudományos kutatás és a gondolkodás

legkülönbözõbb elemeibõl.

Bár még határozatlanabbul, de kivétel nélkül felidézem mindazokat,

akiknek névtelen serege az élõk megszámlálhatatlan tömegét alkotja:

anélkül, hogy ismerném õket;

azokat, akik körülvesznek és gondoskodnak rólam,

azokat, akik jönnek és azokat, akik távoznak;

különösen is azokat, akik -- igazságban vagy tévelyegve --

hivatalukban, laboratóriumukban vagy gyárukban

hisznek a Dolgok haladásában,

és ma szenvedélyesen keresik a világosságot.

Azt akarom, hogy ez a gomolygó, zavaros vagy tisztuló sokaság,

ez az emberóceán, amelynek lassú és monoton hullámzása

még a leghívõbb emberek szívében is zavart kelt,

visszhangot keltsen lényemben mély morajlásával.

Mindazt, ami növekszik majd a Világban a mai nap folyamán,

mindazt, ami csökkenni fog -- és azt is, ami meghal --

igyekszem összegyûjteni magamba, hogy neked ajánljam fel, Uram;

íme, ez áldozatom anyaga, az egyedüli, amit kívánsz.

Hajdanában a termés zsengéjét és a nyájak színe-javát hordták templomodba.

Az áldozati adomány, amelyet valóban vársz tõlünk,

az, amelyre mindennap titokzatosan szükséged van,

hogy csillapítsd éhségedet és enyhítsd szomjadat,

nem kevesebb, mint az egyetemes fejlõdésben sodródó Világ naponkénti növekedése.

Fogadd el, Uram, ezt a teljes Ostyát,

amelyet a vonzásodtól mozgatott Teremtés

mutat be Neked az új nap hajnalán.

Ez a kenyér, a mi erõfeszítésünk, tudom,

önmagától csak véghetetlen szétesés.

Ez a bor, a mi fájdalmunk sem más még, sajnos!mint szétoldó ital.

De -- biztos vagyok benne, mert érzem --

ebbe az alaktalan tömegbe,

azt az ellenállhatatlan és megszentelõ vágyat rejtetted,

amely, hívõkkel és hitetlenekkel, ezt kiáltatja velünk:

»Uram, egyesíts bennünket!«

Istenem! minthogy -- a lelki buzgóság

és Szentjeid magasztos tisztasága híján --

ellenállhatatlan rokonszenvet adtál nekem mindaz iránt,

ami a sötét anyagban mozog-- minthogy gyógyíthatatlanul felismerem magamban

a Föld fiát, sokkal inkább, mint az Ég fiát --,

ma reggel gondolatban felmegyek a magaslatokra,

megterhelve anyám reménykedésével és nyomorúságaival;

és ott -- ama papság erejében, amelyet, hiszem, Te adtál nekem --

mindarra, ami az emberi Testben születni vagy halni készül,

a felívelõ Nap alatt, lehívom a Tüzet.

(Szabó Ferenc fordítása)

Prohászka: Az élet kenyere

Közismert Prohászka Ottokár eucharisztikus misztikája. Fõleg az élete vége felé írt naplójegyzetei, valamint a halála miatt befejezetlenül maradt Élet kenyere tanúskodnak arról, mily mélyen átélte a fehérvári püspök a szentmisét, mennyire elárasztotta lelkét, áttüzesítette szívét az eucharisztikus áldozat és jelenlét. ,,Az öröm, mely szívünkben a szentmisében kigyúl, egy mindent átjáró, elárasztó érzelem; nagyobb, mélyebb minden másnál, akár öröm, akár szenvedés legyen. Mindent beföd s elönt, felejtet vagy háttérbe szorít. (. . .) Igen . . . Igen! . . . Ez az a gaudium triumphans? Mikor a világot legyõzõ Io triumphe szakad ki az emberbõl . . .'' (1924. aug. 21.) -- ,,Io triumphe . . . Exulto! A szentmise mint áldozat a mi ájtatosságunk, s ez áldozatból eszünk. De ez áldozatot s munka theológiáját ki kell merítenünk, azaz abba bele kell mélyednünk, abban elmerülnünk . . .'' (1924. aug. 22.) -- ,, . . . Krisztus van itt; velünk van, szakramentálisan vagyis titokszerûen van; de van, s ez csodálatosan öntudatunkra hozza azt, hogy az egyház s Krisztusa, a testület és a feje a szent egység s összetartozás ünnepét üli, abban folyton él, azt élvezi.'' (1925. okt. 18.)

Az eucharisztikus Krisztus Isten-imádása

(Részlet az Élet kenyeré-bõl, Ö.M. 24, 343--344.)

Mi sokszor elfogódottjai szeretnénk lenni az Isten-közelségnek; szeretnõk, ha megrendítene minket a megérzése a fölségnek, mely oly közel van hozzánk. Élvezzük is sokszor, Istenbe merülésünk szentelt pillanataiban, mint olvad el s vész el a végtelen kékségben, akárcsak elolvadó álom volna, az egész világ. Élvezzük Isten nagyságát a csillagok szféráiban, a föld néma, mély rétegeiben, a tenger csendes és sötét mélységeiben, az eltemetett kultúrák s évezredek tömegsírjai fölött, az árnyékká vékonyodott nemzedékek folytonos eltûnésében. Ez is liturgia; de gyönge szuszogás, míg a Végtelennek megfelelõ imádás és engesztelés és hódolat csak az emberiségbe öltözködött Istenség hódolata lehet. Az isteni személlyel egyesült ember, az imád, az hódol s engesztel igazán megfelelõen. A végtelen Istennel szemben áll Krisztus, s adja önmagát mint adományt (donum), mint ajándékot (munus), mint szent, tiszta áldozatot (sanctum sacrificium) s ismét mint tiszta, szent s hibátlan áldozatot (hostia pura, sancta, immaculata). Mikor e küldetésben jelenik meg oltárunkon, akkor itt tûz gyullad ki, az õ szíve érzelmeiben, az isteni tisztelet, isteni hála s isteni engesztelés indulatai által. Az Úr Jézus jön le ide, ki által ez az egész, láthatatlan lelkiség, ez a mi lelki világunk mint az Isten követelményeit s mértékeit s igényeit kitöltõ szellemiség teremtetik (per quem haec omnia bona creas), ki által ember, természet s élet megszenteltetik (sanctificas), ki által bennünk erõ, épség, lendület és örvendezõ élet énekel (vivificas), s ki által végül a Szentháromság dicsõítése s dicsérete isteni, krisztusi stílusban itt végbemegy, s azt Krisztus adja, s a Szentháromság fogadja (benedicis et praestas nobis).

Az Isten akarja e hódolatot, mert jár neki, õ lévén a teremtésnek kisugárzója, de éppen úgy a nagy világok áramának önmagába visszaterelõje. Az Isten teremti a világot, s az kiindul belõle; de mihelyt az öntudat kigyullad a teremtésben, ti. az ember lelkében, akkor jelentkeznek a vonzás energiái, s a teremtett világban a Teremtõbe való visszavágyás s visszakívánkozás s visszaindulás s visszaáramlás kerekedik felül (motus creaturae in Deum). Isten úgy teremtett, hogy belõle kiáradjunk, s azután beléje visszaforduljunk. Nazianzi Szent Gergelynek nagy szavát, mely szerint ,,dipszâ to dipszâszthai ho theosz'', Isten szomjazza azt, hogy szomjazzuk õt, át lehetne vinni minden hozzá való viszonyunkra, s következõleg el lehetne mondani, hogy Isten szomjazza, hogy imádjuk, hogy szeretetét s irgalmát magunknak megszerezzük, hogy benne gyönyörködjünk s õt élvezzük. Ugyanígy mondhatjuk, hogy szomjazza imádásunkat, feléje való iramodásunkat, hozzá való vágyódásunkat; nemkülönben, hogy szomjazza, hogy neki hozzá méltó áldozatot hozzunk, s neki õt kielégítõ dicsõítést szerezzünk. Ezt az Úr Jézus teszi mint áldozat a szentmisében. Mondhatjuk hát azt is: Isten szomjazza a Krisztus áldozatát, azt a páratlanul »szent áldozatot, a szeplõtelen hostiát« (sanctum sacrificium, immaculatam hostiam).

Mélyedjünk el a nagy szent gondolatokba Krisztus Jézus imádó s engesztelõ lelki akciójáról, melyet a szentmisében végez, s melyet az Oltáriszentség titkának csendjében folytat, s akkor nem fog meglepni William Fabernek, a jeles oratorianusnak szava, aki az Oltáriszentségrõl szerzett gyönyörû mûvében írja: ,,A szentségi Jézus életének egy félórácskája nagyobb dicsõítést s dicsõséget hoz Istennek, mint az angyalok és szentek dicsérete s Isten-imádása az egész örökkévalóságon át; mert az Oltáriszentség, az maga az Úr Jézus, az élõ Isten-ember. Ha az angyalok kilenc kara egyesülve akarná a legmélyebb hódolatot Istennek bemutatni, -- ha az Isten kegyelmében megtisztult s megszentelt lelkek számítatlan örökkévalóságokon át bemutatnák intelligenciájuk s szeretetük hevében a tõlük telõ legszentebb s legteljesebb hódolatot, mindez nem jönne számba azzal a nagyszerû liturgiával szemben, melyet a szent ostya konszekrálásának pillanatában Jézus Istennek bemutat, mielõtt még a misézõ pap ugyanazt a szentostyát akárcsak föl is emelte.''

Az imádás, a hódolat, a hálaadás, az engesztelés, a közbenjárás e krisztusi akcióját takarja az igénytelen színek leple -- a misztikus csend a legnagyobb intelligenciának s érzelmi emelkedettségnek mélységes világát.


Katolikus magyar lapok
1996/2/28	Katolikus magyar lapok

Az 1995. október 10-én Székesfehérvárott tartott Prohászka-konferencia bõvített anyaga. Szerkesztette: Szabó Ferenc S.J. György Attila, Barlay Ö. Szabolcs, Szabó Ferenc, Gergely Jenõ, Szabó Péter, Tamás Erzsébet, Bella Lászlóné és Horváth Pál írásai.

304 oldal. Ára: 650 forint.

Terjeszti a KORDA Kiadó (Kecskemét) és a Távlatok szerkesztõsége.


Tomka Ferenc: New Age -- új vallási áramlat?
1996/2/28	Tomka Ferenc:  NEW AGE -- ÚJ VALLÁSI ÁRAMLAT?

Ateista, materialista diktatúrában felnõtt vallásos (vagy valami anyagon túlit keresõ) fiatalnak, felnõttnek felcsillant a szeme, amikor egy-egy könyvben, filmben, elõadásban -- a sok kemény materialista szöveg után -- egyszer csak arról hallott, hogy a világban egy végtelen isteni értelem, erõ, energia mûködik; hogy ez az erõ áthatja az egész mindenséget; hogy bizonyos elmélkedési módszerekkel kitágíthatjuk tudatunkat, s akkor a mindent átjáró isteni erõvel egyesülhetünk; hogy az emberiség egységét, a világbékét elérhetjük, ha eljutunk a mindenséggel való egyesülésnek erre a magasabb tudatállapotára, stb. -- Hiszen ilyen vagy hasonló megfogalmazásokat eddig csak keresztények között hallott; hiszen úgy tûnt, hogy ezek lényegében ugyanazt mondják, mint mi keresztények, csak Jézus és Isten nevét ritkábban említik.

Annál fontosabb ma egy kereszténynek tisztába kerülni azzal, hogy itt egy sajátos, új vallási arculatú mozgalommal állunk szemben, amely korunk embere számára -- és kereszténye számára is -- vonzó jelszavakat hangoztat, valójában azonban az Evangéliummal össze nem egyeztethetõ és fõáramlatában keményen keresztényellenes irányzat (bár ezt általában csak a beavatottak tudják meg).

Mit tanít a New Age?*

-- A személyes, és a világot szeretetbõl megteremtõ Isten helyett kozmikus erõrõl beszél, amely átjár mindent, mindenben jelen van. Teremtés tehát nincs, és személyes Isten sincs, mert minden Isten (pan-teizmus).

-- A józan ember felismeri gyengeségét, esendõségét, és a keresztény találkozik Isten végtelen megváltó, felemelõ szeretetével Jézusban. Tudja, hogy Általa õ is isteni életre van híva. -- A New Age szerint bûn lényegileg nincs: az ember természete szerint jó és isteni (az isteni világ része), csak -- különbözõ tanfolyamok, meditációs technikák segítségével -- ki kell tágítania tudatát, meg kell valósítania önmagát, át kell élnie fensõbbrendû énjét, a Mindennel való egységét, istenségét.

-- A New Age Istenben való bizalom helyett csak önmagadba vetett bizalomra hív; megváltás helyett önmegváltásról beszél; a felebarátért való odaadásról nem szól, csupán önmagunk szeretetérõl, önmegvalósításról. -- A szeretetben letisztult, Istent sugárzó ember keresztény ideálja helyett az õ ideálja a Superman, aki a kozmosz energiáit birtokolja, aki mindent meg tud tenni, amit akar, aki kapcsolatban áll a földön túli lényekkel és erõkkel. . . S bár ez már a mesék vagy a varázslás vagy a gonosz lélek világa -- de hány filmben, könyvben, elõadásban találkozhatsz ezekkel a gondolatokkal!

-- A keresztény ember tudja, hogy Istenben, Isten szeretetében a világ valamiként már egy, s ahogy visszaszorul az önzés, a gyûlölet, ahogy elmélyülünk Isten szeretetében, úgy valósul a világ egysége. -- A New Age szerint a világmindenség egyetlen szerves isteni egység: minden ember része az isteni kozmosznak, s a magasabb tudatra emelkedés automatikusan megoldja az emberiség egységét.

-- A keresztény Isten szeretetével találkozik már itt a földön, s vele találkozik szemtõl szembe a halál után. -- A New Age átveszi a keleti vallások lélekvándorlás-tanát, amely szerint a lélek addig vándorol élõbõl élõbe a földön, míg meg nem tisztul, akkor pedig feloldódik, egyesül a világmindenség személytelen õsokával.

-- A keresztény meglátja az emberiség istenkeresését minden vallásban, ezért tiszteli azokat, s tudja, mind út lehet Isten felé. De azt is tudja, hogy a Végtelent keresõ emberiség egyedülálló választ kapott magától Istentõl Jézus Krisztusban, akiben Isten a maga teljességét nyilatkoztatta ki: akinek létében és tanításában összefoglalta a korábbi vallásokban lévõ fényeket, s egy új isteni egységre emelte, s így beteljesítette azokat. -- A New Age panteista szemléletébõl következik az a tanítása, hogy minden vallás egyforma, az isteni világszellem egy-egy megjelenési formája; de a legteljesebb vallásosságra mégis a tudatát kitágító ember jut el, aki túllépett minden tételes valláson, s elérte az Új Kor szabadságát. (Egy beavatottabb szinten jelenik csak meg a New Age számos áramlatának keresztényellenessége.)

A New Age kritikájáról

 A gyökerek

A New Age újnak mondja magát, valójában csupán modern nyelven, divatos mai szavak köntösében próbálja összegyúrni a kereszténység elõtti korok, illetve különösen a Kelet vallásait.

Gondold meg, mit tudsz a primitív vallásokról, a hinduizmusról, a buddhizmusról, taoizmusról, s látni fogod, mennyire ezekre alapoz a New Age, belekeverve még a természetgyógyászatot, az asztrológiát (csillagjóslást), sámánizmust, varázslást, szellemidézést (spiritizmust) és mindenféle mágikus okkult (titkos) mesterkedést, egészen a sátánizmusig.

A történelemben megfigyelhetõ, hogy a nagy vallási átalakulások, illetve elbizonytalanodások korában különös erõvel törnek elõ az emberekben az Isten, a vallás és a világ titkai utáni kérdések; s akinek nincs biztos vallási tájékoztató rendszere, az könnyen elfogad mindenféle hiteket, babonákat, amelyektõl elirányítást vél kapni az anyagon túli világban. (Ezekben a hitekben természetszerûen keverednek az igaz meglátások a tévedésekkel, babonákkal és mesékkel.)

Az emberiség vagy a kereszténység történetét ismerõ tudja, hogy a New Age tanítása -- néhány modern kifejezéstõl mint köntöstõl eltekintve -- szinte egészében megtalálható a II.--III. század ún. gnoszticizmusában.

 Módszere

A New Age hatásának egyik titka, hogy megpróbál mindenkit megszólítani. A mai kornak tudományára büszke emberét tudományos kifejezésekkel bûvöli el. Bármily homályos vagy anyagtalan dologról beszél, folyton természettudományos fogalmakat használ: pl. kozmikus erõ, tudatalatti energia, parapszichológiai jelenség, evolúció, természetgyógyászat stb. Így kelti a tudományosság látszatát, olyan területeken is -- mint a spiritizmus, asztrológia, sámánizmus stb. --, amelyeknek kevés köze van a természettudományhoz.

Számos tévémûsort látsz, újságokat, könyveket olvasol, amelyek mögött a New Age szemlélete áll. Ne ijedj meg lehengerlõ, magabiztos, tévedhetetlen, abszolút tudományosnak minõsített állításaiktól. Ez a fölényes magabiztosság is része módszerüknek. (És az alázatosság hiánya jelzi éretlenségüket is.)

Amint 1700 éve a gnosztikusok tették a keresztények megnyerése céljából, õk is elõszeretettel idézik a Bibliát, s hivatkoznak (gyakran elferdítve) a prófétákra vagy Jézusra, hogy saját tanaikat -- pl. a lélekvándorlást, a csillagokon való életet vagy meditációs módszereiket -- igazolják, s a hitében kevésbé járatos keresztényt megnyerjék azoknak.

Pénzügyi manipulációk

A New Age különbözõ áramlatai, tréningjei többnyire gyors és biztos sikert ígérnek: nemcsak a lelki béke és koncentrációképesség megnövekedését vagy szellemi energiát, hanem anyagi sikert is. Ez a tömegeknél többnyire ,,nem jön be''. De számos New Age-mester és guru valóban milliárdos lett jóhiszemû követõinek pénzébõl . . ., és nem egy adó- és egyéb csalás vagy pénzügyi botrány robbant ki világhírû guruk körül.

Pszichés megbetegedések

Itt csak röviden utalhatunk arra, hogy a New Age súlyos pszichés veszélyeket rejt, amint ezt számos megbetegedés is jelzi. Az Isten szeretetére, Vele való kapcsolatra, Gondviselésre teremtett ember könnyen összeroppan, ha kiszolgáltatva tudja magát asztrál erõknek, varázslatnak, mágiának, szellemeknek, vagy ha tudja, hogy mások kontrollálhatják az agyát, életét. Hasonlóképp ismételten lehet találkozni olyan személyiségtorzulással, amikor valaki teljességgel túlbecsüli önmagát: varázslónak, gurunak, titkokba beavatott mesternek, kozmikus erõk birtokosának tudja magát.

Szellemidézés, gyógyítás, sátáni mûködés

Sokan kérdezik: De hisz itt ténylegesen tapasztalhatóan történik erõátvitel, történnek gyógyulások, szellemidézések. S ha ez igaz, akkor szabad-e ezt elutasítani, el nem fogadni?

Számos esetben beigazolódott, hogy látszatos csodák, szellemidézések, tûzön járások, varázslások csalás eredményei. Lehetséges az is, hogy léteznek olyan -- netán a parapszichológia kutatási területére tartozó -- erõk, amelyeket egyszer a tudomány majd felfed, de ma még nem ismerünk. De az egyház számára sosem volt kétséges az sem, hogy léteznek gonosz vagy sátáni erõk is. S mindazokon a területeken, ahol az ismeretlen szellemi erõk mögött maga a gonosz lélek sejthetõ, az Egyház teljes tartózkodásra inti híveit.

A Szentírásban sokszor olvassuk, hogy a sátán mûködik: Nemegyszer csodákat tesz vagy prófétál, hogy magához vonzzon embereket. Mózessel és Isten üzenetével szemben a fáraó varázslói is tesznek csodát. Hamis csodatévõ volt a bibliai Simon mágus, és ily módon jövendölt az ördögtõl megszállott leány az Apostolok Cselekedeteiben (16,16--19). Jézus arról beszél, hogy hasonló jelenségek lesznek az egyház történelmében is. ,,Álkrisztusok és álpróféták lépnek fel -- mondja --, jeleket és csodákat mûvelnek, hogy ha lehet, még a választottakat is félrevezessék. Vigyázzatok, mindezt elõre megmondtam nektek.'' (Mk 13, 21--23)

Az elmúlt évtizedekben, egy materialista világban, a sátán félrevezetésének módszere az volt, hogy tagadta, hogy létezik más is, mint az anyag. Ma, az anyagon túli világ iránti érdeklõdés korában, láthatóan azt a módszert választja, hogy úgy mûködik az anyagon túli világ által, hogy megkísérli elterelni az emberek figyelmét a lényegtõl: Krisztustól, s a neki átadott élettõl. . . Ilyen összefüggésben értjük meg, miért jelentek meg egy csapásra a titkos világ (eddig alig hallott) jelzései, amelyek valóban sokakat maguk felé vonzanak érdekességükkel.

 Miért tiltja hát az egyház a szellemidézést, a spiritizmus és okkultizmus titkos üzelmeinek minden faját: a távolba való erõátvitelt, a szellemi tanácsadók hívását, a mások agyába-életébe való behatolást, a magasabb szellemi energiával való kapcsolatfelvételt? Mert tud a sátáni mûködésrõl. S arról is, hogy a kezdetben játékosnak tûnõ szeánszok gyakran véresen komollyá, a gonosz lélekkel való tényleges kapcsolattá válhatnak.

A megkísértéskor a sátán azt ajánlotta Jézusnak, hogy neki ad minden hatalmat, S anyagon túli, szellemi erõk hatalmának birtoklása nagy kísértés. S ha fennáll a veszélye, hogy ezek a sátáni erõk által mûködnek, a keresztény nem akarhat szerzõdést kötni a gonosz lélekkel, még akkor sem, ha csupán magasabb rendû intelligenciának hívatja magát.

A sátánizmus, a sátánnal való konkrét kapcsolat keresése, bizonyos erõinek birtoklása, vele való egyfajta szerzõdés kötése ismerõs a vallások történetében. S ha olykor kevésbé volt idõszerû beszélni errõl, ma ismét fel kell rá hívni a figyelmet.

Jegyzet

* A témáról bõven tájékoztat Gál P.A New Age keresztény szemmel c. könyve, melyre írásunkban is támaszkodtunk.

(Ez az írás megtalálható a szerzõ Találkozás a kereszténységgel címû könyvének 2. javított kiadásában, amely nemrég jelent meg a Szent Gellért Kiadónál.)


Széll Kálmán:  Farkasszemet nézve a halállal
1996/2/28	Széll Kálmán:  FARKASSZEMET NÉZVE A HALÁLLAL

Az Élet Isten keresésének,

A Halál az Õ megtalálásának,

Az Örökkévalóság pedig Isten

birtoklásának idõszaka

Szalézi Szt. Ferenc

A mai világban a halál elidegenült a társadalomtól. Tabu téma, amelyrõl rendszerint csak a temetés során veszünk tudomást, de akkor is mindig csak a más haláláról. Életre vagyunk ,,programozva''. Egyik legerõsebb ösztönünk az életösztön. Természetes tehát a bennünk megbúvó halálfélelem. Ám minden tudatalatti ,,kiküszöbölési'' tendencia ellenére az ember tudja, hogy egyszer meg kell halnia. De ha a halált értelmileg el is fogadjuk, idõpontját a bizonytalan jövõbe vetítjük. Ilyképpen érzelmileg nem igazán tudjuk elfogadni. Hajlunk arra, hogy a gyakorlatban úgy viselkedjünk, mintha örökké élnénk. Az orvostudomány eredményei csak fokozzák bennünk ezt az érzést. A tömegkommunikációs médiumok is többnyire a betegségek elleni sikerekrõl számolnak be. Azt azonban ritkán gondoljuk végig, hogy az orvostudomány a betegségek meggyógyítása révén legföljebb az élet meghosszabbítására (a halál kitolására), de nem az örök életre ad lehetõséget. Az elmúlt 50 év során a perimortális idõszak problematikája a magyar egészségügyben is háttérbe szorult. Egyfajta humán deficit jelentkezett ezen a területen is. Ám csak akkor tudunk ebben az idõszakban helyesen cselekedni, ha már saját halálszemléletünkben is rendet teremtettünk.

Napjaink keresztény halálszemlélete

A halál leglényegesebb, néha kínzó kérdéseit önmagában a tudomány és filozófia ma sem képes megválaszolni. Miért születtünk, ha egyszer úgyis meg kell halnunk? Miért halunk meg, ha már a világra születtünk? Miért halnak meg az emberek különbözõ életkorokban? Van-e élet a halál után? Az epikuroszi materialista válasz túlságosan egyszerûnek, egyúttal a probléma elõl menekülõnek tûnik: ,,A halál tehát, amitõl a bajok közül a legjobban rettegnek, egyáltalán nem érdekel bennünket, minthogy ameddig mi létezünk, a halál nincs jelen, mikor pedig a halál megérkezik, mi már nem vagyunk többé.'' E szellemes, önvigasztaló (önámító) megfogalmazás a halál lényegét magára a meghalásra korlátozza. Nem néz farkasszemet azzal, hogy a materialista ember számára a halál végleges megsemmisülést jelent. A zsidó--keresztény kultúra alapján a hívõ ember életszemlélete egészen más. Az Ószövetségi Szentírásban még ezt a meglehetõsen pesszimista szemléletet olvashatjuk: ,,Mindennek megvan az órája, és minden szándéknak a maga ideje az ég alatt. Van ideje a születésnek és a halálnak. . . Mert hiszen az emberek fiainak sorsa és az állatok sorsa egy és ugyanazon sors . . . mindkettõ porból lett, és minden visszatér a porba . . . Így beláttam, hogy nincs jobb az ember számára, mint hogy örömét lelje a munkájában, merthogy ez a sorsa. . .'' (Prédikátor 3, 1--2. 19--20 és 22.) A feltámadásba vetett hit lassan alakult ki az Ószövetségben.

A keresztény ember viszont Jézus feltámadásának tudatában a földi életet csak átmeneti állomásnak tartja, tudja, hogy miért él, és mi az élet célja. Számára a ,,földi élet'' a testtel rendelkezõ, történelembe ágyazott, ezért térben és idõben korlátok közé szorított ember élete, amelyet a halállal a történelmen kívüli (felüli), tér- és idõkorlátoktól felszabadult szellemi létezés (továbbélés) vált fel. G. Martelet jezsuita teológus és Kübler Ross orvos-thanatológus szerint ez az ,,új'' (folytatólagos) élet hasonló ahhoz, mint mikor a bábból pillangó lesz. A báb (és a test idõlegesen) elhal ugyan, de a pillangó megszépült, és szabadabb formában tovább él. Az élet ellentéte tehát nem a halál, hanem az élettelen. A halál sem az emberi élet vége, hanem része, egyfajta megszüntetve továbbvezetõ cezúra. De mi szükség van egyáltalán erre a töredéknyi földi epizódra? Talán éppen általa van lehetõségünk, hogy magunkat egzisztenciálisan megvalósítsuk, hogy szabad akaratunkból életünkkel sáfárkodva válaszoljunk az isteni hívásra, a léttel kapott egyszeri lehetõségre és kockázatra. És miért kell meghalnunk ahhoz, hogy ezután mégis tovább éljünk? Hagyományos felfogás szerint az eredendõ bûn miatt, ám Martelet exegézise szerint a válasz inkább isteni titok, misztérium, hiszen a halál látszólag az isteni szeretetlenség botránya és abszurduma, egyfajta elképzelhetetlen paradoxon. Ám az éltet minket, hogy ,,Krisztus bennünk a megdicsõülés reménye'', ahogy azt Szent Pál a kolosszeieknek írta. A halál mégis fájdalmas, mert látszólag szeretteinktõl, javainktól, sõt testünktõl foszt meg. A halálban a természetes végességet, az eltûnés kényszerûségét fájlaljuk. Félünk az ismeretlentõl. Szorongunk a megszokott és megszeretett evilági létezési forma szükségszerû feladása miatt. Nagyon is emberi dolog ez, hiszen még maga Jézus is sírt Lázár sírjánál. Reménységünk alapja az, hogy a valaha élt és most s a jövõben élõ megszámlálhatatlan ember (csaknem) mindegyike reményeink szerint a Mennyei Abba üdvösségében fog osztozni, s egykor majd a test feltámadását (a második teremtést, az új földet és eget) is megtapasztalja, hisz szeretetbõl boldogságra vagyunk teremtve. Ez vigasztaló, ám -- valljuk meg -- még ebben a reményteli keresztény felfogásban sem könnyû a halállal ,,egy fedél alatt élni'', õt elfogadva vele egyességet és békét kötni.

A halál számunkra tehát csak a testi létet megsemmisítõ és a földi javaktól megfosztó esemény. Michelangelo szerint elhalt hozzátartozóinkat úgy kell tekintenünk, mint akiket nem vesztettünk el, csupán elõre siettek elõttünk oda, ahova mi is igyekezünk. Ahol a földi javak helyett elképzelhetetlen boldogságot és lelki ,,kárpótlást'' kaphatunk, hisz ahogy a 49. (48.) zsoltár mondja, odaátra semmit sem vihetünk magunkkal.

Az Élet és Halál fogantatásunktól kezdve összefonódik. A halál eseménye elsõsorban nem (csak) idõpont kérdése, hiszen a haldoklás (és meghalás) folyamat. Sõt! Az egzisztencialista Heidegger szerint már születésünkkor kezdünk meghalni. Az idõnek is a halál ad jelentõséget, miután idõnk ki van mérve. Becker is hangsúlyozza, hogy születésünk óta a halál és újjászületés párhuzamosan zajlik életünkben. Más szóval születésünk óta folyamatosan meghalunk. Ez azt jelenti, hogy az élõk mindenkor egyszersmind haldoklóknak, a haldoklók pedig mindvégig élõknek tekintendõk, vagyis befejezett halálukig megilletik õket azok a jogok, amelyek az élõnek kijárnak. Van részleges (partialis) halál is. Pl. akinek veséje tönkrement, végtagja elhalt stb. Az agy halála azonban a személyiség halálát jelenti.

A vörösvérsejtek élettartama kb. 90 nap, míg a csontsejtek hozzávetõlegesen 7 évig élnek. (Ez azt jelenti, hogy egy hetvenéves ember háta mögött jelképesen már tíz csontváz sorakozik.) De nemcsak testanyagunk összetétele cserélõdik, hanem szellemi-lelki felépítésünk is változik. A kisiskolás lelki alkata jelentõsen eltér a csecsemõ-kisgyermekétõl, de az öregemberé is a fiatalétól. Ilyenformán személyiségünket is váltogatjuk. Szokásaink, ízlésünk éppúgy folyamatosan változik, mint arcunk, testünk, erõnlétünk és egészségi állapotunk. Míg azonban az élet során a sejtek megújulása (újjászületése) és elpusztulása (halála) hozzávetõlegesen egyensúlyban van, a tulajdonképpeni haldoklás során utóbbi folyamat felgyorsul, amíg a befejezett halál be nem következik.

Nem mindegy azonban, hogy hol hal meg az ember (a beteg). Évszázadokon keresztül a társadalom uralkodó szervezeti egysége a termelõi és fogyasztói szövetséget alkotó ún. nagycsalád volt. Ebben egyaránt helye és szerepe volt a születésnek, meghalásnak és ravatalozásnak. Ma Európában az emberek kétharmad (hazánkban kb. 3/4) része kórházban hal meg. Még a második világháború után is szokás volt a beteget hazavinni a kórházból, hogy otthon haljon meg. (Ma gyakran éppen a kórházba viszik meghalni.) Nem kétséges, hogy az otthoni halál sok szempontból emberségesebb, ám ez egyrészt nem minden esetben valósítható meg, másrészt a társadalomtól és a hozzátartozóktól is egyfajta áldozatot kíván.

Bárhol is hal meg a beteg, segíteni kell õt a halálban, a meghalásban. Ez nem egyenlõ a halálba segítéssel vagyis az eutanáziával, amelynek aktív formája a keresztény felfogás szerint emberölés.

Az eutanáziáról lévén szó, idézzük A katolikus Egyház katekizmusából a reá vonatkozó pontokat (2276--2279): ,,Különös tiszteletre szorulnak azok, akiknek élete megfogyatkozik vagy meggyengül. A beteg vagy hátrányos helyzetû személyeket támogatni kell, hogy a lehetõségekhez képest normális életet élhessenek. -- Bármi legyen is a közvetlen eutanázia indítóoka vagy eszköze, lényege az, hogy a hátrányos helyzetû, beteg vagy haldokló emberek életének véget vessen. Ez erkölcsileg elfogadhatatlan. -- Hasonlóképpen gyilkosság minden olyan cselekedet vagy mulasztás, amely akár önmagától, akár szándékosan halált okoz azért, hogy megszüntesse a fájdalmat, és súlyosan ellenkezik az emberi természet méltóságával és Teremtõjének, az élõ Istennek tiszteletével. A téves ítélet, amelyet jóhiszemûen hozhat az ember, nem változtatja meg a mindig is üldözendõ és elkerülendõ gyilkos tett jellegét. -- Indokolt lehet azonban a költséges, veszélyes, rendkívüli vagy a várt eredményekhez képes aránytalan orvosi beavatkozások abbahagyása. Ez a »terápiaszenvedély« visszautasítása. Így az ember nem a halált idézi elõ, hanem elfogadja, hogy nem tudja megakadályozni. A döntést a betegnek kell meghoznia, ha szakértelme és képessége lehetõvé teszik, vagy ha nem, akkor a jogilag illetékeseknek, mindenkor tiszteletben tartva a beteg ésszerû akaratát és törvényes érdekeit. -- Egy beteg személynek általában kijáró gondoskodás még akkor sem szüntethetõ meg indokoltan, ha a halál bekövetkezése várható. Erkölcsileg megfelelhet az emberi méltóságnak az érzéstelenítõk alkalmazása a haldokló szenvedésének csökkentésére, még azzal a kockázattal is, hogy napjai megrövidülnek, ha a halált sem célként, sem eszközként nem akarja, csak mint elkerülhetetlent beszámítja és elviseli. A tüneti gyógyítás az önzetlen szeretet kiváltságos formája. Ilyen minõségben bátorítható.''

A kórház és a meghalás

A betegség mindig rosszkor jön, és nagy úr. Kopogtatás nélkül lép be az ajtón, és néha már markában szorongatja a halálos ítéletet. Az egészséges ember a betegség révén testileg-lelkileg megváltozik. A tegnap még közmegbecsülésnek örvendõ, alkotó munkát végzõ gyárigazgató, tanár vagy fizikai munkás egyszeriben ,,beteggé'' válik. Kórházainkban, sajnos, ez a ,,beteg'' egyfajta uniformizált, jó esetben paternalisztikus, rosszabban inkább tárgyszerû elbánásmódban részesül. Lénárd -- a brazíliai õserdõbe vetõdött orvos -- írja: ,,A betegség sors, és nem szerep.''

A betegség a betegben mélyreható lelki folyamatokat indít. Ám másként éli meg a gyomorrákos a lassú testi leromlást, az emlõ- vagy prosztatarákos a kései csontáttétek szövõdményeit (törés, fájdalom), másként az Alzheimer-kóros a fokozatos elbutulást, másként a reggel még egészséges, majd akut betegség áldozatául esõ szívinfarktusos vagy balesetes beteg a hirtelen rátörõ halálos veszélyt, stb. De még ugyanazt a lábtörést (gipszet) is könnyebben viseli el pl. az ülõ foglalkozást végzõ bíró, mint a teniszbajnok. A betegséggel szembeni lelki ,,fogadókészség'' tehát igen különbözõ. Ám nemcsak a betegség (mûtét), hanem a vele kapcsolatos maradandó rokkantság vagy csonkultság (emlõamputálás, végtag elveszítése, a végbél hasra való kivezetése, állandó hólyagkatéter, maradandó sántítás, vakság stb.) feldolgozása is sújtja a beteget. Szinte mindenkit más minõségben és mennyiségben ,,támad meg'' és formál át a betegség. (Megdöbbentõ életszerûséggel, ritka élményt jelentõ mûvészi fokon írja le ezt a folyamatot Szolzsenyicin a Rákosztály címû mûvében!)

Közös sorsa a betegeknek, hogy betegségüknek, továbbá kezelõ-ápoló személyzetüknek, sõt részben családjuknak is többé-kevésbé ki vannak szolgáltatva.

A ,,Hôtel du bon Dieu''-ben a kórház még a ,,Jóisten szálláshelye'' volt. A mai általános felfogás szerint a kórház a gyógyulás háza, gyógyintézet. Sajnos, ez nem teljesen így van, hiszen nem minden beteg gyógyul meg a kórházban. A kórház egyúttal a meghalás háza is! Az orvosok (és ápolók) a halált munkájuk (gyógyításuk) kudarcaként szemlélik és élik meg. A legtöbb betegség gyógyításának és a legtöbb osztály gyógyítási munkájának egyik fokmérõje éppen a halálozási arány. Az az orvos (osztály) dolgozik jól, akinél alacsony a halálozás. Ez is oka annak, hogy a kórházi munka elsõsorban a gyógyítható betegek felé irányul, miközben a haldoklókkal egyfajta (kirekesztõ, spanyolfal mögé helyezõ) tárgyiasult, ,,alibi'' kezelés történik. Az elmúlt 40 év során, sajnos, a haldoklás is az orvoslás és ápolás peremére szorult.

A mai kórház egyfajta javító szervizként fogható fel, ahol a beteg a mûszerek, gépek, berendezések, laboratóriumi vizsgálatok és orvosok tömege között hánykódik. Helytelen azonban az emberrel kapcsolatosan is a technikától és az ipartól kölcsönzött futószalagelemeket alkalmazni. (Pl. azt, hogy egy nõvér csak gyógyszerel, egy másik lázat mér, a harmadik vérnyomásokat és pulzust számol, stb.) Hiszen a beteg ember nem pusztán tárgya a gyógyításnak, hanem élõ szenvedõje (vagy haszonélvezõje), aki igényli a személyes kapcsolatot. Ezt csak az orvos (nõvér) és beteg humanizmussal átfûtött, bizalomra épülõ, egyenrangú partnerszerepével lehet biztosítani. Szakítva a régi paternalisztikus (atyáskodó, alárendelõ, elrendelõ, elõíró, megtiltó stb.) orvos--beteg kapcsolattal, egy folytonos párbeszédben megvalósuló, bizalomra épülõ, etikus és humánus viszonyt kell orvos és beteg között mindinkább megteremteni, amely az orvoslás történetében nemcsak forradalmi változást jelent, hanem egyfajta felszabadulást, nagykorúsítást is a beteg számára. Nagyon fontos a beteget mindig mindenrõl felvilágosítani, mindenhez beleegyezését kérni. Mindez feltételezi a beteggel való folytonos kommunikációt.

A gyógyíthatatlan (halálos) beteg

Legtöbb gondot ma azok jelentik, akiknek betegsége az orvostudomány mai állása szerint nem gyógyítható, ezért a betegségfolyamat végül halálba torkollik. A gyógyíthatatlanság a betegség szakaszaitól is függõ, történelmileg is változó tartalmú, viszonylagos fogalom. A ma gyógyíthatatlan betegsége holnap esetleg már gyógyítható lesz. A gyógyíthatatlanság sohasem jelent kezelhetetlenséget vagy ápolhatatlanságot. A kezeléssel átmeneti remissziók érhetõk el, ami a végzetes kimenetelt fékezi -- a folyamatos romlás tendenciájába lépcsõfokokat (plátókat), esetleg javulási periódusokat képes beiktatni. A terápia eredeti görög értelmezése szerint (therapein = szolgálni, ápolni, segíteni, megbecsülni stb.) e tevékenység a haldoklók ,,terápiáját'' is magában foglaló feladatot jelent, s aki ezt az elvárást nem teljesíti, az nem tekinthetõ terapeutának, vagyis gyógyítónak.

A gyógyíthatatlan betegséggel kapcsolatban sarkalatos kérdésnek tûnik, mit közöljünk a beteggel? Messzire vezetne e kérdés boncolgatása, de ma világviszonylatban uralkodó elv az, hogy a betegnek joga van (sõt még a hozzátartozókkal szemben is elsõsorban neki van joga) megtudni az igazságot. Nem mindegy azonban, hogy az ,,igazságot'' ki, mikor, hogyan és milyen formában közli. Célszerû megvárni, hogy a beteg maga tegyen fel kérdéseket, amelyekre mindig tapintatosan az igazat (ám nem feltétlenül a ,,meztelen'' igazságot) kell válaszolnunk, mert sohasem szabad a beteget a reménytõl megfosztani. Legcélszerûbb az igazságot apránként és fokozatosan közölni. Hagyjuk mindig, hogy a beteg kérdezzen. Van persze olyan beteg, aki nem is akarja tudni az igazat. Ezeket nem szabad erõszakkal ,,felvilágosítani''. Mások, ha az ún. ,,igazat'' akarják is tudni, voltaképpen titokban arra várnak, hogy õket a gyógyulással (jó kórjóslattal) vigasztalják. Az ilyen betegnek sem feltétlenül kell az igazat megmondani.

Hazánkban még mindig a beteg szimpla (olykor akár otromba) ,,becsapása'' az uralkodó gyakorlat. A betegnek ,,hazudunk'', ezáltal csalódásba torkolló hamis reményeket keltünk benne. Ám hazugságainkban sem vagyunk konzekvensek (zárójelentés és szóbeli közlés ellentmondása) és diplomatikusak. Ily módon a beteg gyanakvóvá, bizalmatlanná és bizonytalanná válik, a hazugságot leleplezi, bajával és kételyeivel egyedül marad. A hallgatás és a hazugság fala veszi körül, amely a betegtõl megvonja a halálra való felkészülés lehetõségét. Az ilyen beteget többnyire elkerülik ismerõsei és barátai is, mert nem tudnak vele nyíltan beszélni.

Csábító lenne most a gyógyíthatatlan beteg lelki reakcióinak Kübler Ross szerinti beosztását ismertetni, ám közismert volta miatt ez mellõzhetõnek látszik. Kevésbé ismert a Buckman-féle felosztás, mely három szakot különít el.

Az elsõ a kezdeti tünetek szakasza, amelyre az érzelmi ambivalencia jellemzõ. Ide tartozik a bánat, szomorúság, nem elfogadás, érdeklõdés beszûkülése, felelõs keresése (önvád, az orvosok vagy mások vádolása stb.), a ,,tudás'' és ,,hivés'' konfliktusa (tudom, de nem bírom elhinni) stb. Van, aki nagyon nehezen fogadja el a rosszat, mint ahogy mindnyájan természetesnek vesszük, hogy mindenkor másnak szól a lélekharang, mást ért a szerencsétlenség. Ebben a szakban az ember szívét megüli a bánat, amely mintegy hívatlan vendégként szinte állandóan mellé szegõdik. Úgy érzi magát (és azt reméli) a beteg, mintha tragikus sorsa csupán egy rossz álom lenne. Lassan eszik, étvágytalan, érdeklõdése beszûkül, sokat töpreng, szûk körre korlátozva gondolkodik, nem köti le az olvasás, nem érdekli a tévé, lefogy, és nem egyszer önzõvé válik. Vannak, akik betegségüket nem veszik tudomásul, hanem azt (védekezõ reakcióként mintegy) visszautasítják.

A második szakasz a szembesülés a veszedelemmel, mely nem kevesebb lelki válsággal jár. Egyik megnyilvánulási formája a harag, ingerlékenység. A beteg haragszik a szabadság és egészség korlátozottsága miatt, haragszik mindenkire és mindenre, az orvosra, aki ,,elkezelte'', a betegségre -- amely hívatlanul jött, és a maga útját járja --, a világra, az egészséges emberekre, a családra, a segíteni akarókra, sõt az Istenre is, aki õt igazságtalanul sújtotta, büntette. Ugyanakkor jelentkezik a betegségtõl, a kezeléstõl, a fájdalomtól, a haláltól, sõt a féléstõl való félelem is. A félelem õsi érzés! Félünk, mert van képzelõerõnk, és tudunk gondolkodni. Ám van lelki, szociális és egzisztenciális félelem (szorongás) is (mi lesz velem, hogy bírom anyagiakkal, mi történik szeretteimmel, stb.). A búcsúzás is ebben a szakaszban kezdõdik. Búcsú a személyektõl, életmódtól, hivataltól, tárgyaktól, emlékektõl. Jelentkezik azonban a remény, ám a kétségbeesés, depresszió kettõssége is. Sokféle remény létezik. Ez eltérõ gyorsasággal a reménytelenséggel váltakozva hullámzik. Csaknem mindenkiben jelentkezik ebben az idõszakban a többé-kevésbé megalapozott, tudatos vagy tudat alatti bûntudat.

A beteg kivetíti érzelmeit a környezetre. Ez cselekedeteiben és megnyilvánulásaiban mutatkozik meg. Ezeket az érzelmeket a szenvedés, bánat, kétségbeesés, elkeseredés, könyörület utáni vágy, néha a felfokozott hit jellemzi. Ezen érzések õsi voltát egyebek közt a könyörgõ zsoltárok (pl. a 86/85-ös) is jól érzékeltetik.

A harmadik, utolsó szakasz a végstádium vagy a tulajdonképpeni haldoklás.

Halálba kísérés, haldoklás -- otthon és a kórházban

Amint az egyes emberek élete egymástól minden vonatkozásban jelentõsen eltérhet, úgy a halált sem lehet egységesíteni és sematizálni. A hirtelen halált (szívhalál, baleset, tüdõembólia stb.) a beteg jószerével fel sem fogja, hamar ,,átesik'' rajta. Az öregkori végelgyengülés terminális idõszakát a fokozatos elgyengülés, aluszékonyság, agyi hypoperfusio (csökkent vérellátás) jellemzi, amit a beteg vagy nem él meg, vagy csak tompa sejtései lehetnek róla.

A gyógyíthatatlan betegek zöme egy halálba kísérõ egyént kíván, ami egyik legnehezebb és egyben legmagasztosabb keresztény-humanista kötelességünk lehet. Henri J. M. Nowen szerint ,,a gyógyítónak folytonos erõfeszítéseket kell tennie, hogy a haldokló számára olyan légkört teremtsen, amelyben a beteg úgy érzi, hogy õ és az orvos nem két különbözõ világban (az egészségesek és a haldoklók világában) élnek, hanem a törékeny létben mintegy osztoznak, azonos csónakban eveznek, így útitársként foghatják egymás kezét''. A kórházban megélt gyógyítás és ápolás azonban csak epizód a beteg életében. Éppen ezért az orvos és a nõvér szerepe jelentõs ugyan, de idõben behatárolt.

A legnehezebb szerep a családé. Fõ nehézsége, hogy a családtagok nem szakértõk, ám mégis kötelességük van a gyógyíthatatlan beteggel szemben. A francia püspöki kar 1989-es pásztorlevele alapján: ,,Ahogy a szülõk világra hozzák (életbe segítik) gyermekeiket, akként kell késõbb a gyermekeknek is szüleiket az életbõl mintegy kivezetni.'' Legelõnyösebb, ha a ,,halálba kísérést'' és a halálban a haldokló ,,mellé állást'' egy olyan ember végzi, aki a haldoklóhoz már korábban is mindig közel állt, akit a haldokló is elfogad, aki hozzá kötõdött, vállalja az ezzel kapcsolatos idõt, fáradságot, és aki lelkileg is felkészült ezen nehéz feladatra. A halálba kísérõ természetesen lehet jó barát vagy más humanitárius segítõtárs is, de különösen feladata ez a keresztény embernek. Hiszen a keresztséggel nemcsak Isten gyermekei lettünk, hanem az Egyház (egyházközség és hívek) nagy közösségéé is, amelynek kötelessége a gyengék segítése. A hívõknek mint Krisztus élõ közösségének feladata a szeretet parancsa alapján a betegekért imádkozni, a magányosokat felkarolni, a szegényeket támogatni, a gyámoltalanokat megerõsíteni. Az irgalmasság testi cselekedetei közé soroljuk a betegek látogatását. Ha erre személyesen nincs idõnk, úgy egy levél, egy apróbb megemlékezés vagy egy telefon is jó szolgálatokat tehet. (Nemcsak az úrnapi körmeneten való részvétel jelenti a keresztény hitvallást, hanem legalább annyira a gyengék és betegek szeretetben való támogatása!) A közvetlen halálba kísérõ mellett azonban számítani kell a segítõ családtagokra, barátokra, szomszédokra, egyházi személyekre, szociális és egészségügyi segítõkre, a különbözõ szeretetszolgálatokra stb.

A beteggel kapcsolatos minden tettünket az empátia hassa át. Bár az empátia mindenkivel többé-kevésbé veleszületett érzés, azt fejleszteni, éleszteni, sõt tudatosítani is lehet. A hosszú betegségben szenvedõ betegek hozzátartozóinak ez egyenesen kötelessége, mert az ilyen beteggel való segítõ együttélés rendkívül nagy türelmet, megértést, fizikai megerõltetést és lelkierõt kíván. E betegek ugyanis nyûgössé, követelõdzõvé és nehézkessé válhatnak, ami a hozzátartozók számára komoly próbatételt és kihívást jelenthet.

Ahogy az újszülöttet, úgy természetesen a haldoklót is gondosan ápolni, gondozni és kiszolgálni kell. Ez önmagában sem könnyû feladat.

A segítés egy másik, de nem elhanyagolható módja a beteggel való együttlét (társaság) és kommunikáció. Ez nem feltétlenül jelent beszédet. Egy mosoly, simogatás, ölelés, kézráhelyezés, ajkak benedvesítése ún. nonverbális (nem szóbeli) kommunikációként fogandó fel. Lehet együtt hallgatva magnózni, máskor mesélni, felolvasni, a fényképalbumot nézegetni, sétálni, a múltat felidézni. Nem feltétlenül kell nekünk beszélünk. Hagyjuk a beteget szabadon nyilatkozni. Nagy adomány és egyben segítség a ,,meghallgatni tudás''. De még ha mi magunk beszélünk is, ne csak önmagunkról beszéljünk. Kerüljük azokat a témákat, amik a beteg érzékenységét sérthetik. Ne vigasztaljunk úgy, hogy a beteg panaszait bagatellizáljuk, vagy azokat saját (mások) bajaival mintegy túllicitáljuk. Ki kell puhatolnunk, hogy mi érdekli a beteget. Van, akit a foci, másokat az unoka, de van olyan beteg is, akinek érdeklõdése már csak saját betegségére szorítkozik. Ne keltsünk aggodalmat, ne vonjuk kétségbe a kezelés érdemességét, ne emlegessünk rémregéket a hasonló kezelésekkel kapcsolatos ismereteinkrõl stb., mert a gyógyíthatatlan beteg fülébe könnyû bogarat helyezni. Beszédünk legyen mindig nyílt. Osztozzunk a beteg aggodalmában. Panaszait ne kicsinyítsük, de feleslegesen ne is fokozzuk szorongását. (Pl. röntgenkezelésnél ne kérdezzünk rá egy esetleges hányingerre, ami elõbb-utóbb ,,állítólag'' minden betegnél keletkezik.)

A betegnek szüksége van arra, hogy legyen valaki, akivel megosztja érzelmeit, aggályait, gondjait. Erre bátorítani is kell. Néha ugyanis félelmében szorong, nem nyílik meg, szégyelli betegségét, helyzetét, szerepét, vélt vagy valós gyengeségét stb. A partnerek közt legyen összhang! Van, amikor a beteg szólna -- de a partner nem --, vagy társa nem képes õt bátorítani. Máskor a beteg nem beszélne, míg partnere mindenáron beszélgetést erõltet. Elõfordul az is, hogy a beteg nem akar beszélni, noha szüksége lenne rá, miközben a partner nem érzi, mikor és miben tesz jót a betegnek, stb. A beszéden kívül a beteg viselkedésével, mimikájával számos ,,jelzést'' tehet, amit észre kell vennünk. Fogékonynak kell lennünk ezekre a jelekre. A reménytelenséget sohasem szabad hamis reménnyel ellensúlyozni. Nem szabad a beteget rövid lejáratú ígéretekkel áltatni, mert nemcsak irántunk való bizalma rendül meg, de az ígéret be nem teljesülése csalódást és felesleges csapást jelent számára. Ugyanakkor soha ne vegyük el a reményét. Pl. ha nem ártalmas gyógyszereket, injekciókat vagy más ,,csodaszereket'' kíván, kérését teljesítsük mindaddig, amíg azokat nem a felajánlott gyógyító (javító) mûtét (eljárás) helyett kívánja alkalmazni. A beteg megalapozott bûntudatát tartsuk tiszteletben, a megalapozatlant igyekezzünk menteni. Ne hánytorgassuk azonban fel neki az életében elkövetett hibáit, vétkeit, vagy akár egészségét tönkretevõ káros szenvedélyeit (dohányzás, ivás stb.).

Létezik ún. ,,szenzitív hallgatás'' (meghallgatás) is. Ilyen vetülete a gyónásnak is van, amely sok esetben megkönnyebbülést, megszabadulást és megnyugvást hoz. Adott esetben hagyjuk sírni is a beteget. Ez is könnyítést jelenthet. Lehetõség szerint tegyük meg a haldoklók kívánságait. (XII. Piusz pápa például haldoklása során egy tiszta pillanatában Beethoven elsõ szimfóniáját kívánta hallani.) Ne próbáljuk a haldokló magatartását megváltoztatni. Ne kezeljük gyermekként, ne neveljük, ne oktassuk, ne ,,idomítsuk''.

Keresztény ember számára a vallásos témák mindig aktuálisak, ám ezeket sohase erõltessük. Többnyire vigasztaló Jézus szenvedésének, feltámadásának, az új élet kezdetének emlegetése, Isten szeretetének, irgalmasságának hangsúlyozása. A hithez tartozik az elszakadni tudás is. Abból a célból elszakadni, hogy az ember még inkább kapaszkodjon és közelebb kerüljön Istenhez. (Az ember élete hasonlít a légzéshez. A kilégzés során mintegy elengedjük magunkból a korábban belélegzett és feladatát már teljesített levegõt.)

A szenvedõ ember felajánlhatja szenvedéseit szeretteiért, önmagáért, és egyben osztozik, részesül Krisztus szenvedéseiben is. Isten nemcsak Teremtõ, hanem az élet és halál ura is. Ezt a haldoklók is tudják, és ezért kérik általában segítségét. És bár Jézus feltámasztotta a halott Lázárt, az ember mégsem kívánhatja, hogy Isten újrateremtse a haldokló embert, és ezzel tulajdonképpen önnön törvénye ellen cselekedjék. A haldoklónak a haldoklásban újra meg kell ismernie, fel kell fedeznie Istent. Mert õ egyben a ,,kísérõ Isten'' is, aki bennünket életünk során kísér. Az Ószövetségben is kísérte népét, segítette, vezette és oltalmazta õket. A szükségben sem hagy el senkit, noha az elhagyottságot sok haldoklóval együtt maga Jézus is érezhette, hiszen a zsoltár szövegével így kiáltott a kereszten ,,Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?'' Az életben Isten segítségével sok minden beteljesedhet: Dávid legyõzhette Góliátot, Jób elégtételt és új életet nyert; de ugyanakkor a Szentírásban a végsõ határok is kirajzolódtak. Mózes pl. már nem láthatta meg az ígéret földjét. Ám az Úr senkit sem vesz igénybe erején felül. Ahogy az 1. Korintusi levél 10,13 versében olvashatjuk: ,,Hûséges az Isten, erõtökön felül nem hagy megkísérteni, hanem a kísértéssel együtt a szabadulás lehetõségét is megadja, hogy kibírjátok.'' Ne feledjük, hogy Jézus is azt mondotta: ,,mindazonáltal legyen meg a Te akaratod!''

A vallásos tárgyú beszélgetésen, felolvasáson, elmélkedésen kívül apróbb gesztusok is értékesek lehetnek, mint pl. egy kereszt rajzolása a homlokra. Nagyon hasznos a közös ima (zsoltárok, miatyánk, üdvözlégy, rózsafüzér, szabad szövegû imádságok stb.). Õsi népi szokás, hogy derék falusi keresztény asszonyok a haldokló mellett virrasztanak, imádkoznak, gyertyát gyújtanak. Ennek kapcsán magamban többször aggódtam, hogy ez talán ijesztõ lehet a betegnek, mert saját közeli halálával szembesül. Ám egyik betegem túlélte ezen ,,haldoklását'', majd kérdésemre azt válaszolta, hogy számára rendkívül megnyugvást és békét jelentett az, hogy nincs egyedül, és körülötte imádkoznak.

A haldoklás éppoly része legyen a kórházi ,,gyógyításnak'', mint a gyógykezelés egyéb összetevõi. Legyen valaki a haldokló mellett, s fogja a kezét. Legjobb, ha a beteget hozzátartozója õrzi. Néha beszéljen is vele. Nem tudhatjuk, hogy a beteg meddig és mennyit ért. Az mindenesetre feltételezhetõ, hogy a hallás egyik korán kifejlõdõ érzékszervünk; már a méhen belül is hall a magzat, s az intenzív osztályon eszméletlen állapotban kezelt számos beteg felépülése után meglepõ epizódokról, párbeszédekrõl vall. A haldoklóval való bánás ne legyen kirekesztõ, elkülönítõ, félretoló. A beteg még az úgynevezett minimum terápiában sem szenvedhet. Ne legyen fájdalma, ne szomjazzon, ne éhezzen, lehetõségeink szerint szabadítsuk meg kínjaitól, stb.

A hozzátartozók kötelessége a beteg keresztény útravalójáról gondoskodni. A szentgyónás egyfajta kibékülést jelent az Istennel, a Világgal és a Sorssal, mert a megbocsátás békéjét hozza el. A betegek szentsége nem az ,,utolsó kenet'', így annak felvétele ma már nem okozhat nehézséget. Szintén megnyugvást, néha jobbulást is hoz a betegnek, akinek tudnia kell, hogy ez nem a végsõ útravaló, hanem adott esetben éppen a gyógyulás reményének erõsítõje. Helyes, ha a betegek már a kórházba fekvés elõtt, de legalábbis még nem eszméletlen állapotukban veszik fel e szentségeket. Az igazi megerõsítés, sõt ha kell, útravaló (viatikum) természetesen az Eucharisztia, mely az utolsó vacsorára emlékeztet, s egyben a közeli feltámadás reményét és ígéretét is hordozza. Ezzel a haldokló mintegy Jézus útját járja. Ebben a gondolatban kell õt segíteni és erõsíteni. A halottak már nem alkalmasak arra, hogy felvegyék a szentségeket. Általános szokás azonban, hogy közvetlenül a váratlan halál után még elhívják a papot, aki a szent kenetet feladja. A halál ugyanis folyamat, amelyet nehéz egy bizonyos idõponthoz kötni, s nem tudni pl., hogy meddig hall a beteg!

A pap, sõt a halottkémlelõ orvos, valamint a barátok vigasztaló szerepe nem becsülhetõ le. A gyászoló hozzátartozóknak ilyenkor sok megértésre, tapintatra, részvétre, segítségre és keresztény szeretetre van szüksége. Hasznos az elhalt teteme mellett elmondott közös ima is. A visszamaradók számára a feltámadás reményének táplálása vigaszt jelent. A halott kereszttel történõ megjelölése révén a tetemet mintegy saját kezünkbõl Isten kezébe adhatjuk át.

A tetemmel való kegyeletes bánásmód régi kívánalom, és -- úgy gondolom -- e tekintetben komoly pótolnivalónk van. Régen minden kórházban ravatalozóhelyiség volt, ahol a halott nyitott koporsóban pihent. Ma viszont a halál után az osztályon töltött kínos két vagy több óra múltán a tetemek dísztelen kocsin, gyorsan a proszektúrára (a kórház boncolási osztályára) kerülnek. Végleg eltûnnek ezáltal a hozzátartozók szeme elõl, hiszen a gyásznép legközelebb már csak a temetésen találkozik a lezárt koporsóval.

Utószó

A kérdést közel sem kimerítõ, inkább figyelemfelkeltõ s csak a legmarkánsabb kérdéseket érintõ írásomat egy minden olvasóra egyaránt vonatkoztatható imával szeretném zárni, befejezni.

Uram! Te rendelted, hogy mindannyiunknak meg kell halnunk. Egyben vigasztalásképpen megmutattad, hogy képes vagy legyõzni a halált, s kereszthaláloddal minket is megszabadítottál az örök haláltól. Segíts és erõsíts minket, hogy mindenkor elfogadjuk a Te szent akaratodat. Hogy hitünk szerinti meggyõzõdéssel és alázattal viselhessük szenvedéseinket. Szeretteinktõl és életünkben szerzett javainktól békében tudjunk elválni. Lázadás nélkül fogadjuk el betegségünket és sorsunkat. A feltámadás reményében ajánljuk lelkünket a Te kezedbe, testünket pedig megbékélve adjuk át az enyészetnek. Engedd, hogy igaz keresztényként lehessünk szeretteink halálának jó kísérõi, s add meg nekünk is, hogy keresztény módon kísérjenek bennünket a halálba. Add, hogy úgy dolgozhassunk, mintha örökké élnénk, de úgy imádkozzunk, mintha bármikor meghalnánk. Biztosítsd számunkra a szentségi útravaló kegyelmét és az emberhez méltó halál lehetõségét. Szûzanyánk, imádkozzál érettünk, bûnösökért, most és halálunk óráján. Ámen.


Szabó Ferenc: Széljegyzetek az új médiatörvényhez
1996/2/28	Szabó Ferenc:  SZÉLJEGYZETEK AZ ÚJ MÉDIATÖRVÉNYHEZ

A Magyar Közlöny 1996. január 15-i száma közzétette az ,,1996. évi I. törvényt a rádiózásról és a televíziózásról''. A magyarországi katolikus, református és evangélikus egyházak, valamit a magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetsége (a következõkben: ,,történelmi egyházak'') közös nyilatkozatban üdvözölték az új médiatörvény megjelenését. Ugyanakkor hangsúlyozták, hogy több fontos észrevételük nem került be a törvény szövegébe. Meggyõzõdésük, hogy néhány év múlva az addigi tapasztalatok nyomán a nyitva maradt kérdések törvénymódosítás útján megoldódhatnak. ,,Azt pedig mindenképpen elvárjuk -- hangzott a nyilatkozat --, hogy a törvény gyakorlati végrehajtása során az egyházi és vallási mûsorok semmilyen szempontból se kerüljenek hátrányos helyzetbe a közszolgálati médiumokban.'' A történelmi egyházak azt is kinyilvánították, hogy képviselõik a médiumokat kezelõ közalapítványok kuratóriumában a társadalom javára, a közjó szolgálatában tevékenykednek majd. (Magyar Hírlap, 1996. febr. 8.)

A magyar katolikus püspöki kar médiabizottsága -- egyeztetve a történelmi egyházakkal -- több fontos módosítási javaslatot tett a törvénytervezethez, ellensúlyozva azt a liberális szemléletet, amely a (világnézeti) ,,semlegesség'' és a ,,pluralizmus'' címkéje alatt igyekezett elmosni a különbségeket egyrészt a vallási és az egyházi mûsorokra, másrészt a történeti egyházakra és a többi kisegyházra vagy szektára vonatkozó rendelkezések között, egyszerûen a ,,vallási'' címke alá foglalva valamennyit. Jóllehet az illetékes minisztérium egy évig semmi válaszra sem méltatta beadványunkat, az év vége felé mégis sor került bizonyos módosításokra; ezeket örömmel vette tudomásul az idézett nyilatkozat. Így például az általános rendelkezések keretében, a közszolgálati mûsorszámnál ilyen ,,értelmezést'' találunk: ,,a vallásszabadság megvalósulását szolgáló, valamint az egyházi és a hitéleti tevékenységet bemutató mûsorok''. ,,A mûsorszolgáltatás elvei és szabályai'' címû II. részben azt a rendelkezést olvassuk, hogy a vallási vagy hitbeli meggyõzõdést sértõ képi vagy hanghatások bemutatása elõtt a közönség figyelmét fel kell erre hívni. Persze, itt rögtön azt kérdezhetnénk: miért engedi a törvény, hogy a közszolgálati médiumokban ilyen programokat egyáltalán sugározzanak. A reklámozás szabályozásánál ilyen szempont szerepel: ,,Lelkiismereti, illetõleg világnézeti meggyõzõdés reklám útján a mûsorszolgáltatásban nem terjeszthetõ.'' Itt hozzá kellett volna fûzni: ilyen meggyõzõdés ,,nem is sérthetõ.'' Helyes a következõ tilalom: ,,Nemzeti ünnepek eseményeirõl, vallási és egyházi szertartásokról készített mûsorszámok közlését közvetlenül megelõzõen és azt közvetlenül követõen reklám nem közölhetõ.'' Illetve: ,,Nem lehet reklámmal megszakítani vagy megrövidíteni azt a mûsorszámot, amely vallási, illetve egyházi tartalmú.''

A közszolgáltatási mûsorszolgáltatás szabályainál kiemelem azt, hogy a mûsorszolgáltatónak különös figyelmet kell fordítania a vallási és egyházi, továbbá a nemzeti, etnikai és más kisebbségi kultúrák értékeinek megjelenítésére.

Az új törvény szerint közszolgálati mûsorszolgáltatásban és a közmûszolgáltatásban csak négy kategória támogatható, elsõ helyen szerepelnek a vallási és egyházi tartalmú mûsorszámok.

Döntõ fontosságú lesz a mûsorszolgáltatás szabályzata, amelyet kilenc hónapon belül el kell készíteni, és jóváhagyás végett meg kell küldeni a közalapítvány kuratóriumának. A törvény elõírja, hogy e szabályzat legyen tekintettel többek között a kulturális, tudományos, világnézeti és vallási sokféleségre, és annak rendszerét tárgyilagosan mutassa be. E fontos pontban sok függ a törvény értelmezésétõl; tehát egyesek a hangsúlyt a pluralizmusra helyezhetik a tárgyilagosság kárára, amikor a ,,kéregtörvénynek'' tartalmat adnak. Ezt jelzi már a kuratóriumi tagságra vonatkozó törvény. A katolikus, református és evangélikus egyházak, valamint a zsidó hitközségek együtt csak egy tagot küldhetnek a kuratóriumba, miként a többi bejegyezett ,,egyház'' (tehát kisegyházak, szekták és más közösségek) egyet. Nem kell különösképpen bizonyítani, hogy a történelmi egyházak hívei az ország lakosságának mégiscsak túlnyomó többségét alkotják. A tárgyilagosság azt követeli, hogy a mûsorszolgáltatásnál ezt a tényt figyelembe vegyék.

Minden attól függ tehát, hogy milyen lesz a mûsorszolgáltatási szabályzat és a törvény gyakorlati megvalósítása. A katolikus egyház igen jelentõsnek tartja a médiumokat az evangelizálásban. Persze, sürgetõ feladat, hogy Magyarországon is médiaszakembereket, valláskultúrával rendelkezõ hívõket lehessen bevonni e modern apostoli munkába, nem feledve azt sem, hogy bizonyos elõevangelizálás is sürgetõ feladat, tehát a hit és a kultúra párbeszéde a nem vallási-egyházi mûsorok keretein túlmenõen is.


Krómer István: Az MSZP--SZDSZ-kormány egyházpolitikájáról -- dióhéjban
1996/2/28	Krómer István:  AZ MSZP--SZDSZ-KORMÁNY EGYHÁZPOLITIKÁJÁRÓL -- DIÓHÉJBAN

Az 1990-es szabad választásokat követõen hivatalba lépett kormány közismerten jóindulattal viseltetett az egyházak újjászervezõdési törekvéseivel kapcsolatban, olyannyira, hogy ellenfelei nemegyszer keresztény kurzust kiáltottak. Az MSZP és az SZDSZ akkoriban élénken tiltakozott az egykor egyházi tulajdonban volt ingatlanok egy részének visszaadásáról rendelkezõ törvény megszületése ellen (a Fidesz, hívõ politikusainak nyomására, a szavazáskor tartózkodott). Fõleg az SZDSZ és értelmiségi szférája zajos kampányokat kavart számos egyházi iskola (újra)indítása ellen. ,,A vallás magánügy'' jelszóra hivatkozva többen a korlátozottan még a kommunista korszakban is meglévõ iskolai hitoktatás teljes felszámolását követelték. Éles támadások érték az MDF-es kultusztárcát, amiért tízéves közoktatási megállapodásokkal juttatta kiegészítõ támogatáshoz azokat az egyházi iskolákat, amelyeket a helyi önkormányzatok nem voltak hajlandók a szûkös fejkvótán túl támogatni. Ilyen tapasztalatok birtokában nem csodálható, hogy az egyházak aggodalommal gondoltak arra a lehetõségre, hogy 1994-ben az MSZP vagy az SZDSZ szerez döntõ befolyást a kormánypolitika alakítására. Mint ismeretes, immár másfél éve e két párt kétharmadnál nagyobb parlamenti többségû koalíciója van kormányon. Az eddigi tapasztalatok vegyesek. Nem igazolódtak be a legkomorabb jóslatok, ám arról sem beszélhetünk, hogy a kormánytöbbség és az egyházak viszonya megnyugtató lenne.

Az MSZP--SZDSZ-kormány nem kezdeményezte a már meghozott törvények egyházak számára hátrányos módosítását (az egyházi ingatlanok visszaadási határidejének húsz évre növelését az egyházak nem ellenezték). A kormány elvben vállalta a törvények folyamatos végrehajtását is, ám ezen a téren már komolyabb zavarokat figyelhettünk meg, s több jel szerint ezek hátterében a tudatos fékezés motívuma rejlik. A volt egyházi ingatlanok visszaszolgáltatása pl. egy egész évre szinte teljesen leállt -- egy apró formai probléma miatt. Az új kormány ugyanis megszüntette a törvény végrehajtásában fontos szerepet játszó, az Antall-kormány által az egyházi ügyek vitelére létrehozott államtitkárságot, s ennek feladatát a kultuszminisztérium egyik fõosztályára ruházta. A törvény államtitkárról szólt, államtitkár nem volt, így a törvény végrehajtása mindaddig leállt, amíg az egyházak türelmük fogytán határozottan szóvá nem tették az anomáliát. Az ingatlanok visszaszolgáltatásának folytatását erélyesen sürgették az ellenzéki pártok is. A kormánytöbbségtõl nyilván korábban sem igényelt volna különös erõfeszítést a törvény egyszavas hozzáigazítása az új kormányzati szerkezethez, csak némi figyelem és persze politikai akarat kellett volna hozzá.

Az államtitkári poszt (mint késõbb kiderült, átmeneti) megszüntetése szimbolikus jelentõségû is volt, azt jelezte, hogy az új kormányzat elõdjénél lényegesen kisebb jelentõséget tulajdonít az egyházi ügyeknek, ráadásul ezeket éppen az SZDSZ, az egyházakkal szemben a leghûvösebb viszonyt fenntartó párt hatáskörébe utalta. Ez a viszony talán még hûvösebbé vált, amikor az SZDSZ vezetõ oktatáspolitikusa, Horn Gábor egy nyilatkozatában az egyházi iskolák támogatásának csökkentését szorgalmazta. Ebben sokan nyíltan egyházellenes törekvést láttak. Más vélemény szerint e törekvés hátterében sajátos szemlélet áll: Horn Gábor és pártja ugyanolyan magánintézményeknek tekinti az egyházi iskolákat, mint bármely, a tehetõsebb rétegek különleges igényeinek kiszolgálására létrejött, magas tandíjat szedõ alapítványi vagy másféle oktatási intézményeket. Az egyházak viszont -- joggal -- úgy ítélték meg, hogy a vallásos szellemû iskola nem olyan luxus, hogy csak tehetõsebb szülõk engedhessék meg maguknak. Ezen a ponton a kormányfõ leintette az SZDSZ-t, és kijelentette, hogy a finanszírozás rendjét nem változtatják meg az egyházak rovására.

Horn Gyula közbeavatkozása mögött az MSZP-n belüli ,,egyházi lobbi'' erõteljes hatását sejthetjük, de közvetett befolyást gyakorolhatott a miniszterelnökre a két kormánypárt közötti feszültségek fokozatos kiélezõdése is. Az MSZP számos politikusa egyre nyíltabban hangoztatta azt a nézetét, hogy Horn Gyula a kormányalakításkor egy sok szempontból elõnytelen koalíciós szerzõdést kötött az SZDSZ-szel, amely a kisebb partnernek az élet számos területén túlzott, már-már meghatározó befolyást enged. A kormányfõ minden esetben saját pártja különbözõ csoportjainak kedvére is cselekszik, amikor az SZDSZ-tõl hatáskört sikerül visszaszereznie. Ahogy Hegyi Gyula közíró, MSZP-s parlamenti képviselõ párton belüli befolyása növekedett, az általa vezetett egyházi munkacsoport befolyása is nõtt, s Horn Gyula nekik is kedvezni kívánt, amikor az egyházi ingatlantörvény módosítása helyett címzetes államtitkárrá léptette elõ Platty Ivánt, s áthelyezte a Miniszterelnöki Hivatalba. Platty a kultusztárca egyik fõosztályvezetõjeként már az elõzõ kormányciklus idején is egyházi ingatlankérdések megoldásával foglalkozott, általában az egyházak megelégedésére.

A törvény végrehajtását azonban az anyagi források szûkössége, az egyházi tulajdonba adandó ingatlanok pillanatnyi tulajdonosai vagy használói, fõként a helyi önkormányzatok kártalanítására elõirányzott összegek alacsony volta is gátolja. Ellenzéki vélemények szerint a kormányzat politikai presztízsszempontok miatt törvényhozási és adminisztratív úton nem korlátozza ugyan az egyházak mûködését, ám megteszi ezt közvetve, költségvetési eszközökkel, szinte kiéhezteti az egyházakat. Ezt az értékelést alátámasztja, hogy az egyházak költségvetési támogatása 1994-hez képest nominálértékben sem nõtt, holott a két év együttes inflációja 40-50 % közötti. Kétségtelen ugyanakkor, hogy fõként Bokros Lajos pénzügyminisztersége idején sok más terület, köztük olyan alapvetõ ágazatok, mint az oktatás és az egészségügy költségvetési támogatása reálértékben majdnem ugyanilyen mértékben csökkent. Az egyházak barátságtalan költségvetési kezelése mindenképpen jelzésértékû, azt mutatja, hogy a jelenlegi kormány jövõképében az egyházak inkább szükséges rosszként, mint a társadalom újjászervezését segítõ, s emiatt támogatandó intézményként jelentkeznek. Különösen mostoha az egyházi felsõoktatási intézmények helyzete. Ezek a hasonló profilú állami egyetemeknek juttatott fejkvótának csak kb. az egynegyedét kapják, ami nemcsak barátságtalan, de kifejezetten törvényellenes is. Ezek az egyetemek ugyanis államilag elismert diplomát adnak, ugyanúgy a köz számára képeznek értelmiségieket, méghozzá magas színvonalon, ezért -- amint ezt alkotmánybírósági döntés is kimondta -- megilleti õket az átlagos állami támogatás. Az egyházak és az ellenzéki pártok többszöri sürgetése ellenére a már posztjáról lemondott Fodor Gábor minisztersége idején a kultuszminisztérium süketnek bizonyult e követelés teljesítésére. Magyar Bálint hivatalba lépése után ígéretek hangzottak el az anomália megszüntetésére, ám e sorok írásakor az utolsó fejlemény a katolikus és református egyetem vezetõinek a KDNP sajtótájékoztatóján elhangzott segélykiáltása volt: a támogatás növelése híján az egyetemek képtelenek tovább mûködni.

Abban minden érdekelt fél egyetért, hogy az egyházak támogatásában az évrõl évre visszatérõ politikai vitát és alkut pénzügyi automatizmusokkal kellene felváltani. Aggodalommal fogadták azonban az egyházak azt a kormányzati elképzelést, hogy minden adófizetõ személyi jövedelemadója egy részét utalhassa át egyházi célokra, mivel a történelmi egyházaknak sok a nyugdíjas és szegény híve, akik nem vagy alig fizetnek jövedelemadót. Kifejezetten tiltakoznak az egyházak a kormány tervének azon eleme ellen, hogy sport- és más egyesületekkel kelljen versenyezniük a támogatásért. Két ellenzéki párt, a Fidesz és a KDNP szerint ma egyedül az osztrák egyházfinanszírozási koncepció jelentene megnyugtató megoldást: az elvett egyházi ingatlanok fejében automatizmusokkal kellene támogatni az egyházakat. Az egyházfinanszírozás új alapokra helyezése az elsõ komoly törvényhozási erõpróba lesz, melyben világossá válik: az MSZP és fõként az SZDSZ csak saját doktrínáiból indul ki, avagy képes lesz a szabályozáskor figyelembe venni az egyházak elgondolásait. Az eddig követett egyházpolitikai gyakorlat legalábbis kételyeket ébreszt ez utóbbit illetõen.


Gyorgyovich Miklós: Ellenszélben
1996/2/28	Gyorgyovich Miklós:  ELLENSZÉLBEN

Az egyház sohasem élte hitét steril környezetben. Az eddig eltelt kétezer év bõven igazolja ezt. Mindenkor az a krisztusi kijelentés adta optimizmusát, hogy a pokol kapui nem vesznek rajta erõt, s az a tapasztalat, hogy minden idõben képes volt a Szentlélek által megifjodni.

Ma is érzõdik e kettõsség.

A Magyar Nemzet XII. 28-i számában olvastam ,,A túlvilági üzenetektõl a fekete miséig'' címû cikkben, hogy az Ökumenikus Tanulmányi Központ teológusok közremûködésével tanulmánysorozatot készített, s ennek 12. száma a spiritizmussal, a sátánizmussal és ,,társaikkal'' foglalkozik. A szerzõk megállapítják, hogy ezek komoly károkat okozhatnak a társadalomnak. A cikket N.O. jegyzi. A sátánistákat istentelen mágia ûzõinek nevezi, akik a fekete miséken fordítva mondják a miatyánkot, a krisztusi kereszthalált állatkínzással profanizálják. De nem áll távol tõlük semmilyen perverzitás sem. Felsorolja szervezeteiket is, a Szaturnusz Rendet, az Ezüst Csillag Rendet, a Keleti Templom Rendet. Utóbbinak többszáz tagja lett öngyilkos, illetve erõszakos halál áldozata lett tõlünk nyugatra a közelmúltban. Figyelmeztet a cikkíró arra is, hogy a keresztény családoknak fontos szerepet kell vállalniuk a lelki károk megelõzése, illetve a gyógyítás terén.

A Magyar Hírlap január 15-i számában Ádám Katalin arról tudósítja az olvasókat, hogy Gábor Imre plébánost súlyosan megsebesítette egy jugoszláv merénylõ. Meglepõ a cikk melléklete: összegzés arról, hogy 1991 és 1996 között milyen egyházi személyek sérelmére elkövetett emberölések és merényletek fordultak elõ. A felsoroltak mind a nyolcan a katolikus egyház papjai, illetve környezetük tagjai voltak.

Az Új Magyarország február 9-i száma is az egyház elleni támadásokkal foglalkozik. A cikk szerzõje, Rozgics Mária, összeállításában sorolja a bûncselekmény-fajtákat. Ilyenek: gyilkosság, templomrobbantás, betörés, üvegek összetörése, rongálások, bántalmazás. Megszólaltatja a Rózsák terei plébánost, Spányi Antalt is: ,,Nincs nap, hogy zavartalanul végezhetnénk szolgálatunkat. Néhány napja több imádkozót vertek véresre a templomba betörõ garázda elemek . . . a perselyfeltörést nem is említem, az nemcsak nálunk, a kerület majdnem minden templomában gyakori jelenség.''

A napi hírek között is párját ritkítja az a fajta bûncselekmény, melyrõl a március 20. körül valamennyi napilapunk beszámolt. Szatymazról van szó, ahol -- mint késõbb kiderült -- három fiatalember betört a katolikus templomba. A miseruhákat sárba taposták, a kelyhet a közeli erdõben összetörték, gyertyákat szórtak el. Az Új Magyarország tudósítója körkérdéssel fordult az egyházi és politikai vezetõkhöz, minek vélik ezt a gaztettet. Többségük elhárította a kérdést, néhányan haszonszerzésre gyanakodnak, ám sajnos nem így áll a helyzet. Ez konok lázadás az Isten ellen, mindenki és minden ellen, ami a vallásossággal, hittel összefügg. Tettük nem anyagi indíttatású, hiszen kifejezetten csak a kegytárgyak elpusztítására törekedtek. Ez bizony vallásgyalázás.

Rosdy Tamás a Magyar Nemzet számára Ádám György agykutatóval készített interjút. Elpanaszolja, hányfajta szélhámossággal kell szembenéznünk: a közszolgálati televízióban paratudományos programokat is sugároznak; az idei év elsõ hetében a rádióban hallotta nyilatkozni Magyarország fõboszorkányát az ország jövõjérõl, közvetlenül komoly közéleti emberek megszólalása után. A pszeudotudományok képviselõi ellenõrizetlen kijelentéseket tesznek. Az ország a csillagjósoknak, a horoszkópkészítõknek terepévé vált. Megjegyzi, hogy vannak hazai termelésû zagyvaságok is, de a legtöbb külföldrõl, fõleg Ázsiából, a volt Szovjetunió területérõl és az Egyesült Államokból kerül hozzánk. Leszögezi: ,,A rádió némely késõ esti és éjszakai mûsora a lélekvándorlásról szól, de a Vízöntõ címû vasárnap éjszakai, ún. New Age tévémûsor mondandója sem ártalmatlan játék, hanem veszélyes manipuláció a labilis idegrendszerû hallgató és nézõ pszichikai állapotával és a formálódó fiatal elme egészséges fejlõdésével.'' A professzor a szakemberek tudományos megalapozottságú népszerûsítõ kiadványaitól remél eredményt.

Ám sérelmek érik az egyházat a kormányzat részérõl is. Az Új Magyarországban jelent meg M.D. monogrammal rövid tudósítás arról a megbeszélésrõl, melyet a KDNP parlamenti frakciója szervezett a Magyar Püspöki Kar és a Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetsége vezetõi részére. Mind az utóbbi szervezet, mind pedig a püspöki kar vezetõi -- Paskai László prímás, Seregély István érsek, Gyulay Endre és Ternyák Csaba püspökök -- súlyosan diszkriminatívnak tartják, hogy a kormányzat az egyházi iskolákat korántsem részesíti olyan mértékû pénzügyi támogatásban, mint az állami iskolákat, bár Semjén Zsolt frakcióvezetõhelyettes szerint remény van arra, hogy kedvezõ elmozdulás következik be e téren. De miért remélni kell azt, amit más intézmény minden további nélkül megkap?

E támadások és hátrányos megkülönböztetések felvetik a kérdést: létezik-e egyáltalán erkölcs hit nélkül? Ezt boncolgatja a Népszabadság február 9-i számában Nagy Csaba, felidézve Carlo Martini bíboros és Umberto Eco vitáját, mely a Liberal címû olasz lapban kapott nyilvánosságot. A milánói érsek szerint magas erkölcsiségû magatartás vallásos hit nélkül nem lehetséges. Eco -- aki A rózsa neve címû regényének megjelenése óta a jezsuiták szerint a katolikus ortodoxia elsõ számú közellensége -- úgy véli, hogy létezhet vallás nélkül is erkölcs. Eco azt hangsúlyozza, hogy a nem hívõ ember is értelmet tud adni életének és halálának, tudatosan hagy üzenetet az utána következõknek. Az interjú végsõ kicsengése is ez a gondolat. Talán nem véletlenül. Annál is inkább nem, mert számos esetben megfigyelhetõ tendenciáról van itt szó. Többnyire a végszót nem az egyház képviselõi kapják a közszolgálati médiumok mûsoraiban. Visszatérve Ecóra: mindennapi életünk szörnyûségei utalják az ideák világába érveit, hiszen naponta tapasztaljuk, hogy milyen kártékony és romboló az a valláserkölcsöt, meleg családi környezetet nem ismerõ féktelen tömeg, amely annyiszor hallat magáról teljesen kivetkõzve emberi mivoltából.

II. János Pál nálunk jártában felhívta figyelmünket missziós feladatainkra. Ez az ország nagyon kifosztott, de erkölcsileg még elesettebb, és ebben a tapasztalt ellenszélben a káros folyamatokat megfordítani talán még nehezebb. Bár komolyan kell vennünk Mesterünk tanítását, aki ezzel kapcsolatban kifejtette: ,,Boldogok vagytok, ha miattam szidalmaznak és üldöznek titeket, és hazudozva minden rosszat fognak rátok.'' (Mt 5,11) Õ mondta azt is: ,,Az én igám édes, az én terhem könnyû. . .''


Ferencz Antal: Az AIDS mint kényszerítõ erõ személyes és társadalmi körülményeink újragondolására
1996/2/28	Ferencz Antal:  AZ AIDS MINT KÉNYSZERÍTÕ ERÕ SZEMÉLYES ÉS TÁRSADALMI KÖRÜLMÉNYEINK ÚJRAGONDOLÁSÁRA

Bevezetés

Ebben a tanulmányban nem az AIDS* orvosi és járványügyi jelenségeivel kívánok foglalkozni. Arra kívánok összpontosítani, hogy a puszta orvosi és biológiai szinten túl milyen általános tanulságokra mutat rá az AIDS járvány megjelenése, és milyen kényszerítõ tanulságokat hozott és hoz a betegség terjedése egyéni és közösségi életünk számára. Tanulmányomban jelentõs mértékben támaszkodom J. F. Malherbe és S. Zorilla orvosi etikai kutatásaira.

Rendezettség és káosz

A mai közgondolkodásra jellemzõ az a szinte vallásos hit és meggyõzõdés, hogy a tudomány, a technika, a gazdaság és a jóléti társadalom teljes védelmet nyújt a mai ember számára minden kellemetlen vagy ártó veszedelemmel és véletlennel szemben. Úgy véli, hogy a természetben megjelenõ kiszámíthatatlanság, rendezetlenség és káosz, amellyel a régebbi korok embere oly gyakran szembesült, a modern világ eszközeivel legyõzhetõ. Ezért fordul szinte vallásos áhítattal a tudomány, a technika és a gazdasági élet törvényei felé, amelyek -- hite szerint -- képesek számára a rendezettséget és biztonságot szavatolni.

Az AIDS járvány azért jelent szinte feldolgozhatatlan nehézséget a mai közfelfogás számára, mert a ma emberének pontosan ezt a legmélyebb hitét rendíti meg alapjaiban, hogy már leküzdöttük a korábbi történelmi korszakokra jellemzõ létbizonytalanságot, a rendezetlenséget. Ez a nehézség akkor sem tûnne el, ha -- mint ahogyan reméljük -- hamarosan gyógyíthatóvá válna a betegség. Az AIDS megjelenése ugyanis túlmutat önmagán: rámutat arra, hogy a tudomány és a technika a rendezetlenség, a káosz leküzdésének szükséges, de önmagában korántsem elégséges eszköze.

Az AIDS járvány megoldásának technikai kísérlete és akísérlet sikerességének elvi korlátai

Az AIDS járvány kikerülhetetlen kérdéseket vet fel, mert az emberi lét egyik legalapvetõbb területét, a szexualitást érinti. Halálos veszedelemmé változtatja azokat a legmeghittebb cselekedeteket, amelyeknek a célja az élet adományozása vagy ünneplése lenne.

A megoldás jelenlegi legismertebb technikai kísérletét az óvszer alkalmazása jelenti. Általános az értetlenség, hogy miért sokkal kisebb ennek az eljárásnak az eredményessége az elvárhatónál.

A mai közfelfogás szerint a szexualitás szinte kizárólagos értelme és célja a szervi gyönyör elérése. Ha azonban a nemiség kérdése valóban korlátozható lenne erre, akkor érthetetlen, hogy az óvszer ajánlásának elfogadása miért vált ki a konkrét esetben sokszor akkora ellenállást, mint amekkorát valójában kivált. Ennek a mélyebb oka, hogy az egyén legbelül tudatában van annak, hogy nincs összhang a között a szerep között, amit a technika szán neki, és a között az önmagáról alkotott kép között, amit õ saját maga az elfogadtatásra, elismertetésre és teljességre irányuló vágya alapján alakított ki. Az óvszer megakadályozza a másik teljes elfogadását. Ráadásul az óvszer használatára elindított kampányok megfeneklenek, mivel felelõsségérzettel rendelkezõ személyeket tételeznek fel, akik viszont társadalmilag jelentõs létszámot már nem jelentenek. Sõt a kampányok maguk is hozzájárulnak a felelõsségérzet csökkentéséhez azzal, hogy a nemiségben nem látnak többet, mint a szervi kéjérzet hajszolását, és nyomokban sem fedezhetõ fel bennük a nemiség tényleges értékének mint kivezetõ útnak a bemutatása és elfogadtatása.

Az óvszer alkalmazása látszólagos egyszerûsége mellett további hatalmas nehézséget is jelent. Valóban nyújt ugyan valami védelmet a fertõzés ellen, de teljességgel lehetetlenné teszi az életadást, megfosztja a nemiséget az ember és a közösség számára legfontosabb egzisztenciális céljától, az élet adományozásának a lehetõségétõl. Ez az egyén szintjén az eltárgyiasodás, a közösség szintjén a közösség megszûnésének a kockázatát jelenti.

Az AIDS járvány hatása az egyén és a közösség kapcsolatára

Az AIDS járvány radikálisan teszi fel az egyén és a közösség kapcsolatának a kérdését. Az AIDS ugyanis egyfelõl a járványtan körébe tartozó, közegészségügyi jelentõségû fertõzõ betegség, másfelõl az egyének legintimebb kapcsolataiból kitörõ betegség, mivel többnyire az emberek magánéletét jelentõ kapcsolatok és személyes döntések révén terjed. A mai közgondolkodás számára elviselhetetlen az a tény, hogy az egyén személyes döntéseihez közösségi és közegészségügyi kockázat társulhat. A mai uralkodó közfelfogás, az önzõ individualizmus az egyén magánéleti döntéseit óvja, tiszteli, és láthatóan elutasítja azt a lehetõséget, hogy az egyén legszemélyesebb döntései ártalmasak lehetnek a másik ember vagy az egész közösség számára.

Ennek a felfogásának a mélyén az húzódik meg, hogy maga a társadalom ,,nem fogadja el saját magát'' (Castoriadis), nincs hosszú távú terve saját maga számára. Mivel a mai társadalom világos távlati közösségi célokat nem fogalmaz meg sem a fejlett országokban, sem a hozzánk hasonló országokban, ezért a társadalom irányultságát általában nyomást gyakorló csoportok erõszakolják ki. Ez a helyzet az irracionális döntések halmozódásához vezet, és a társadalom további távolodását attól, hogy mint megvalósítható távlatos terv hordozójára tekinthessen magára.

Az AIDS vonatkozásában is több nyomásgyakorló csoport ismerhetõ fel. A fertõzöttek, a betegek és a hozzájuk közelállók -- teljesen érthetõ, elfogadható és helyeselhetõ módon -- követelik a gondoskodást és a gyógyítást, továbbá a diszkrimináció minden megnyilvánulási formája elleni védettséget. A nem fertõzöttek a hatékony megelõzést követelik, és abban reménykednek, hogy hamarosan megjelenik valamilyen sikeres gyógyító eljárás. A betegekkel foglalkozók hatalmi eszközöket követelnek a maguk számára a betegség elleni küzdelemhez, és azt, hogy a saját elképzeléseiken kívül ne kelljen más elgondolásokhoz alkalmazkodniuk. Önmagában véve tehát mindegyik csoport törekvése helyeselhetõ. A politikusok ,,fagyasztják'' a vitákat, háttérbe húzódnak a probléma társadalmi megjelenítése elõl, és ráhagyják a betegekkel és a betegséggel közvetlenül foglalkozókra a felmerülõ gondok lehetõség szerinti kezelését.

Az AIDS járvány kihívása az egyén önértelmezése számára

A mai közfelfogás szemet huny az egyén felelõssége felett, az egyén pedig reménykedik, hogy a társadalom gyõzedelmeskedni fog a járványon. A járványon viszont csak úgy lehet úrrá lenni, ha az egyén elfogadja, hogy maga is a társadalom része, és képes megváltoztatni a viszonyulását a világhoz, önmagához és a másik emberhez.

A ma embere és a mai közfelfogás számára az a felismerés elviselhetetlen, amit a járvány fogalmaz meg. Az AIDS ugyanis azt fedi fel brutális nyerseséggel, hogy az, amit az ember mûvel, az egész társadalom jövõjére kihatóan irracionális.

A közfelfogásba ugyanakkor nem integrálódik azoknak a véleménye, akik AIDS-ben halnak meg. Õk túsznak érzik magukat, akiket titokban fogva tartanak, és õket fogva tartva néz farkasszemet egyfelõl a gyógyítók igyekezete, másfelõl a kérdés tényleges mélységeivel való szembenézést nem vállaló közfelfogás. Aki ténylegesen szenved, úgy érzi magát ebben a helyzetben, hogy rajta mint egyénen túllép a járvány, tõle távoliak a betegségrõl folyó megnyilatkozások, valójában nem rá irányulnak a betegség leküzdésére hozott intézkedések, és õ nem egyénként, hanem elvont esetként jelenik meg.

A szervi szintre redukált szexualitás ellehetetleníti, hogy az egyén alannyá, személlyé válhasson. Az egyén ebben a redukcióban eltárgyiasodik, ami önmagában is ellenállást jelent a személlyé válásban történõ kibontakozással szemben, és önmaga felépítése helyett önmaga lerombolásához vezet.

Az egyén a mai közfelfogás közegében nem talál olyan ráhatásokat, amelyek az alanyiságának kifejlesztésére késztetnék. Valójában azok a béklyók, amelyek meggátolják, hogy az értékes személlyé válás útján elindulhasson és végighaladhasson, azoknak a parancsoknak a belsõ elfogadását jelentik, amelyek abból a társadalmi szférából záporoznak rá, amely az õ sajátja, ami õt körülveszi.

A szexualitás kérdésének újraelemzése az AIDS járványtanulságai nyomán

A ma embere és a mai közfelfogás számára a szexualitás tényleges értéke rejtve marad. A mai közfelfogás az ideális szexualitást a szervi gyönyör és a többpartnerûség megkötések nélküli kiélésében véli. Ezt sugallják a médiák, ezt támogatja a közfelfogás, ez irányban hatnak a törvényalkotásra befolyást gyakorló erõk. Az AIDS ennek a felfogásnak az irracionalitását mutatja be kérlelhetetlen élességgel, és a szó szoros értelmében véve halálos pontossággal.

Az énközpontú egyén természetesnek véli, hogy õ mindenkire kiterjedõ, általános jogosultságok, sõt elõjogok birtokosa, hogy a társadalom ki kell, hogy elégítse minden vágyát. Ez a szemléletmód azonban még elviselhetetlenebbé teszi számára azt a hiányérzetet, amely minden emberi lét velejárója, és ennek a hiányérzetnek a szakadékát igyekszik kétségbe esetten feltölteni azzal a szervi szintû szexuális gyönyörkereséssel, amit a közfelfogás sugall számára.

Tragikusan helytálló és keserûen szellemes a mai helyzet jellemzése egy újabb tanulmányban (Malherbe): ,,Társadalmunk felfedezte a hiányérzet színültig töltésének az ideológiáját, aminek azok válnak áldozataivá közöttünk, akik hiába keresik annak a tökéletlenségnek a csökkentését, ami velejárója minden létezésnek''. Az etika ennek a bensõ hiányérzetnek a felismeréseként jelenhet meg, a felismert hiányérzet viszont mozgató erõvé válhat a kapcsolatok új, értékes formáinak a kereséséhez.

Az AIDS járvány baljós árnyképekkel, szinte negatív tanulságként rajzolja körül a teljes értékû szexualitást. Elénk vetíti, hogy a többpartnerûség az AIDS rettenetes kockázata. Elénk vetíti, hogy az a nemiség, amely nem bontakozhat ki teljes értékében, amelyben nincs meg az életadományozás lehetõsége, az embert a biológiai szintre redukálja, eltárgyiasítja, és a többpartnerûség felé sodorja. Ezekkel mutat rá arra, hogy a teljes értékû nemiség a legteljesebben a férfi és a nõ közötti, egész életre szóló, hûséges, az életadományozásra törekvõ, az életadományozás lehetõségét mindig vállaló párkapcsolatban bontakozhat ki, amelyben a társak teljességükben és korlátaikkal együtt elfogadják egymást, amelyben összhangban élnek a társadalommal, amelynek részei és felelõs alakítói is. Ez a párkapcsolat társadalmi síkon a házasságban valósul meg, aminek az értékét az egyház a szentség rangjára emelte. Ebben a kapcsolatban bontakozhat ki a legteljesebben a házastársak személyisége, ebbõl a kapcsolatból fakad az új élet, és ez a kapcsolat állhat ellen a legszilárdabban a mai közfelfogás eltárgyiasító szellemének és sugallt parancsainak, sõt még az AIDS járvány veszedelmének is.

Az orvos és a beteggel foglalkozók helyzete az AIDS járványban

Az orvos a HIV fertõzöttekkel és az AIDS-es betegekkel kapcsolatban sem mérlegeli a felelõsség kérdését, hanem legjobb tudása szerint igyekszik segíteni a rászorultakon. A hivatását átérzõ orvosban és hivatásuknak élõ ápolókban, segítséget nyújtókban a rászoruló iránti odaadó segíteni akarás legyõzi azt a félelmet, hogy segítõ tevékenysége közben maga is megbetegedhet. Valójában a HIV fertõzöttekkel foglalkozók teljes tudatossággal és elszánt, önfeláldozó segítõkészséggel vállalják azt a kockázatot, hogy maguk is beteggé válnak.

A történelemben eddig a járványok elleni küzdelemben mindig közösen lépett fel az orvos, az egészségügy és a társadalom. A járványok leküzdésében vagy terjedésüknek megakadályozásában a betegeket gyógyítók és ápolók ténykedéseinek támogatására a közösség hatósági intézkedésekkel sietett közremûködni. Ezek az intézkedések lehettek szûrõvizsgálatok, tömeges védõoltások, gyógykezelési kötelezettségek elõírása vagy a betegek elkülönítése. Ezen intézkedések betartását a közösség a közhatalom útján szigorúan meg is követelte, és a közfelfogás alapján meg is követelhette. A megbetegedettek viszont a törvényhozó által is szavatolt, megfelelõ orvosi és egészségügyi ellátásban részesülhettek és részesültek. A kettõs cél az egyén gyógykezelése és a közösség, a másik ember védelme a betegség ellen.

Az AIDS járvány különleges körülményei alapvetõen változtatták meg ezt a kapcsolatot. Mind az orvostudomány, mind a társadalom azt keresi, hogyan lenne kialakítható ennek a járványnak az esetében is olyan kapcsolat közöttük, mint amilyen a többi járványos megbetegedés esetében már kialakult, jól mûködik, és akár a betegség teljes megszüntetéséhez is elvezethet. A fentebb már említett körülmények azonban, elsõsorban annak az új vonásnak az el nem ismerése, hogy az AIDS nemcsak biológiai síkon megjelenõ kockázat, hanem az ember és a társadalom önértelmezésére is kiterjedõ problémát jelent, jelentõsen nehezítik és lassítják azt a folyamatot, hogy ebben a kérdésben is megfelelõ kapcsolat alakulhasson ki a gyógyítók és a társadalom között.

A járvány leküzdésére irányuló együttmûködés mutatója, hogy terjed-e a járvány vagy visszafejlõdik. Ameddig a járvány terjed, addig nem kellõen hatékony a gyógyítók és a társadalmi erõk kapcsolata. Ha csökkenni fog a járvány terjedése, az a kellõen hatékonnyá váló kapcsolat jele lesz. A mai jelentõs erõfeszítések csupán a járvány mérséklésére elegendõek, és a járvány minden bizonnyal jóval hevesebb lenne, ha a mai lehetõségek nem állnának rendelkezésre.

Jóllehet az AIDS fõként a többpartnerûségen alapuló szexuális, kisebb mértékben közösen használt injekciós eszközzel történõ kábítószer-beviteli kapcsolatok útján terjed, más körülmények között csak jóval ritkábban, mégis kezd már félelem fellépni egy egyszerû kézfogástól, valakinek a megérintésétõl is. Aki a másikban halálos veszedelmet lát, az szinte elkerülhetetlenül elmagányosodik, a másik veszélyes tárggyá válik szemében, és eközben eltárgyiasul maga is.

Az AIDS járvány elleni küzdelem és ára

Magyarországon az AIDS járvány súlyossága a számszerû járványtani adatok alapján még mérsékeltnek nevezhetõ, de ez nem jelenti azt, hogy jelentõségét alá szabadna becsülni. A világjárvány nálunk is terjed, és hatalmas összegeket emészt fel.

Méregdrága laboratóriumi vizsgálatokkal meg kell vizsgálni pl. minden véradó vérét, hogy az életmentõ vérátömlesztés még véletlenül se okozhasson HIV fertõzést -- ahogyan ez például megtörténhetett még fejlett országokban is, ahol késõn kezdték el a véradók vérének ellenõrzését. A magyar egészségügy térítésmentesen végez ellenõrzõ vizsgálatokat olyan személyeknél, akik attól tartanak, hogy megfertõzõdhettek. Végzik a fokozott kockázati csoportok szûrõvizsgálatát is. A betegek járóbeteg-ellátás keretében, majd -- a betegség késõi fázisában -- kórházi kezelésben részesülnek, olyan kórházi osztályon, amely kizárólag az AIDS-esek ellátására szolgál. Mind a gyógyszeres kezelés, mind a kórházi ellátás hatalmas anyagi erõforrásokat emészt fel. Nagy költséget jelent az AIDS-ellenes propagandakampányok és az AIDS megelõzésére szolgáló intézkedések lebonyolítása is. Ezek jelen formában történõ kivitelezésének elvi, társadalmi és belsõ korlátairól szólnak ezen tanulmány elõzõ fejezetei.

Ezek figyelembevételével komolyan mérlegelni kellene, hogy az AIDS járvány elleni küzdelemnek hogyan lehetne megvalósítani azt az elvileg is sokkal hatékonyabb formáját, amely a járvánnyal való bátor szembenézés tanulságainak levonásából állna, és kialakíthatna az egyének és a közösség számára egyaránt elfogadható egyetértést a járvány elleni küzdelemhez. Azok a kiadások, amelyeknek a jelenlegi módon történõ felhsználásától elvileg sem várható kellõ eredményesség, elégségesek lehetnének valóban hatékony eszközök bevezetésére. Ez hatalmas vállalkozás lenne, sok nehézséget kellene ehhez leküzdeni, beleértve még a közfelfogás módosítását, megváltoztatását is. Bizakodom, hogy ez lehetséges lenne, mivel meggyõzõdésem, hogy minden fél, még a legtragikusabban érintettek is készséggel és eltökélten vetnék bele magukat a járvány elleni küzdelembe.

Befejezés

Az AIDS járvány által felvetett problémákkal szembe kell néznünk. Pontosan le kell vonnunk az AIDS járványból adódó tanulságokat.

Ezek közül az egyik legfontosabb, hogy a technikában ne valamilyen elvont, kizárólagos és mindenható csodaszert lássunk és tiszteljünk, hanem konkrét és értékes, mindig fejleszteni való eszközt problémáink megoldására, életünk rendezettségének javítására.

A másik, hogy az AIDS esetében a járvány technikai és biológiai szintû kezelésétõl nem vérható teljes értékû megoldás. Sõt a probléma technikai kérdésként való kezelése kiindulópontja lehet a betegség felgyorsuló terjedésének.

A következõ tanulság, hogy a teljes értékû szexualitás elutasítása, a csupán a testi gyönyört hajhászó magatartás a HIV fertõzés esetében növeli a járvány kockázatát, nemcsak azért is, mert olyan biológiai és egzisztenciális értelemben véve értelmetlen, irracionális szexuális viselkedésmódokhoz vezet, melyekben a legnagyobb veszedelmet a többpartnerûség jelenti, hanem azért is mert ebben a folyamatban az egyén a másikban mindössze tárgyat, vágyai kielégítésének eszközét látja, és közben maga is eltárgyiasul, ami további hajtóerõ az irracionális szexuális viselkedésmódok hajszolásához.

Fontos tanulsága az AIDS járványnak, hogy mindent meg kell tenni annak érdekében, hogy az egyén és a közösség önértelmezése megújuljon, lehetõvé váljon olyan új közfelfogás kialakulása, amely nem terjesztõje, hanem fékezõje vagy megszüntetõje lehetne a járványnak.

Az AIDS járvány kérdéseinek az elemzése nemcsak szakmai tanulságokkal szolgál, hanem a járvány valóságában mutatja be a modern keresztény társadalomfelfogás érvényességét. Ez a társadalomfelfogás elismeri a technika jelentõségét az ember életkörülményeinek a javításában, és szorgalmazza a technika fejlõdését. Ugyanakkor megfogalmaz olyan újonnan felismert realitásokat, mint a társadalmi egyensúlyhiányok és a bûn struktúrái, amelyek társadalmi szintû jelenségek, de szinte kényszerítõ erõvel befolyásolják az egyének életét is. (Sollicitudo rei socialis)

Az Élet evangéliuma (Evangelium vitae) is gazdag tanulságokkal szolgál, amelyek az AIDS járvány elleni küzdelemben is hasznosíthatók. Teljes valóságában állítja elénk az élet civilizációjának és a halál civilizációjának a jelenségét. Az a biológiai, technikai, közfelfogásbeli, pszichológiai, szociokulturális, társadalmi, közéleti, médiapiaci összefüggésrendszer, amelyben az AIDS megjelenik, a halál civilizációjának mindennél szemléletesebb példája.

Az élet civilizációjának a megvalósítása elérhetõ cél lehet. Mindenki hozzájárulhat eléréséhez, bármilyen viszonyban legyen is az AIDS járvány kihívásaival. Mindenkinek megvan a lehetõsége, hogy személlyé, alannyá válhasson ebben a kihívásban, ha részt vesz a közfelfogás megváltoztatásában, ha vállalja a tényleges segítõkészséget, az önzõ individualizmus irracionális követelései elleni küzdelmet, a másik tiszteletét és elfogadását, a család és a családi élet teljességét, az új élet értékét, a közösség iránti felelõsséget.

Tanulmányomat J. F. Malherbe mûvébõl vett idézettel zárom, ami tömören és a ma vallásos és nem vallásos embere számára egyaránt érthetõen fogalmazza meg a járvány, valamint az egyén és a társadalom krízise leküzdéséhez szükséges alapvetõ fontosságú teendõt: ,,Váljunk személyesen és közösen saját történelmünk alanyaivá!''

Jegyzet

A tanulmány szerzõje: orvos, egyetemi tanár, hivatalos HIV vizsgáló laboratórium vezetõje, AIDS-szel foglalkozó (hazai és nemzetközi) szakértõi bizottságok tagja, a Magyar Bioetikai Társaság elnökségi tagja, az orvosi etika tanára.

*Az AIDS betûszó a betegséget (,,Acquired Immunodeficiency Syndrome'' -- jelentése: szerzett immunhiány szindróma) jelöli. Az AIDS a HIV (Human Immunodeficiency Virus -- emberi immunhiány vírus) fertõzés következménye. A fertõzés elsõ fázisában a HIV vírus tönkreteszi a szervezet fertõzések elleni védelmét biztosító immunrendszert. A betegségnek ebben a fázisában az egyén még teljesen egészségesnek látszik. Ezután azonban a védtelenné vált szervezettel már könnyedén elbánnak más mikroorganizmusok. Ez a fertõzés utolsó fázisa, az AIDS, ami tehát egyre halmozódó és egyre súlyosbodó fertõzések sajnálatosan jól felismerhetõ megjelenését jelenti.

A HIV fertõzésnek van valami képletes értelemben vett szomorú tanulsága is. Az elsõ fázisa olyan, mintha egy várnak vagy egy országnak a védelmét pusztítaná el valami észrevétlenül. Ezt követõen már a legkisebb erõ is szinte akadálytalanul végezhet vele.


Frank Miklós: A szeretet negyedik dimenziója II.
1996/2/28	Frank Miklós:  A SZERETET NEGYEDIK DIMENZIÓJA II.

Újabb kihívások

A 60-as évek három síkon jelentettek kihívást az egyre erõsödõ Caritas Internationalis számára: az egyik a már jelzett megnyílás a fejlõdésben lévõ országok felé, a másik a lassú és óvatos közeledés a kommunista blokk országai részérõl a Nyugat felé és fordítva, és végül, mindkét tendenciát magában foglalva, a II. vatikáni zsinat eseménye annak minden következményével. Vizsgáljuk õket egyenként.

1. A Harmadik Világ

Amint erõsödött világszerte a gyarmatok törekvése az önállóságra és ezzel a Harmadik Világ politikai befolyása, úgy szembesült a Caritas Internationalis is ezeknek az új államoknak szociális és egészségügyi, kulturális és gazdasági problémáival; ezek megoldására alakultak egyre-másra a helyi Caritas-szervezetek, természetesen a már mûködõ -- fõleg európai -- testvérszervezetek hathatós anyagi, szakértõi és organizációs támogatásával. Ugyanebben az idõben indult el a jómódú országok keresztény egyházain belül az a mozgalom, mely kifejezetten a fejlõdés támogatására irányult. A német püspöki kar például Frings kölni bíboros kezdeményezésére 1959-ben MISEREOR néven szervezetet létesített, amelynek feladata lett a fejlõdés elõsegítése és támogatása a Harmadik Világ országaiban. Ehhez az anyagi alapot az évrõl évre rendezendõ nagyböjti gyûjtés volt hivatva biztosítani. A német példát egymás után követték más európai országok püspökei, de hasonló kezdeményezések a protestáns egyházak részérõl is napvilágot láttak. Ennek konkrét következménye a Caritas Internationalis és tagszervezetei részére abban nyilvánult meg, hogy az eddigi munkaterület, ha elméletben nem is, de gyakorlatban szükségszerûn leszûkült, tekintve, hogy a fejlõdés elõsegítésére rendelkezésre álló tetemes összegek felett nem a Caritas, hanem az újonnan létesült szervezetek disponáltak, és ezzel de facto magukhoz rántották a fejlõdési segély monopóliumát, meghagyva a Caritas-szervezeteknek a szociális-karitatív munka területét és a katasztrófasegélyt. Ezek a nagyböjti akciók néhány év leforgása alatt nemzetközi szervezetben tömörültek (CIDSE -- Coopération Internationale pour le Développement Socio-Ecomique, Bruxelles) a Caritas Internationalistól függetlenül. Ez nem könnyen áthidalható törést okozott, és egyfajta versengést váltott ki. A felmerült nehézségek elhárítására a két szervezet évekre elhúzódó megbeszéléseket tartott, amelyek eredményeként végül is sikerült együttmûködési megállapodásra jutni.(13)

2. Ostpolitik

Az 1956-os magyar forradalom áldozatainak megsegítésére indított nemzetközi segélyakció lebonyolítására és koordinálására létesített bécsi iroda, amely ,,Caritas Internationalis, Delegation Wien'' néven mûködött, természetszerûleg kiterjesztette tevékenységét más, a kommunista impérium alatt élõ, elsõsorban kelet-európai egyházak megsegítésére. Ennek lehetõvé tételére a német és osztrák püspökök közös anyagi alapot létesítettek. Az akcióba bekapcsolódott a hasonló céllal, röviddel a második világháború vége után, a holland premontrei atya, P. Werenfried van Straaten által létrehozott ,,Ostpriesterhilfe -- Kirche in Not'' nevû szervezet. Az említett bécsi delegáció feladata volt a Magyarországra, Csehszlovákiába és Romániába irányuló segítségnyújtás, míg a jugoszláviai program lebonyolítását a Caritas Internationalis római központjából intézte annak fõtitkára, Carlo Bayer prelátus. Miután fõtitkári tisztérõl lemondásra kényszerült, székhelyét 1971-ben Bécsbe tette át, ahol a német és osztrák püspökök megbízásából, egy új szervezet, az ,,Europäischer Hilfsfonds'' -- ,,Európai Segélyalap'', élén folytatta tevékenységét a vasfüggöny mögötti egyházak támogatására, kiterjesztve azt Lengyelországra is, amelyrõl addig -- az NDK-val együtt -- a német karitász gondoskodott.

E segélyakció révén, amely a notóriusan valutahiányban szenvedõ kommunista országok számára nem csekély gazdasági elõnyöket jelentett, az egyházak kilátásai a túlélésre jelentõsen megnövekedtek. Azok között a faktorok között, amelyek az ,,olvadás'' korszakában s ezt követõen az egyház öntudatának megerõsödésében szerepet játszottak, a történelem nem felejtheti el a Caritas Internationalis közvetett befolyását.(14)

3. A II. vatikáni zsinat

Tudvalevõ, hogy a II. vatikáni zsinat, XXIII. János pápa szándékának megfelelõen, az egyházi megújulást, az ,,aggiornamen-tó''-t volt hívatva szolgálni, ennélfogva mindvégig a lelkipásztori szempontok álltak a tanácskozások elõterében. Ennek megfelelõen az Egyház diakóniai szolgálatára is számos utalás került be a zsinati dokumentumok szövegébe, köztük az állandó diakonátus intézményének bevezetése, illetve felújítása. Az egyház szervezett karitatív-szociális tevékenysége ilyen módon elsõ ízben kapta meg az Egyház tanítóhivatalától a hivatalos elismerést és bátorítást, nemcsak a helyi szeretetszolgálatra, hanem a bekapcsolódásra a nemzetközi munkába és az együttmûködésre ökumenikus síkon. Ezáltal a Caritas Internationalis eddigi célkitûzései és fejlõdésének tervbevett további iránya elnyerték -- legmagasabb helyrõl -- azt a szentesítést, amelyre mint érvre szüksége volt, hogy munkáját -- különösen a Harmadik Világban -- eredményesen folytathassa.

A zsinati dokumentumok természetesen irányelveket és elvárásokat is tartalmaznak. Ezek, valamint a fõpásztorok jelenléte Rómában a föld minden sarkából, hatalmas kihívást is jelentettek a Caritas Internationalis számára. A zsinatot követõ évek tevékenysége és a szervezet fejlõdése igazolja, hogy a kihívásokra válaszolni tudott, nemcsak a nemzetközi munka, az ENSZ szerveivel való együttmûködés, különösképpen a nemzetközi katasztrófasegély terén, hanem a kommunista elnyomás alatt szenvedõ országok egyházainak támogatása és az ökumenikus összefogás irányában történõ megnyílás elõsegítésének síkján is. A feladatok megsokszorozódása szükségessé tette a munkatársak számának növelését és nagyobb irodahelyiségek keresését. 1967. október 1-jével a Caritas Internationalis átköltözhetett a Róma ,,Trastevere'' nevû negyedében fekvõ vatikáni épület, a Palazzo San Callisto földszintjén rendelkezésére bocsátott helyiségekbe. Székhelye, jóllehet nem vatikáni intézmény, ma is ott van számos, a zsinatot követõen létrehozott vatikáni szerv között.(15)

A fejlõdés további állomásai

A II. vatikáni zsinatot követõ tíz esztendõ sorsdöntõ volt a Caritas Internationalis életében: csodálatos fénypontok és súlyos megrázkódtatások követték egymást.

A fénypontok közül mindenekelõtt az 1966-ban Indiában kitört éhínség áldozatainak megsegítésére szervezett akciót kell megemlíteni. Miután a legtöbb nemzetközi segélyszerv nagymennyiségû élelmiszert küldött az éhínség által sújtott vidékekre, kiderült, hogy helyben hiányoznak a segély elosztásához szükséges teherautók. A Caritas Internationalis tagszervezetei segítségével mintegy 100 teherautót vásárolt, és -- miután VI. Pál pápa a Szent Péter téren ünnepélyes aktus keretében megáldotta õket -- Indiába szállította, és így lehetõvé tette a segély akadálytalan továbbítását az éhezõ lakossághoz.

Az akció külön érdekessége annak ökumenikus jellege volt. A Caritas Internationalis és a Genfben székelõ Egyházak Ökumenikus Tanácsa/EÖT elsõ ízben fordult közös felhívással elsõsorban a keresztényekhez. Ennek eredményeként több millió dollár jött össze; felhasználásáról szintén közös döntés született: a gyorssegély mellett ,,200 kút akció'' címen hosszú távú program kivitelezésére került sor a lakosság ivóvízzel való ellátására és az öntözéses termelés biztosítására, amelybe bekapcsolódtak az indiai katolikus és protestáns segélyszervek.(16)

Biafra szecessziója és a Joint Church Aid

Az indiai segélyakció még javában folyt, amikor a Caritas Internationalisnak egy újabb és addigi történetében legnagyobb kihívással kellett megbirkóznia, ezúttal Afrikában.

A legnépesebb afrikai országnak, Nigériának az ibo törzs által lakott keleti tartománya Biafra néven önálló államot akart létrehozni. Nigéria kormánya ezt igyekezett minden eszközzel megakadályozni. A szecessziós Biafra közel három évig állt ellen a jól felszerelt nigériai haderõ túlerejének, amely többek között a lakosság kiéheztetésével akarta megtörni az ellenállást.

A Caritas Internationalis nem nézhette tétlenül ártatlan gyermekek, öregek és betegek tízezreinek pusztulását, annál is inkább, mert a Nemzetközi Vöröskereszt, alapszabályai értelmében, csak az illetékes kormány engedélyével léphetett volna közbe, amit Nigéria kereken megtagadott. A Caritas Internationalist ilyen szabályok nem kötötték. Fõtitkára, Carlo Bayer kezdeményezésére, VI. Pál jóváhagyásával és támogatásával, megmozdult a világ közvéleménye. A segélyakcióban kezdetben csak a Caritas Internationalis és tagszervezetei vettek részt, hamarosan azonban csatlakoztak a német, skandináv és amerikai protestáns segélyszervezetek. Az EÖT diplomáciai bonyodalmak elkerülésére tartózkodó álláspontra helyezkedett.(17)

Ami ezután következett, egyedülálló volt nemcsak a keresztény, hanem mindenféle humanitárius szervezet történetében. ,,Joint Church Aid'', ,,Közös Egyházi Segély'' néven ökumenikus munkacsoport jött létre egy légi híd megszervezésére, tekintve, hogy Biafrát sem a tenger felõl, sem a szárazföldrõl nem lehetett megközelíteni. A támaszpont az Atlanti-óceánban fekvõ portugál sziget, Sao Tomé lett. Innen indultak a Joint Church Aid által vásárolt szállítógépek minden éjszaka a körülzárt enklávéban sebtében hevenyészett repülõtérre, élelmiszerrel, gyógyszerrel megrakodva. A Caritas Internationalis és a vele a Joint Church Aid keretében együttmûködõ szervezetek másfél éven át folytatták -- Biafra kapitulációjáig -- ezt az akciót.

A statisztikai adatok mindennél beszédesebbek: 5309 berepüléssel összesen 60 325 tonna segélyszállítmányt sikerült az éhezõ lakossághoz eljuttatni. Biafrában 1 944 élelmezési központ gondoskodott naponta 14 millió személy ellátásáról. 197 kórházban és ambulancián 104 000 beteget gyógyítottak, és további 970 000 személy részesült egészségügyi ellátásban az egyházak által szervezett orvosi teamek részérõl. Ezenkívül 2,25 millió személyt oltottak be himlõ és 900 000 gyermeket kanyaró ellen. A Sao Toméba üresen visszarepülõ gépek 3 500 gyermeket vittek -- szüleik kérésére -- a szigetre, hogy megmentsék õket a biztos haláltól. A segélyakció összes kiadásai 350 millió márkára becsülhetõk.(18)

Nigéria kormánya a gyõzelem után a Vatikánt és a Caritas Internationalist politikai beavatkozással vádolta. További bonyodalmak elkerülésére Bayer prelátus lemondott fõtitkári tisztjérõl, és -- mint már jeleztük -- a német és osztrák püspökök megbízásából 1971-ben Bécsben átvette a Kelet-Európa felé irányuló segélyakció irányítását.

Kritikus évek

Carlo Bayer távozása komoly megrázkódtatással járt a Caritas Internationalis számára. Évekbe tellett, míg az új elnök, a Hongkongban mûködõ német prelátus, Carl Vath megválasztásával párhuzamosan sikerült megfelelõ fõtitkárt találni a paraguayi ügyvéd, Emilio Fracchia személyében. Ettõl fogva a Caritas Internationalis belsõ problémái rendezõdtek. 1975-ben a német karitász elnöke, Georg Hüssler prelátus került a szervezet élére, aki éleslátásával, fáradhatatlan munkájával és megnyerõ modorával új lendületet adott a Caritas Internationalis tevékenységének.19

A Szentszék a maga részérõl is hozzá akart járulni a felmerült problémák megoldásához, és elõ akarta mozdítani az egyház karitatív-szociális tevékenységének koordinációját. Ez a szándék vezetett 1971-ben a ,,Cor Unum'' (,,Egy szív'') nevû Pápai Tanács megalapításához. VI. Pál ezáltal nem az egyes tagszervezetek tevékenységébe akart beleszólni, hanem azok együttmûködését és a Szentszékkel való kapcsolatait akarta erõsíteni. A Caritas Internationalis, mint azt a bevezetõben már jeleztük, II. János Pál pápa szerint is a tagszervezetek között, ,,elsõ helyen áll''. Ezt igazolja többek között az a tény is, hogy a katolikus segélyszervek között az egyetlen, amely a Vatikán egy területenkívüliséget élvezõ épületében nyert elhelyezést.

A Caritas Internationalis ma

1975-ben a Caritas Internationalis örömmel és hálával tekinthetett vissza 25 éves múltjára. Hõskorának is nevezhetnénk, mert ez az idõszak magában foglalja egy kialakulófélben lévõ világszervezet minden problémáját, küzdelmét és eredményét. Azóta újabb 20 esztendõ telt el, melynek során egyre inkább megfogalmazódott identitása, helye az Egyház diakóniai küldetésében, egyre világosabban körvonalazódtak szervezeti és mûködési struktúrái, s egyre hatékonyabb és elismertebb lett jelenléte az emberiség, a világ problémáinak megoldásában. Jelenleg -- a Nemzetközi Vöröskereszt mellett -- a világ legátfogóbb és leghatékonyabb segélyszerve 155 országra kiterjedõ 144 tagszervezetével.

1. Szervezeti felépítés

A Caritas Internationalis legfõbb döntéshozó szerve a négyévente összeülõ ,,General Assembly'' -- az általános nagygyûlés vagy közgyûlés. Ez választja az elnököt, a regionális alelnököket, valamint a pénztárost, és jóváhagyja a végrehajtó bizottság tagjainak a regionális csoportok által történt jelölését. A fõtitkárt a végrehajtó bizottság nevezi ki.

A Caritas Internationalis hét régióra tagolódik: Afrika 45, Ázsia 16, Európa 38, Észak-Amerika 2, Közel-Kelet/Észak-Afrika 16, Latin-Amerika 22, Óceánia 4 tagszervezettel. Az egyes régiók ügyeit az általuk megválasztott regionális bizottságok intézik. Ezek elnökei, mint a Caritas Internationalis alelnökei, annak elnökének vezetése alatt és a pénztárossal együtt a ,,Büro'' elnevezésû szervet alkotják. Ez, a végrehajtó bizottság képviseletében, a folyó ügyek megbeszélésére és ellenõrzésére, évente legalább háromszor találkozik.

A központ, azaz a római fõtitkárság, amely szintén regionális szekciókra van felosztva, nem rendelkezik joghatósággal, nem hierarchikus jellegû, hanem szolgálat a tagszervezetek tevékenységének elõmozdítására és egymásra hangolására.(19)

2. Tevékenység

a) Bizottságok

A szervezet szolgálatában állnak az ,,állandó bizottságok'': a pénzügyi és a jogi. Fontos szerepe van a katasztrófa és egyéb segélyakciók végrehajtásáért felelõs munkacsoportnak, az ,,Operation Working Group''-nak. Ennek tagjai fõleg az ilyen akciókban részt venni képes tagszervezetekbõl tevõdnek össze. Emellett azonban a közgyûlés, amely eldönti az elkövetkezõ négy év programját, további ,,ad hoc'' bizottságokat hozhat létre bizonyos aktuális ügyek megtárgyalására, amilyen jelenleg az AIDS-segítés, a menekültek és a munkanélküliek problémáinak megoldásában való közremûködés, vagy a nõk egyenjogúságáért és hátrányos helyzetének megszüntetéséért vívott küzdelem.

b) Képviselet

A Caritas Internationalis további feladatai közé tartozik tagszervezeteinek képviselete -- a Szentszéknél, a Püspökkari Konferenciáknál, a különféle ENSZ-organizációknál és egyéb, kormányoktól független -- ökumenikus vagy semleges -- segélyszerveknél. E célból delegációkkal rendelkezik az ENSZ New York-i, genfi és bécsi központjában, azonkívül Párizsban az UNESCO-nál, Rómában a FAO-nál, Strasbourg-ban az Európa Tanácsnál és Addis Ababában az Afrikai Egység Szervezeténél. Ehhez járul a Caritas Európa titkársága Brüsszelben, amely fenntartja a kapcsolatokat az Európai Unióval. Ezek a delegációk nemcsak ellátják a tagszervezeteket mindazzal az információval, amely az ENSZ-szervezetek munkáját, terveit és a Caritas Internationalis-szal való együttmûködést illeti, hanem az ENSZ grémiumait is tájékoztatják a karitász-tagszervezetek tevékenységérõl, és a világszervezet nevében hallatják hangjukat alapvetõ szociális problémák megvitatásánál. Ez azonban már átvezet a Caritas Internationalis tevékenységének egy másik fontos területére.

c) Információ

Ez, mint jeleztük, szükségszerûen feltételezi a tájékoztatás ide-oda áramlását. Erre szolgál a római központ által havonta kiadott háromnyelvû tudósító, a delegációk által rendelkezésre bocsátott dokumentáció, és nem utolsó sorban azok a helyi karitászértesítõk, amelyek az egyes tagszervezetek munkájáról és gondjairól számolnak be. A médiakapcsolatok fenntartása kevésbé a központi titkárság, mint inkább a nemzeti karitászok gondja, hiszen a konkrét segítõ tevékenység az õ felelõsségük.

d) Dokumentáció, kutatás.

A Caritas Internationalis a saját magát és tagszervezeteit érintõ iratokat egy dokumentációs központban gyûjti össze, és rendszerezi azt, úgyhogy az rendelkezésére állhasson mindazoknak, akik tanulmányozni akarják a szervezet múltját, fejlõdésének egyes szakaszait és tevékenységét. Itt megtalálhatók a Caritas Internationalis üléseinek jegyzõkönyvei, a beszámolók a végrehajtott segélyakciókról éppúgy, mint az egyes tagszervezetek alapszabályai és tevékenységük bemutatása.

3. Anyagi eszközök

Befejezésül még néhány szót a pénzügyekrõl. A Caritas Internationalist tagszervezetei tartják fenn hozzájárulásukkal, mindegyik a maga anyagi lehetõségeihez képest. Ezek gondoskodnak, mint egy nagy család tagjai, a harmadik világbeli szegény karitász testvérszervezetekrõl is, támogatva azok tevékenységét, segélyakcióikat és munkatársaik képzését. A franciák által oly szívesen használt ,,partage'' kifejezés, a javak arányos megosztása, juttatja ezt a magatartást, ezt a karitászszellemet legjobban kifejezésre. Erre a kenyeret megosztó szeretetre szeretné a Caritas Internationalis rávezetni tagszervezetein keresztül az emberiséget, felekezetre, világnézetre való tekintet nélkül. Ez létének alapja, értelme és a jövõ boldogulás kulcsa. Így akarta Jézus: ,,Úgy szeressétek egymást, ahogy én szerettelek titeket!'' (Jn 13,35) Ezt kell tennie, a szeretet valamennyi dimenziójában, a negyedikben is.

Jegyzetek:

13 Robert Quinlan: C.I.D.S.E. An Entity for Cooperation of Catholic Assistance to Developing Countries, Genf 1968.

14 Heidrich: i.m. 173--174. és 215--217. old.

15 Uo. 200. és 234--235. old.

16 Intercaritas (a Caritas Internationalis értesitõje), 1966. márc.--ápr., máj.--aug.

17 J. A. Daly--A. Saville: The History of Joint Church Aid (kéziratként, 1971) és Frank M.: Ökumenizmus és Karitász (Köszöntõ Békés Gellért 80. születésnapjára), Pannonhalma 1994, 195--199. old.

18 Intercaritas, 1970, jan.--márc., 13. old.

19 Caritas Internationalis: Directory, July 1995, és Statuts et Réglement Intérieur de Caritas Internationalis 1992.

20 C.I.: Directory, 9--11. old.


Szabó Ferenc: Paul Verlaine: jóság. Száz évvel a költõ halála után
1996/2/28	Szabó Ferenc:  PAUL VERLAINE: JÓSÁG.  Száz évvel a költõ halála után

Csak ötvenkét évet élt (1844--1896). A kalandos élet (közismert a Rimbaud-val töltött ,,évad a pokolban''), a börtönfogság és az alkohol aláásták egészségét. 1895 karácsonyán ágynak dõl; utolsó barátnõje, élettársa, Eugénie Kratz van mellette. 1896. január 7-én papot hívat, és életgyónást végez. Miként volt barátja, a másik ,,átkozott költõ'', Rimbaud is kérte az egyház szentségeit halála elõtt (1891). Verlaine 1896. január 8-án este hal meg tüdõgyulladásban. Január 10-én temetésén beszédet mond: Coppée, Barrès, Moréas, Mallarmé.

Minden jel arra vall, hogy megtérése a monsi börtönben -- 1874 júniusában -- õszinte volt. Hívatja a börtönlelkészt, katekizmust kér tõle. Augusztus 15-én a lelkész megáldoztatja. Itt a börtönben születnek a Sagesse = Jóság misztikus költeményei, amelyeknek -- Babits szerint -- ,,csak a középkorban lehetne méltó párját találni. Egy kicsit Baudelaire-t folytatta ebben is; s vallásosságának különös ízt adott bûnös története. A Sagesse bizonnyal a legszebb verskötetek egyike.'' (Az európai irodalom története.)

Ma már tudjuk, hogy a fiatal Claudel megtérése sem volt (1896-ban) olyan ,,pontszerû'', mint egyes vallomásaiban azt õ maga elmondta. Rose Vetch asszony iránti bûnös szerelme évekig küzdött benne az isteni kegyelem hívásával. Ugyanígy Verlaine-ben is tovább küzdött az új ember a régivel. ,,Ni ange, ni bête'', sem angyal, sem állat, mondta Pascal az emberrõl. Verlaine-re inkább ez áll: egyszerre angyal is, állat is. Õ maga vallotta, hogy ,, a magasztos és a mocskos között'' (entre le sublime et l'immonde) feszült élete. És a tendenciák párhuzamosságáról is beszélt. Felesége, Mathilde Mauté de Fleurville, akitõl 1875-ben végleg elvált, visszaemlékezésében felidézte férje ,,komisz napjait'': ordítozott, verte, halállal fenyegette, átkozta; majd megbánta tetteit, sírt, esküdözött, hogy ezentúl többé nem iszik. . . És még aznap újrakezdte. ,,Kettõs természete volt'', állapította meg Mathilde, aki gyermeküket felnevelte, míg Paul a züllésnek adta magát.

A Sagesse is a ,,romlás virága''. Három részre osztható. Az elsõ rész 24 versében a költõ múltja miatt bánkódik, reszket, hogy esetleg visszazüllik elõzõ korszaka bûneibe. Bánkódik azért is, hogy felesége és fia boldogságát tönkretette. A második csoporthoz tartozik az O mon Dieu . . . kezdetû költemény és a nyolc szonettbõl álló ,,misztikus párbeszéd''. Végül húsz különbözõ vers alkotja a harmadik részt: itt a tájkölteményeket néha áthatja a vallásos érzés.

Az álnok-szép napok kezdetû azokra a kísértésekre emlékeztet, amelyekrõl Szent Ágoston írt a Vallomások-ban (VIII, IX). Verlaine Baudelaire mellett leginkább Szent Ágostont szerette, ,,az imádandó hippói püspököt'', akinek vívódásaiban magára ismert. Szent Ágoston megtérése után még érzi a régi bûnök kísértését. Idézem a híres szakaszt: ,,Halogattam meghalni a halálnak és élni az életnek. [. . .] Mik tartóztattak? Értéktelen csecsebecsék, páváskodó hiábavalóságok: régi barátnõim. Rángatták testemet, mint a köpenyt, s fülembe sugdostak: Igazán elküldesz minket? Attól a perctõl fogva soha többé nem lehetünk együtt veled! Soha! S attól a perctõl kezdve egy és más soha többé nem lesz szabad neked!'' És Ágoston fohászkodik: ,,S mit sugdostak, Uram, s mi volt az az egy és más, amit emlegettek! Könyörülj, Uram, s fordítsd el azt mind szolgád lelkétõl! Micsoda piszkot sugdostak! Micsoda szégyenletes dolgokat!''

Ugyanezt megéli a megtért Verlaine is, aki elõbb ,,szegény lelkével'' társalog, majd megérti, hogy imádkoznia kell a kísértésben. (Szabó Lõrinc fordítását idézem.)

Az álnok-szép napok egész nap tündököltek

s most itt remegnek az alkony bronzaiban.

Hunyd a szemed, szegény lelkem, s fuss szótalan:

iszonyú kísértés. Szörny csábít vissza: szörnyedj!

Majd a szonett következõ versszaka leírja a pusztító jégverést. A ,,grêlons de flammes'' kétségkívül Szodoma kénes esõjére utal:

Egész nap tündökölt láng-jegük: összetörtek

minden tõkét a domb oldalán; odavan

az éneklõ azúr, amely úgy hív; s arany

vetésünk földre dõlt egész hosszán a völgynek.

A szonett két háromsorosának ritmusa zaklatottabb: a költõ szegény lelkét sürgeti, hogy ne engedjen a múlt kísértéseinek, hanem a közelgõ vihar elõtt imával forduljon az éghez:

Sápadj, s menj, mondj imát, Ezek a tegnapok

felfalni kezdenék megint szép holnapod?

S ha megrohan megint régi õrületed?

Dühöngõ támadás, de a végsõ! Kalandos

emléked öld le, mind, újra! És menj, harangozz

a vihar ellen: menj, imádkozz, míg lehet.

Szabó Lõrinc kissé szabadon fordít az utolsó versszakban. A francia eredetiben kérdõjellel szerepel e verssor: ,,Ces souvenirs, va-t-il falloir retuer?'' Tehát ugyanúgy kérdés, mint az elõzõ versszak két sora, nem pedig felszólítás: ,,Kalandos / emléked öld le, mind, újra!'' A harangozást nyilván a közelgõ vihar képe sugallta a fordítónak, de az eredetiben csak imádságról van szó.

Az álnok-szép napok az elsõ csoporthoz tartozik. A második csoport Verlaine lelke szentélyébe vezet bennünket. A verset ismét Szabó Lõrinc fordításában idézem:

O mon Dieu, vous m'avez blessé d'amour

Uram, szerelmed megsebesített

s még mindig remeg élõ sebem ajka,

Uram, szerelmed megsebesített.

Uram, megrázott szent irtózatod

s még bennem jár a villám mennydörögve,

Uram, megrázott szent irtózatod.

Uram, tudom, hogy minden más silány,

és dicsõséged belém költözött már,

Uram, tudom, hogy minden más silány.

(. . .)

Az isteni Szeretet megsebesítette, mint a misztikusokat (gondoljunk Avilai Szent Terézre!); az Úr villáma leterítette, mint Sault a damaszkuszi úton. Most minden tagját, teljes önmagát visszaadja Istennek, miként Szent Ignác a Suscipé-ben: vérét, homlokát, kezét, szívét, lábát, hangját, szemét visszaadja:

Márts meg borodnak hullámaiban

s gyúrj össze asztalod szent kenyerével. . .

Itt világos utalás van az Eucharisztiára, ami új a XIX. század költészetében. Végül a Kegyelem és Áldozás Istenéhez, a Rémület és a Szentség Istenéhez, a Béke, Boldogság és Öröm Istenéhez könyörög. A záróversszakot idézem;

Te, Béke-Isten, Boldogság s Öröm,

tudatlanságomat és rettegésem,

Te, Béke-Isten, Boldogság s Öröm.

Te, mindezt tudod, óh, s azt is tudod,

hogy nincs nálam szegényebb a világon,

Te tudod mindezt, mindezt jól tudod,

de amim van, azt most Neked ajánlom.

A tulajdonképpeni misztikus párbeszéd nyolc szonettbõl áll. Elõször az Úr szólít: ,,Il faut m'aimer . . . Szeretned kell engem.'' (I, III, V.) E hívásra válaszol a megtért költõ, a bûnbánó (II. IV. VI.), végül a VII-ben ismét Isten szól, buzdít, bátorít, majd a VIII-ban a lélek reszketõn örömét énekli.

Vegyük példának a VI. szonettet (Kosztolányi fordításában), ahol Verlaine félelemmel és reménységgel kezdi megadni magát:

-- Uram, félek. Lelkem habozva rendül,

Mert érezem, kell, hogy szeresselek.

De hogy öleljem által térdedet,

hisz az erény is fél sujtó kezedtül?

Nem, nem. Sajog mellem sírboltozatja,

hol árva szívem nyugszik hallgatag,

a dörgedelmes égbolt rámszakad. . .

Ki az, ki hozzád útam megmutatja?

Nyujtsd a kezed, vezess te drága gyámol.

Tört testem, ernyedt lelkemet vigyed --

veled kötök, Uram, szelíd frigyet. . .

Pihenhetek-e kebleden, Atyám, hol

egykor vigasztalódva nyugodott

kedves, szelíd szivû apostolod?

Az utolsó versszak János apostolra, a szeretett tanítványra utal, aki az utolsó vacsorán Jézus keblére hajtotta fejét. A következõ szonettben az Úr válaszol:

-- Igen, fiam, csak jöjj hamar szívemre.

Nézd, Templomom számodra felnyitom. . .

Az Église jelenthet templomot is, de itt Egyháznak kellett volna fordítani. Kosztolányi abban is pontatlan volt, hogy az Úr karjairól beszél, jóllehet az eredetiben az Egyház kitárt karjairól van szó: ,,les bras ouverts de mon Église''.

Igazában a Misztikus párbeszéd nem is nyolc szonett, hanem egyetlen párbeszédes költemény, amely tartalmát tekintve páratlan a modern francia költészetben. Talán Krisztus követéséhez vagy Pascal Jézus misztériuma címû feljegyzéséhez hasonlíthatnánk. A VIII. szonett csakugyan Pascalt idézi: ,,Öröm, öröm, örömkönnyek!'' -- ,,Je ris, je pleure = Nevetek, sírok. . .'' A lélek átadja magát Istennek, és elárasztja az öröm. Eksztázist él át, de retteg is, hogy ily méltatlanul kiválasztotta az Úr. A tékozló fiú megtért atyjához, és remegve-reménykedve keblére borul. Mire az Atya: ,,Pauvre âme, c'est cela!'' Szegény lélek, így van jól!

A Sagesse utolsó darabja magában egyesíti a múltat és a jelent, sõt még a jövõt is. Tájképnek indul, a gyermekkori völgyeket-dombokat, az aratást és a szüretet idézi fel, de világosan az Eucharisztia misztériuma jelenik meg ismét. Nem tudok arról, hogy valaki magyarra fordította volna. Saját fordításomban közlöm:

C'est la fête du blé, c' est la fête du pain

A búza és kenyér nagy ünnepe ez itt a

rég ismert tájon; rút dolgok, istenhozzátok!

Merõ mozgás most minden, ember és táj tiszta

fehérlõ fényfürdõben, rózsállnak az árnyak.

Aranykalász halomra dõl a szisszenõ kaszák

nyomán, villámként cikcakkoz a fény. A róna

dolgos aratóktól zsibong, meddig a szem ellát,

percenként váltja képét vígra-szomorúra.

Merõ erõfeszítés, lihegés most minden

a fényben, de a nap nyugodt ura az aratásnak,

zavartalanul dolgozik itt földjeinken,

fanyarkás fürtöket nevelget, édesít a kádnak.

Dolgozz csak, vén napunk, hogy bor legyen s kenyér,

dajkáld az embert föld tejével! Poharába

tisztes italt adj, s égi feledést belé.

Ti aratók-szüretelõk, a ti órátok drága!

Mert mezõink termésén s telt fürtökön át

-- mindenfelé az embermunka új gyümölcse ez --

Isten maga arat és szüretel, Õ maga ád

Testet és Vért a szent Ostyához és Kehelyhez!


Végvári Lajos: Maulbertsch bicentenáriuma. ,,A rokokó Sixtus-kápolnája'' Sümegen
1996/2/28	Végvári Lajos:  MAULBERTSCH BICENTENÁRIUMA.  ,,A rokokó Sixtus-kápolnája'' Sümegen

Kétszáz éve, 1796. augusztus 7-én halt meg 72 éves korában a XVIII. század egyik legjelentõsebb festõmûvésze, Franz Anton Maulbertsch. A Boden-tó mellett lévõ kisvárosban, Langernargenben született. Tanulmányait festõ édesapjánál kezdte, majd 15 éves korában felvették a bécsi Képzõmûvészeti Akadémiára. Néhány sikeresen megfestett táblakép után megbízást kapott a bécsi Maria Trau-templom mennyezetének díszítésére.

A fiatal mûvész színpompás, nagy mesterségbeli tudással készített freskója felkeltette a Bécsben járt mûértõ, Bíró Márton veszprémi püspök érdeklõdését, és meghívta kedvelt városa, Sümeg plébániatemplomának kifestésére.

A festõ Sümegre való érkezése idején már állt a püspöki palota, amelyet egy korábbi épület falainak felhasználásával terveztetett meg Bíró Márton. A zárt udvarú kastély a reneszánsz palazzók emlékét idézi. Ez a megoldás jól kifejezi a jezsuitáknál nevelkedett Bíró Márton célszerû gondolkozásmódját; ezzel párosult a magas fokú teológiai képzettség és a mûvészet áldozatra kész szeretete. Ezek a tényezõk határozták meg tevékenységét, ízlését: idegen volt tõle a barokkban szokásos horizontális terjeszkedés, nem kedvelte az egymással vetélkedõ épülettömbök, rizalitok az épület egészét megbontó alkalmazását. Palotáját munkahelynek tervezte, ahol a státusából folyó reprezentációs helyiségek mellett a magánáhítat céljait szolgáló kápolna és a kor színvonalán álló könyvtár is helyet kapott. A belsõ terek kiképzése is puritán szemléletérõl tanúskodik, csak a termek mennyezetén készíttetett stukkódíszeket. Ezekre is jellemzõ a dekoráció visszafogottsága.

A sümegi plébániatemplom épülete külsejét tekintve nem különbözik az ebben az idõben alapított többi templométól. Elsõ látásra tipikus falusi templomnak tûnik. Ám belsõ térmegoldását tekintve egyedülálló a magyar késõbarokk mûvészetben. Valószínûleg egy, a török idõkben elpusztult templom romjain építették, emiatt szentélye szögletes záródású. Ehhez csatlakozik a fõhajó, mely abban különbözik minden szokásos megoldástól, hogy három-három nagyméretû, homorú oltárhelyet tartalmaz, melyeket negyed gömbre emlékeztetõ kupola zár le. E hat homorú felületre Maulbertschnek nagyméretû freskóképeket kellett festenie. Az oltármélyedéseket kettõzött pillérek szegélyezik, színük márványutánzó rózsaszín és almazöld, aranyozott oszlopfõkkel. A pillérek vonala a meny-nyezeten folytatódik, festett, az így létrejött építészeti elemek illúziójában jelennek meg a mennyezeti képek. Ezek a mennyezetképek kapcsolódnak az oltárképekhez. Bár stílusukban, jellegükben rokonok amazokkal, úgy azonban, hogy megfelelnek a barokk mennyezetkép iránti elvárásnak. Nem így a mellékoltárok képei. Valójában ezek hatalmas méretû oltárképek, de nem olajjal festve, és nincsenek bekeretezve. A homorú felület sajátos élményt ad a nézõnek: ha elmozdul a henger fókuszából valamelyik oldal felé, a kép is mozdulni látszik.

Sajnos, nem maradt meg a templom építészeti terve. Így nem állapítható meg, hogy a homorú bemélyedéseket ki képzelte el. Valószínû, hogy ez a megoldás a megrendelõ Bíró Mártontól származik. A maga korában egyedülállónak ítélhetõ, hogy a fülke képei nem a freskómûvészetre jellemzõ architektonikus szemléletnek felelnek meg, hanem jellegükben közelítenek az olajfestésû táblaképekhez. A mû programját minden bizonnyal Bíró Márton püspök alakította ki. Sajátos realitásérzéke következtében idegenkedett a barokk falfestészetre jellemzõ illuzionizmus áttekinthetetlen dinamikájáról; életszerû, a valóság látványából kibontakoztatható, de teológiailag értelmezhetõ képeket akart. Úgy tûnik, elgondolása a középkori biblia pauperum barokk megfelelõje. Áttekinthetõ, a látvány hitelességébõl kibontható megoldást kívánt a mûvésztõl. Így aztán a hat fülkefestményt -- szituációinak jellegét tekintve -- népoltárszerûnek képzelte el. Maulbertsch megértette mecénásának elgondolásait; mind a hat festmény a földi valóságból indul ki, s nem a stilizáció, hanem a festõi megoldás segítségével érkezett el a spirituális látomások világába.

Maulbertsch zseniális beleérzéssel alkalmazkodott a püspök elgondolásaihoz. Azért lehetséges ezt állítani, mert a realitásból a teológiai transzcendentalizmusba való átlendülés a festõ egyetlen más mûvében sem valósult meg ilyen szuggesztív formában.

Ebbõl a szempontból a Jézus születése oltárkép talán a legtanulságosabb. A kép elõterében a falusi istálló hangulatát idézõ jászol, melyet egy tehén és egy öszvér alakja fog közre. Õk melegítik az újszülött gyermeket, akinek alakja opálos fényben ragyog. A freskó közepe táján Mária szoptatni készül az isteni gyermeket. A rojtos kendõ fehér színe kiemeli az újszülött éteri fényességét. Ez a fény sugárzik a jobboldalon látható férfiak és nõk alakjára. Egyszerû falusi emberek õk, akik félszeg kíváncsisággal tekintenek a kis Jézusra. Ilyen hiteles parasztfigurákat ritkán láthatunk a karácsonyi képeken: Maulbertsch méltó folytatója volt annak a maga korában megdöbbentõen újszerû parasztábrázolásnak, melyet Hugo van der Goes valósított meg az olasz mûvészek által megcsodált Portinari-oltáron. A sümegi oltárkép némileg emlékeztet Correggio méltán megcsodált Éj címû festményére, melyet a drezdai képtárban õriznek. Ám az olasz mûvész barokkos figuráival szemben Maulbertsch a köznapi valóságot közvetíti, midõn a jelenséget még nem értõ, de sejtõ falusiak arcát festette meg. Mintha azt a régi karácsonyi éneket illusztrálná, mely így hangzik: ,,Egyszerû pásztor, jöjj közelebb, / nézd a te édes Istenedet.'' A pásztorokkal szemben egy fatálcán sajtot hozó falusi öltözetû férfi: Maulbertsch önmagát festette meg benne. Barna darócruhája kiemeli sápadt arcát és a karján lógó boros kulacsot. Figurája felett József látható, bal kezével az ajándékot hozó festõre mutat. A kisded Jézusból sugárzó fény megvilágítja a kép felsõ harmadában látható felhõt, melyen egy szalagra írt Glóriát tartó angyal lebeg. Az õ alakja átvezet az ég titokzatos világába.

A túloldali oltár képe Jézus körülmetélését ábrázolja. A kép baloldalán térdelõ József mozdulata a látvány második szintjére lendíti a tekintetet. A lépcsõn lévõ brokáttal leborított asztalon a kisded égi fényességet sugárzó alakja. Ez a fény áthatja a szertartást végzõ papi személyek, valamint a tálcát hozó fiú alakját. A háttérbõl feldereng a jelenet néhány más személyének az arca, és sejtelmességükkel szemben a kékruhás kántor némi groteszk humorral ábrázolt alakja az ellenpont. A felsõ harmadban -- az elhúzott díszes függönytõl jobbra -- angyalkák között megjelenik az IHS betûkkel ékeskedõ nagyméretû szentostya. Ily módon fejezi ki a mû az ó- és újszövetség egységét. Ezt a teológiai utalást kiemeli az elvontságból a kép bámulatos színpompája. A kolorit olyan áttetszõ, szinte belülrõl ragyogó, mint egy mesterien festett akvarell. Maulbertsch játszi könnyedséggel valósította meg a pompázatos anyagok ábrázolását.

A baloldal következõ oltárképe a Keresztre feszítést ábrázolja. Az elõzõ két kép festõiségekben bõvelkedõ nyugalmával szemben Maulbertsch drámai ábrázolókészsége nyilvánul meg. Itt is a hétköznapi valóságból indítja a mûvet, a kép bal alsó sarkában két katonát látunk, akik Jézus köntösére sorsot vetnek. Harsogó színeikkel szemben jelenik meg Mária, Jézus anyja: az ikonográfiában szokásos kék-piros színeket Maulbertsch letompítja, gyászos szordínóba fojtja. Valódi ,,Stabat Mater'' õ, szinte zenei reminiszcenciákat ébresztve. A keresztfa túloldalán két ellentétes motívum: a kivégzést felügyelõ katonatiszt dölyfös alakja, s elõtte egy izmos figura, aki ecetes spongyát nyújt Jézusnak egy hosszú rúdon. A kegyetlenség e két megtestesítõje mellett egy fehér ló kapálja patájával a földet. Ez a motívum Rubenstõl származik, nála azonban a ló csak dinamizáló elem, Maulbertsch képén szimbolikus jelentõségû, a paripa átérzi a tragédia univerzális atmoszféráját. A két kompozíciós csoport között mered az ég felé a kereszt, a haldokló Krisztus az égi Atya felé emeli utolsó tekintetét. Mögötte viharfelhõk gomolyognak, sötétül az ég, a nap és a hold korongjait is elfedik. Ez a gomolygó felhõzet, a sötétség rettenete teljesíti ki a képet. Így válik a kereszthalál világtörténelmi jelentõségû drámává. A festés bravúrja következtében ez a kozmikus háttér messze túllépi a barokk jellegzetes megoldásait, szinte elõrevetíti az atmoszféra modern szellemû mesterének, az angol Turnernek impresszionisztikus stílusát. Olyan mû ez, mely messze meghaladta korát. A mûvészi élmény szuggeráló drámai ereje és festõi bravúrja alapján a festészet egyik legnagyobb remekének tartható.

A három másik mellékoltárfestmény is remekmû, de nem tudják feledtetni a Golgota megdöbbentõ mûvészi élményét. Betétõzésképp a szögletes záródású apszisról kell szólni; a mennybeszálló Krisztus és apostolai láthatók a középsõ magasabb falrészen, a két oldalsó felületen a kor egyházi és világi személyiségeit festette meg nagy kifejezõ erõvel a mûvész. Itt látható a bogáncsoktól körülvett szignója s egy meglepetés: a jobboldali mezõbõl kiszalad egy figura, hogy jelen lehessen a mennybemenetel csodáján. A hangsúly kedvéért Maulbertsch rávakoltatta a figura sziluettjét a keretezõ pillérre. Ez is dinamizáló elem.

A rövid bemutatás is talán igazolja azt a közismert megállapítást, hogy a sümegi templom a rokokó Sixtus-kápolnája. Olyan remekmû, mely az épület flaszterétõl a mennyezetig festve van.

A sümegi templombeli remeklés ismertté tette Maulbertschet Magyarországon. Egymás után kapja a megbízásokat. Gyõr, Székesfehérvár, Vác, Eger, Kalocsa, Pápa és a befejezetlen szombathelyi freskók bizonyítják mûvészetének elismerését.

Gyakran ábrázolta a magyar szenteket is. Úgy tûnik, fogékony volt a magyar viszonyokra, mert nemzeti szentjeink ábrázolásai ma is megragadnak bennünket.

Jogos tehát az az elképzelés, hogy 1996 augusztusában Sümegen kiállítást és elõadásokat rendeznek a nagy mester emlékére.


Szabó Ferenc; Isten visszfénye a másik arcán. Emmanuel Lévinas halálára
1996/2/28	Szabó Ferenc:  ISTEN VISSZFÉNYE A MÁSIK ARCÁN.  Emmanuel Lévinas halálára

Karácsonykor hunyt el Párizsban kilencvenéves korában a litván-zsidó származású, 1923-ban franciává lett filozófus, akit valaki így jellemzett: ,,A leglaikusabb a vallásos filozófusok között, és a legvallásosabb a laikus filozófusok között.''

A nyolcvanas évek végén Rómában a franciák kultúrközpontjában meghallgattam egyik elõadását: akkor is az arcról beszélt, amely eltûnõben van a mai mûvészetbõl, és vele meghal a szépség is. Nehézkesen, darabosan beszélte a franciát, amely sohasem vált anyanyelvévé. Milyen könnyedén ír Bergson vagy akár Sartre is! Egész életmûvében -- kezdve a Totalité et l'infini (Totalitás és végtelen) címû 1961-es tézisétõl, az emberi arc állt reflexiói középpontjában. Isten eszméje is a másik arca elõtt merül fel: ,,Azt gondolom -- írja Lévinas --, hogy a bennem levõ végtelen eszméje, avagy Istenhez való viszonyom, a másik emberhez való konkrét viszonyomban merül fel: társas kapcsolatomban, a felebarát iránti felelõsségemben; ez olyan felelõsség, amelyrõl elõzõleg nem volt tapasztalatom. A [Ne ölj!] parancs ugyanis közvetlenül a másik arcától, az õ másságától, sõt idegen voltától jön felém.'' Ezt a paradoxont fejti ki Lévinas filozófiája: ,,a másik ember humanizmusa.''

Kaunasban született 1905-ben. Fiatal korában a nagy orosz írókért lelkesedett (Dosztojevszkij, Puskin, Gogol). A bolsevik forradalom idején (12 éves volt) Ukrajnában tartózkodott. Miután 1923-ban Franciaországba költözött, Strasbourg-ban filozófiát hallgatott. 1928--29-ben a németországi Freiburgban Husserl elõadásaira jár; ugyanitt megismerkedik Heideggerrel, akitõl sokat tanult, bár nehezen tudta megbocsátani a német filozófusnak, hogy egy ideig a nácizmussal kompromisszumot kötött. Lévinas a német fogságból csak azért szabadulhatott, mert francia egyenruhát viselt. A háború után többek között a Talmudot magyarázza zsidó értelmiségieknek, majd Poitiers-ben, 1967-tõl Nanterre-ben, végül 1973-tól a Sorbonne-on filozófiaprofesszor.

Sokszor felvetették a kérdést: ,,Lehet-e filozofálni Auschwitz után?'' Lévinas nem erre a kérdésre keresi a választ, jóllehet a Soah (Holocaust) egyik forrása az erõszakkal kapcsolatos reflexióinak. Nem a rossz eredetét kutatja, hanem azt, hogy milyen értelmet adhatunk neki. A rossz alapvetõ szándéka/törekvése: véget vetni a másik ember elviselhetetlen közelségének, vagyis megölni a másikat, aki jót követel tõlem, és saját túszává tesz engem. Emlékezünk, hogy a fiatal Sartre nem tudta elviselni a másikat: ,,L'enfer, c'est les autres''! (A pokol a többi ember!) -- mondatta a Zárt tárgyalás egyik hõsével. Míg a perszonalisták, vagy olyan hívõ ,,egzisztencialista'', mint Gabriel Marcel, éppen a mások felé való nyitottságban, a másokkal való együtt-létezésben keresték a személy kibontakozását. Lévinas sokat köszön a perszonalistáknak: Buber, Mounier vagy Ricoeur is a kommunió, a szeretetközösség alapvetõ élményét elemzi: a szeretett te-vel való kommunió megnyithat a végtelen Te felé. Lévinas sem a kinyilatkoztatásból, Isten szavából indul ki, hanem az emberek személyközi tapasztalataiból.

Filozófiájára erõs befolyást gyakorolt a judaizmus: a Talmud, továbbá Maimonidész, Buber, Rosenzweig. Viszont Lévinast mesterüknek tartják olyan fiatalabb zsidó filozófusok, mint Bernard-Henri Lévy, Benny Lévy (Sartre volt titkára) vagy Alain Finkielkraut. Derrida is felfigyelt Lévinasra már a hatvanas években, és egy fontos tanulmányt szentelt neki ,,Erõszak és metafizika'' címmel; újabban pedig elfogadja Lévinas elemzéseit az igazságosságról. Megjegyezzük, hogy a Scheler-féle perszonalizmussal rokonszenvezõ Wojtyla pápa is nagyra értékeli Lévinas etikai gondolkodását.

Lévinasnál az etika jelzi a jelen levõ és elérhetetlen, a közeli és egészen más Istent. Ebben a kegyetlen világban csakis a másik ,,túszává'' vált személyek révén van jelen a könyörület, a megértés, a megbocsátás és a szeretõ közelség.


Jean Vanier: A közösség. Vigilia kiadó
1996/2/28	Jean Vanier:  A közösség. Vigilia kiadó, Budapest, 1995, 425 oldal. Fordította Kaposiné Eckhardt Ilona.

A megbocsátás és az ünnep helye: ez az alcíme A közösség címû vaskos kötetnek, melyben Jean Vanier újból összegezi idevonatkozó tapasztalatait. Könyvét olvasva az a benyomásom, hogy Vanier a szív zsenije, a befogadás apostola, akiben a Szentlélek egyesítõ ereje dolgozik, s az Õrá való hagyatkozás jellemzi.

Vanier megkíséreli a szinte lehetetlent, leírni a Jézus álmodta evangéliumi közösséget. A vállalkozás nehézségeire világít rá az a tény, hogy az az ember, aki élete legjavát a közösségek építésének szentelte, azonos címmel korábban írt könyvét lényegesen átdolgozta, újabb hangsúlyokat keresett és talált. Alázatára pedig jellemzõ, hogy véleményt kért társaitól is, a Bárka közösség tagjaitól, s az õ tapasztalataikat is beleszerkesztette könyvébe. Ha nem járnák át a kötetet az ismétlõdések, az oda-vissza utalások, ha sorait nem jellemezné a misztikusoknál tapasztalható szárnyalás, szabályos enciklopédiának is tekinthetnénk e könyvet. Oldott megfogalmazásai miatt azonban inkább költõi szépségû mûnek nevezem, amibe bele kell szeretnie az olvasónak. Végigolvasva a kötetet egyre inkább megszerettem gondolatait. Olykor lelkiismeret-vizsgálatra indított, szembesített önmagammal s a környezetemhez, az Istenhez való viszonyommal, olykor megerõsített, megvigasztalt, erõt merítettem belõle, olykor rádöbbentett arra, hogy végtelenül nyitottá kell tennem magam Isten felé, aki a növekedést adja, s meg kell nyitnom mások számára az Istenhez vezetõ kapukat, éspedig úgy, hogy környezetemmel, a felebarátaimmal közösségre lépek. E könyv mozgósít. Nem hagy nyugtot. Rávilágít a magány tarthatatlanságára. Azt követeli, hogy változzam meg, változtassak életfelfogásomon, hogy bontsam le magam is a civilizációnkban általánossá vált elidegenedés korlátait, falait, vessem le álarcomat a másokkal megélt közösségekben, ahol sebezhetõ vagyok, és magam is sebzek, ahol szerethetek, és én is szerethetõvé válok.

A szerzõ végigkalauzolja az olvasót a közösségek keletkezésétõl azok esetleges megszûntéig, megmutatva azokat a buktatókat, amelyek sokakat megtorpanásra késztetnek, kibontakozásukat gátolják. Rávilágít elkerülhetetlen gyermekbetegségekre, melyek a gõgbõl, az irigységbõl, a versengésbõl, a féltékenykedésbõl fakadnak. Utat mutat ahhoz, hogy hogyan lehetséges újabb tagok befogadása, hogyan növekedjék a közösség, hogyan teljesüljön ki élete, és hogyan képes felülmúlni saját magát.

A kötetben számos helyen találunk utalást arra, hogy mi is valójában a közösség. E meghatározásokból kiderül, hogy ha a kör a geometriában a tõle egyenlõ távolságra elhelyezkedõ pontok helye, akkor a közösség a szeretet megvalósulásának a helye, ahol mindenki saját maga lehet, ahol Isten szeretetében foglalnak helyet a csoport tagjai, ahol személyiségük megosztásával gazdagítják a többieket, ahol ebbõl az odaadottságtól lesznek maguk gazdaggá.

A közösség a fény és a sötétség helye. Önzésünk és alázatosságunk színtere. Örömünk és megpróbáltatásunk tere.

Vanier megosztja velünk egyes élményeit. Némelyik paradox. Találkozott olyanokkal, akik egy szempillantás alatt megérezték, hogy az adott közösségben van a helyük, holott magában a közösségben semmi sem vonzotta õket: se a tagok, se az életmód, se a hely. És mégis: tudták, hogy ott a helyük! (102. old.)

Meglepõ az a kijelentése is, hogy amennyiben a tagok és a közösségek gazdagok, elégedettek, büszkék a szakértelmükre és az erejükre, vagy azt akarják csinálni, amire magukat képesnek érzik, nem tudják többé közvetíteni Isten életét. Azt adják, amijük van, vagyis önelégültségüket, ahelyett, hogy Isten erejérõl tanúskodnának. (120--121. old.)

Másutt arról számol be, hogy létezik közösségi Isten-élmény, megtapasztalás, amely békét hoz, ,,ragyogó bizonyosságot szül''. A jó közösség tagjai ráébrednek arra, hogy Isten közel van, szeretettel, gyengédséggel vigyáz rájuk. (206. old.)

Vanier többféle aspektusban közelíti meg, mi is valójában a közösség. Így összegez: ,,A közösség hiteles emberi kapcsolatokból áll: inkább életközösség, mintsem olyan emberek csoportosulása, akik csinálnak valamit, és minél élõbb, annál inkább tisztában kell lennie az emberi élet alapvetõ kérdéseivel, mint a szenvedés és a halál, az emberi növekedés és a belsõ gyógyulás, a férfi és a nõ szerepe a társadalomban és a világban, a szexualitás értelme, a család és a cölibátus. Megfelelõen állást kell foglalnia a hatalom gyakorlásáról, a tekintély szerepérõl, valamint a szabadságban és a felelõsségben való növekedés irányáról. Mélységesen érzékelnie kell, mi a szerepe Istennek, az imádságnak és a vallásnak az emberi létben. Világos elképzeléssel kell rendelkeznie a szegénységrõl és a gazdagságról, nagyon tisztán kell látnia a kapcsolatot a szeretet és a szakmai tudás között. Egy közösségnek tudnia kell, hol a helye ma az egyházban és a világban; jól kell tudnia, mi legyen az álláspontja a világban lévõ szörnyûséges szenvedésekrõl, egyenlõtlenségekrõl és igazságtalanságokról. Azt is tudnia kell, mi módon válaszolhat a fiatalok kiáltására és reménytelenségére.'' (150. old.)

,,A közösség akkor él, ha szegény, ha tagjai érzik, hogy együtt kell dolgozniuk, hogy egységben, egymástól való függésben kell maradniuk, már csak a mindennapi kenyér miatt is!'' (158. old.)

Ám magányosságunk sebe mélyen van elrejtve szívünkben. Ennek felismerése után sincs okunk csüggedésre: ,,Közösségben élni azt is jelenti, hogy megtanulunk magányosan járni a sivatagban, sötét éjjel, könnyek között, Mennyei Atyánkba vetve bizalmunkat.'' (253. old.)

Tovább gazdagítja képünket a közösségrõl az a felismerés, mely bizonyos fokig illúzióvesztésünket elõzi meg.

Vanier sok szeretettel megírt könyvében rámutat arra is, hogy a közösségre veszélyek leselkednek, mint pl. a nárcizmus, az elitizmus és a szektásodás, avagy a személyekhez tapadó hibák, bûnök, a gõg, az örökös kritizálás, a viszálykeltés, a túlságos terhek elvállalása.

Figyelmeztet arra, hogy a közösségeknek rangsora is van különös tekintettel a családos életállapotra. ,,Mivel a család maga is egy közösség, sohasem szabad feláldozni egy nagyobb közösségért. . . Az a mód, ahogyan megélik a szövetséget [a házastársak] egymással, a szeretet jele a közösség és a világ számára. Minden egységes család a reménység és a feltámadás jele.'' (95., 96. old.)

A recenzió írója azzal ajánlja mindenki figyelmébe ezt az Isten ihlette összegzõ mûvet, hogy nem egyszeri átfutásra készült, hanem arra, hogy újra és újra átelmélkedjük a közösségek életérõl szóló gondolatokat, majd vigyük közösségünkbe, és építsük be azokat.

Gyorgyovich Miklós


Franz König bíboros: Sziklára épült ház

1996/2/28	Franz König bíboros: Sziklára épült ház. Szent István Társulat, 1995, 283 old. -- Fordította: Várhidy Gyula.

A 90 éves Franz König bíborost, Bécs volt érsekét a közelmúltban ünnepelték. A magyar közönség ismeri életútját, mégis most megjelent kötete -- különbözô írásainak és beszédeinek

gyûjteménye -- jó alkalmul szolgál, hogy a két német kiadó elôszava nyomán felidézzük életének fontosabb mozzanatait. Az Alsó-Ausztriában született parasztfiú igen jelentôs pályát futott be. Fôleg a II. vatikáni zsinaton és azóta játszott egyházi, egyházpolitikai szerepe figyelemre méltó. De már jóval a zsinat elôtt ismert volt tudományos körökben összehasonlító vallástörténeti munkáival. König bíboros a párbeszéd embere: ez világossá vált a zsinat alatt és utána is. Szorgalmazta a három nagy monoteista vallás párbeszédét, de ugyanakkor a nem hívôkkel folytatott párbeszédnek is úttörôje volt, másfél évtizeden keresztül titkárságának elnöke. König bíboros zsinati tanácsadója Karl Rahner jezsuita teológus volt: már ez a tény is jelzi, hogy nyitott volt az új teológia felé. Szorgalmazta a XXIII. János pápa által meghirdetett és VI. Pál által folytatott egyházi reformokat és a korszerûsödést minden téren. A zsinat után pedig azon fáradozott, hogy a dokumentumok szélsôséges értelmezései, a maradiak és a haladók között a hívek megtalálják az egyensúlyt. König bíboros volt az, aki elsônek kérte a Galilei-per felülvizsgálását, ami II. János Pál alatt meg is történt: ismeretes, hogy egy szakbizottság Poupard bíboros vezetésével tíz évig dolgozott a dokumentumok felülvizsgálásán és pár évvel ezelôtt szentatyánk rehabilitálta Galileit. II. János Pál, aki annyira szorgalmazza a hit és a tudomány párbeszédét, szívesen tett eleget a zsinat kívánalmának, amikor ezt az ügyet tisztáztatta. König bíboros volt az ún. Ostpolitik (keleti politika) egyik fôszereplôje; még XXIII. János pápa kívánságára elkezdte utazásait a kommunista országokba; Mindszenty József bíboros ügyében is közvetítô volt a magyar állam és a Szentszék, illetve Mindszenty és a pápa között. Ezt a szerepét különbözôképpen ítélik meg.

A most magyarul is megjelent ,,Sziklára épült ház'' címû írásgyûjtemény azt a célt tûzte maga elé -- olvassuk az egyik bevezetôben --, hogy ,,a bíboros szinte áttekinthetetlen számú megnyilatkozásaiból próbáljon válogatni''. [...] ,,Így jött létre az a terv, hogy a bíboros számos írásából, beszédébôl, elôadásából és közleményébôl kiszûrjük a világról és az emberrôl alkotott képének alapjait, hogy megismerjük életmûvének nagy vonásait, és építômûvész módjára mindebbôl szellemi épületet állítsunk össze.''

Befejezésül idézünk König bíborosnak a magyar kiadáshoz írt elôszavából: ,,Ausztria és Magyarország nemcsak földrajzi értelemben közeli szomszédok, hanem hosszú történelmük is barátian egybeköti ôket. A mélyreható társadalmi változások világában élünk, a világméretû információs hálózatok kiépülésének idôszakában, amikor egyre világosabban látszik, mekkora szükség van az ökumenikus párbeszédre. Szembesülünk a szekták egyre növekvô számával, s ugyanakkor a szekularizált viselkedés terjedésével is, és ez mindannyiunkat arra ösztönöz, hogy hazánk határain túl is közelebb kerüljünk egymáshoz, s keressük a közös keresztény munkálkodásnak a jó szomszédságból adódó lehetôségeit.

Amikor közös történelmi múltról beszélünk, akkor látnunk kell, hogy fôleg a keresztény örökség az, ami összeköt bennünket. Az új történelmi korszak, amely a kommunizmus összeomlása után beköszöntött, újra egymásra irányítja a figyelmünket. Emlékeztet bennünket arra, hogy milyen nagy szükség van közös keresztény világnézetünk, egyházközösségünk alapjainak megszilárdítására, felülvizsgálatára, megújítására.''

Szabó Ferenc


Harsányi Pál Ottó OFM: Új ég, új föld felé? Ökoteológiai vázlat. Róma, 1995. 176 1.
1996/2/28	Harsányi Pál Ottó OFM:  Új ég, új föld felé? Ökoteológiai vázlat. Róma, 1995. 176 l.

Somorjai professzor szerkesztésében jelent meg az Erkölcsteológiai füzetek 4. köteteként ez a rendkívül idõszerû, témáját tekintve újszerû, rendkívüli érdeklõdésre számot tartó írásmû, Az esztergomi ferences tanár munkájának és témájának újszerûségét a cím is jelzi, a szerkesztõ elõszava ezt erõsíti meg: ,,Harsányi Pál számára a természettudományok és a teológia közötti szintézis teremtése nemcsak lehetséges, hanem bizonyára természetes is, mindenesetre napi feladat. . . Dolgozata elsõ nagyobb terjedelmû önálló közlése, melyben az erkölcsteológia területéhez tartozó környezetvédelem keresztény szemléletét fejti ki, különös tekintettel a pápai megnyilatkozásokra.'' Tartalmában és vonatkozásaiban mind a szaktudomány, mind a téma iránt érdeklõdõk és kutatók számára izgalmas, ösztönzõ olvasmány. Három nagy fejezetében rendezi el az igen sok vonatkozást földolgozó anyagot: 1. A világ jelen állapota a teremtés megõrzésének szempontjából; 2. A teremtett világgal való kapcsolatunk teológiai megközelítése; 3. A válaszadás lehetõsége a teremtett világ és az ember kapcsolatának problémáira. A szerzõ szerint ,,az elsõ fejezet a teremtésteológia alapján gondolkodva alapot próbál adni a probléma értelmezéséhez . . . a zárófejezet a gyakorlati próbálkozások épületeit és problémáit igyekszik sorra venni az egyház szociális tanításának olvasásával, hangsúlyt fektetve a szociális szempontra''. Talán e fontos munka leglényegesebb célja és gondolata az, amit a szerzõ így fejez ki: ,,Felébreszti a keresztény reményt és Istenbe vetett bizalmat.'' Napjaink krízisének ,,forró drótja'' és meggondolkoztató üzenete ez a könyv, mely a szívhez és értelemhez egyaránt fölhívást intéz.

Dékány Endre


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)