Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Bibliai lélekelemzések Lektorálta: Nászalyi Emil O.Cist. Hálával primíciám és aranymisém emlékére 1944-1994 A borítón Auguste Rodin: La Cathédrale (1908) Tartalomjegyzék


Barlay Ödön Szabolcs:

Találkozások Jézussal


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Találkozásaink természetes és természetfeletti megvilágítása

A lesben állók

Visszautasítás

Egy Krisztust követni akaró gazdag, vagyonos ember drámája

Botrányba fulladó találkozás Názáretben

Találkozás az Orvossal

,,Szeretnék szeretni...''

Hazahívogató találkozás

Az elcsatangolt bárány

A tékozló fiú

Bátorító találkozás

,,Szeretsz engem?''

Találkozás Jézus Lelkével


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv ötödik kiadásának elektronikus változata. A könyv 1999-ben jelent meg a PANAX Kft. Nyomdaüzem készítésében (felelôs vezetô: Nagy József), az ISBN 963-450-570-8 azonosítóval. Az elektronikus változat a szerzô, Barlay Ö. Szabolcs, engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a szerzô tulajdonában marad. A könyv szövegének a forrása a szegedi Dugonics András Piarista Gimnázium honlapja: http://server.dugonics-szeged.sulinet.hu/irodalom/vallas/barlay.html.

A nyomtatott kiadvány kapható a szerzônél a következô címen:

P. Barlay Ö. Szabolcs

8000 Székesfehérvár

Petôfi utca 2.

Telefon: 06/30976-4800


Találkozásaink természetes és természetfeletti megvilágítása

Mielôtt elmélyednénk e könyv kérdôjelekkel terhes témakörében, és még akár csak egy lépést is tennénk bármelyik irányba, érdemes a találkozás fogalmának belsô világával megismerkednünk. Hiszen aki majd végigolvassa ezeket a meditációkat, saját maga fog meggyôzôdni arról, hogy a találkozások legtöbbje mögött a kérdôjelek, a miértek szövôdményének fonalai rejtôznek. A mindennapi életben természetesen ezeknek a talányoknak nem szoktunk különös jelentôséget tulajdonítani. Bizonyára azért, mert minduntalan a találkozások jegyében zajlik az életünk, és nincs is idônk, türelmünk ahhoz, hogy megfejtsük a nagy talányt. Pedig valóban az! Nem véletlenül nevezi P. Lippert, a harmincas évek neves jezsuita írója az élet nagy kalandjának a találkozást.

Vajon miért?

Mert mint mindennek, a találkozásnak is van ,,háttere''. Arisztotelész kifejezése segít megértetni azt, amire gondolok. A metafizika ugyanis épp a látható, tapintható fizika világán túli régiókra hívja fel a figyelmet. Ha ugyanis elmélyedni akarunk egy-egy valóság, vagy egy számunkra nélkülözhetetlen érték mélységeiben, akkor célravezetô elôbb ennek a titkokat nyitogató metafizikának a kapuján kopogtatnunk. Érthetô tehát, hogy a konkrét találkozások titkainak és szépségeinek elemzése elôtt alázattal szeretnék elôbb belépni a fizikán túli világba, hogy megtudhassam, vajon a találkozásoknak is van metafizikai távlata? A kérdésekre adott válaszokból kiderül, hogy van! És nem is akármilyen. Találkozásaink legtöbbje ugyanis több dimenziós...

A metafizika szakemberei azt tanácsolják, hogy nagyon egyszerû kérdésekkel kopogtassunk a fizikán túli világ kapuján. Ezért ebben az esetben is célszerû a gyermekek nyelvével annyiszor kimondott és konok következetességgel ismételt kérdôszócskákkal belépnünk ebbe a lenyûgözôen szép világba, ahová gôgös ember nem kaphat bebocsátást. A metafizika ,,szem nem látta, fül nem hallotta'' világa ugyanis olyan szférája az életnek, melyet Jézus Urunk eleve csak a tisztán látó gyermekeknek tárt fel. ,,Hacsak nem lesztek olyanok, mint a gyermek, nem mentek be a mennyek országába'' (Mt 18,3).

Titkokat döngetô, nagy kérdéseket valóban csak gyermekeink tudnak megfogalmazni naivnak tûnô, valójában filozófusokat megszégyenítô logikájukkal. Méghozzá nem köteteket kitevô értekezések formájában, hanem csak a ,,miért'', a ,,kicsoda'', a ,,hol'', a ,,mikor'', a ,,hogyan'' kérdésekkel, titkokat feszegetô ,,varázsszavaikkal''.

Kísérletként most én is ezekkel a semmitmondónak látszó kérdôszócskákkal kérdezem találkozásaim kilátótornyán állva: kivel, mikor, hol, miért találkoztam? És mi lett a sorsuk azoknak? És mi tette drámaivá, vagy szürkévé, esetleg tragikussá azokat?

A ,,kilátótoronyba'' azért érdemes felmenni most is, mert onnét még jobban megfogalmazhatjuk az újabb kérdéseket: vajon ki, vagy mi irányítja találkozásainkat? Hiszen nemcsak idôs korban, de már húszévesen is észre lehet, -- vagy kellene -- vennünk, hogy aligha írható a Véletlen számlájára egy-egy találkozásunk. A hol és a mikor, vagyis a Tér és az Idô kategóriájába torkollik annak a titoknak boncolgatása is, hogy miért épp ,,ott'' és miért épp ,,akkor'' találkoztunk valakivel!

Akárhonnét közelítem meg a találkozásnak, mint fogalomnak és mint jelenségnek ,,hátterét'', egyre világosabbá válik, hogy rejtéllyel állunk szemben. Valóságos úthálózatot lehet felfedezni, amelyen találkozásaink lebonyolódnak. És mintha léteznék valamiféle ,,menetrend'' is, mely -- sokszor úgy tûnik -- segít minket abban, hogy mikor és hová keljünk útra, hogy létrejöhessen egy életre szóló, sorsunkat meghatározó találkozás. Vajon ki állíthatja össze ezt a ,,menetrendet''? Mi, vagy inkább Ki küldte ôt hozzám? Elegendô-e, ha a szokásos kifejezésre hivatkozva azt mondjuk: a Sors keze van benne?

Így jutunk el a legizgalmasabb kérdéshez. Tudniillik a hívô gondolkodó egybôl észreveszi, hogy minden találkozás mögött egy titokkal lepecsételt ajtó kontúrjai jelennek meg. És éppen azért mélyedek bele az Evangéliumokban található találkozások lélekelemzésébe, mert itt döbbenhetünk rá arra, hogy a Tér és az Idô sokszor semmitmondó látszatvilága mögött a természetfelettiség új dimenzióját tárja fel az Úr Jézus, találkozásaink isteni mestere! Mivel a jézusi találkozások is igazolják a teológiai megállapítást a természet és a természetfeletti világ szoros kapcsolatáról, ezért vegyük szemügyre a profán találkozásoknál észlelt jellegzetességeket. Ezeket ugyanis késôbb jól fel tudjuk használni elmélkedéseinkben.

Minden találkozás lényege a társkeresés. Ez a motorja a kapcsolatok létrejöttének: a szerelemnek, házasságnak és minden barátságnak a legkisebb kortól kezdve. Az óvodások, kisiskolások, gimnazisták, egyetemisták, munkatársak életének ez ad ízt. Emberek, személyiségek elismerik, elfogadják egymást, -- értékelik egymás képességeit. Ilyenkor mindig ajándékozunk magunkból valamit, és ugyanakkor elfogadunk valamit a másiktól és másikból. Ha ez nem történik meg, akkor a találkozásból nem lesz kapcsolat, hanem elsorvad. Mert szükségünk van egymásra: nekem rád, neked meg rám! Segítségeddel válok igazi önmagammá. De mivel személyiség vagyok, meg akarok maradni önálló szellemi lénynek.

A két személyiség között, az Én és a Te között az összekötô híd a találkozás. Mint minden híd, a találkozás sem szünteti, nem szüntetheti meg a távolságot, csak áthidalja!

Három mozzanat figyelhetô meg minden találkozásnál, legyen az profán, vagy legyen az isteni, kegyelmi:

-- ki az, akivel találkozom?

-- hogyan érkezem a találkozásba?

-- mi történik velem és ôvele a találkozáskor és utána?

A találkozások legtöbbjénél azon fordul meg minden, hogy az illetô személyisége milyen hatással van ránk. Hiszen naponta megszámlálhatatlan emberrel találkozunk, és mégis milyen ritkán vésôdik emlékezetünkbe egy-egy arc, egy gesztus, egy hang! Számos összetevôje van annak, hogy egy találkozásból kapcsolat szülessék. Bár nagyon sok függ tôlünk, mégis a hangsúly legtöbbször azon a bizonyos ,,másikon'' van: ô hívja fel önmagára a figyelmet. Ha ebben csak külsô okok szerepelnek, akkor a kapcsolat felszínen marad és tiszavirág életû lesz. De ha az illetôbôl személyiségének legbensôbb értékei sugároznak ránk, megvan a remény az igazi találkozásra. -- Érthetô, hogy a Jézussal való találkozásokat feszült figyelemmel elemzem, hiszen egyedül ezeknél találja meg az ember azt az annyira keresett, igazi Másikat! A második és lényeges mozzanat: én hogyan érkezem a találkozásba? Sok függ attól, hogy milyen félelmek vagy elvárások töltenek be a találkozás pillanatában. Mert egyáltalán nem könnyû mindig elfogulatlanul, elôítéletek nélkül találkozni a másik emberrel. És az sem mindegy, hogy tartózkodóan vagy bizakodóan érkezünk. Lehet ugyan felkészülni a találkozásra, ha azt elôre tudni lehet, -- de legtöbbször épp abban van a rejtély, hogy váratlan, -- olyan, mint kék égbôl a villám! A világhírû drámák, regények legtöbbje épp az ilyen elôre nem látott, kiszámíthatatlan találkozások titkát feszegeti. És az még tovább bonyolítja a témát, hogy mi magunk is állandóan változunk, és elképzelhetô, hogy amire ma érzéketlenül reagálunk, holnap esetleg nagy hatással van ránk. Vagyis sok múlik azon, hogy milyen a befogadó képességünk, finomságunk, szellemi, érzelmi kapacitásunk.

Találkozásainkat különösen a harmadik mozzanat teszi drámaivá, vagyis az, ami találkozás közben történik bennünk, velünk és a másikkal. Mert a találkozás sohasem rögzít valamely helyzetet, hanem mozgat. Ennek tudható be, hogy utána nem vagyunk ugyanazok, akik elôtte voltunk. Akár csalódottak vagyunk egy találkozás után, akár megkönnyebbültek, vagy vidámak, tudjuk, tapasztaljuk, hogy valami történt velünk, -- valami, ami nemcsak tôlünk függött és aminek bizonyára további következményei is lesznek. Vagyis nyilvánvaló, hogy a találkozások roppant nagy jelentôségûek, mert általuk maga az élet, a saját életünk és a másik élete formálódik. Egyértelmû tehát, hogy az emberi élet alapvetô mozzanatával állunk szemben még a jelentéktelennek tûnô találkozásainkkor is.

A harmadik mozzanatból következik, hogy a találkozásoknak különbözô eredményei lehetnek. Vannak ösztönzô, építô, kibontakoztató, életet formáló találkozások, -- de vannak bénító, megsemmisítô, sebet, csalódást okozóak is, melyek kioltják bennünk az elmélyült találkozás reményét is. Prohászka püspök jegyzi fel naplójában azt a mérhetetlen csalódást, amit egy magyar Tolsztoj rajongó érzett át a nagy íróval történt, sikertelenül végzôdött találkozásakor. Hónapokig utazott kocsin, gyalog, csakhogy láthassa bálványozott mesterét, akit csupán könyvei alapján ismert. És amikor végre célba ért és extatikus lelkesedéssel állt az író háza elôtt, hiába kopogtatott, órákat kellett várnia. Mire aztán megjelent, egy mondattal elintézte a rajongót... Teljes kiábrándulás lett a vége. -- Itt is történt valami, ennek a találkozásnak is maradt mély nyoma, de ellenkezôjét váltotta ki, mint amire az illetô számított. Dráma helyett ilyenkor tragédiáról kell beszélnünk, melynek mottója nagyon hasonlít ahhoz a jézusi kijelentéshez, melyet Júdással kapcsolatban mondott: Jobb lett volna, ha meg sem születik az az ember!

Aligha tévedek, ha a találkozással kapcsolatban a kimeríthetetlen jelzôt használom. Hiszen ezt a fogalmat nem lehet leszûkíteni arra az általánosságban használt értelmezésre, mely a személyes beszélgetésre utal. Lehet áttételes értelemben is találkozni valakivel, -- például levelezéssel: olvasom levelét, és ,,találkozom'' vele, akit pedig most itt nem is látok. Talán jobb így, közvetve; és nem biztos, hogy a közvetlen találkozás ugyanolyan mély hatással lenne rám. Vagy lehet valakivel találkozni egy tárgy segítségével, -- az emléktárgyak a legjobb eszközök ehhez: apám gyûrûje, anyám imakönyve, lelkiatyám dedikált képe! De elég a találkozáshoz maga a hely, a genius loci. Egy-egy hely, és megjelenik az, aki ott élt: Rákóczi Munkácson, a 13 vértanú Aradon, a sok tízezer hôsi halott a mohácsi kopjafás temetôben... Péter apostol a Vatikánban és Jézus Urunk a Galileai tónál, vagy ott fent a Golgotán... Mindez egy-egy variáció ugyanarra a témára, a találkozás ezerarcúságára.

A találkozás fogalmát nemcsak az élet profán síkján használhatjuk, -- érvényes ez a Szentírásra is. Itt is hasznosítható a gratia supponit naturam, vagyis a profán találkozások analógiájára sok közös vonást fogunk találni az Evangéliumban megörökített jézusi találkozásoknál. Hiszen maga Jézus is e profán világ megnyilatkozásait használta fel mindenegyes találkozásánál, éppen azért, hogy mindennapi életünket felemelje abba a másik, az isteni világ dimenziójába. Így szentelte meg a világot, legbanálisabbnak tûnô dolgainkat is.

A meditációk teljesebb átéléséhez még egy megjegyzést kívánok fûzni, méghozzá e lelki könyvecske létrehozásának módszerével kapcsolatban. Legszívesebben a ,,bibliai pszichoanalízis'' kifejezést használnám. Nem kell ezen semmi különöset érteni, hiszen mindannyian, akár egyháziak, akár világiak vagyunk, elmélkedéseinkben ugyanezt a módszert alkalmazzuk észrevétlenül is. Az egyszerû meditáció vagy az évek múltával tökéletesebb fokon gyakorolt kontempláció legismertebb eszköztára a lélekelemzés. Itt legfeljebb abban lehet valami mást is találni, ahogy egy-egy témát a teológia, a pszichológia, az etika, mindenekelôtt a biblikum szintézisében próbálok megközelíteni. Interdisciplináris módszernek szokták ezt nevezni, mert ezzel csökkenteni tudjuk az egyoldalú szemlélet veszélyeit. Lényegében azzal a módszerrel dolgoztam fel a soron következô témákat, melyeket maga Jézus, a felülmúlhatatlan lélekelemzô, a mélylélektan egyetlen nagymestere használt...


A lesben állók

Elsô hallásra különösnek tûnik ez a kifejezés. Pedig ha a Szentírás bármelyik részét olvassuk, minduntalan találkozhatunk a ,,lesben álló'' Isten irgalommal teli jelzéseivel. És nemcsak a Saulra leselkedô Krisztusra gondolok ott a damaszkuszi úton, hanem a szentek és bûnösök megtéréseinek kimeríthetetlen történéseire is. A legváratlanabb pillanatban elénk áll, vagy a lelkünk legmélyén megszólal a velünk találkozni akaró Isten. Az itt következô eset csak annyiban tér el a többitôl, hogy ebben a történetben két lesben álló szerepel: Zakeus a fa tetejérôl leselkedik Jézusra, Jézus pedig szándékosan megy éppen ehhez a fához, hogy meglesse és találkozhassék Zakeussal. Ez a találkozás éppen ezért van tele izgalmas lélektani fordulattal, a rögtönzés esélyeivel, a kegyelem és a szabadakarat összehangolt ,,játékának'' bravúrjával. A teljesebb megértés és átélés érdekében, nézzünk kissé körül: kik a fôszereplôk, hol és mikor zajlik a találkozás?

Elôbb Zakeust vegyük szemügyre. ,,A vámosok feje'' (Lk 19,2). Ez a megjegyzés nem elhanyagolható mert még jobban rávilágít a két személy, Jézus és Zakeus között tátongó ûrre, melyet áthidalni emberi erôvel lehetetlenség. Zakeus ugyanis nem közönséges, átlag vámos, hanem a megszálló rómaiak fizetett fôhivatalnoka. Míg a közvetlen adókat, a fej- és vagyonadót a helyi hatóságok szedték be, addig az ún. közvetett adókat bérbe adták annak, aki a legtöbb bérleti díjat ajánlotta fel a provincia római vezetôinek. És mivel a vám nagyságát központilag nem határozták meg, a vámszedôtôl függött, hogy mennyi összeget képes kicsikarni a lakosságból. És ez még nem minden! Maga a bérlô ugyanis nem vámolt, hanem a vámosoknak adta ki a ,,piszkos'' munkát, akik alkalmazottakként szedték a vámot. Ezek gyakran csoportokat alkottak a fôvállalkozó vezetése alatt. Ilyen fôvállalkozó volt Zakeus, ezért nevezi ôt az evangélista, vámosok fejének''.

A zsidó közösség a vámost eleve kitaszítottnak tekintette. Zakeus esetében ez a megbélyegezettség még fokozódott, mert zsidó létére ,,sokakat csaló módon kifosztott'' (19,8). Tehát nemcsak politikai szempontból áruló, de vallási szempontból is égbe kiáltó bûnös: pogányokkal együtt nem tartozik többé Isten, Jahve népéhez. Önmagát zárta ki onnét, pedig ,,ô is Ábrahám fia'', mondja róla az irgalmas szívû Mester (19,9).

Érdemes néhány percig szemügyre venni azt is, hogy milyen fényûzôen élt egy ilyen népnyúzó vezetô vámos. Sokat mond maga a hely, Jerikó! Akkoriban ez volt Palesztina legkellemesebb vidéke. A várost nem ok nélkül nevezték a ,,pálmák városának''. Az elôkelô gazdagok pazar villákat építettek, -- és itt tartózkodott az év nagy részében Heródes. Téli palotáinak feltárásakor a legutóbbi ásatások során a város nyugati kijáratánál feltártak egy házat. A régészek szerint egy vámos háza lehetett. A pompás mozaikpadló alapján a ház tulajdonosának gazdagságáról is fogalmat alkothatunk. Mindebbôl természetesen senki nem vonhatja le azt a következtetést, hogy épp Zakeus házára bukkantak. Mégis segít abban, hogy élethû keretbe tudjuk elhelyezni ezt az evangéliumi tablót.

Ami az idôt illeti, Lukács evangélista ebben is segít. Ô ugyanis orvosi hivatásához híven, különös elôszeretettel örökítette meg a testi és lelki betegségekben szenvedôknek találkozását az Úr Jézussal. Nem véletlen, hogy csak ô írta le ezt a találkozást is. Bizonyára azért, mert megérezte, hogy az isteni Orvos Zakeusban súlyos lelki sérültet látott. És mindenre kiterjedt a figyelme, úgy ahogy evangéliumának harmadik sorában írja: ,,mindennek elejétôl fogva gondosan a végére jártam'' (1,3). Valóban, pontosan megjelöli az idôt is: Jézus néhány nappal a szenvedés hetének kezdete elôtt útban Jeruzsálem felé kézzelfoghatóan meg akarja mutatni, hogy senkit sem akar kirekeszteni a megváltásból: ,,az Emberfia azért jött, hogy keresse és megmentse, ami elveszett'' (19,10).

Nézzük, hogyan menti meg az önmagával meghasonlott Zakeust?

* * *

A pálmák városán, Jerikón át vezetett Jézus útja a közelgô húsvétra. Ez volt utolsó útja. Néhány nap múlva bevonul Jeruzsálembe. Tehát közel vagyunk ahhoz a naphoz, melyet mi most virágvasárnapnak, dominica palmarum-nak hívunk. Az elfogatási parancs értelmében Jézust bármikor, bárhol letartóztathatják. Ezt Ô is, de az apostolok is tudják. Felajzott idegekkel kísérik mesterüket. Egyikük, Tamás megrendítô szavakkal buzdítja társait: ,,Menjünk mi is, haljunk meg vele együtt'' (Jn 11,16). De Jézus elôbb fel akarja tárni megváltó halálának értelmét: mindenkit meg akar szabadítani, még a Zakeus féle uzsorásokat is. És minden alkalmat megragad, legelképesztôbb helyzeteket is felhasznál ahhoz, hogy küldetését beteljesítse. Ha kell, négyszemközt térít, gyógyít, -- a betszaidai vakot kézenfogva kivezeti a faluból, hogy senki se lássa azt a pillanatot, amikor visszaadja látását, -- a vizet merítô, férjeket cserélgetô asszonnyal is egyedül akar maradni, még apostolait is elküldi, mert az istenélmény misztikájába most csak öt akarja beavatni... Máskor tömegek elôtt beszél, nyilatkozik, ítélkezik a farizeusok gôgje felett, csodákat mûvel ezrek szeme láttára, -- és elfogadja az ünneplôk hozsannáját: bevonul! Lukács ennél a jelenetnél is ezt a kifejezést használja: Jerikóhoz érkeztek és bevonultak'' (19,1). Nyilvánvaló, hogy aki ,,bevonul'', nem inkognitóban, nem rangrejtve akar maradni, hanem mindenki szeme láttára kíván cselekedni. Ez a légkör veszi körül a pálmák városában átvonuló Jézust: virágzó fehér és rózsaszínû leanderek százai és bódító illatú keleti virágok közt halad apostolaival Jézus. Híre megelôzte és most mindenki az utcákra tódul, mert ,,szemtôl-szembe szerette volna látni'' mindenki, az alacsony termetû fôvámos is. Neve Zakeus, a Zakariás név rövidített változata.

Furcsa figura ez a kis emberke. Külseje csak félszegségének nyújt még nagyobb nyomatékot: kívülrôl-belülrôl ,,fél'' ember. Testalkata, jelleme torzó: menekülne önmaga elôl is, -- de a nagy nyilvánosság elöl mindenképpen. Ezért választja most is a félszeg megoldást: fára mászik, mert nem akar kimaradni a nagy szenzációból. És ha másként nem megy, hát legalább ,,felülnézetbôl'' szeretné látni és megfigyelni Jézust. Rögtönzött ,,kilátó'' ez is, de ugyanakkor búvóhely. Hiszen neki, a nyilvános bûnösnek, nem sok keresni valója van Jahve választott népe körében. Kellemetlen megjegyzéseket, ujjalmutogatásokat, szidalmakat bôven kaphatna. Éppen ezért az út szélén álló szykomorea fát választotta magának leshelyül. Ennek a fának törzse gyakran méteres átmérôt is elért, magassága pedig 10-15 méteres is lehetett, gyökereik felpúposodva kidagadnak a földbôl, megkönnyítik a felmászást. Zakeus egyet gondol, és már is fent van a vad fügefán (19,4). A sûrû lombok biztos fedezéket nyújtanak neki, és senkinek nem lesz útjában, és öt sem látja senki. Ô legalábbis így gondolta. Bebiztosítva érezte magát, és elhitte, hogy holnap zavartalanul folytathatja kisded játékait: a mindennapivá vált csalást, zsarolást, nyerészkedést. Csak egyre nem számított! Arra, hogy nemcsak ô leselkedik, de épp az a Jézus is, aki miatt felmászott a fára. Ezért lehet ennek az evangéliumi tablónak ,,a lesben állók'' címet adni...

A váratlan fordulatot Jézus idézi elô. Felnéz a gallyak között bujkáló fô fináncra, és felszólítja, hogy rögtön ugorjon le eléje a földre, mert beszélni kíván vele, sôt szeretne nála, otthonában megszállni. Lényeges, hogy nemcsak szóba akar vele állni, hanem kéri, hogy vendége lehessen. Ez nálunk is, Keleten még inkább a tisztelet, a megbecsülés, a barátság jele! Épp itt van a dráma lényege, a katarzis lehetôsége. Most már csak az a kérdés, hogy Zakeus hogyan reagál? Hiszen a katarzishoz az értelmi és érzelmi belátás együttes élménye szükséges.

Jézus nyíltsága és minden elképzelést felülmúló gesztusa alapjaiban rendítette meg Zakeust. Hiszen látnia kellett, hogy Jézus nem vonja vissza szavait a felháborodott kritizálók zúgolódása ellenére sem. Hiába kiabálnak közbe és hiába sorolják fel égbekiáltó bûneit, Jézus kitart eredeti elhatározása mellett, és belép a nyilvános bûnös házába. És hogy Zakeus valóban embertelen bûnöket követett el, saját maga vallja he isteni vendégének azzal az egyértelmû kijelentésével, hogy a tolvajoknak járó törvényes büntetésre ítéli önmagát. Sôt! Még ennél is szigorúbb elégtételt ró magára. A törvény ugyanis azt írja elô, hogy a károsultaknak térítsék meg a kárt, megtoldva a kár egyötödével. Ô azonban ennél sokkal többre vállalkozik: vagyona felét is szétosztja a szegények között és négyannyit ad azoknak, akiket megcsalt. Vagyis ez annak a jele, hogy itt nem egyszerûen jóvátételrôl van szó, hanem eddigi magatartásának homlokegyenest megváltoztatásáról. Eddig csak gyûjtött, lopott, csalt, mostantól szétszórja eddig szerzett vagyonát. Eddig rab volt, mostantól szabad...

Mi okozta ezt a belsô változást, ezt a forradalmi magatartást? Az, hogy találkozott Jézussal! Aki nem a múltjával törôdött, hanem a jövôjével, és aki emberszámba vette. Zakeus pillanatok alatt észrevette Jézus irgalmas szeretetének térdrekényszerítô gyógyerejét. Hiszen a Mester nem tetteire válaszolva közeledik hozzá, nem azt érinti benne, amit ô tesz másokkal, vagy ahogy undorító tetteire mások reagálnak, hanem társtalanságára válaszol. Akkor és azért szabadította fel elviselhetetlen magányának terhe alól, amikor figyelmen kívül hagyta az erkölcsi szempontokat, és barátként, vendégként felkereste lakásában, és szállást kért tôle: ,,ma a te házadban kell megszállnom'' (19,5). Jézus világosan látta, hogy csak így, ezzel az isteni jósággal lehet megmenteni ezt a szánalmas embert. És ez az a jóság, amire az emberek többsége, még a hívôk is képtelenek. Ma is ugyanazt kellene feljegyeznie az evangélistának, mint akkor: ,,akik ezt látták, méltatlankodva megjegyezték, hogy bûnös emberhez tér be megpihenni'' (19,7). Ahelyett, hogy örülnének Zakeus megtérésén, méltatlankodnak, bírálnak, ítélnek. És nemcsak a vámost, hanem Jézust is, az Istent is, csak önmagukat nem! Olyanok, mint a tékozló fiú történetéhen az idôsebb fiú: nem tudják elviselni, hogy az édesapa éppúgy szereti megtért fiát, mint azt, aki ,,ártatlan'', legalábbis annak képzeli magát.

* * *

Aligha tévedek, amikor azt mondom: képtelenség szabadulni ettôl a Zakeus-Jézus közötti találkozástól. Ezért invitálom az olvasót egy adorációra, mert minden fejezet akkor lesz igazán gyümölcsözô, ha valahol, akár kedvelt templomunk, kápolnánk egy csendes sarkában, akár Zakeus otthonát imitáló szobánk meghittségében mi is találkozni szeretnénk az Urunkkal, aki ,,lesi'', hogy mikor szólíthat meg minket... És itt nem lehet kész imát javasolni. Minden falevél, minden ujjlenyomat és minden ember, minden hívô szuverén személyiség. Legfeljebb azt tehetem, hogy próbálom szavakba foglalni azt, ahogy a ,,két lesben álló'': Jézus és én találkoztunk.

Uram, Jézusom! Csakhogy végre megleptél. Zakeustól tudom, hogy úgy is váratlanul elém állsz, bárhol legyek és bárhol ,,bujkálok'' is. És azt is tudom, hogy nem azért kívánsz látni, mert ,,jó'' vagyok. Épp azért várlak mert nyomorúságomat jól ismerik az emberek, és elôre tudom, hogyan ítélnek meg, -- de Te engem, Zakeusodat belülrôl látsz, jobban ismersz, mint én önmagamat. Közelebb állsz hozzám, mint tulajdon önmagamhoz. ,,Nincs emberem'' (Jn 5,7), nekem sem. Megtapasztaltam a kivetettséget, -- elfordítják arcukat tôlem még azok is, akikkel egy fedél alatt éltem, akikkel egy városban lakom.
Megérdemelten -- Te tudod -- ujjal mutogatnak rám még templomodban is. Eddig Zakeus voltam, de most, hogy szemrehányás nélkül megelôlegezel bizalmaddal, és nem jótanácsokat adsz, hanem belépsz legbensôbb világom satnya otthonába, most megfordul bennem és körülöttem a világ. Szabaddá tettél önmagamtól és megszünteted iszonyú magányomat. Újból kibuggyan lelkem legmélyébôl egykori szerzetesi imánk, mely legsötétebb börtönéveimben is megmentett a kétségbeeséstôl: Tu Domine universorum... Uram, mindenség ura! Bár semmire sincs szükséged, mégis engem szemeltél ki, hogy szállást nyújtsak Neked és templomod legyek.
Ámen! Ámen!


Visszautasítás

-- Nem érhetsz el Istenhez,

ha saját magad állsz útjában. --

Bár ezek az elmélkedések inkább bátorítani szeretnének, semmint megnehezíteni az amúgysem könnyû életet, mégis szólni kell néhány olyan evangéliumi találkozásról, melyeket az Úr Jézus is sikertelennek nevezett. És jó ezt már a kezdetnél megemlíteni, mert egyrészt még mélyebb betekintést nyerhetünk a téma drámaiságába, másrészt jobban felmérhetjük saját felelôsségünket jézusi találkozásaink alkalmával. Az evangélisták ôszinte beszámolóinak köszönhetôen nyilvánvalóvá válik, hogy mindenegyes esetben a szabadakarati döntés misztériuma körül zajlik az egyes találkozások sorsa...

De azt is érdemes megjegyezni, hogy -- sit venia verbo -- a ,,jézusi sikertelenségekrôl'' szóló nyílt beszámolók olyan hatással vannak a bibliaolvasókra, hogy nem egy istenkeresô gondolkodó épp ennek a kendôzetlen ôszinteségnek láttán tért meg. Hiszen a legtöbb ,,nagyember'', filozófus, vallásalapító, szektavezér leplezni szokta sikertelenségeit. Ezzel szemben az evangéliumok Péter tagadásáról éppolyan ôszintén írnak, mint Jézusnak azokról a találkozásairól, melyek kudarccal végzôdtek.

Itt most szándékosan csak két ilyen sikertelen találkozásról lesz szó. Az egyik egy jóindulatú kísérlet kudarcát elemzi, a másik esetben a ,,színvakság'' miatt elmérgesedett lelki durvaság, vaskos hitetlenkedés okozza a visszautasítást.

Egy Krisztust követni akaró gazdag, vagyonos ember drámája

Három evangélium is beszámol arról a találkozásról, melyet egy vallásos, törvényeket pontosan megtartó, vagyonos ember kezdeményezett. A három leírásban mindössze az a különbség, hogy Máté fiatalembernek, Lukács elôkelô embernek nevezi ôt, míg Márk úgy nyilatkozik róla, mint aki mindenképpen Jézus követôi, tanítványai közé szeretne állni, és ebbeli szívós szándéka miatt Jézus rokonszenvet érzett iránta: ,,ránézett és megkedvelte'' (Mk 10,21). Kell-e ennél szebb és biztatóbb bizonyítvány? Ki gondolná, hogy épp az ô jézusi találkozása végzôdik kudarccal, nagy szomorúsággal... De hát ki is ez a Jézussal találkozni vágyó ember? A kérdés azért lényeges, mert az elemzésbôl kiderül, hogy sok mindenben hasonlítunk hozzá. Az elsô észrevétel az, hogy nemcsak ismeri a zsidó vallás törvényeit, a tízparancsolatot, hanem lelkiismeretesen megtartja a legkisebb elôírást is. Akármit kérdez tôle az Úr Jézus, mindenre azt válaszolja: ,,Mester, ezeket mind megtartottam ifjúságomtól fogva'' (10,20). És ha megfontoljuk, hogy a Törvény maradéktalan megtartása, szinte betûszerinti vállalása és megélése volt a vallásosság egyetlen mércéje az ószövetségi hitéletnek, akkor érthetôvé válik ennek a jóindulatú, ,,tiszta embernek'' a kérdése. Nevezhetném ,,önkontrollnak'' is: szeretné életfelfogását, vallásosságát rátenni az általa nagyra becsült mesternek, Jézusnak erkölcsi mérlegére. Kíváncsian várja a választ, hogy vajon Jézus is olyan tökéletesnek látja életszemléletét, lelkiéletét, mint ô saját maga? Önmagával megelégedett lehet? Jól halad az örökkévalóság elnyerésének útján? Ezért kérdezi: ,,mit tegyek, hogy elnyerjem az örök életet?'' (10,17)

Amikor Jézus a törvények megtartása felôl kérdezi, és kiderül, hogy ezen a téren nem lehet elmarasztalni, akkor mind ôbenne, mind bennünk az a végsô következtetés fogalmazódik meg, hogy minden rendben van! Nincs semmi akadálya annak, hogy az az elôkelô fiatalember, vagy mi magunk ne szegôdhetnénk Jézus köréhez, akár az apostolok társaságához. És hogy mennyire jogos ez a konklúzió, Márk evangélistának az a biztató megjegyzése is jelzi, mely Jézus szimpátiájára utal...

Éppen ezért szinte mellbevágó a drámai fordulat viharfelhôjének vészjele. Tudniillik most következik az a pillanat, mely éles határvonalat húz az Ó- és az Újszövetség normarendszere között! Mert ahogy a biblikusok, moralisták megjegyzik, Jézus kora elôtt a parancsolat-etikán volt a hangsúly: mind az írástudók, mind a vallásos hívôk a törvények teljesítésének arányában hozzávetôleges pontossággal kiszámíthatták a maguk és mások vallásosságának fokát, vagyis végsô fokon az Istenhez-tartozás mélységét a törvények megtartásának mérlegén vélték lemérni. Jézus és a gazdag fiatalember közti találkozás két felvonásos drámához hasonlítható. Az a párbeszéd, melyet az elôtte leboruló vagyonos ember kezdeményezett, lényegében az eddig hallottakkal befejezôdött. Jelképesen szólva, a függöny legördülhet, hiszen az ószövetségi normák szerint nincs mirôl beszélni tovább! Aki ezt a normát teljesítette, sôt túlteljesítette, akár haza is mehet.

De a kopernikuszi fordulat csak most következik. Mert Jézus annyira megkedvelte az öt felkeresô fiatalembert, hogy folytatni akarja a beszélgetést, és most ô kezdeményez. Ezzel beléphetünk a második ,,felvonás'' egészen új légkörébe, a találkozások etikájának világába. Itt a törvények, a tízparancsolat normáinak megtartásán túl a Hegyibeszéd nyolc boldogságos etikája veszi át a tájékozódás iránytûjét. Itt más csillagzat van fejünk felett és a szívünkben. A törvénytisztelet kazuisztikája átadja helyét a Jézussal való találkozás misztikájának. És mivel minden találkozás egyedi, ezért nem lehet általánosítani, -- nem lehet tudni, hogy kitôl mit kér a Mester. Míg Zakeustól ,,csak'' azt kérte, hogy ugorjon le a fáról és adjon szállást otthonában, addig ettôl a ,,tiszta'' lélektôl mást kér. ,,Egy dolognak még híjával vagy!'' Vajon mire gondol Jézus?

Ha Zakeustól nem várja el, hogy egész vagyonát ossza szét, és helyesli, hogy ,,csak'' vagyona felét adja a szegényeknek, (Lk 19,8) akkor kék égbôl lelkünkbe cikázik a villám a jézusi óhaj hallatán: elôbb menj el, add el mindenedet, oszd szét a szegények között, aztán gyere és kövess engem (Mk 10,21). Vagyis egyértelmû, hogy Jézus összeköti a törvények teljesítésének aszkézisét a vele való találkozásból fakadó misztikával. És mivel belelát követôinek lelkébe, mindegyiktôl mást és mást kíván, aszerint, hogy ,,minek van híjával'' az ember. Ez a magyarázata a megtérések, hivatások megszámlálhatatlan variációjának. Hogy egy keresztény milyen úton járjon, nem lehet eleve meghatározni: nem ugyanaz az útja mindenkinek. Hogy melyik utat szánja nekem a Gondviselés, azt a jézusi találkozásokkor fedi fel a Szentlélek! Ezt követôen azonban mindenki maga dönti el, hogy milyen választ ad Jézusnak. Éppen úgy, amint itt, ebben a jelenetben is történt.

Az ember azt gondolná, hogyha valaki annyira szeretne Jézus baráti köréhez tartozni, mint ez a vagyonos fiatalember is, akkor megteszi azt, amit a Mester kér tôle. Hiszen kétszer is kérdezte Jézustól: ,,mit kell tennem?''. Az ember azt gondolná, hogy ez a találkozás úgy mond -- csak happy enddel, szerencsés befejezéssel végzôdhet, vagyis a gazdag férfiú valóban felméri a pillanat adta lehetôséget, hátat fordít eddigi életének, és a lehetô leggyorsabban teljesíti Jézusnak, ,,a jó Mesternek'' (10,17) kívánságát. Ámde a dráma egyéni tragédiává alakul, mert ,,ennek hallatára elszomorodott és leverten távozott, mert nagy vagyona volt'' (10,22). Hogy mi történt vele ezután, hogyan alakult az élete, nem tudjuk. Annyi bizonyos, hogy életének legnagyobb lehetôségét szalasztotta el, amikor visszautasította a meghívást. Mert azt látnunk kell, hogy amikor Jézus találkozásaink alkalmával követésre hív, nem valami nagyobb teljesítményt kér tôlünk, hanem kiválaszt, mely ajándékozás és elvárás egyben...

Kudarccal, levertséggel, szomorúsággal végzôdô találkozás volt ez. De vajon kinek a kudarca? Jézusé, vagy a fiatalemberé? Azé, aki leverten távozik a színrôl. De Jézust is sokáig foglalkoztatta a találkozás sikertelensége; olyannyira, hogy hosszan elbeszélgetett apostolaival a gazdagság veszélyeirôl. Ekkor hangzott el híres hasonlata: ,,Könnyebb átmenni a tevének a tû fokán, mint a gazdagnak bejutni az Isten országába''... Végezetül nézzünk önmagunkba. Ha nem akarunk leverten távozni adorációval egybekötött jézusi találkozásunkból, akkor tegyük önmagunkat, vágyainkat, ,,vagyonunkat'' a nyolc boldogság mérlegének elsô serpenyôjébe: Boldogok a lélekben szegények, vagyis a semmihez sem ragaszkodók, mert övék a mennyek országa... Lehet bármim, bárkim, csak ne ragaszkodjam hozzá, ha a ,,jó Mester'' azt kéri tôlem, hogy mondjak le róla, és kövessem Ôt!

Botrányba fulladó találkozás Názáretben

A gazdag ifjú találkozása Jézussal sikertelennek bizonyult. De van az evangéliumban ennél sokkalta szörnyûbb találkozás is, mely Jézus életébe került volna, ha ,,eljött volna az ô órája''. Hogy milyen esélyei lehetnek Jézussal történô találkozásainknak, azon nagyon tanácsos elgondolkodnunk. Már csak azért is, mert a most következô jelenet is megismétlôdik különbözô variációk formájában a történelem folyamán, még napjainkban is. Az Úr Jézus ugyanis ma is megjelenik ,,Názáretben'', az ô városában. De nem csak szülôföldjén fogadták bizalmatlanul. Ezt onnét tudjuk, hogy maga Jézus panaszkodik, és Jaj-t kiált néhány megátalkodott város hitetlensége miatt: ,,Akkor korholni kezdte a városokat, mert nem tértek meg. Jaj neked, Korozain! Jaj neked, Betszaida!... És te Kafarnaum! Vajon az égig emelkedel? A pokolra süllyedsz!'' (Mt 11,21.23).

Ennél sokkal részletesebb a Názáretben történt találkozás leírása. Ez segíthet bennünket abban, hogy megvizsgáljuk: milyen problémák vetôdtek fel Jézussal kapcsolatban a kortársak körében, -- és segíthet megérteni saját kortársaink problémáit is az Úr Jézusról alkotott nézeteikben. Ilyen esetekben ne a magunk hitélményébôl induljunk ki, hiszen számunkra Jézus a felmagasztalt Krisztus, az Isten Fia, de az egykori és a mostani kételkedôk szemében ,,csak'' egy a sok názáreti lakos közül. -- Mi is történt tulajdonképpen? A jelekbôl arra következtetnek a biblikusok, hogy Márk, Máté názáreti beszámolóján kívül máskor is elhangzottak Jézussal szemben bíráló hangok, és nem csak a falubeliek szemében volt ellenszenves, hanem rokonsága is veszélyesnek tartotta messiási küldetésérôl vallott beszédeit és csodáitól hangos országjárását. Mi nem a sorrendet, hanem a különbözô evangéliumi beszámolókban rögzített alapkérdést elemezzük: mi miatt utasította vissza Jézust az embereknek egy csoportja? Miért törtek életére nemcsak Júdeában a vallási és állami vezetôk, de Galileában is, saját falujában?

Ma is kegyetlen sors jut annak, aki két-három évtizeden át együtt él, dolgozik saját faluja népével, együtt keresi kenyerét közeli, távoli rokonaival, ismerôseivel, és aztán egyik nap olyanokat kezd magáról állítani és olyan jelekkel hívja fel magára, sôt családjára, városára a figyelmet, hogy emiatt felborul a szürke hétköznapok megszokott rendje. Ebben az összefüggésben és ebben a pszichésnek felfogható lelki közegben jobban érthetôvé válik ismeretségi körének állásfoglalása: Ácsunk lehet, de Messiásunk nem! Túl sokat tudunk róla, családjáról, életkörülményeirôl ahhoz, hogy Isten küldöttjének, sôt fiának fogadjuk el öt, akivel eddig együtt ettünk, ittunk, dolgoztunk! ,,Hiszen anyja, testvérei, nôvérei nemde itt élnek közöttünk... Honnét vette ezt?'' -- vagyis honnét vette nemcsak a tudását, csodatevô erejét, de honnét vette a bátorságot is ahhoz, hogy magáról ilyet tételezzen fel? (Mk 6,1-6 és Mt 13,53- 58).

Lukács egy másik összefüggésben, de ugyanezt a problémát feltárva, valósággal megeleveníti a názáreti zsinagóga felforrósodott hangulatát: szombat, -- a szokásos imaórára egybegyûlt Názáret hívô népe a helység zsinagógájában. A szokásjog íratlan szabályai szerint minden férfi jelentkezhet a mózesi törvényeket és a prófétákat tartalmazó szent tekercsek olvasására és magyarázatára. A közösség által jól ismert ács, Jézus jelentkezett ma erre a megtisztelô feladatra. Minden szem rá szegezôdött és feszült figyelemmel várták, mint és mit fûz a messiás küldetésérôl szóló izaiási jövendölésekhez. Érthetô döbbenetet, egyesekbôl megrökönyödést váltott ki e prófétai szöveg elsô, hiteles exegézise. Jézus ugyanis azt mondta, hogy nem véletlenül olvasta fel ezeket a mondatokat; ez a jövendölés ugyanis most, szemük láttára teljesedik be: ô maga az Isten felkentje, küldöttje, a messiási ígéretek megvalósítója (Lk 4,21).

A vélemények megoszlottak. A csendesen kételkedôk még bizonyítási idôt, esélyt akartak adni Jézusnak, és arra akarták rászedni, mint jó lokálpatrióták, hogy tegyen jeleket szemük láttára, városukban, Názáretben. Feltûnt ugyanis nekik, hogy Jézus mindenütt tesz csodákat, csak saját szülôvárosában nem: ,,tedd idehaza is azt, amit Kafarnaumban tettél'' (Lk 4,24)... A vita egyre jobban elmérgesedett, mert Jézus nem tett csodákat! És itt érintjük elemzéseink során ennek a krízis helyzetnek igazi magyarázatát. Éppen annak okát keressük, hogy miért nem tett csodát abban a környezetben, ahol mindenki ismerte? Talán nem akart, vagy nem volt alkalma?

Bármennyire hihetetlen, mégis azt a magyarázatot kell elfogadnunk, melyet Márk örökített meg: ,,nem is tudott ott csodát tenni'' (6,5). Vagyis létezik olyan közeg, amelyben Jézus nem tudja kifejteni erejét, nem tudja érvényre juttatni akaratát. Máté néven nevezi ezt a közeget: ,,hitetlenségük miatt nem is mûvelt ott sok csodát'' (Mt 13,58). A teológia obex-nek, akadálynak nevezi mindazt, ami útjában áll a kegyelemnek, ami miatt nem tud hatékonnyá válni az Isten segítô, szentté tevô ereje (gratia sanctificans). Minden találkozásnál kulcskérdés a kölcsönös bizalom létrejötte. Enélkül még egy átlagos kapcsolat sem jöhet létre. Ez az oka annak, hogy Jézus minden esetben elôbb ezt méri fel, errôl akar meggyôzôdni: ,,hiszitek, hogy tudok tenni valamit veletek?'' (Mt 9,27). Bizalom, hit nélkül képtelenség a másik személyiségére hatni, benne lelki, testi csodás változást létrehozni... A názáreti kudarc mélyen megrendítette Jézust. Mert nemcsak a városka lakói, de saját rokonsága, családja sem hitt benne (Jn 7,5). Sôt, veszélyesnek tartották, mert a korabeli vallási elôírások szerint a család is felelôsségre vonható, ha valamelyik tagja nyilvánosan megszegi a Törvényt. Például tudatosan nem tartja meg a szombatot. És magának a város elöljáróságának kötelessége feljelenteni azt, aki Jahve legszentebb fölségét sérti; például azt, aki magát Isten fiának tartja, felkentnek, messiásnak. -- Tanácsosabb volt ilyen esetben inkább elméjében megzavarodottnak bélyegezni az illetôt a nagyobb baj elkerülése végett. Hogy mivé fajulhat a Jézussal való találkozás akkor, ha valaki nem ismeri fel benne azt, aki, illetve ami ô lényegénél fogva, vagyis Isten egyszülöttje? Az evangéliumnak nincs elképesztôbb híradása annál, amit Márk örökített meg: ,,Övéi elindultak, hogy erôvel magukkal vigyék, mert az volt róla a szóbeszéd, hogy elvesztette az eszét'' (Mk 3,22), -- mások meg egyenest megszállottnak mondották, sôt a sátánnal való kollaborálással vádolták! Mit lehet tenni egy olyan emberrel, aki veszélybe sodorja önmagát, családját, sôt városát? Nem kétséges, hogy el kell némítani, úgy ahogy a mózesi büntetôkönyv elôírja: ki kell ûzni a városból, és nyilvánosan megkövezni, kivégezni.

És íme, ezt akarták végrehajtani a názáretiek is: ,,esztelen harag szállta meg mindnyájukat a zsinagógában. Felugráltak és kiûzték a városból. Felvitték a hegy tetejére, hogy onnan letaszítsák'' (Lk 4,28). Ez lett a vége a visszautasított találkozásnak Názáretben, Jézus otthonában!

* * *

Nem lett volna szebb, jobb, ildomosabb ezt a fejezetet kihagyni? Mit kezdjünk mi, jó szándékú Krisztus-követôk a visszautasítás ilyen drasztikus bemutatásával? Véleményem szerint semmit nem lehet ,,kihagyni'' abból, amit a Szentlélek szükségesnek ítélt az Evangéliumban velünk közölni. Másrészt éppen a Krisztus-követôknek kell tisztán látniok, hogy az Evangélium igen gyakran mutatja be az Úr Jézust, amint passzív résztvevôje, vagy aktív okozója lesz egy-egy konfliktusnak. Fel kell készülnünk arra, hogy a Krisztus-követés sem nem ópium, sem nem ,,összkomfortos'', problémáktól mentes élet, hanem szüntelen harc -- hogy úgy mondjam -- Istennel Istenért, állandó küzdelem önmagunkkal, a világgal Krisztusért. A végig elmélkedett Visszautasítás minden részlete legyen számunkra veszélyes kanyart jelzô úttábla, és ,,menet közben'', a rohanó élet országútjain száguldva ne felejtkezzünk el, hogy tôlünk, döntéseinktôl függ, hogy mivé válik, hogyan alakul életünkben, ,,otthonunkban'' = Názáretben az Úr Jézussal való találkozásunk. Ha ôszinték vagyunk önmagunkhoz, ráébredünk, hogy minden súlyos bûn egy-egy visszautasítása a kegyelemnek. Éppen ezért -- dignum et iustum est -- sôt illô és üdvös, hogy a Visszautasított találkozásból okulva tisztuljunk meg a Bûnbánat szentségében: ,,Bánjuk meg bûneinket, hogy méltóképpen...'' -- találkozhassunk Jézussal!

Visszautasított Krisztusunk! Minden összefér velünk: a semmiség és a Végtelen. Beleláttam szabadakaratom és kegyelmed örvényeibe. Adj erôt, hogy találkozásaim isteni drámája a Te szándékod szerint végzôdjék. Adj bátorságot, hogy megtegyem, amit kérsz, és megértselek, amikor ,,názáreti templomodban'', lelkemben megszólítasz!
Ámen!


Találkozás az Orvossal

Egyikünk sem teljesen egészséges. Mintha a magyar szóhasználat utalna is erre. Az ,,egészség'' ugyanis épp azt akarja sejtetni, hogy maradéktalanul egészek vagyunk: nem hiányzik semmi ahhoz, hogy testileg-lelkileg- kegyelmileg abszolút rendben legyünk. -- Ugyan, ki mondhatná ezt el önmagáról? És ha ideig-óráig egészségesnek = egésznek érezzük is magunkat, egyikünk sem lehet meggyôzôdve arról, hogy nem hordozzuk-e magunkban valamelyik kórokozó vírusait? -- Függetlenül attól, hogy mit érzünk és mit nem, a teológia éppen a tapasztalatok miatt kezdettôl fogva vallja, hogy az élet minden vonatkozásában esendôk, gyengék, betegesek, sebezhetôk vagyunk. És nem csak egyedenként, hanem az emberi nem, a genus is önmagában gyógyulásra szorul... Csak az merjen emberrel foglalkozni, aki eleve képes felfogni, hogy azok az embertestvérek, akikhez küldetett, a betegség valamelyikében szenvednek. Akár hívô valaki, akár nem, egyetemesen elfogadott tény, hogy az emberiség beteg. És ha semmi másban nem tévednének a megváltást tagadók, ebben minden bizonnyal tévednek, hisz az ember önmagát felszabadítani, megváltani a betegség rettenetes tényébôl saját erejével képtelen. Ha valamiben, hát akkor épp a betegség vonalán nincs önmegváltás. Különben az önmegváltást hirdetôk is csak addig gôgösködnek, míg egészségesek, -- mihelyst a betegség szele megérinti ôket, a legkiválóbb orvosokhoz futnak, hogy mentsék meg ôket... Amikor megváltásról beszélünk, eleve tágítanunk, nem pedig szûkítenünk kell a rászorultság körét; vagyis éppen ebben az elmélkedésben válik világossá, hogy nem csupán teológiai fogalomról van szó. Nem csak Istenhez való viszonyulásunk szorul megváltásra, hanem emberi mivoltunk egésze, -- sôt az a ,,közeg'', melyben élünk, mozgunk és vagyunk, tehát maga az egész természet ,,sóhajtozik és vajúdik'' (Róm 8,22). A test-lélek-kegyelem hármas világa oly szoros egységben, ,,szimbiózisban'' él bennünk, hogy bármelyik oldalról közelítjük meg emberi mivoltunkat, mindegyikre érvényes a megváltásra való igényünk és rászorultságunk. Jézusunkat minden bizonnyal azért fogadták el uruknak, mesterüknek, megváltójuknak, vagyis messiásnak mind az apostolok, mind a benne hívôk ezrei, mert az élet minden vonatkozásában felszabadítónak érezték. Egyéni sorsukat éppúgy befolyásolni tudta, mint családi, közösségi, társadalmi kapcsolataikat. És ez a befolyásolás elsôsorban a gyógyítás volt. Éppen ezzel hívta fel magára a nép figyelmét az alsó rétegektôl kezdve az írástudók, a fôpapok felsô csoportjáig. Az Úr Jézus tudatosan vállalta ezt a gyógyító szerepet, hivatásának tekintette a betegek gyógyítását.

* * *

Ennek igazolására, illetve ennek bemutatására lapozzuk fel az Evangéliumot, méghozzá azzal a lelkülettel, mellyel a betegek fordulnak orvosaik felé. Vagyis a beteg oldaláról közelítsünk Jézus felé, és azokat az elvárásokat vegyük szemügyre, melyeket orvosainkkal szemben támasztunk. Legjobb, ha mi magunk, mint az evangéliumi betegek egyike közeledünk Jézushoz. Igen, én: az ember, a beteg ember szeretnék Jézussal, az orvosommal találkozni. Vajon ,,fogad-e'' egyáltalában, és ért-e a gyógyításhoz? Ismeri-e betegségeinket, nemcsak külsô sebeinket, de legbensôbb, legrejtettebb lelki sérüléseinket is? És ha ismeri, vajon van-e képessége, netán ,,végzettsége'', mai szóval élve: képesítése, diplomája? És ha van, honnét, kitôl szerezte? És az orvostudomány melyik szakterületén ,,praktizál''?

Mindegyik kérdésre maga az Evangélium válaszol. Mert alig van benne olyan fejezet, melyben ne találkoznánk a gyógyító Jézussal.

Feltûnô, hogy épp orvosi = gyógyítani akaró mivoltára hivatkozik bemutatkozásakor. Keresztelô János kérdô üzenetére, hogy ki is ô valójában, minden betegségnek, nyavalyának gyógyítójaként jelöli meg magát: ,,Menjetek, jelentsétek Jánosnak, amit láttatok és hallottatok: Vakok látnak, sánták járnak, leprások megtisztulnak, süketek hallanak, halottak feltámadnak...'' (Lk 7,22). És még sorolhatnánk tovább: a lelki sérülteket, a karakterükben megbicsaklottakat ,,kiegyenesíti'', a gonosztól megszállottakat kiszabadítja a Sátán hatalmából, a bûnösöket feloldja vétkeiktôl és megbocsátja bûneiket... Minden betegnek az a legfôbb vágya, hogy meggyôzôdhessék: orvosa ismeri ôt és betegségének szövevényes titkait, okait, és a legmegfelelôbb gyógykezelést nyújtja. Ebbôl a szempontból nem lehet eléggé hangsúlyozni János evangélista megfigyelését: ,,Jézus tudta, hogy mi lakik az emberben'' (Jn 2,24). Ez azt is jelenti, hogy nem volt szüksége mindarra a vizsgálatra, pszichoanalitikai tesztezésre, amelyekkel még ma is bíbelôdik az orvostudomány, hogy betekintést nyerjen a paciens hét pecséttel lepecsételt belsô világába. Úgy járt-kelt közöttünk, mint mindannyiunk orvosa. ,,Amerre járt, kitették a betegeket, hogy legalább a ruhája szegélyét érinthessék'' (Mk 7,56).

Megdöbbentô az az eszköztelenség, ahogy gyógyításait végezte. És mivel a legkülönbözôbb betegségekkel bajlódók keresték fel és maguk a körülmények, külsô-belsô szituációk is állandóan változtak, még feltûnôbb Jézus szuverén gyógyító ereje és orvosi tudása. Pillanatok alatt elkészítette önmaga és betegei számára a fizikai-lelki-kegyelmi ,,diagnózist'': felmérte, hogy itt és most ennek a betegnek mi az, ami legégetôbben szükséges. Épp ezzel érte el, hogy az emberi nyomorúság áldozatai azonnal megérezték, hogy Ô az egyetlen, aki rajtuk segíteni tud. Amióta létezik gyógyítás a világban, kezdettôl napjainkig, annak az orvosnak van igazi hírneve, aki empátiával megáldott egyéniség. Emberi oldalról nézve Jézus gyógyító tevékenységét, ebben lehetne felfedezni mérhetetlen hatását, orvosi ,,sikereinek'' pszichikai titkát. És ugyancsak feltûnô jelenségnek tekintették kortársai és maguk az evangélisták is, hogy -- mai kifejezést használva -- nem ,,szakorvos'' volt, vagyis nem csak egy bizonyos betegséget tudott gyógyítani. Valamikor még használatos volt a ,,Med.univ.'' orvosi megjelölés, ami az illetô orvos ,,egyetemes'' hozzáértését kívánta feltüntetni a betegek számára. Mára mindez illúzióvá vált. Saját magunk tudjuk, tapasztaljuk, hogy szakosítva van ma az egész gyógyászat, hiszen az elnevezés is erre utal: szakrendelés! -- Egyedül Jézus-orvosról állítható, hogy ô valóban ,,univerzális''. Mint ,,gyermekorvos'' gyógyítja a kétségbeesett szülôk gyermekeit, -- és olyan gyengéd szeretettel bánik velük, mint aki ismeri a legkisebbek riadt szívét; becézi ôket. Az élet-halál között vergôdô kislánynak kezét megfogja azt mondja: talita, ami az arámban báránykát jelent. Lehet-e csodálkozni, ha szaladtak hozzá, hogy megsimogassa és megáldja ôket?! (Mk 5,42,-9.37: ,,ölébe vette...'').

Nem idegenkedett az asszonyok betegségeinek gyógyításától. Tudunk olyan nôrôl, aki éveken keresztül hiába ment orvostól orvosig; már minden pénzét elköltötte, csakhogy meggyógyulhasson nôi bajából, -- ,,12 éve vérzésben szenvedett'' (Mk 5,25) -- és nem csak pénze ment rá, ,,még rosszabbul is lett''. Egyetlen reménye Jézus volt, akinek nem kellett betegségérôl hosszan beszámolnia. ,,Azt gondolta magában: Hacsak ruháját érintem is, meggyógyulok''. Gondolatát tett követte, és azonnal meggyógyult: ,,érezte testében, hogy kigyógyult bajából''. Minden beteg, de különösen a beteg asszonyok éppen ezt a diszkréciót igénylik legjobban. Hálájuk is leírhatatlan; gyógyulásuk után hálából követôi közé állnak, és szolgálnak neki, mint Péter anyósa (Mt 8,15). Az idegsorvadásos asszonyt, a 18 éve kiegyenesedni nem tudó görbe beteg nôt is oly boldoggá tette, hogy gyógyulása után örömében áldotta Istent (Lk 13,14). Megfigyelhetô, hogy különösen a reménytelen betegekkel tett jót, a gyógyíthatatlan bénákat, vakon születetteket, a leprásokat, a mozdulni sem képeseket gyógyította, akik egyedül benne látták megmentôjüket. Egyikük így panaszolja el Jézusnak minden kor minden betegének legfájdalmasabb gyötrelmét: ,,nincs emberem''. A 38 éven át segítségre váró fekvô beteg fogalmazta meg mindannyiunk tapasztalatát: nem is a fizikai betegség a legnagyobb kín, hanem az emberek közönye (Jn 5,7).

Mélyen elgondolkoztatja az embert az a mód, ahogy gyógyítja Jézus a betegeit. Ritkán használ anyagi eszközt (nyállal sarat készít), legtöbbször csak rátekint, vagy kezével érinti a beteget. De olykor még erre sincs szüksége, hiszen a beteget nem is látja, hanem fizikailag tôle távol, nem test-közelben gyógyítja meg. A kafarnaumi százados szolgáját, a kánaáni asszony leányát, a királyi tisztviselô fiát ilyen ,,eszköztelen'' módon, vagyis távolról gyógyítja meg. Ez utóbbinál megdöbbenve olvassuk az evangélista leírását: ,,menj csak, mondta Jézus, fiad él... Még útközben eléje jöttek szolgái és jelentették, hogy Fiad valóban él''. Az apa tudakozódott tôlük, melyik órában lett jobban. ,,Tegnap a hetedik órában hagyta el a láz'', válaszolták. Az apa rájött, hogy ez volt az az óra, amikor Jézus azt mondta neki: ,,Fiad él.'' (Jn 4,53). És miközben ezt a külsôségektôl mentes, minden hatáskeltéstôl tartózkodó gyógyítási módot csodálom, kezembe veszem a nemrég megjelent könyvet: Találkozások Jézus Krisztussal. Csak olvasás közben veszi észre az ember, hogy annak a szektának kiadványa, melynek összejövetelein a megtérés szertartásának egyik fontos eleme az extatikus állapot elôidézése, ájulás... A könyv borítóján épp az látható, amint a gyülekezet vezetôje kezét a ,,megtért'' feje fölé helyezi. Akik már jelen voltak ilyen aktuson, beszámolnak az idegeket felborzoló hangorkánról, elektronikus hangeffektusról, mely megelôzi az extázist, ájulást (ezért van rendszeresítve a ,,szertartás'' idejére olyan segítôszemélyzet, aki megvédi az illetôt az eleséskor, ahogy ezt személyes tapasztalata alapján elmondta egy asszony. Ô kíváncsiságból beállt a sorba, vele is megtörtént mindaz, amit imént írtam!). Igen megszívlelendô mindaz, amit a könyv tartalma és a megadott cím között tátongó ûrrôl kell megállapítanunk. Tudniillik a kettô nem fedi egymást. Hogy kivel találkoznak a szekta tagjai? Nos, hogy nem azzal a Jézus Krisztussal, akirôl az evangéliumok alapján eddig elmélkedtünk, az nem kétséges. Nem a gyülekezet tagjainak jóhiszemûségérôl van itt szó, hanem a ,,háttérrôl'' és a manipuláció aktivistáiról, Keletrôl jövô karizmatikus személyekrôl, vagyonnal rendelkezô gurukról, akik mesterei a hipnózissal is gyógyítani tudó pszichoszomatikus, illetve pszichés ráhatásoknak. Nem az olvasott esetek hitelességét kell kétségbe vonni, hanem a címnek, mint fedônévnek felhasználását kell tudatos félrevezetésnek minôsíteni. Jézus Krisztus helyett akár Buddhát is írhatták volna a könyv fedôlapjára...

Mindezt szándékosan fûztem közbe épp annak szemléltetésére, hogy mennyire másként gyógyított Jézus akkor és gyógyít ma is! Nincs manipuláció és nincs cirkuszi mutatvány. Nemcsak a testet és nemcsak a beteg pszichét gyógyítja meg, hanem az egész embert, méghozzá ,,belülrôl'' kezdve. Ezt azért kell kissé közelebbrôl szemügyre vennünk, mert e nélkül nem jutunk el a mához, a minket is gyógyítani tudó és akaró isteni Orvoshoz. Hogyan is gyógyított Jézus? Az eddig elmondottakon túl van még néhány alapvetô észrevétel. Az egyik épp az, amirôl a modern orvostudomány annyiszor beszél, vagyis a betegségek legtöbbje mögött pszichés, sôt az egész személyiséget veszélyeztetô tényezôk húzódnak meg. A jézusi terminológia, mely mindig teológiai, bibliai hangvételû, ezt úgy igyekszik megmagyarázni, hogy valami, vagy valaki a bajba jutott ember betegsége ,,mögött'' lappang, ólálkodik, gúzsba köt. A felháborodott farizeusoknak így magyarázza meg, hogy miért épp szombaton -- a tiltott napon -- gyógyította meg a 18 éve gerincsérült asszonyt: ,,nem oldja el mindegyiktek ökrét vagy szamarát a jászoltól, hogy itatni vigye? Ábrahám leányát viszont, akit immár 18 éve megkötve tart a sátán, nem kellett feloldani kötelékétôl szombaton?'' (Lk 13,16). -- És hogy ne lehessen félre magyarázni e szavak mögött rejlô jézusi igazságot, maguk a farizeusok a tanúi annak, hogy ô mit ért a betegség mögött meghúzódó ,,sátáni köteléken''. Amikor ugyanis ezt a köteléket azonosítja magával a bûnnel, azonnal reagálnak rá és még jobban megbotránkoznak. Az események mögé nézô bibliai lélekelemzés csodálatos összefüggésekre mutat rá például a kafarnaumi béna meggyógyításának esetéhen. A nyitott háztetôn át Jézus elé tett bénát azért hozták a színültig megtelt házba, hogy Jézus a testi nyomorúságától szabadítsa meg, vagyis a bénaságának ,,kötelékétôl'' oldja meg. Nemcsak a jelenlévôk, de mindenekelôtt maga a béna emberroncs is az egészséget visszaadó Jézus- orvost keresték. Jézus ezt nagyon jól tudta, mégis nem ezzel kezdte! Isteni orvos lévén a probléma legbensôbb gócába nyúl; mert ennél a betegnél is többfajta ,,köteléket'' vett észre. A végtagokat gúzsba kötô sorvadás mögött a szerencsétlen beteg lelkét fogva tartó még súlyosabb rabláncra figyel, és úgy ,,rendezi'' a drámát, hogy a jelenlévôk és mi is vegyük tudomásul a sorrend fontossági jelzését. Elôbb ugyanis a bénát bûneinek kötelékétôl szabadítja meg: ,,Fiam, bocsánatot nyertek bûneid'' (Mk 2,6), -- és ezt teszi annak ellenére, hogy ezzel a legsúlyosabb bûn elkövetésével vádolhatják. Hiszen bûnt megbocsátani egyedül az isteni Bírónak, a szentséges Jahvenak privilégiuma. És egybôl megfogalmazzák magukban a halált érdemlô vádat: ,,Káromkodik''.

Itt valami olyan történik, ami a jézusi találkozások leglényegesebb titka. Isteni orvosunk ugyanis belénk lát, hajaink gyökerét veszi szemügyre, hogy ott és úgy segítsen, ahogy a legmegfelelôbb. Elképzelhetô, hogy mennyire kiábrándultak a jelenlévôk, a hozzátartozók, a betegszállítók, amikor ,,csak'' a beteg lelkével törôdött. Ôk is abban tévedtek, mint mi legtöbben: nem értjük meg, hogy Jézus a szó eredeti értelmében akar egészségessé tenni minket, isteni+szellemi+testi létünk egységes egészét orvosolja. Épp a béna gyógyításának története kell meggyôzzön minket arról, hogy Jézus tudja, mi lakik az emberben'' (Jn 2,25) és jobban tudja, mint mi, hogy mi miatt nem vagyunk ,,egészek'', vagyis egészségesek. Ezért nem épp azt orvosolja bennünk, amit esetleg mi tartunk legfontosabbnak. És ezért tévednek azok, akik azt gondolják, hogy például Lourdes-ba is hiába mennek százezrek, mégis csak néhányan részesülnek a gyógyulás csodájában, -- és hiába imádkoznak betegeink, nem gyógyulnak meg! -- A béna ágyánál állva, egyértelmû a válasz: valamit mindig meggyógyít bennünk az Úr Jézus, az Orvos! A gyógyítást legbelül végzi, és csak a beteg döbben rá arra, hogy valami óriási változás történt benne. Lehet, hogy teste ,,béna'' marad, de lelke meggyógyult és isteni energiákat kapott: lelki derût, türelmet, békét a szenvedések elviseléséhez.

* * *

Befejezésként a betegeknek egy külön csoportjára hívom fel a figyelmet: a csökkent látásúak, a félig, vagy egészen vakok csoportjára és orvosukhoz, Jézusunkhoz fûzôdô kapcsolatukra. Hiszen ezeknek az elmélkedéseknek az a célja, hogy mindannyian -- ki így, ki úgy -- rátaláljunk Jézusra és találkozzunk vele!

Érthetô, ha elôszeretettel foglalkozunk a vakokat gyógyító isteni orvossal, vagyis azzal a Jézussal, aki egészen lenyûgözô módon bánik a szembetegekkel, akár a vakonszületettekkel, akár a rosszul látókkal. Egyikük története különösen hatott rám. -- Betszaida a Galileai tó északi részén fekszik. Erre a vidékre érkezett Jézus az apostolokkal együtt. ,,Ott egy vakot vezettek hozzá és kérték, hogy érintse meg'' (Mk 8,22). Minden szó lényegre mutat, tudniillik ebben az esetben feltûnô az a csend, ami a vakot körül veszi. Hiszen a vakok, ha nincs vezetôjük, és nem tudnak másként eligazodni, hangosan szoktak szólni, sôt kiáltoznak, mint ahogy egy másik evangéliumi jelenetnél olvassuk is. Minél jobban csitították ôket, ,,ôk annál jobban kiabáltak: Uram, Dávid fia, könyörülj rajtunk'' (Mt 20,30). A mi Betszaida-i vakunkat azonban kézen fogva vezették. Miért is hangoskodott volna, hiszen ahhoz vezették, aki úgyis tudott mindent róla, -- ismerte hitet is. Éppen ezért ebben az esetben nem hangzik el az a jellegzetes jézusi kérdés: ,,hiszel-e? hiszed-e, hogy tudok rajtad segíteni?'' (Mt 9,28). És most olyan jelenet következik, amit teljesen átélni és igazán értékelni csak a fehérbottal közlekedôk tudnak. Ugyanis még mielôtt bármi történnék, maga Jézus fogja meg e csendes vak kezét, és elindul vele. Kettesben mennek: Jézus és a vak. Ha semmi más nem történnék velünk, már önmagában ez felérne egy csodás gyógyulással; mert ha valakit Jézus kézen fogva vezet, az jobban lát, mintha a világ legélesebb szemû embere lenne. Arról Márk evangéliuma nem szól semmit, hogy vajon mirôl beszélgettek; de valamirôl mégis tudósít, ami jelzi, hogy Jézus mennyire szereti a diszkréciót, a csendet, különösen, ha a betegek érzékenységérôl van szó. ,,Kézenfogva kivezette a faluból''. Tehát mindaz, ami ezután következik, maga a gyógyítás csodája, nem a nagy nyilvánosság elôtt történt, hanem csendben, egyedül: Jézus és a vak párbeszéde. Érdemes megjegyezni, hogy ez az egyedüli eset, amikor Jézus nem egyszerre adja vissza a vak látását. És épp ebben van valami speciálisan nekünk szóló üzenet.

Aki gyakran jár szemorvoshoz, jól ismeri a rendelô nélkülözhetetlen betû -- és számtábláját. Errôl kell leolvasnunk a különbözô nagyságú hetûket, számokat, jeleket; és közben különbözô erôsségû, megfelelô látást biztosító lencsékkel próbálkozik az orvosunk. ,,Most jobban lát? Messze is lát? Az apróbb betûket is látja? stb. stb.''. Márk 8,23 pontosan egy ehhez hasonló epizódot rögzít. Amikor ugyanis Jézus rátette kezét a vak szemére, megkérdezte tôle: ,,Látsz valamit?'' Az felnézett és így szólt: ,,Látom az embereket, de úgy mintha fák járkálnának.'' Erre ismét a szemére tette kezét, mire az tisztán kezdett látni, és úgy meggyógyult, hogy távolról is élesen látott mindent. Ha most mindazt, amit imént az evangéliumból hallottunk, áthozzuk a mába, és ha konkretizáljuk a magunk esetére, igazi találkozás jönne létre Jézussal, az Orvossal. Jelen esetben a vakok orvosával szeretnék találkozni én, aki látni szeretnék. És most már nem csak a fizikai látásra gondolok, nemcsak a látóidegekkel teremtett szemem egészségéért imádkozom miközben megfogom Jézus kezét, hogy csendben kivezessen engem a zajos világból, hanem arra is kérem, hogy jól lássak mindent, az élet egészét.

Isteni Orvosunk!
Add, hogy lássalak. Add hogy találkozhassam veled. Testem, pszichém, karakterem orvosa, érintsd lelkemet, hogy rólam is elmondható legyen mindaz, amit a betszaidai vakról írt az evangélium: ettôl az órától kezdve tisztán kezdett látni és úgy meggyógyult, hogy távolról is élesen látott mindent, de leginkább Téged!
Ámen.


,,Szeretnék szeretni...''

Az élet, legyen az világi, vagy isteni, profán, vagy szent, a szeretet körül forog. A szeretet mozgatja az univerzumot, -- Dante még a pokol bejárata elôtt is ezen meditál...

Mindannyian tudjuk, hogy szeretni sokféleképpen lehet. Az áttekinthetôség miatt itt most csak két kategóriát említek. A szeretet egyik fajtáját nevezhetnénk centripetálisnak, a másikat centrifugálisnak. Az elôbbinek az a sajátja, hogy mindenekelôtt magával törôdik. Mottója így hangzik: ,,Szeretném, ha szeretnének, és lennék valakié'' (Ady E.). Várok, keresek valakit aki rám pazarolja életének, személyiségének kincseit. ,,Ezért van minden önkínzás, ének. Szeretném, ha szeretnének...'' Ennek a szeretetnek önzés a rugója. Ezzel szemben a centrifugális szeretet kilép önmagából, és a másik, sôt mások felé fordul. Tud önfeledten, sôt önfeláldozóan, önmagát odaadva, önzetlenül szeretni. Ennek Monteverdi canzonettája lehetne a mottója, mely így kezdôdik: Szeretnék szeretni... Szeretni mindig jobban, mindig tisztábban.

* * *

Kinyitom az Evangéliumot, és kíváncsian kérdezem, vajon ez a fenti ,,képlet'' megtalálható-e benne? A szeretetnek bibliai pszichoanalízise rendkívüli élményt nyújt az elmélkedô számára. A történetek közül most egyet veszek szemügyre: a Simon farizeus házában lezajlott drámát. (Lk 7,36-50). Az esemény önmagában nagyon egyszerû, szinte banális: Jézust meghívja magához ebédre egy farizeus. Bizonyára megtették ezt mások is, több alkalommal. Nem is e miatt örökítette meg Lukács evangélista ezt a jelenetet. Egy harmadik személy néma jelenléte és szeretet kinyilvánítása körül forog itt minden. Egy bûnös, rossz hírû asszony magatartása és Jézus megbocsátó irgalma borítja fel Simon farizeusnak, a házigazdának lelki nyugalmát: nem bírja elviselni, hogy Jézus nem taszítja el magától, sôt engedi, hogy hozzáérjen, drága kenettel kenje meg lábát. Sôt még ennél is többet enged meg neki: megengedi, hogy megcsókolja. Ez végkép megbotránkoztatja, és kétségbe vonja Jézus prófétai képességeit és hitelét. (''Ha valóban próféta volna...'') Lukács evangélista segítségével igen jól magunk elé tudjuk vetíteni a helyet, a szereplöket, sôt életszemléletüket, -- és mindezt egy találkozás keretében. Nézzük közelebbrôl az epizódot.

,,Meghívta Jézust egy farizeus, hogy étkezzék nála'' (7,36). Jézus ezt nem csak elfogadta, de a beszámolóból az is kiderül, hogy ,,asztalhoz telepedett''. Az eseményt csak akkor tudjuk a tényeknek megfelelôen rögzíteni, ha nem a saját szokásainkhoz igazítjuk, hanem a korabeli zsidó étkezési elôírásokat vesszük alapul. Így eleve ki kell iktatni az asztalt, mert a zsidók nem széken ülve asztal körül étkeztek, hanem a földre terített szônyegen, vánkoson feküdtek, sarutlan lábuk hátrafelé nyúlt; balkarjukra könyököltek. (A legtöbb mûvészi alkotás nem a valóságnak megfelelôen ábrázolja az Utolsóvacsorát sem, hanem a mi szokásainkat vetíti ki Jézus korára!)

A bûnös asszony azért tudott Jézus lábához hajolni, mert ô nem széken ült -- ahogy mi --, hanem feküdt a földön, az imént említett keleti szokás szerint. Ez a magyarázata annak, hogy belépve a szobába csendesen, minden nagyobb feltûnés nélkül ,,megállt hátul a lábánál'' (7,38) egy asszony... A történet fôszereplôjének, Simonnak megismerése, megértése szintén nélkülözhetetlen a jézusi találkozás átéléséhez. Tévedünk, ha Simont farizeusi mivolta miatt eleve negatív ítélettel marasztaljuk el. Nagy tiszteletnek örvendtek a nép körében, és Jézus sem a farizeusságot önmagában ostorozta, hanem mérhetetlen gôgjüket pellengérezte ki. És ezt sem általánosítva kell értelmeznünk, hanem mindig személyhez kötve. Hiszen Jézusnak voltak nemes lelkületû farizeus ismerôsei, sôt barátai is, akik -- mint Nikodémus -- a legkritikusabb órákban is Jézus védelmére keltek. Simon azon farizeusok közé tartozott, akik ,,építs kerítést a Törvény köré'' elvet vallották. Ôk a Törvényt, mint a legszentebb, legféltettebb vallási és nemzeti kincset virágos kerthez hasonlították, ahová semmi körülmények között sem lehet belépni idegen lelkiséget képviselô egyénnek. Éppen ezért bizonyos távolságban tôle ,,kerítést'' kell húzni; vagyis a Törvény köré sok aprólékos szabályt (sûrû dróthálót) raktak. Amilyen mértékben növekedett a külsô veszély Isten népének, a zsidóságnak mint önálló országnak fizikai, szellemi megszállására, olyan mértékben védekeztek a nép vezetôi, vallási elöljárói éppen az aprólékos szabályok ,,kerítésének'' felhúzásával. Vagyis az említett ,,drótháló'' egyre sûrûbb lett. Még ennél is elviselhetetlenebb volt az a szemlélet, mely e dróthálós szabályok maradéktalan megtartásához kötötte az igazi vallásosságot. Lényegében épp ez ellen a farizeusi szemlélet ellen emelte fel szavát az Úr Jézus: ,,Elviselhetetlen terheket rónak és raknak az emberek vállára, de maguk ujjal sem hajlandók mozdítani rajta. Tartsátok és tegyétek meg tehát mindazt, amit mondanak, de tetteiket ne kövessétek, mert mondják ugyan, de nem teszik'' (Mt 22,4).

A farizeusi vallásosság egyik sarkalatos szabályának kérdésével szembesül Jézus. Eszerint: hithû, igazi zsidó, különösen ha magát rabbinak, pláne prófétának hívatja, nem áll szóba bûnös nôvel, és legkevésbé engedi, hogy testéhez nyúljon. Mert ha egy vámost, vagy egy cédát nem vet meg, akkor ô maga is tisztátalanná válik! Ezen botránkozik meg Simon, a farizeus, aki nem tudhatta, hogy az asszony minden bizonnyal már máskor is találkozott Jézussal, és talán épp egy találkozásuk alkalmával bocsátotta meg bûneit. Simon a külsô látszat rabja. Vele szemben két szabad lélek ragyog a farizeusi lakásban: Jézus és a bûneit sirató asszony! Lényegét tekintve itt két világ ütközik össze: Simoné és Jézusé. Simon világa zárt, mert kész kategóriákban tud csak gondolkodni, és mindenkit elôbb ,,lemér''. Nemcsak az asszonyt, de Jézust is. Ijesztô a megmérettetés eredménye: Simon nem csak az asszonyt ítéli el, de Jézust is! Miért? Mert egyikük sem sorolható be a farizeusi normák kategóriáiba, ha mindjárt más más meggondolások miatt is. Lenézi az asszonyt, -- ez még valahogy érthetô. A megdöbbentô az, hogy Jézus sem illik az ô koordinátái közé. Számára Jézus veszélyesebb, mint a város bûnös asszonya, mert felborítja a Jahve által szentesített rendet. És mivel erre vetemedett, nem lehet igazi prófétája az Úrnak. Álpróféta, vagyis a legveszélyesebb fertôzô góc Isten népének életében, aki ellen küzdeni kell. Usque ad mortem: ha kell, a halálig, -- az ô haláláig!

Simon zárt, dróthálóval bekerített világával szemben, Jézus mozgási szabadsága nagy, egyedül az Atya korlátozhatja. Nincs szüksége arra, hogy állandóan újra és újra igazolja gondolkodásmódját és cselekedeteit. És éppen isteni szabadsága miatt nem szorul rá arra, hogy állandóan féltse önmagát az emberi elôítéletek miatt. Annyira szabad, hogy nyugodtan ülhet egy farizeusi asztalnál, és közben a legkevésbé sem zavartatja magát, hogy a házigazda által megvetett nôszemély elhalmozza szeretetének és hálájának jeleivel. És mindezt úgy és olyan bölcsen és szeretettel, olyan ,,jézusi módon'' teszi, hogy közben ezt az önmagát jogi bilincsekbe kötözött Simont sem akarja megsérteni, sôt felajánlja neki is a megtérés lehetôségét. Mert hiszen Jézussal találkozni mindig, mindenki számára ez a legnagyobb tét, vagy ahogy P. Lippert mondaná: az élet egyetlen, igazi kalandja. De nem determináltan, hanem a kockázat vállalásával, vagy elutasításával.

Jelen esetben Jézus egy példabeszédbe rejtett zseniális perspektívát tár Simon lelke és fantáziája elé. Épp azon a ponton igyekszik megközelíteni lelkét, mely magatartásának Achilles sarka. Mert ha Simon mindenkit, már- már eszelôsen ,,megmér'', akkor eléje olyan mérleget, mérôeszközt állít, melynek egészen más súlyrendszere van. Simon mérlegén a törvények paragrafusai szerint kell mérlegelni, -- Jézus mérlegén az igazság is érvényesül, de úgy, hogy megbocsátó szeretete mindig az irgalom milligrammnyi súlyait teszi a serpenyôbe. De ezek a ,,milligrammok'' Jézus mérlegén sokkal többet érnek, sokkal nagyobb a fajsúlyuk, mint Simon mérlegén a megbélyegzô paragrafusok. És hogy ezt még Simon farizeusi agya is megértse, ezért a 2x2=4 logikájával megszerkesztett példába sûríti a szeretet mérlegének skálarendszerét. Ezek szerint: ki szereti jobban a gazdag hitelezôt? Az az adós, aki 500 dénárral tartozik neki, vagy az, aki csak 50-nel? A zsenialitás nemcsak a félreérthetetlen analógiában rejlik, vagyis abban a párhuzamban, mely az elmondott példa és a Simon lakásában zajló történés között ível, hanem különösen abban, hogy a választ magának Simonnak kell megadnia. Jézus a pedagógia legjobb eszközét is felhasználja csak azért, hogy Simont és vele együtt a többi farizeust is rávezesse: embertelen szabályaik, kirekesztô paragrafusaik felülvizsgálatra szorulnak. Mert ha Isten kész megbocsátani a bûnösnek, sôt még a tékozlót is gyermekének tekinti, nem volna-e helyénvaló, hogy embertársaik is testvéreiknek tekintsék ôket?

De Simon hiába adott helyes választ, hogy tudniillik: ,,úgy gondolom az az adós szereti jobban a hitelezôt, akinek többet engedett el'' (Lk 7,43), -- Jézus még nem fejezte be azzal, hogy így válaszolt: ,,helyesen ítéltél''. Meg akarja értetni vele, hogy ô is adósa neki, mint ahogyan minden ember adósa az Istennek! Ebben a szobában is két adós van: egyik az asszony, de a másik maga Simon. Az igazi drámai fordulat most következik, méghozzá azzal, hogy Jézus is mérleget vesz a kezébe, a szeretet mérlegére teszi az asszony magatartását, de Simon viselkedését is. És miközben filmszerûen bemutatja vendéglátójának szeretetlenségét, figyelmünket egyre jobban a megszégyenített asszony megrendítô szeretetére tereli. A párhuzam ugyanis folytatódik egy magasabb szinten, mely már nem a bankár és annak két adósa között, hanem Simon és az asszony szeretni tudása között vonható meg. Párhuzam a víz és a könny között: víz, melyet a várvavárt, megbecsült vendég lábára szokás önteni, és amit Simon nem tett meg Jézussal, -- és a könny, melyet az asszony hullatott megtérésének és hálájának jeléül Mesterének lábára. És párhuzam Simon elmaradt olajkenete és az asszony illatszere között: ,,olajjal nem kented meg fejemet, ez meg illatszerrel kente meg lábamat''. És párhuzam a vendégnek kijáró, de ismét elmaradt csók és az asszony szeretete között: ,,csókot nem adtál, ez meg, amióta bejött, szüntelen csókolgatja lábamat''. A kihangsúlyozott ellentét a láb és a fej között jelzi azt az áthidalhatatlan távolságot, mely Simon gôgje és az asszony alázata között tátong.

A jézusi mérlegen tehát más eredmény látható. Ezen a mérlegen Simon könnyûnek találtatott...

* * *

Lukács evangélista mesteri módon számol be errôl a találkozásról. Hiszen az asszony, aki körül forog az egész történet, az evangéliumi beszámolóban egy szót nem szól. És a házigazda, Simon farizeus is csak akkor szólal meg, amikor Jézus kérdezi. Bár ô sem néma, de ha beszél, csak önmagával beszél. Belül zajlik le Simon drámája. Mintha egy némajátékon vennénk részt. És ha ez mégsem ebbe a kategóriába tartozik, az azért van, mert Jézus kezdettôl fogva belelát a jelenlévôk lelkébe. Az a Simon, aki épp azért vonja kétségbe Jézus prófétai, látnoki képességét, mert feltételezi, hogy nem ismeri az asszony múltját, életének belsô történéseit, kénytelen rádöbbenni, hogy vendége belelát saját legtitkosabb gondolataiba is, és úgy olvas lelkében, mint egy könyvbôl. Ezért tudja leleplezni ôt. Nincs olyan Nobel-díjas író, aki harminc sorban így tudná érzékeltetni a drámai fordulatok egész láncolatát, mint ahogy Lukács teszi ebben a három fôszereplôt bemutató evangéliumi jelenetben. Simon lelkének kulisszái mögött megy végbe a katarzis, mert bizonyára ráeszmélt, hogy az irgalmas Jézus legyôzte ôt.

És hogy mi zajlik az asszony lelkében? Mi módon lehetne ezt megtudni, hiszen meg sem szólal, -- egyedül Jézus beszél róla. Az asszony nem beszél, de cselekszik. Példát, felejthetetlen példát ad azoknak, akik nem szavakban, hanem tettekben tudják kifejezni önmagukat. Sokan panaszkodnak, hogy nem tudnak beszélni Istennel, nem kenyerük a szóbeli ima. Jusson eszükbe ez az asszony, aki tetteivel beszél, nem a szavak nyelvén. Amit tesz, egész lényébôl fakad. Ez több, mint a szó! Hiszen a beszéd csak egyik jele, módja egész lényünknek. Aki ismeri Jézust, nagyon is tudja, hogy az Ô szemében a tettnek, a hitbôl fakadó tettnek nagyobb a fajsúlya. ,,Nem mindaz, aki mondja nekem: Uram, Uram! -- jut be a mennyek országába. Csak az, aki mennyei Atyám akaratát teljesíti'' (Mt 7,21). És felemelô az, hogy azt sem tôle tudjuk meg, hogy mit tett, hiszen nem ô mondja el, hanem Jézus. Az Úr Jézustól tudjuk, hogy azért jött Simon házába, hogy Jézus elôtt kifejezze háláját, méghozzá olyan tökéletesen, mint talán soha máskor. És nem törôdik senkivel, semmivel, -- nem figyel a környezetére, a jelenlévô házigazda és a többi férfi felháborodására, mely könnyen kiutasításához vezethetett volna. Ô most csak eggyel van elfoglalva: szeretné szép csendben, alázatosan odaadni ajándékát megmentôjének, annak a Jézusnak, aki visszaadta önbecsülését. Ajándékul egy kis tégely drága olajat hozott, hogy megillatosítsa Jézus lábát. De amikor odaér Jézus közelébe, erôt vesz rajta a sírás, és hirtelen nem tud mást tenni: a férfiak szemeláttára kibontja haját, hogy azzal törölje le könnyeit Jézus lábáról. És csak ezután teszi azt, amiért tulajdonképpen jött: megkeni és megcsókolja Jézus lábát.

És van még valami, amirôl ne felejtkezzünk el meditációnk végén. A szobát ugyanis az olaj illata töltötte be, amit még azok is érzékeltek, akik eddig esetleg észre sem vették a csendben belopakodó asszonyt. A misztika nagyjai, szent Bernát és a többiek a bensôséges ima alig megfogalmazható ,,légkörére'' utalnak ezzel az evangéliumban közvetlenül nem is leírt, mégis reális ténnyel. Hiszen az adoráció sohasem marad önmagába zártan, -- olyan mint a bûnbánó asszony csendes, füllel nem is hallható imája: egy gesztus, mely illatszerként ráborul Jézus lábára, és közben még Simonék, a máskor botránkozni kész farizeusok is élvezhetik, ha akarják. Számukra talán ez az elsô lépés a megtéréshez...

Uram, Jézusom! Te vagy számomra a szeretet Mestere. Maga a Szeretet! Te vezetsz rá arra, hogy amit eddig szeretetnek neveztem, mennyire kezdetleges bennem. Érthetô, hiszen Simonként mindenkit a magam mérlegére téve elôbb ,,lemértem'', és ha nekem nem tetszett, felhagytam a szeretettel. Magamat szerettem, nem ôket, és ami még fájóbb, nem szerettelek Téged. Ezért jutottam idáig, ahol most vagyok. De Te úgy olvasol bennem, mint az asszony lelkében: tudod, hogy mennyire szeretnék igazán szeretni. Köszönöm, hogy megtanítottál rá. Hálám leírhatatlan, -- nincs is másom, mint ez a kis ,,olajcseppem'' lábadra...
Ámen


Hazahívogató találkozás

Vannak korszakok, nemcsak a történelemben, de saját életünkben is, melyeket csak ilyen szavakkal lehet valamiképpen kifejezni: bolyongás, útkeresés, vándorlás, tévelygés, zuhanás. Látszatra más-más szavak, de mögöttük ugyanaz az idegeket ôrlô, életet kettétörô fogalom húzódik meg, melynek neve: otthontalanság, sôt gyakran hazátlanság. És lényegét tekintve, a tényeken mit sem változtat, hogy ezt a tragikus fordulatot mi váltotta ki! Külsô kényszer, vagy belsô válság. Véletlen mellékútra lépés, iránytévesztés, vagy tudatos szembefordulás, lázadás. A tény az, hogy elveszítünk valamit, ami eddig életünk kerete és tartalma volt, az egyetlen fix pont a világban, sôt az egész univerzumban. A haza, a ház, az otthon, ahol valaki vár, akinek jelentek valamit, ahol ismernek, és ahol -- ha igazán otthonom -- biztonságban érzem magam. Természetesen azt mindannyian tudjuk, hogy maga az élet is olyan, mint a vándorút, melyen ,,bolygó hollandiként'' hánykódunk. Sokan azt sem tudják, hol a rév...

És hogy ez mennyire jellemzô emberi sorsunkra, mutatja, hogy még egyházunk is a ,,vándor'' jelzôt viseli -- gyermekeinek pedig ez a földi élet bizony sokszor olyan, mint a siralomvölgye. Minden bizonnyal azért, mert még a hívôk számára is tele van útvesztôkkel, csapdákkal.

Kereszténynek lenni mégis azt jelenti, hogy nem kell félni, mert Valaki vigyáz ránk! És ha valami oknál fogva otthontalanná váltunk is, nem nyugszik addig, míg nem találunk haza. Jézus Urunk ugyanis jól ismeri az otthontalanná váltakat, és igyekezett meggyôzni tanítványait, hogy nemcsak azok sorsát viseli szívén, akik vigyázatlanul letértek a hazavezetô útról és elcsatangoltak, hanem azokét még inkább, akik tudatosan szembefordultak otthonukkal, de aztán késôbb mélyen megbánták tettüket. És hogy ez mennyire Jézus evangéliumának lényegéhez tartozik, abból is látható, hogy az otthontalanná váltak e két csoportját ô maga akarja Felemelni és meggyôzni: segítek, hogy hazataláljatok! Példabeszédeinek két gyöngyszemére gondolok, az elveszett bárányról és a tékozló fiúról szóló történetekre. Kereszténynek aligha nevezheti magát valaki, míg ezeknek üzenetét fel nem fogja és nem építi bele lelkiéletének legbensôbb világába. Mint Jézus tanításának mindegyik része, e két példabeszéd erkölcsisége is valósággal alapjaiban rendíti meg a lapos, csak átlagosan, sablonosan élô hívôket. Legtöbben meg sem tudják érteni, hogy Jézus miért foglalkozik ennyit és ennyiféleképpen a deviánsokkal, ahogy ma szokták nevezni az elveszetteket, a tékozlókat. De ezen csak azok akadnak fenn, akik még mindig azt gondolják magukról, hogy bûntelenek. Pedig a gyóntatószékekben mindannyiunknak van mit megbánnunk...

Az elcsatangolt bárány

Az Egyház elsô korszakában ez a téma annyira központi helyet foglalt el a hívek életében és az evangéliumnak, mint jóhírnek bemutatásában, hogy minden bizonnyal az apostoloktól ered Jézusnak, mint a jó pásztornak lelki képe. A galileai pásztorok számára teljesen egyértelmû volt ez a kép és ennek szimbolikája. Hogy Jézus mennyire szerette ezt a hasonlatot, mutatja az a hosszabb beszéde, melyet János evangélista jegyzett fel: ,,Jézus a jó pásztor'' (10,1-18). Az elveszett bárány felkutatását, megmentéséért folytatott expedíciót a maga teljes mélységében csak akkor értékelhetjük, ha a Lukács evangéliumának példabeszédét ezzel a János evangéliumi jó pásztor képpel együtt szemléljük. Mert az elcsatangolt bárányt a vállán hazavivô pásztor nem más, mint maga Jézus! Saját magáról és küldetésének lényegérôl hitelesebb képet aligha találunk az egész Újszövetségben ennél a vallomásnál. Íme a pásztor karakterének, belsô világának fôbb vonásai:

A juhokat egyenként is ismeri, nevükön szólítja ôket. Azok ismerik hangját, -- olyannyira, hogy különbséget tudnak tenni a pásztor és a béres hangja között Bizonyára azért, mert tapasztalták, hogy amikor veszély van, másként viselkedik a béres és másként a pásztor. Amikor például farkas támadja meg a nyájat, a béres, akinek a nyáj nem tulajdona, elfut és otthagyja a juhokat, nem törôdik velük. A magyarázat is Jézustól való: ,,a béres azért fut el mert béres'' (Jn 10,12). Ezzel szemben ,,a jó pásztor életét adja a juhokért'', -- és ezt a nyáj együttesen és egyenként tudja, érzi. Olyan személyes kapcsolat alakul ki a nyáj és a pásztor között, mely nem csupán tanmese, hanem tapasztalati tény. -- Szervesen a témához tartozik, és éppen ezért nem szakítja ketté a gondolatsort, ha itt említem meg a következô megfigyelést és beszámolót:

A palesztinai pásztorok még ma is esténként kötôanyag nélkül rakott kôfallal körülzárt aklokba terelik be a falu állatait. Éjszakánként ôrt állítanak, aki természetesen hajnalban csakis az egyes nyájak pásztorait engedi be az akol ajtaján. És most érdemes a mai megfigyelést az evangéliumi pásztor képpel összehasonlítani. Tudniillik valóságos szertartás zajlik le most: mindegyik pásztornak megvan a maga jellegzetes hangjele, melyet a különbözô csoportokban elhelyezkedett juhok azonnal felismernek, és csak azok indulnak, melyeket saját pásztoruk jellegzetes hangja hív. A szelektálásnak ez a speciális jellege éppen arra utal, hogy valami egészen földön túli, csupán a hangok birodalmában ismert kapcsolatrendszer létezik a pásztor és övéi között. Ezt igazolja a turisták élménybeszámolója is. Keleti utazás alkalmával egy kútnál pásztorok itatták nyájaikat. A juhok összekeveredve pihentek, vagy oltották szomjukat. A szieszta után az egyik pásztor megszólalt: ,,Me-nah'', vagyis ,,utánam!''. Erre kivált a tömegbôl saját nyája. A másik pásztor is ugyanígy tett, -- most pedig megint csak ennek a pásztornak nyája indult el. Most megszólalt az utazó: ,,ha én hívnám, engem is követnének?''. ,,Aligha'', volt a válasz, ,,de próbálja meg''. Még köntösét is odaadta, hogy öltözzék abba a ruhába, melyet a juhok megszoktak. Döbbenetes volt a nyáj viselkedése. A turista ugyanis hiába mondta: Menah! És hiába vette fel a pásztor gúnyáját, -- az állatok csak nem követték. A hangja ugyanis más volt. Ilyenkor csak az a néhány bárány indul el az idegen után, amely beteg, és érzi, hogy nem tudná a többit követni a hosszú úton.

Tehát nem valami tanmesérôl van itt szó, hanem az élô valóságról, melyet Jézus zseniális pedagógiai érzékkel arra használ fel, hogy a pásztor és a nyáj relációra építse fel az Isten és az ember közötti viszony tényét. A példabeszédbe azért vonja bele a béres fogalmát, hogy annál erôteljesebben rajzolhassa meg a jó pásztor másik ismertetôjegyét, a minden áldozatra kész szeretetét. Mert nemcsak ismeri övéit, és nemcsak orvosolja mindegyik kínját, baját, nemcsak megvédi ôket a rablók, a hiénák, farkasok támadásaitól, de nem hagyja elveszni egyiküket sem. Még élete kockáztatásával is felkutatja az elcsatangoltat. Lukács evangéliuma nem véletlenül hangsúlyozza, hogy a nyáj többi tagját, azt a bizonyos 99-et, a pusztában hagyja, és útnak indul, hogy felkutassa azt az egyetlent, az elcsatangoltat a legelô melletti bozótosban, szakadékokkal teli területen. Így akarja érzékeltetni, hogy a reménytelennek tûnô helyzet ellenére a pásztor nem nyugszik, míg meg nem találja, mert neki az az egy is, a rakoncátlan, az idegen utakat kedvelô is fontos. Mert aligha most elôször kell utána járnia, -- volt rá eset máskor is. (Az új görög fordítás hûen adja vissza azt, amirôl itt szó van: nemcsak ,,eltévedésrôl'' beszél, hanem ,,csatangolásról'' is /Mt 18,12/). A családban is, a közösségekben is mindig akad olyan, aki szeret elmaradozni, különcködni. Ôket aztán elôbb-utóbb elmarasztalják, kiközösítik, vagy legalábbis megbüntetik... Jézus ezzel szemben egészen másként tesz. Kijelenti, hogy az Atya külön feladatként bízta meg azzal, hogy megkeresse, ami elveszett. És ezt olyan határozottan, olyan erôvel adja tudtára a világnak, hogy szavait nem lehet félreérteni. Az evangéliumi szövegben háromszor szerepel egymás után: ,,Én életemet adom juhaimért'' (Jn 10,11.16.18). Ennek értelme már túlmegy a szimbólumon, bár a tanítványok is csak késôbb, Nagypénteken jöttek rá a szimbólum mögötti véres valóságra. Azóta mindannyian tudjuk, hogy Jézus valóban utánunk jön.

De Lukács hét mondatba sûrített klasszikus leírásában van még egy momentum, ami tépett szívünk mélyéig hatol. Egyedül ô örökíti meg azt a pillanatot, amikor a megtalált bárányt, a riadt jószágot a vállára veszi Jézus, a jó pásztor. És ezt Lukács máskor is megteszi: minden alkalmat megragad, amivel bizonyítani tudja Jézus irgalmát. Öt, az orvost lelke legmélyéig meghatotta az elesettek iránti jóságnak ekkora lángja, mely még önmagát is elégeti, csakhogy segítsen rajtuk. Nem véletlen, hogy Jézus szívének imádandó szeretete mindmáig lázban tartja a hívôket, hitetlenkedôket egyaránt. A Jézus szíve tisztelet elsô megnyilatkozásai éppen a Jó Pásztorral vannak kapcsolatban. Nemcsak az ismert szoborra, képre gondolok, hanem a katakombák egyik sírfeliratára, mely olyan elhunytért könyörög, akit a Jó Pásztor a vállán hozott haza az akolba. Azt pedig mindenki maga dolgozza fel lelkében, hogy mit mond pásztorának vállán az elveszett, de megtalált bárány. A legôsibb idôkbôl fennmaradt ábrázolások sejtetni engedik, hogy kimondhatatlan, szavakba nem foglalható öröm él mindkettejük szívében, a Pásztoréban azért, mert végre megtalálta, a Bárányéban azért, mert szidás helyett gazdájának vállán vonulhat he otthonába. Hazatalált...

A tékozló fiú

Elgondolkoztató, hogy ezt a találkozást is egyedül Lukács evangéliumában találjuk. Kiváló írói tehetségére vall, hogy Jézus példabeszédeinek legszebbikét, a bûnbe zuhanásnak tragédiáját és a megtérés drámáját húsz sorban úgy tudta szavakba foglalni, hogy közben mi magunk is megtérünk, és hazatalálunk. Talán azért, mert az isteni irgalom mérhetetlen nagysága ebben a példabeszédben nyilatkozik meg legjobban. (Lk 15,11-32). Tanácsos kézbe venni az evangéliumot, hogy hasson ránk minden ige, minden jelzô a maga eredeti hangján és színén. Jobb, ha nem is mondom el a történetet, nemcsak azért, mert ismerjük, hanem azért is, mert úgysem tudja visszaadni senki azt a döbbenetet, ami végigmegy az apának, a hazulról arcátlanul eltávozó, majd oda visszatérô kisebbik fiúnak és a keményszívû nagyobbiknak a lelkében. Inkább néhány olyan összefüggésre mutatok rá, mely még jobban segít megközelíteni a jézusi üzenetet.

Kisdiák korunkban élvezettel gyakoroltuk a matematikában az ún. behelyettesítést. Ezt még a gyengébbek is szerették. Nos, jó észrevenni, hogy ehhez hasonlót az Úr Jézus is mûvel. Hiszen napnál világosabb, hogy példabeszédeinek ,,gazdája'', ,,pásztora'', ,,hitelezôje'', stb. nem más, mint a mi gondviselô Atyánk, Bíránk, Istenünk, sôt ô maga: Jézus, a Krisztus! És épp ebben van a szívszorongató teológiai, logikai, etikai és lélektani üzenete a jézusi példáknak. Így ,,lopja'' agyunkba, szívünkbe a nagy örömhírt, az euangéliont: ilyen arcvonásai vannak Istennek, a világ urának, aki nemcsak a Törvénynek fellebbezhetetlen ôre, nemcsak Jahve, akinek nevét a babiloni fogság után még kiejteni sem volt szabad, és nem csak Adonai = abszolút Úr, hanem Gazdánk, Pásztorunk, irgalmas szívû, minket hazaváró Atyánk.

Vagyis ennek a példabeszédnek fôszereplôje is a Mennyei Atya! Így kényszer helyzetbe kerülnek mindazok, akik fejüket csóválva megkritizálják a példabeszédben nagyon engedékenynek látszó édesapát. Az erkölcsi normákra pedánsan vigyázók ugyanis veszélyt látnak abban, hogy látszatra, olyan könnyen, vita és dorgálás nélkül útjára engedi az apa ezt a lázadó fiút. Sôt mintha megkönnyítené a családi vagyon egy részének elherdálását. Miért nem akadályozta meg? Miért nem zárta be a pincébe, vagy az emeleti szobába? Vagy ha már mindenképpen elengedni akarta, miért nem dobta ki egy szál ingben az országútra? Ezt még a morális is bûnrészességnek nevezné. -- És hogy a bírálókat, az engedékenynek látszó apa felett pálcát törôket se nevezzük azonnal ,,erkölcscsôszöknek'', érdemes a Biblia szaktudósait is meghallgatni. Tudniillik az apa viselkedése még feltûnôbbnek mondható, ha a korabeli zsidó jogszabályok szent és sérthetetlen elôírásaival vetjük egybe. A zsidó jog szerint ugyanis örökséget csak a családfônek, az apának halála után lehetett elosztani. Méghozzá úgy, hogy a legidôsebb fiú dupla részt kapott, hogy eltarthassa anyját és hajadon húgait. Világos tehát, hogy a kisebbik fiúnak ez a kijelentése: ,,apám, add ki az örökség nekem járó részét'' (Lk 15,12), nemcsak jogtalan volt, de sértô is mind az apa, mind az idôsebbik fiú szemében, aki ráadásul törvénytisztelô, a családi vagyont gyarapítani akaró, úgynevezett ,,igazi jó fiú'' volt.

Ennek fényében tehát dilemmánk még teljesebbnek mondható. Mi lehet az Úr Jézus szándéka, ha mégis ennyire felborítja az akkori jogszabályok megállapodásait és még a mi igazságérzetünk betonpilléreit is? Fárasztó lenne, ha az egész problémát a teológiának, mint szaktudománynak bonckése alá tennénk. Mert legnagyobb emberi kincsünk és méltóságunk alapját, szabadságunk, szabadakaratunk hídpilléreit állítja reflektorfénybe ez a példabeszéd. Nem kisebb kérdésre akar választ adni az Úr Jézus, mint arra a gyakori emberi okoskodásra, hogy miért nem akadályozza meg a mindentudó és mindenható Isten az embert bûne, rettenetes tettei elkövetésében. Filozófiai és teológiai argumentumok helyett egy család életének alakulását mutatja be a példabeszéd: a tékozló saját maga mondjon ítéletet önmaga döntésének kudarca felett. E nélkül a vargabetû nélkül aligha jutott volná ilyen közel az Istenhez. Vagyis a Mennyei Atya ,,ad abszurdum'' helyzetbe akarja vinni okoskodásunkat, ezért nem lép közbe, sôt szabad folyást enged végzetes vágyainknak is, hogy végül a 2x2=4 evidenciájával belássuk, mennyire ártunk magunknak, ha lelkiismeretünk tiltó figyelmeztetése ellenére is a magunk feje után akarunk menni. ,,Saját csapdájukkal fogja meg a bûnösöket'', mondja a zsoltár.

Míg a fiatalembernek jól ment sora az atyai házban, nem tudta értékelni helyzetét. Az ô esetéhen -- és mi sem vagyunk különbek -- bizonyára szükség volt arra, hogy a disznók vályújának szintjére zuhanjon. E nélkül soha nem tudta volna felmérni az atyai ház és a disznók vályúja közötti különbséget. Ezért nem akadályozta meg az apa a fiú távozását. És mert igazi édesapa volt, ismerte gyermekének jó és rossz tulajdonságait: elengedte, mert úgyis tudta, hogy visszajön. Itt egyrészt a szabadakarat apoteózisával, másrészt a metanoia, a megtérés lelki folyamatának kegyelmi állomásaival találkozunk. A két pólus: elindulás a bûn felé és visszatérés az apai házba. A stációk: a hazulról kapott örökség elherdálása, -- a disznók vályújánál a kegyelem villáma észhez téríti, -- az értelem motiválja az akaratot: haza kell menni, -- az akarat akcióba lép: az elsô lépések hazafelé, -- a bûnbánat megfogalmazása: ,,bánatima'', -az atyai ház körvonalai: nem vagyok méltó, újra otthon: az atya ölelése, boldogsága. Íme mi minden zajlik le egy lélekben, mindannyiunk lelkében miközben a halálból feltámadunk: ,,...hiszen fiam meghalt, de feltámadt, elveszett, de megkerült'' (15,24). A példabeszédnek ez azonban csak az egyik része. Pedig a folytatás legalább akkora forradalmat és robbanást rejt magában, mint az elsô rész. Nem is nagyon szeretünk vele behatóan foglalkozni, nehogy felborítsa bûntelenségbe vetett hitünk bázisát. Márpedig itt senki nem kerülheti ki a kegyelem ,,mûtéti beavatkozását'', akármelyik fiú köntösében járunk. Most ugyanis a ,,tisztákon'' van a sor: az ünnep-rontó nagyobbik fiún.

A fél ország keresztényeinek egykori lelki irányítója, e sorok írójának is lelkivezetôje, Belon Gellért püspök gyakran figyelmeztette hallgatóit, olvasóit: a jóságnak is van kísértése, vagyis rosszra vivô ereje! -- Itt is épp errôl beszél az Úr Jézus, -- és mint annyiszor, most is kérdi: ,,rossz szemmel nézed talán, hogy én jó vagyok'' (Mt 20,15). A nagyobbik fiú is azért neheztelt apjára (az említett behelyettesítés szerint a Mennyei Atyára), mert jó, irgalmas, megbocsátó volt ,,meghalt, de feltámadt''; kisebbik fiához. Hogy mennyire igaz az állítás: ,,a jóságnak is van kísértése'', tetten érhetô, ha ôszintén magunkba nézünk. Hol hangosan, hol csak önmagunkban halkan hányszor fogalmazzuk meg a kritikát: ,,hát érdemes jónak, önmegtartóztató aszkétának, becsületesnek lenni?''. Hiszen Jézus annyira elnézô a legnagyobb bûnösökkel, a csaló vámosokkal, a cédákkal, a házasságtörôkkel, de még a halálra ítélt rablógyilkosokkal szemben is, hogy csak berzenkedve vagyunk képesek elfogadni az ilyen és hasonló kijelentéseit: ,,jobban örülnek a mennyben egy megtérô bûnösnek, mint 99 igaznak'' (Lk 15,7). A példabeszéd eme része kifejezetten a tisztességes embereknek szól, akik nemcsak megtartják a törvényeket, de közülük sokan, mint ez az idôsebb ,,derék fiú is, számítanak jutalomra is, (hiszen dupla részt várt az örökségbôl). Ha ezek közé tartoznánk, vegyük észre a jézusi figyelmeztetés lényegét: ne irigykedj, ha másoknak az Atya megadja azt is, ami szerinted nem lenne jogos! Csakhogy egyikünknek sincs ,,joga'' semmihez. Azért kell újból és újból megértetni magunkkal, hogy mit tartalmaz ez a fogalom: kegy -- kegyelem. Itt nem a tartozik és követel moráljáról van szó. Épp ezt hiúsítja meg Jézus. A bíráskodás, vagyis annak megítélése, hogy az Isten mérlegén ki ,,súlyosabb'' = értékesebb, a nagyobbik vagy a kisebbik fiú? -- ennek eldöntését magának tartotta fenn az az Isten, aki maga az abszolút szentség, igazság és irgalom együtt és egyszerre. Az Isten mérlegén úgy látszik, más mértékkel mérnek! A lelkekbe, sorsokba, szándékokba, megtérésekbe belelátó Irgalom nemegyszer a tékozlók, az elcsatangolók felé billenti el a Mérleg nyelvét. Lassan kezdem megérteni az Evangélium legforradalmibb mondatát: ,,Bizony, bizony mondom nektek, a vámosok és a cédák megelôznek benneteket a mennyek országában!'' (Mt 21,31). Azoknak, akik emiatt berzenkednek, nincs igazuk. Jézus ugyanis csak azokról mondja ezt, akik megtértek: a Mária Magdolnáknak, a Léviknek, Zakeusoknak, a bûnüket életük végéig sirató Pétereknek, -- de nem mondja a gôgös farizeusoknak, a Simonoknak, a bûneiket a föld porába író bíráknak, az áruló Júdásoknak, az istenkáromló bal latoroknak mindaddig, míg ôk is meg nem térnek. Mert ha igen, akkor még ôk is megelôzhetnek bennünket, akik csakis a kegyelem jóvoltából lehetünk azok, akik vagyunk!

Uram, Jézusom! Ments meg a gôgtôl, a farizeusi lelkiségtôl. Add, hogy ne homályosodjék el a magam-látásától mások tetteinek szépsége, és tudjak örülni, ha ellenségeimet felemeled, megtalálod és válladon hazaviszed. Hiszen Te tudod legjobban, hogy engem is válladra emelve mentettél meg. Add, hogy ne rontsam el a harmóniát, és tudjak örülni annak, aminek Te örülsz.
Ámen.


Bátorító találkozás

,,Ne féljetek!'' Ez volt az Egyház elsô lengyel pápájának üzenete a világ keresztényeihez. És bizonyára nem ok nélkül szólított meg ezekkel a szavakkal, hiszen a világ ama részébôl jött, ahol állandó rettegésben éltek a keresztények. A rettegés, a félelem pedig rossz tanácsadó: megtöri a gerincet, kétszínûvé, gyávává tesz, deformálja karakterünket, ránevel a tétlenségre: ,,ne vállalj semmit, maradj csendben és lépj le abban a pillanatban, amikor nehéz ügyben döntést várnak tôled... Jézus ,,tudta, mi lakik az emberben'' (Jn 2,25). Tudta, hogy vannak olyan pillanatok életünkben, amikor megtorpanunk. És ilyenkor szükségünk van a bátorításra. Tudta, hogy még Édesanyja is rászorult az angyal megerôsíti szavára: ,,Ne félj Mária''... József, az erôs lelkületû, munkás férfi aligha vállalta volna mindazt, amit az Úr kért tôle, ha nem hallja többször is: ,,Ne félj'' (Mt 1,20,-2.22). És hányszor tapasztalta Jézus, hogy saját tanítványai, meghitt barátai is mennyire tudtak félni! Felkiáltva mondja is: ,,miért féltek ennyire?'', amikor a viharban élet-halálharcukat vívják, és érthetô, hogy emiatt nagy félelem fogta el ôket (Mk 4,40). Kissé értetlenül néztek Jézusra, aki e közben a bárka végén nyugodtan aludt egy vánkoson: ,,Mester, nem félsz, hogy elveszünk?'' (Mk 4,38). És észrevette az anyák örökös félelmét családjukért, és igyekezett megnyugtatni ôket: ,,Ne félj, te kisded nyáj... ne aggódjatok megélhetéstek miatt, ne nyugtalankodjatok...'' (Lk 12)

És a félelem nem szûnik, sôt annak arányában nô, ahogy modernizálódik az élet. Most már félünk a vonaton, félünk, ha autóba ülünk, félünk, ha repülôvel szállunk a magasba, félünk a ráktól. Szorongás az egész élet, vagy mai szóval élve: a stressz vasmarkában szorong az agyunk, szívünk, ideg -- és érrendszerünk. És Jézus ezt is tudja, -- ezért fordul megható szeretettel apostolaihoz az utolsó vacsorán: ,,Békességet hagyok rátok... ne nyugtalankodjék hát szívetek és ne is szorongjon!'' (Jn 14,28). Ha a félelem legmélyebb rétegébe hatolunk, ráébredünk, hogy miért is óv bennünket ennyire az Úr ettôl a sötét veszélytôl. János apostol figyelmeztetésére ritkán szoktunk gondolni: ,,Aki fél, az még nem tökéletes a szeretetben. A szeretetben nincs félelem. A tökéletes szeretet nem fér össze a félelemmel, mert a félelem gyötrelemmel jár'' (Jn 4,18). E kijelentés tükrében szinte megborzadunk szeretetünk minôségének szintjétôl. Mert ha a Szeretet apostolának igaza van, akkor bizony a bennünk lévô állandó és sokrétû szorongás és félelem miatt ugyancsak gyenge lábakon áll a szeretetünk Gondviselô Atyánk irányában.

És most ne csak a fizikai, testi veszedelmek miatti félelmeinkre gondoljunk, hiszen a lelkiélet elkötelezettjei ismerik a félelem sorvasztó energiáit is. Megnyugtató, hogy errôl is tud Jézus, és elôre figyelmezteti barátait: ,,ne azoktól féljetek, akik megölik a testet, hanem attól, aki elég hatalmas ahhoz, hogy miután elvette az életet, a pokolba taszítson...'' (Lk 12,4). Ezekkel a sötét hatalmakkal viaskodnak legnagyobb szentjeink is, amikor rájuk tör a lélek sötét éjszakája. Milyen jó tudni ilyenkor, hogy Mesterünk és lelkünk orvosa, barátja mindenrôl tud és segít: ,,Simon, Simon, a sátán kikért titeket, hogy megrostáljon, mint a búzát. Én azonban imádkoztam érted, hogy meg ne fogyatkozzék a hited, hogy te egykor megtérve megerôsítsd testvéreidet'' (Lk 22,32).

Mindenesetre a félelemrôl, szorongásról összegyûjtött evangéliumi idézetek alátámasztják mindannyiunk tapasztalatát: az ember olyan törékeny lénye a világnak, aki okkal, sokszor ok nélkül fél a rá leselkedô veszélyektôl, és nagyon rászorul a bátorításra. Ezért is nyújt rengeteg erôt a bátorító Jézussal való találkozásunk!

* * *

Néhány órával vagyunk Húsvét után! A késôbbi gondolatok mélyebb megértéséhez elengedhetetlenül szükséges a helyzetnek és a szereplôknek körülményeit tüzetesen analizálni. Így fogunk majd ráébredni, hogy mi magunk is hányszor vagyunk ilyen helyzetben: stupid emberi korlátoltságunk miatt kerülünk saját szorongásaink és depresszióink csapdájába...

Különben e jelenet mélységeibe leszállva, Lukács evangélistát nemcsak orvosnak nézem, hanem a modern mélypszichológia mesterének is. Feltámadt Krisztus e napon! Ennek ellenére teljes a káosz és a letargia az apostolok és a tanítványok lelkében. És mint ilyenkor lenni szokott, nem a józan ész, nem a tények, nem a hiteles tanúk számítanak, hanem a mende-monda, a pletyka, a hisztéria. Ismerjük ezt a lelki állapotot mindannyian. Ilyenkor még azt is megbánjuk, hogy belekeveredtünk abba a kellemetlen ,,históriába''. Legszívesebben kiszakítanánk magunkat az események szövevényébôl, és kitépnénk magunkból az illetônek még az emlékét is. És mindezt azért, mert nem valósította meg álmainkat, hozzá fûzött reményeinket. A reményvesztett ember a legkegyetlenebb lény a földön...

Ezt a lelkiállapotot, sivár és silány kiábrándultságot szinte kézzelfoghatóan képviseli Jézus két tanítványa, állítólag szûkebb rokonságának tagjai. Egyiknek nevét is ismerjük: Kleofás. Annyira összetörte ôket Jézus kivégzése, hogy már-már a meghasonlás örvényébe taszította ôket a sátán. Egyik a másikat nem hogy vigasztalta volna, épp ellenkezôleg, még jobban felkorbácsolták egymás indulatát. Olykor-olykor erôt vett rajtuk a menekülés démona: legjobb lenne itt hagyni ezt a helyet, a szégyen városát. A kísértés rettentô, hiszen Jeruzsálem minden hívô legszentebb szentélye, Jahve otthona. ,,Száradjon el karom, jobb kezem, ha elfelejtkezném rólad, ó Jeruzsálem...'' De most ennek a két szerencsétlen embernek -- és nekünk, nyomdokaikban járóknak -- még az is jobb lenne, mint e város falain belül maradni. A 137. zsoltár a babiloni fogság számûzöttjeinek éneke, a Jeruzsálemet elhagyni kényszerültek zokogása. Akkor azokat a zsidókat akaratuk ellenére ûzték ki a szent városból, -- ezek itt most önként hagyják el a városok városát. Önkéntes számûzetésük jelzi, hogy milyen mély szakadék tátong a lelkükben. Valódi tudathasadás ez: itt ismerkedtek meg minden idôk legnagyobb mesterével, a várva várt messiással, a felkenttel! De három nap óta leleplezôdött minden. Még egyszer, utoljára megfordulnak, felnéznek a kivégzések hegyére, a Golgotára. A szégyen elönti arcukat.

Teljesen összetörve, kiszáradt ajkakkal, rohanó léptekkel elhagyják a várost... -- ,,Nyelvem tapadjon ínyemhez, ha nem emlékezem meg rólad: ha Jeruzsálemet nem helyezem minden örömöm fölé.''

Öröm? Hol van itt az örömnek még a lábnyoma is? Pedig Húsvét van, és minden, ami Égen és Földön tükrözi az Istent, hangos alleluját énekel. Az emmausziak mindebbôl kizárták önmagukat, mert lelküket a bánat eljegyezte... Olyanok, mint a legfinomabb üvegpohár, amit valaki valamikor ügyetlen kézzel megrepesztett, és most repedten nem cseng: vase brisé... Meghasonlottan, lázadva, morogva vonszolják magukat. Ekkor lép hozzájuk, szinte észrevétlenül, talán egy kanyarnál lesben állva, valaki. Jelenléte, ,,otromba'' kérdései még ingerültebbé teszi ôket. Úgy érzik, mintha provokálni akarná ôket. A vándor ugyanis éppen a feltûnô levertségük oka felöl faggatja ôket: ,,Mi bajotok van, miért vagytok ennyire levertek? És min tanakodtok?'' (22,17) Hogy ezek a kérdések milyen ingerültté tették a Jeruzsálembôl távozó két tanítványt, mutatja az a szópárbaj, amit Jézussal vívtak: hogyhogy ilyet kérdezel tôlünk? Hiszen mindenki tudja, hogy mi történt az elmúlt napokban Jeruzsálemben, csak te nem tudod? De a hozzájuk szegôdött idegen még tovább feszíti a húrt: mondjátok el hát, hogy mi történt?

Amikor bevezetôként említettem a psychoanalízist, mint az elmélkedés egyik eszközét, éppen ilyen evangéliumi jelenetekre gondoltam. A lélekelemzés klasszikus esetével állunk szemben, amelybôl különösen nekünk kell tanulnunk. Minekünk, akik soha semmire nem érünk rá, nincs türelmünk senkihez, és éppen ezért nem is ,,pazaroljuk'' idônket, hogy megkérdezzük a gyengébbeket: mi fáj?, miért vagy szomorú?, min töröd a fejedet?, miért vagy kétségbe esve?, miért sírsz? Csodálatra méltó az Úr Jézus lelki finomsága, mely különösen a kérdezni tudás mûvészetében bontakozik ki. A két meghasonlott lelkû tanítványt azzal gyógyítja meg, hogy kérdésekkel ostromolja lelkük befalazott kapuját. Ahhoz, hogy túlnôjenek önmagukon, elôbb fel kell húzniuk ablakuk redônyét, hogy kilássanak. Valóságos gyógypedagógiai módszernek vagyunk szemtanúi és részesei: a kérdezô -- vagyis Jézus -- eleve tudja a válasz tartalmát, mégis úgy tesz, mintha semmit nem tudna...

Kérdezni és beszéltetni! Ez a mindenkori dialógus lényege, természetesen nemcsak a profán világban, nemcsak a politikában, hanem mindenekelôtt a pasztorációban, a lelkivezetésben, a család-egyházban, a generációk feloldhatatlannak tûnô világában. Mindannyiunknak tanulnunk kell attól a Jézustól, aki Húsvét után, mint megdicsôült Krisztus nem kozmikus fölségével, térdre kényszerítô fensôbbségével jelent meg az emmausziak elôtt, hanem szerényen, már-már tudatlanná téve magát, hogy így még jobban tudjon segíteni. Minden tekintetben hasonlóvá vált testvéreihez...'' (Zsid 2,17). Mert ,,Ô nem olyan, hogy ne tudna együtt érezni gyöngeségeinkkel...'' (uo. 4,15). Itt is, és ma is, most élô ,,oktalanok'', balgák és ,,nehezen hívôk'' éppen ebben reménykedünk, hogy van türelme hozzánk, elmegy engedékenységének legvégsô határáig, mert nem restell végigbandukolni életünk vargabetûs útjain. És ahogy nem átallott akkor, Kleofásék esetében, úgy most sem restell ,,csatlakozni hozzánk''.

Jézusnak van ideje ránk! A két tanítvány és a többi, még Jeruzsálemben maradt Tamások csak lassan, fokozatosan képesek felfogni a természetfeletti világ legnagyobb csodáját, a húsvéti Alleluját, és még ennél is lassabban, hogy ,,a Messiásnak elôbb szenvednie kellett, hogy bemehessen dicsôségébe'' (Lk 24,26). Ó micsoda egzegézist tartott Jézus a szabad ég alatt az emmauszi tanítványoknak, amikor Mózesen kezdve valamennyi prófétánál megmagyarázta, ami az Írásban róla szól! Csak az édesanyák, a gyógypedagógusok, a Teréz anyákhoz hasonló élô szentek képesek felfogni azt, amit az Úr Jézus tesz velünk, emmausziakkal. Ez a magyarázat kellett ahhoz, hogy az ellentétes pólusnál megrekedt tévedésükbôl ki tudja ôket ragadni. A Nagypénteki keresztrefeszítés óta ugyanis elvesztették Jézusba vetett hitüket. Hiszen szeretett mesterüket nem a megszokott, közönséges halál, vagy valamilyen természeti csapás ragadta el tôlük, hanem a Törvény hivatalos képviselôi mondták ki rá a rettentô ítéletet, az istenkáromlást megtorló keresztrefeszítést. És mivel hitük Jézusra alapozódott, most már nincs kiben hinniök, és nincs miért hinniök. Ha Jézus sorsa értelmetlen, akkor értelmetlen az ô követése is. Ha maga Jahve lett hûtlenné ehhez a messiáshoz, akkor ôk hogyan és miért maradnának hûségesek hozzá... Szemük, agyuk elsötétült, -- önmagukat elvesztô, meghasonlott, személyiségükben megsérült, botorkáló vándorokká váltak. (Ki-ki fokozhatja tovább a saját sorsának, vagy jelenlegi lelkiállapotának megfelelô jelzôket).

Tény, hogy ilyen állapotban csak menekülni lehet. De hová? Önmagunk elöl nem mehetünk sehová: árnyéka vagyunk saját énünknek. Kleofás és társa hiába menekültek Jeruzsálembôl, önmaguk zsákutcájába jutottak. Nem véletlenül zajlik le ez a jelenet egy országúton! Lelki útinaplónak tekinthetjük, hiszen ha nem találkoztak volna Jézussal, végképp eltévedtek volna saját lelkük útvesztôjében. A Jézussal való találkozás döntôen megváltoztatta e két kétségbeesett ember lelki útirányát. (Ez az, amit a bevezetô elmélkedésben mondottunk: a találkozásnál mindig történik valami, mert megváltozik valami bennünk. Nem vagyunk ugyanazok, akik elôtte voltunk!)

Az emmausziak konverziója abból állt, hogy Jézus megállította és nem engedte tovább ôket, -- eléjük állt a menekülésük legveszélyesebb kanyarjánál, hogy száznyolcvan fokos fordulattal visszairányítsa ôket oda, ahová valók, ahol lelkük, sorsuk fészke, otthona van: Jeruzsálembe, amit nem illik, nem szabad cserbenhagyni, amit vállalni kell!

* * *

A teljes konverzióhoz azonban még valami kell. Bár lélekben már kezdenek ,,átállni'', és szívük lángol (24,32), de még hiányzik a végsô elhatározás: a hazamenetel Jeruzsálembe. Különben is ,,esteledik és már lemenôben van a nap''. Ilyen helyzetben elbátortalanodik a vándor. És ki tudja, holnap lesz- e még annyi ereje az embernek, hogy valóra váltsa azt, amit ma olyan szépen elgondolt... És Jézus Urunk ezt is nagyon jól tudja. Éppen ezért látszatra ugyan ,,úgy tett mintha tovább akarna menni'', valójában mégis velük maradt. Sôt, asztalhoz ült velük, ami mindenhol, különösen Keleten a szívélyesség, barátság, intimitás jele. Ami futó találkozásnak látszott elôször, most a bátorító barátság alkalmává vált. Az csak érthetô, hogy e szûkszavú beszámoló megmozgatja idôrôl idôre a mûvészek fantáziáját, és bár Lukács nem írja, hogy hol is volt az az asztal, a festôk és az elmélkedni szeretôk egy fogadó terített asztala köré ültetik ôket. És ugyancsak a fantáziánkra van bízva, hogy mi is történt ama fordulópontot jelentô kenyértörés pillanatában? Csak az étkezésnél szokásos darabokra törésre gondoljunk, vagy szent Ágostonnal és annyi más lelkiíróval együtt az utolsó vacsorai Eucharisztiára? Eldöntetlen kérdés. Magam részérôl szeretek elidôzni a Louvre-ban látható kis Rembrandt kép elôtt: a szoba tele van ugyan árnnyal, de Jézusból fény sugárzik, -- az egyszerû terítôn jól látható a kenyér, mely a szentségi jelenlétrôl tanúskodik. A két tanítvány közül az egyik az imádás pózát veszi fel, a másik egy hátráló mozdulatot tesz. Ez az a pillanat, amikor ,,megnyílt szemük és felismerték''. Számomra perdöntônek tûnik, hogy Lukács szinte szóról szóra azonos mondattal fejezi ki az emmauszi kenyértörés leírását és a nagycsütörtöki Utolsó vacsora történését: kenyeret vett kezébe, -- hálát adott, -- megtörte, -- odanyújtotta nekik (vö. Lk 22,19 és 24,30).

Annyi bizonyos, hogy ez a gesztus annyira jellegzetesen jézusi volt, hogy nem a bibliamagyarázata közben, nem a hanghordozása alapján, hanem a kenyértörés pillanatában és magának a módnak, a jézusi gesztusnak láttán történt a minden kételyt elsöprô felismerés, a perdöntô meggyôzôdés, hogy a hozzájuk csatlakozó idegen maga Jézus, a Feltámadott! Ebben a felismerésben megoldódott a kínzó alapprobléma: vajon Isten mivel bizonyítja be inkább hatalmát, ha távol tartja Jézustól a halált, vagy ha magára vállalja és ezzel, éppen a nagypénteki halál vállalásával gyôzi le a halált a feltámadás erejével. Azzal ültek egy asztalnál, akirôl azt gondolták három napon keresztül, hogy mindaz, amit tanított, merô illúzióvá vált keresztrefeszítése miatt. De azáltal, hogy most saját maguk meggyôzôdtek, hogy a Feltámadottal találkoztak, tehát él, megtanulnak új módon találkozni a Keresztrefeszítettel is. Élményük lényege feloldja minden problémájukat, hiszen Isten Jézus mellett áll halálában is!

Most már ,,az ismeretlen vándor'' akár el is távozhat. Jelenlévô marad számukra akkor is, ha eltávozik. Ez az a hitélmény, melyben részesül minden hívô. A hit kegyelme segít abban, hogy hogyan hihetek a Feltámadottban, aki egyben Keresztrefeszített is. Ennek a felismerése történt Emmauszban, -- és ,,ekkor eltûnt elôlük'' (24,31). Most már nincs miért menekülni. Sôt, vissza kell menni, rohanni Jeruzsálembe, melyet hûtlenül elhagytak. És közben visszakapták azt az örömöt, amit a zsoltáros megkövetel minden Jeruzsálemi hívôtôl (137. zs.). ,,Lángoló szívvel'' siettek vissza, hogy elmondják életük egyetlen és megmásíthatatlan élményét a Tizenegynek, akik ugyanezzel az élménnyel várták ôket: láttuk, megjelent Simonnak is!

Urunk, Jézusunk, Te Bátorító, nélkülözhetetlen Útitársunk! De jó, hogy így ismersz, és ennyire szíveden hordod sorsomat, napjaimat, örvényekbe zuhanó mélypontjaimat. Vedd kezedbe lehangolt hangszeredet: engem, és meglátod, hogy az én szívem is lángolni fog. Add, hogy vissza tudjak menni most, azonnal kudarcaim, szenvedéseim Jeruzsálemébe, keresztjeim birodalmába. Vállallak Téged, a Keresztrefeszítettet, ki feltámadtál bennem is. És mert Te is vállalod emmauszi meneküléseimet, felbátorodott szívvel térek Haza.
Ámen, ámen.


,,Szeretsz engem?''

Minden bizonnyal igazuk van a biblikusoknak, amikor azt állítják, hogy szent János evangéliuma a 20. fejezettel zárult volna. Erre utal a 30. vers: ,,Jézus még sok más csodát mûvelt tanítványai szemeláttára, de azokat nem írtam meg ebben a könyvben''. Eme záróakkordnak tûnô kijelentés után, némileg váratlanul hat, hogy szükségesnek tartotta hozzátenni a Tibériás-tavi megjelenést, melyet ezzel a mondattal vezet be: ,,Ezután ismét megjelent Jézus a tanítványoknak'' (21,1).

Egyáltalában nem csodálkozom azon, hogy ezt szükségesnek tartotta, hiszen épp ez a meditáció szeretné feltárni, vagy legalább megmutatni mindazt a teológiai, krisztológiai mélységet, melyet ez az utólag (?) hozzácsatolt fejezet rejt magában. A jézusi találkozások mindegyikét gyöngyszemnek vélem, de a János-evangélium utolsó fejezetében leírtat az összes közül a legjellegzetesebbnek érzem, -- olyannak, mint az óceán mélyébôl felszínre hozott cseppet, melybôl az analízis szakemberei mégis megközelítô pontossággal meg tudják állapítani az óceán egészének összetételét és lényegét. A Tibériás-tavi találkozónak ismerete nélkül sok kérdés válaszolatlanul kínozná a kétkedésre mindig kész embert: hogyan alakult a viszony Jézus és az öt néhány héttel elôbb csúnyán cserbenhagyó elsô apostol, Péter között, -- miben határozta meg Jézus a feltételét annak, hogy az apostolok és utódai gyakorolhassák lelkipásztori hivatásukat, -- mi köti össze a mindenkori egyházat, Isten népét a földrôl távozó Jézussal? Elevenbe vágó kérdések ezek! És nemcsak minket érintenek, hanem az apostolokat is, akik feltûnôen elbizonytalankodtak a Húsvétot követô 50 nap alatt. Még mielôtt belemélyednénk a részletekbe, szeretném jelezni, hogy bár a fejezet címe eleve elárulja, hogy Jézus háromszor megismételt kérdésérôl szól a meditáció, mégsem a ,,szeretsz engem?'' és az arra adott válasz az egyedüli témánk, hanem annak az útnak feltárása, melyen Jézus meg tudta közelíteni a kételyekbe zuhant tanítványokat, Pétert és mindannyiunkat. Azért is érdemes végigjárni Jézussal ezt a meredek utat, mert közben rá fogunk ébredni, hogy milyen végtelen türelemmel bajlódik velünk az Úr!

* * *

,,Ezután ismét megjelent Jézus a tanítványoknak, ezúttal a Tibériás tavánál. Megjelenése így történt...'' (Jn 21,1).

A történet bizony eléggé messze vezet. Nem annyira a térben, mint inkább a lelkiélmények világában. A nagy távolságok ugyanis nem térben jönnek létre, azokat szívós gyaloglással, vagy modern eszközökkel le lehet küzdeni, vagy minimálisra csökkenteni. A távolságok szakadékai és örvényei a lelkek legmélyén kínoznak minket.

A lelkiélet nagy mesterei, az evangélium neves kontemplálói úgy érzik, hogy a húsvéti események és a rendkívüli találkozások ellenére, az apostolok nem találták meg helyüket. Ha egy-egy alkalommal meggyôzôdhettek is a feltámadt Jézusból kiáradó életrôl, valami mégis megzavarta ôket. Nemcsak féltek a hatóságoktól, de nem tudták felmérni szerepüket sem. Az a bizonyos természetfeletti világ annyira ködösnek és megfoghatatlannak tûnt számukra, hogy inkább a kézzelfogható, vagyis evilági, megszokott életükhöz tértek vissza. Tették ezt annak tudatában, hogy Jézus már feltámadása napján azt az utasítást adta tanítványainak, hogy menjenek Galileába. Bizonyára örömmel hagyták el Jeruzsálemet, Júdeát, ahol az elmúlt hetekben annyi drámai élmény zúdult rájuk. Hazatértek szülôföldjükre, ahol biztonságban érezték magukat, hiszen otthon voltak... újra otthon. Péter és halásztársai a Genezáreti-tó láttán alighanem arra az elhatározásra jutottak, hogy mindent folytatnak ott, ahol három évvel elôbb abbahagytak, hiszen élniök kellett. Szembe kellett nézniök az élet kemény realitásaival. Furcsa kettôsség élt a lelkükben! Szívükben ott élt ugyan a feltámadt Úrral való találkozás öröme, de emlékezetükben minduntalan sötét színek, vádoló hangok törtek felszínre. Nem szabad ugyanis elfelejtenünk, hogy néhány héttel vagyunk Húsvét után! Különösen Péternek lehettek nehéz napjai és éjszakái: a kakas hangja sehogysem csitult, és a háromszori ,,nem ismerem öt'' minduntalan felszakította lelkének sebeit. Ilyenkor szívesen fordul az ember ,,pótcselekedetekhez''. Így kíséreljük tompítani elviselhetetlen szorongásainkat. Ennek vagyunk szemtanúi most is...

,,Megyek halászni!'' (21,3). Ki más mondhatta volna ezt, mint Péter, aki mindig is hangadó volt társai között. ,,Akkor megyünk mi is veled'', válaszolták. Összesen heten voltak. Jóllehet az evangélista nem mondja, hogy hol szálltak a bárkába, de feltételezhetjük, hogy Kafarnaum vizein, hiszen itt volt Péter otthona, családja, itt volt még a hajója és a hálója is. Tény, hogy az ôsegyház évszázadaiból és az ásatásokból egyértelmû a hagyomány jelzése: az un. Hétforrás vidékén a parton látható kicsi erdôben épült templom és egy egészen kicsi kikötô körül kereshetjük azt a helyet, ahol a most leírt események történtek.

Késô este volt, a mindenkori halászás ideális ideje. Keservesen végigdolgozott éjszaka után virradt rájuk a hajnal, de egy árva hal sem akadt a hálójukba. Ez önmagában is elegendô ahhoz, hogy elöntse lelküket a sikertelenség rosszkedve. Elhatározták hát, hogy kikötnek. És ekkor váratlan esemény történt: valaki a partról odakiáltott nekik: ,,Fiaim, nincs valami ennivalótok?''. Hogy milyen indulatokat váltott ki az amúgyis kedvetlen, levert apostolok lelkébôl a parton álló ,,idegennek'' a kérdése, mutatja az a kurta, egyetlen szóból álló válasz, melyet visszakiáltottak: ,,Nincs!''. Alighanem bosszantotta ôket az, hogy ott, az a parton álló, az üres hálók ellenére még képes megkérdezni tôlük, hogy van-e ennivalójuk, vagyis hogy fogtak-e valamit? Kurta válaszuk világosan értésére adta a kiáltónak, hogy nem óhajtanak vele beszédbe elegyedni.

Íme, hogy meg tud keményedni az ember, ha egyszer elmarad az a bizonyos sikerélmény. Ebbôl a mélypontból kell kiemelnie Jézusnak a fáradt, kedvetlen apostolokat, különösen Pétert, hiszen ô volt az éjszakai halászás kezdeményezôje. A vezetô mindig nehezebben viseli el a kudarcot, mint a ,,legénység''. És ezt, az a parton álló idegen, vagyis Jézus nagyon is jól látja, ismeri Pétert, a végletekre hajlamos barátját, akit a külsô körülmények olyan könnyen tudnak egekig ragadni, máskor pedig pánikhangulatba taszítani. Jézus a partról szemléli bosszankodó barátainak tehetetlenségét és Péter közönyét, a ,,minden mindegy'' levertségét.

Nem lehet eléggé csodálni, sôt élvezni azt a jézusi bravúrt, ahogy kezelni kezdi ezeket a lelkileg sebzett embereket. Mint igazi lélekismerô, tudja, hogy ilyen állapotban még a szalmaszálba is szívesen belekapaszkodik az ember. Ezért most ô kezdeményez, és a legtermészetesebb hangon azt javasolja nekik: ,,Vessétek ki a hálót a bárka jobb oldalán, ott majd találtok''. -- Ezt a lehetôséget nem lehet elszalasztani. Meg kell kísérelni!

,,Kivetették és alig bírták kihúzni a nagy tömeg hal miatt''. A döbbenet leírhatatlan, -- és ha eddig legfeljebb csak sejthették, most, a halakkal megtelt háló láttán már félreérthetetlenül tudják, hogy az az idegen nem más, mint a feltámadt Jézus! És most is János, a szeretett tanítvány, a tiszta lelkületû volt a felismerô: ,,Az Úr az''.

Péter az éjszakai kudarc szakadékából az ellenkezô végletbe csap és a tóba veti magát, hogy minél elôbb szemtôl szembe láthassa Mesterét. János evangélista beszámolója annyira élethû és annyira megható, hogy bizonyára nem lesz nehéz saját magunkat is a tó partján tudni és érezni. Ez azért is kívánatos lenne, mert újabb és még felejthetetlenebb baráti gesztusoknak lehetünk tanúi. Alig tettek meg ugyanis 100 métert (''kétszáz könyöknyire voltak a parttól''), parázsló tüzet pillantottak meg, ,,rajta halat, és mellette kenyeret'' (21,9). Ez a rögtönzött agapé Jézus barátságának felejthetetlen jelképe marad, és olyan légkört teremt, mely eleve jelzi, érezteti, hogy rendkívüli esemény tanúi leszünk. Különben megfigyelhetjük, hogy Jézus milyen elôszeretettel vesz részt lakomákon, esküvôn, nem szólva arról a felejthetetlen Nagycsütörtökrôl, melyet azóta is utolsó vacsorának nevezünk, melyrôl a szemtanú János evangélista szükségesnek tartotta megjegyezni: ,,Ekkor adta övéinek szeretete legnagyobb jelét'' (Jn 13,1). A közös étkezés mindenhol, különösen Keleten, a barátság, a kölcsönös megbecsülés, a szeretet jele, mert ilyenkor kiváló alkalom nyílik arra, hogy a görcsök feloldódjanak, a valódi, vagy vélt sérelmek és az eddig gyógyíthatatlannak érzett, elmérgesedett sebek végleg meggyógyuljanak. Ez történt itt is, a tóparti pázsiton.

A találkozások lényegéhez tartozik, hogy milyen és mekkora hatást tudnak gyakorolni egymásra az emberek. A legmélyebb hatást az éri el, aki a másik számára felfedi legbensôbb énjét, személyiségének lényegét. Ennek vagyunk a szemtanúi itt is. Amikor ugyanis az apostolokat Jézus reggelivel várta, a tûz melegébôl, a ,,terüljasztalkám'' gyengédségébôl azonnal ráismertek Mesterükre. Így ugyanis senki a világon, sem feleség, sem barát, nem tud szeretni és kedveskedni, csak Ô, az Egyetlen, aki maga a Szeretet, és akitôl tanulunk szeretni mindannyian. Ahogy megkínálta ôket a parázson elkészített hallal, és ahogy nyújtotta nekik a kenyeret, ,,egyikük sem kérdezte már, hogy: Ki vagy? -- hiszen tudták, hogy az Úr az!'' (21,12).

* * *

A zene világából ismerjük a Nyitány, vagy a Prelúdium szerepét és jelentôségét. Most szándékosan nem részletezem ezeknek a fogalmaknak szakmai tartalmát, csupán a hallgatóság oldaláról közelítem meg a lényeget. A zeneszerzô nemcsak önmagát, de minket is rá akar hangolni, fel akar készíteni mindarra a belsô, szellemi kincsre, alaptémára, mely rabul ejti, és amelyet üzenetként akar átadni nekünk, akik megtiszteljük ôt, és akikkel boldogan megosztja legbensôbb élményét. Nos, mindaz, amirôl eddig szó volt, csupán nyitánya annak, ami miatt Jézus meghívta Péteréket és minket. Ez csak ,,elôjáték'' volt ahhoz a mestermûhöz, amibe ezután avat be minket a Szerzô. A lényeg tehát most következik! De -- folytatván a muzsikától kölcsönzött analógiát -- a prelúdium jellegébôl eleve következtetni lehet az alaptémának fajsúlyára, klasszicitására, minôségére, sôt a szerzô zsenialitására is. Ha tehát a Genezáreti-tóparton ilyen ,,elôjátékon'' vehettünk részt, akkor abból lehet következtetni mindarra, amit még megosztani akar velünk az Úr Jézus. Ez pedig a következô: ,,Étkezés után Jézus megkérdezte Simon Pétert: Simon János fia, jobban szeretsz engem ezeknél?''. Pétert nemcsak a szokatlan kérdés rendítette meg, hanem Jézus egyértelmû következetessége is. Ez a kérdés ugyanis háromszor hangzott el ajkáról. Ismerjük Péter egyenes és egyszerûségében még hatásosabban hangzó válaszát: ,,Uram, te tudod, hogy szeretlek'. Mindössze annyi változás van a három feleletben, hogy az utolsó kérdés elhangzásakor Péter elszomorodott. És éppen ennek a megjegyzésnek a következménye az, hogy a Biblia szakavatottjai Péter szomorúsága mögött a háromszori tagadásra való célzást vélik sejteni. És ha teljes bizonyossággal ezt nem is állíthatjuk, hiszen az evangélium errôl nem szól semmit, mégis nagyon elhihetô, hogy Péter a szíve mélyéig találva érezte magát. Különben miért lett volna szomorú, hiszen ha valaki azt kérdezi tôlünk, hogy igazán szeretjük-e, inkább repes a szívünk az örömtôl. Hát nem ezt kérdik önfeledten az édesanyák gyermeküktôl, vagy a szerelmesek egymástól, és közben a boldogság napfénye aranyozza be lelküket. Péter szomorúságának megvolt az oka, talán megint eszébe jutott a pár héttel elôbb történt jelenet azon a hideg nagypénteki reggelen a fôpap udvarában. Ott is ,,parázsló tûz körül álltak'' (Jn 18,18)...

Ennek ellenére nem szabad ezt a találkozást ennyire leegyszerûsítenünk, hanem ügyelnünk kell rá, hogy a tulajdonképpeni jelentése el ne kerülje figyelmünket. Mert sokkal többrôl folyt a párbeszéd Jézus és Péter között, -- és nem véletlenül faggatta apostolát a Mester! Tudniillik ahányszor azt kérdezte tôle, hogy szereti-e öt, az igen válasz után mindannyiszor ünnepélyesen rábízza egyházát, átadván neki a fôpásztori hatalmat: ,,Legeltesd bárányaimat, juhaimat...''. A háromszor megismételt kérdés és az ugyancsak háromszor elmondott megbízás hátterében egy régi keleti szokás rejlik. Ha ugyanis valakire valamilyen jogot ruháztak rá, akkor az átadási formulát tanúk elôtt háromszor megismételték, és ezzel a jog teljes egészében átszállt arra, aki elôtt a formula szövegét elmondták. A Kafarnaumtól kb. 2,5 km távolságban található Hétforrás vidékén azért akart a feltámadt Jézus Krisztus találkozni Péterrel és tanítványaival, hogy eltávozása elôtt kijelölje utódját és helyettesét. Amit annak idején Fülöp Cezáreájának vidékén, a Jordán forrásánál megígért Simonnak, az mostantól kezdve lép életbe: ,,Te Péter vagy, -- erre a sziklára építem Egyházamat, és a pokol kapui nem vesznek erôt rajta. Neked adom a mennyország kulcsát...'' (Mt 16,18).

Az említett keleti szokásnak, vagyis egy bizonyos jog átadásának esetében viszont meg kell említeni valamit, amiben teljesen eltér ez a jelenet minden egyéb formulától és jogszokástól. Ez pedig a szeretet megvallásának, mint feltételnek az esete. Mert itt nemcsak jogról van szó, hanem Isten és ember, Jézus és az apostol legmélyebb viszonyáról, a Szeretetrôl.

* * *

És ezzel elérkeztünk a lényeghez, melytôl függ nemcsak Péter és nemcsak az Egyház sorsa, de mindannyiunké is: bele tud-e kapcsolódni Péter -- aki most mindannyiunkat képvisel -- abba az isteni áramkörbe, mely átjárja és egymáshoz fûzi az Atyát a Fiúval: az Istent Jézussal, Jézust Péterrel, velünk, velem? Ez itt a kérdések kérdése! Lényegét tekintve az Úr Jézus itt most semmi mást nem tesz, és nem követel valami újat Pétertôl, hiszen három éven keresztül semmi másról nem beszélt az apostoloknak, az ôt követôknek, a vámosoknak, cédáknak, írástudóknak, farizeusoknak, fôpapoknak, csak errôl: Isten maga a Szeretet, akit Atyának (Abba) szabad hívnunk. Az ô szeretete abban nyilvánult meg, hogy Fiát, Jézus Krisztust küldte a világra, hogy általa éljünk és hogy megtanuljuk tôle mi is a szeretet. Mert ha Isten így szeretett minket, akkor nekünk is szeretnünk kell egymást. (1Jn 4,7-21).

Péter nagyon jól tudja, hogy Jézus minden példabeszéde errôl szólt. Az elveszett bárány, az elgurult drachma, a tékozló fiú elbeszélésének nem más a célja, mint egyedül az, hogy: nézzétek, így szeret az Atya! Ilyen az Isten. Péternek és vele minden apostolnak, minden kereszténynek tudnia, éreznie, élnie kell, hogy az Atya ilyen nagylelkûen, sôt -- sit venia verbo -- majdhogynem esztelenül szeret. Ezért meri mondani a francia húsvéti liturgia: ,,L'amour de Dieu c'est folie''. Csakugyan esztelennek szokták nevezni azt a gazdaembert (= a Mennyei Atya), aki bôkezûségében teljes napszámot ad annak is, aki csak egy órát dolgozott. Pétert épp ez bûvölte el három éven keresztül, ezért volt képes otthagyni mindent: otthont, biztos megélhetést, bárkát, hálót, az egész világot. Rádöbbent, hogy Jézusnak attól az Istentôl nincs nyugta, aki ilyen észbontó szenvedéllyel szereti az embert, mégha akármilyen nagy bûnös is...

És most eljött az óra. Jézus néhány nap múlva még feltámadt, megdicsôült testével sem lesz látható. Búcsúzik Pétertôl, de úgy, hogy egy pillanatra se szakadjon meg az elkezdett ,,remeklés'' -- az Atya királyi uralmának, az Isten országának élete itt a földön. Sziklára, Péterre van szüksége az Úrnak, -- ôrá kívánja bízni övéit: bárányait, juhait. Meg merje-e tenni? Ehhez biztosíték, garancia kell. Ehhez Péter vallomása kell! Ennek jött el most az órája. A tóparti reggeli, az elôre elkészített tûz, a parázson illatozó hal, a kenyér csak prelúdiuma volt annak, ami most történik kettôjük -- Jézus és mindnyájunk! -- között.

Teljesen érthetô, hogy Jézus vallomást kér tôlünk. Hiszen minden igazi barátságnak, barátságra épülô szerelemnek és házasságnak legmélyén épp ez a kérdés kér ôszinte, egyértelmû választ: szeretsz-e engem? És nemcsak ,,langyosan'', hanem ,,igazán''. Képes vagy áldozatok árán is szeretni? Mert csak válaszod birtokában leszek képes én is odaadni neked életemet, önmagamat, kincseimet. -- Ezt nevezzük vallomásnak. És ha nem devalváltuk volna az ôsi magyar nyelv legszentebb szavát, a szerelmet, akkor Szerelmi vallomásnak kellene neveznem ezt a Genezáreti-tó partján elhangzott vallomást is. Hiszen minden egykori bibliafordításunk még a Mennyei Atya szájába is ezt a kifejezést ,,merte'' adni: ,,Ez az én szerelmes = szerelmetes Fiam''. A mindent erotikával elárasztó fantáziánk miatt ma már csak azt merjük mondani: Íme az én szeretett Fiam.

Próbáljuk, merjük kimondani és elhinni, hogy Jézus egy ilyen vallomást, ,,minden szenvedélynél nagyobb szerelmi, vagyis Isten szeretetétôl áthatott vallomást'' vár Pétertôl. Épp attól -- tôlünk --, aki néhány héttel elôbb képes volt letagadni ôt. E nélkül képtelen Péterre rábízni legnagyobb kincsét, nyáját -- minket! Ilyen drága kincs vagyunk mi, vagyis Isten népe, az Úr Jézus számára. És most jött el Péter órája! Megértette, hogy mi a vallomás tétje. A kérdés mögött, a ,,Simon, jobban szeretsz, mint ezek?'' mögött az a kérdés húzódik meg, hogy ,,Te is olyan ,,esztelenül'' nagylelkû szeretettel rendelkezô ember vagy?'' és ,,Te is olyan szenvedélyes odaadással fogod szolgálni az Öröm jó hírét?'' és ,,Te is vállalod annak az Evangéliumnak hirdetését, hogy az Atya észbontó szenvedéllyel szereti a világot, az elesetteket, bûnösöket, köztük Téged?'' Mert ha igen, akkor minden lelki hatalmat égen és földön rád bízok.

Íme, ez ennek az Isteni Szimfóniának, Divina Commediának egyetlen témája. Minden más és mindannyiunk élete ennek az egyetlen akkordnak csupán variációja, sikertelen, vagy sikeres változata. A siker a Jézustól elvárt ,,szerelmi vallomásunk'' ôszinteségétôl függ!

Uram, Jézusom! Segíts, hogy végre megértsem életemnek és minden életnek értelmét, a Szeretetet. Tudom, hogy ezt felfogni és életté alakítani óriási feladat. De tudom, hogy segítesz, hiszen hívtál és ezért jöttél. Segíts észrevennem, hogyha még csupán a nyitánynál tartok, és vezess tovább. De ha azt veszed észre, hogy közben elrontom a harmóniát, figyelmeztess engem is, mint egykor Efezus püspökét: ,,Az a kifogásom ellened, hogy elhagytad elsô szeretetedet. Gondold meg, honnan süllyedtél ide. Tarts bûnbánatot, és tégy úgy, mint elôbb'' (Jel 2,5) Megteszem Uram, hiszen ,, Te mindent tudsz, azt is tudod, hogy szeretlek Téged'', most még ugyan nem jobban, mint ,,ezek'', de segítségeddel egyszer ugye eljuthatok a sor végére!
Ámen. Ámen!


Találkozás Jézus Lelkével

Lényegét tekintve ezzel a fejezettel kellett volna kezdenem magát a könyvet, -- és csak azért döntöttem úgy, hogy ez lesz az utolsó meditáció, mert követni akartam az apostolok lelki fejlôdését, vagyis egy bizonyos idôrendiséget, kronológiát.

Ha megfigyeljük az evangéliumokban leírt jézusi találkozásokat, meggyôzôdhetünk arról, hogy idôben három és egymástól is jól megkülönböztethetô csoportba sorolhatók. Az elsô kategóriába tartoznak azok a találkozások, melyek az Úr Jézus megtestesülésével kezdôdnek és nagypénteki haláláig tartanak. A másodikba sorolhatók azok, melyek Húsvéttól negyven napon át különbözô helyen és idôben történtek megdicsôült testének sajátságos módján. A harmadik csoport az, ami minket közvetlenül érint, hiszen ezek azok a találkozások, melyek ígérete szerint Pünkösdtôl a világ végéig történnek.

Ha türelmesen és figyelmesen végig elmélkedtük az eddig felsorolt találkozásokat, észrevehettük, hogy az elsô öt elmélkedés az említett elsô kategóriába sorolható, míg a Bátorító találkozás és a ,,Szeretsz engem?'' abba a második csoportba tartoznak, melyek a feltámadás utáni negyven nap eseményeit tárgyalják. Kronológiai sorrendben következik ez a mostani, mely a Pünkösdi Lélekkel, Jézus Szentlelkével van kapcsolatban. A Mennybemenetel után ugyanis nincs már más lehetôsége senkinek, csak a Lélek segítségével történô találkozás. Éppen ezért lett volna logikus ezzel kezdenem ezt a könyvet, mintegy bevezetôül elmondani, hogy mit is jelent és hogyan kell értelmezni a teológiailag is igazolható találkozásainkat Jézus Urunkkal.

* * *

Az elsô megszívlelendô gondolat magát a kifejezést érinti. Tudniillik pontosítanunk kell, mit értünk a Jézus lelke kifejezésen. Itt ugyanis nem abban az értelemben használjuk a ,,lélek'' szavunkat, mint amikor valakinek a mentalitására, szellemiségére, lelkületére kívánunk utalni. Például: járjatok el Jézus lelkületével eltelve a szegényekhez, -- vagy: ,,legyetek egyek ugyanabban a lelkületben, egyazon felfogásban'' (1Kor 1,10), vagy: ,,ugyanazt a lelkületet ápoljátok, ami Jézusban volt'' (Fil 2,5). Nem analógiáról és nem általánosításról van szó itt, hanem szóról szóra abban az értelemben és összefüggésben használjuk, ahogy maga Jézus tette.

A téma mögött lelkiéletünknek, sôt az Egyház életének egyik legnagyobb kérdése bontakozik ki: mi a realitása és de facto hogyan valósítja meg Jézus Urunk azt az ígéretet, melynek teljesítése nélkül hitünk, vallásunk illúzióvá foszlik. Az ígéret pedig nem kevesebbet helyez kilátásba, mint azt, hogy ,,ahol ketten, vagy hárman összegyûlnek az én nevemben, ott vagyok közöttük'' (Mt 18,20), -- és hogyan valósítja meg azt a másik ígéretét: ,,Nem hagylak árván benneteket'' (Jn 14,18)? Ezek a szavak csupán buzdításként hangzottak el? Talán csak a kétségbeesett apostolokat akarta bátorítani ezekkel az ígéretekkel?

A választ épp úgy várjuk és épp azzal a belsô szorongással várjuk, ahogy az apostolok az Utolsó vacsorán, vagy a Húsvét utáni hetekben, amikor szívszorongva tárgyalták egymás között a ,,hogyan tovább'' dilemmáját! Ettôl a választól függ ugyanis, hogy Jézus csupán történelmi idôk egykori szereplôje, legnagyobb személyisége, aki ugyan megváltotta az emberiséget, és akire jó emlékezni, akinek tanítását üdvös és hasznos meghallgatni, sôt követni, de aki nem itt, ebben a világban és nem most, a jelenben élô személyiség. Más ugyanis olvasni az Írást és elmélkedni róla, és megint más megtapasztalni élô személyiségét. Más a világnézet és más az egzisztenciális jelenlét.

Ez tulajdonképpen a mi egyetlen életbevágó kérdésünk, -- ez az az archimédeszi pont, melynek birtokában kiemelhetjük lelkiéletünket a meddô visszaemlékezések és nosztalgiázások légkörébôl. A kérdésre egyedül Jézus adhatja meg a választ, mint aki egyedül képes megoldani a saját sorsát érintô problémát. Ezt a krisztológiából jól tudjuk. És épp ez volt az oka, hogy az elsô fejezetek témáinak elemzésével oly behatóan kívántunk foglalkozni. Egyedül így vált lehetôvé, hogy magunkat is a tanítványok közé sorolva, elkísérjük Jézus Urunkat földi életének különbözô találkozásaira, és így mi magunk is átélhettük mindazt, amit az apostolok. Vagyis részesei lehettünk annak az ,,átképzésnek'', melynek segítségével Péter apostol és társai -- és velük együtt mi is -- elôbb-utóbb felfogták, hogy Jézus nem csak a Kánai mennyegzôtôl az Utolsó vacsoráig volt velük, hanem feltámadása után is, -- sôt mennybemenetele után is velünk, köztünk van, és ténylegesen találkozhatunk vele, mint élô személlyel. Természetesen világosan tudni és látni kell a teológia segítségével, hogy mit jelent ez a misztérium. Mivel bibliai lélekelemzéseket kívántam nyújtani ebben a lelki könyvben, érthetô, hogy mellôzöm a teológiai okfejtéseket. Azt azonban nélkülözhetetlennek vélem, hogy az említett ,,átképzésnek'' jézusi megnyilatkozásait legalább körvonalaiban érintsem.

* * *

Mit mondanak az evangéliumok Jézussal kapcsolatban a Lélekrôl? Már a kezdet kezdetén hangsúlyozottan felhívják a figyelmet arra, hogy Jézusnak különleges kapcsolata van a Szentlélekkel. Megtestesülése, fogantatása a teremtô Lélek mûve, -- megkeresztelésekor, megkísértésekor külön kiemelik az evangélisták, hogy rászállt a Szentlélek, és a pusztába vitte, majd onnét a Lélek erejével eltelve visszatért Galileába (Lk 4.14). Nemcsak cselekedeteinek leírásakor említik ezt a kapcsolatot a Lélekkel, de akkor is, amikor imádkozott az Atyához: ,,abban az órában felujjongott a Szentlélekben és így szólt: Áldalak Téged Atyám, mennynek és földnek ura...'' (Lk 10.21).

Megfigyelhetô, hogy az Úr Jézus egyre többször és egyre jobban beavat másokat a Lélek titkaiba, és nemcsak az apostolokat, de idegeneket is. Nikodémussal éjszaka, a szamariai asszonnyal fényes nappal Jákob kútjánál beszél a Lélek titkairól. Azt igyekszik velük -- velünk -- megsejtetni, hogy az ô ,,országa'', vagyis az a közeg, amiben él, nem egysíkú, nem szabad a fizikai világhoz láncolni. ,,Ami testbôl születik, az test, de ami lélekbôl születik, az lélek''. Az ô világába, otthonába = országába csak az léphet be, aki újra (újjá)születik a Szentlélekbôl. És mivel Nikodémussal együtt mindannyian úgy bele vagyunk ágyazva a matériába, annyira földhöz kötöttek vagyunk, ezért végtelen türelemmel próbál kiszakítani minket az evilág gravitációs közegébôl. Példákat, hasonlatokat állít szemünk elé, hogy valamiképpen tágítsa beszûkült szemléletünket. Ezért az anyánktól történô testi születést megpróbálja egy zseniális hasonlat segítségével párhuzamba hozni a lelki születéssel. A hasonlat megértéséhez ismerni kell a ,,ruah'' kifejezés értelmét. Az arám és a héber nyelvben a nônemû ruah ugyanis nemcsak a mi lélek szavunkat jelenti, hanem a szél fúvását is! A mindenki által ismert földi jelenségekkel igyekszik Jézus felfedni Nikodémusnak a lelki születés titkát, hiszen a szél is titok. ,,Ne csodálkozz azon, hogy azt mondtam: újjá kell születnetek. A szél ott fúj, ahol akar, hallod a zúgását, de nem tudod, honnan jön és hová megy. Így van mindenki, aki a Lélekbôl született'' (Jn 3.7). Nikodémus kezdi ugyan sejteni, hogy mirôl van szó, de nem meri elfogadni, mert a lélekben, hitigazságokban, erkölcsben való újjászületés egész eddigi életét felborítaná. Úgy viselkedik, mint bárki közülünk, akit konformizmusa megbéklyóz, és aki visszahôköl a nagy döntések elôl. A választott nép, sôt mindannyiunk lelki története, sorsa játszódik le ebben az éjszakai párbeszédben, melyben vakítóan megjelenik a jellegzetesen jánosi miliô: a sötétség és világosság kontúrja. ,,A világosság a világba jött, de az emberek jobban szerették a sötétséget, mert gonoszak voltak tetteik'' (19).

Még megrendítôbb annak az evangéliumi tablónak kerete, mely Jézus Urunk és a szamarai asszony párbeszédét mutatja be. Azért megrendítô, mert lényegét tekintve a misztika legmélyebb titkaiba avat be egy olyan asszonyt, aki nemcsak vallási szempontból volt lenézett, (mivel kiközösített szamaritánus volt), hanem erkölcsileg is (mivel az ötödik férje után most egy hatodikkal él). A téma itt is a lélek belsô világa, -- és ugyanúgy, mint Nikodémusnál, itt is az életbôl, a naturából indul el a jézusi párbeszéd. Elvégre a szomjúság csillapítására kért pohár víznél alig lehetne természetesebb dolgot említeni. És miközben Jézus a tikkadt hôségben megszólítja az asszonyt: ,,Adj innom'', már eleve a lélek szomjúságára gondol, melyet semmi földi szenvedély nem tud kioltani: ,,az a víz, amelyet én adok, örök életre szökô vízforrás lesz'' (Jn 4,14). Bár az asszony most még nem tud mit kezdeni az Isten kegyelmi ajándékaira vonatkozó kijelentésekkel, azt mindenképpen megérzi és megérti, hogy prófétával áll szemben, aki belelát lelkébe, és akinek szavai hitelt érdemelnek. Ezért akarja megtudni Jézus véleményét azzal az ôsi vitával kapcsolatban, hogy hol kell imádni az Istent, a zsidók Jeruzsálemében, vagy itt Szamariában a Garizim-hegyen? Jézus válasza megdöbbentô: eljön az idô, amikor sem ezen a hegyen, sem Jeruzsálemben hanem mindenütt! Nincs helyhez, térhez, idôhöz kötve, mert az Isten egyetemes, mindenütt jelen van, éppen ezért imádása nincs hegyhez, helyhez, de még kôbôl épített templomhoz sem kötve: ,,az Isten lélek, ezért akik imádják, lélekben és igazságban kell imádniuk'' (4,24). Ez a korszak a Messiással kezdôdik, és nem kell rá soká várni, hiszen ,,a messiás én vagyok, aki veled beszélek''. A felismerés és ez a váratlan bemutatkozás olyan eksztázisba ejtette az asszonyt, hogy még azt a korsót is a kútnál hagyta, amit tele akart tölteni és hazavinni...

Miért ez a feltûnô zavarodottság? Miért billent fel az asszony lelki egyensúlya? Minden bizonnyal azért, mert Jézus ledöntötte az asszony egy- dimenziós életszemléletének egyetlen oszlopát, melyen nyugodott eddigi élete: földi boldogulás, szerelem, család, asszonyi munka és közben tisztelni az Istent egyetlen helyen. Ezzel a szemlélettel fordul szembe Jézus: elôbb és elsôként keresd az Istent, és teljesítsd parancsait, ezzel szeretetközösségbe lépsz Istennel és az emberekkel. Szükséges a külsô istentisztelet is, de tudnia kell mindenkinek, hogy Isten temploma lelkünkben van! Ez a reveláció oly mértékben kavarta fel az asszony lelki egyensúlyát, hogy felzavarta a várost: ,,az emberek kitódultak a városból, és odasereglettek hozzá'' (Jn 4,30).

Ha az Úr Jézus még az ,,idegenekkel'' is behatóan foglalkozott a Lélek megismertetéséért, akkor eleve bizonyosra vehetô, hogy legszûkebb baráti körben ezt még nagyobb intenzitással és még mélyebben tette. Éveken keresztül készítette Fel az apostolokat az anyagi világon túli szellemi, lelki, kegyelmi értékek iránti fogékonyabb lelkiségre. Beszédeit, csodáit, az emberek, bûnösök iránti szeretetét és irgalmát olyan magasztos légkör vette körül, hogy az apostolok nemcsak elhitték, de megtapasztalt élményként elfogadták, hogy Jézus a Lélek birodalmából jött és odamegy vissza. És mindazt, amit mond és tesz, azt az Atyától hallja és látja ,,ott'', abban a másik világban. (Jn 5,19-30). Különösen a három kiválasztott -- Péter, Jakab és János -- részesül ebben a kiváltságban, és elragadtatással szemlélik ,,a szem nem látta, fül nem hallotta'' túlvilági eseményeket, olyannyira, hogy nem akarnak visszajönni az evilág korlátai közé. ,,Jó nekünk itt lennünk!'' Nem akartak lejönni a hegyrôl, rögtönzött házat, sátrat akartak készíteni, hogy együtt maradhassanak Jézussal a Lélek világában (Mt 17,1-9). Lelküket különösen az Utolsó vacsora estéjén készítette fel mindarra, amit távozása után fognak átélni, és amit nekik, az Egyháznak -- és nekünk is -- tennünk kell. Az ember azt gondolná, hogy az apostolok lélekben felkészültek az új feladatokra, és íme kiderül, hogy nem volt elegendô a három esztendô. És most ne csak arra a meghökkentô, silány magatartásra gondoljunk, melyrôl leplezetlen ôszinteséggel számolnak be maguk az apostolok, -- vagyis arról, hogy még a nagyhéten is azon vitatkoztak, hogy melyikük nagyobb, és ki fog Jézus jobb, vagy bal oldalán állni. Hanem gondoljunk arra a szakadékra, mely a búcsúzó Jézus és az értetlen, megszeppent apostolok között tátong Nagycsütörtök egész éjszakáján. Viselkedésük, kétségbeesett megjegyzéseik elárulják, hogy nem képesek követni Mesterüket. ,,Uram, nem tudjuk, hová mégy, -- nem ismerjük azt az utat sem... és nem ismerjük az Atyát sem''. Tamásnak és Fülöpnek ezek a mondatai (Jn 14,5.8) érthetôvé teszik Jézusunk türelmesen szomorú válaszait: ,,Már oly régóta veletek vagyok és nem ismersz engem Fülöp?''. Hát nem értitek nem hiszitek, hogy mindazt, amit mondtam, tettem, azt az Atyám cselekszi, aki bennem van! ,,Fülöp, hogyan mondhatod hát: Mutasd meg nekünk az Atyát?'' (14,10). Valódi körforgás ez még az utolsó napon is. Igyekszik megerôsíteni ôket, de hiába, mert amikor a viszontlátás vigasztaló reményét próbálja lelkükben megcsillantani, kezdôdik elölrôl, és kifakadnak: ,,Mit akar ezzel mondani? Nem értjük, mit beszél'' (Jn 16,19). Az Úr látja, hogy ,,szomorúság tölti el szívüket'', és egyik biztató mondatot mondja a másik után, szavaival simogatja a magukat árvának hitt barátait: ,,Ne nyugtalankodjék szívetek, és ne is szorongjon, hiszen visszajövök hozzátok'' (14,28).

Akárhogy is nézzük, akárhogyan próbáljuk szépíteni a dolgokat, tény, hogy emberi viszonylatban szemlélve az imént elhangzottakat, alighanem igaz ez a megállapítás: a legárvább ezen az éjszakán maga Jézus volt. Ezért fejezte be búcsúbeszédét ezekkel a szavakkal: ,,Eljön az óra, már el is jött, amikor elszéledtek, ki-ki a maga útján, és engem magamra hagytok'' (Jn 16,32). Ennek ellenére, éppen ennek feloldásaként soha ilyen nyíltan és egyértelmûen nem magyarázta meg, hogy mostantól kezdve miért nem lehet árva sem Ô, sem mi: ,,De én nem vagyok egyedül, mert az Atya velem van!''

Nagycsütörtök éjszaka azért lesz alapja mindannak, amit az Úr Jézus fel akar építeni az apostolok és a mi lelkiéletünkben, mert itt, ilyen levert, pesszimista hangulatunkban adja át a lényeget jelentô megoldást: elmegy, és mégis itt marad. Nem szûnik meg a személyes jelenléte sem, ezért adja át nekik, nekünk az Eucharistiát, -- és továbbra is találkozhatunk vele, akár lelkünk templomában, akár testvéri közösségeinkben, mikor ketten, hárman, vagy akár ezren hívjuk. És ha valami miatt sikerült kiemelni az apostolokat a depressziós állapotból, akkor az épp abban keresendô, hogy az Úr Jézus mint mindig, most is tettekkel bizonyította ígéreteit: az Eucharistia és a Szentlélek útján valósul meg kijelentése: nem hagylak árván benneteket!

Érdemes megfigyelni, hogy amikor Jézus Urunk megmagyarázta az apostoloknak köztük maradásának titkát, vagyis a ,,hogyan tovább?'' misztériumát, Szentlelkének elküldését, akkor fellélegeztek: ,,Most már nyíltan beszélsz, nem képekben. Így világossá vált elôttünk, hogy mindent tudsz, és nincs szükséged, hogy valaki is kérdezzen. Ezért hisszük, hogy Istentôl jöttél'' (Jn 16,29). Igaz, hogy ez a hit még sok próbának lesz kitéve, és néhány óra múlva az apostolok az egy Jánost kivéve, valóban cserbenhagyják a Mestert, mégis ezt az estét, az utolsót a legfontosabbnak tartották mindannyian. Ezen az estén legalább a körvonalak kirajzolódtak lelkükben; annak az eddig ismeretlen, soha nem hallott új jelenlétnek a körvonalai, melyet utolérhetetlen tömörséggel és klasszikus módon így fogalmaz meg a prefációban a liturgia: ,,Vita mutatur, non tollitur'': az életünk megváltozik ugyan, de nem szûnik meg! Ennek körvonalai majd Pünkösdkor válnak egyre erôteljesebbé, -- most meg kell elégedniök azzal, amit az Úr Jézus mondott nekik. Pedig ,,még sok mondanivalóm volna, de nem vagytok elég erôsek hozzá! De amikor eljön Ô, az igazság Lelke, elvezet titeket a teljes igazságra'' (Jn 16,13).

* * *

Az Úr Jézusnak ezzel a kijelentésével elérkeztünk a lényeghez. Ugyanis amikor az Úr Jézus elmegy, akkor küld valakit, aki nem idegen tôle: ,,nem magától fog szólni, hanem azt mondja, amit hall'' az Atyától és tôle, és aki megdicsôíti ôt, -- mert ,,amit kijelent nektek, azt az enyémbôl kapja'' (Jn 16,13). Ô az egyetlen, aki úgy megy el, hogy élô személyiség marad utána. Ha mi, emberek elmegyünk, ránk itt a földön csak emlékezni tudnak. Bármilyen nagy kincsünk is a memória, visszaidézheti megboldogultunk hangját, gesztusait, de ôt magát, mint élô személyiséget megjelentetni nem képes. Amikor az Utolsó vacsorán az Úr Jézus kimondta a Lélekrôl ezt a szót: Ô -- a nyelvtudomány szintjén szólva: egyes szám harmadik személyt jelölô személyes névmást --, akkor félreérthetetlenül kinyilatkoztatta, hogy az Atyától és a Tôle származó Lélek nem a mi memóriánk, vagy fantáziánk terméke, hanem isteni tulajdonsággal és tevékenységgel rendelkezô Személy. Valaki, aki nélkül megvalósíthatatlan a jézusi mû folytatása, -- olyan kimondhatatlan, óriási kincs, akinek birtoklása felér még az ô földi jelenlétével is. Ez az értelme annak az igazságnak, melyet az apostolokhoz intéz: ,,Jobb nektek, ha én elmegyek, mert ha nem megyek el, a Vigasztaló nem jön el hozzátok'' (Jn 16,7). Még ennél is határozottabban jelenti ki, hogy mennyire nélkülözhetetlen számunkra a Lélek, amikor azt igyekszik megértetni velük: ,,Ha szeretnétek engem, csak örülnétek annak, hogy az Atyához megyek'' (14,29). Így emeli át földhözragadt övéit a matéria világából a természetfeletti dimenziókba, ahol eltûnnek a tér és az idô korlátai. És bár a barátainak nevezett apostolok jóformán semmit sem értettek meg e titkokból, -- mint ahogy mi is csak lelkiéletünk bizonyos fokán leszünk fogékonyak ezekre, -- mégis kezdték megsejteni, hogy mit is fog tenni velük az a Jézustól megígért Lélek. Már az általa használt jelzôk, megszólítások is sokat sejtetnek. Ô ugyanis Paraklétoszt küld nekik, ami segítôt, védôt, szószólót, vigasztalót jelent. A Nagypéntek elôestéje bármennyire beárnyékolja az Utolsó vacsora hangulatát, mégis valami isteni béke és nyugalom költözik az apostolok lelkébe, amikor többször elhangzik Mesterük ajkáról: ne féljetek, segítek nektek. A Paraklétosz majd eszetekbe juttat mindent, amit most hiába is mondanék nektek, -- segít majd meglátnotok az összefüggéseket egykor elmondott szavaim, példabeszédeim és tetteim között, -- majd ô rávezet benneteket az igazságra, a legnagyobbra: Az Isten szeretô Atya, aki úgy szeretett benneteket, hogy Fiát küldte el a világba az emberek megváltására. És a Paraklétosz, az Isteni Segítô majd erôt és bátorságot fog adni nektek, amikor üldözni fognak titeket az Evangélium megvallásakor, -- segíteni fog abban, hogy tanúságot tudjatok tenni rólam a világ minden részében. És a Paraklétosz, az Isteni Vigasztaló megszünteti legkínzóbb bajotokat: árvaságtokat, és begyógyítja legfájóbb sebeteket: magányotokat, mert az Atyával együtt lelketekbe költözünk, lakást veszünk nálatok, mert ,,aki szeret engem, megtartja tanításomat. Atyám is szeretni fogja ôt, hozzá megyünk, és benne fogunk lakni... Amint Te Atyám, bennem vagy és én tebenned, úgy legyenek ôk is mibennünk'' (Jn 14,23-17,21).

* * *

A Paraklétosz nélkül nincs Egyház, az Egyházon belül nincs élet, sem közösségi, sem egyéni lelkiélet. Jézus Krisztus Lelke nélkül még imádkozni sem tudunk helyesen. Az apostolok ezt tapasztalatból tudták, és Pál meg is fogalmazza: ,,gyengeségünkben segítségünkre van a Lélek, -- ô maga könyörög helyettünk szavakba nem foglalható sóhajtásokkal'' (Róm 8,26), és ,,Tudtotokra adom, hogy azt sem mondhatja senki: Jézus az Úr, hacsak nem a Szentlélek által'' (1Kor 12,3).

A Paraklétosz, vagyis az Isteni Segítô nélkül nem jöhet létre találkozás Jézussal, -- nélküle nincs megtérés, nincs személyes kapcsolat az Istennel, és nincs tanúságtevés Jézusról...

És ha ez így van, akkor érdemes lenne megkérdezni önmagamtól: milyen a kapcsolatom a Szentlélekkel? Ismerem-e, hívom-e? Vagy azokhoz az effezusi keresztényekhez hasonlítok, akik Pál apostol kérdésére így válaszoltak: ,,nem is hallottuk, hogy van Szentlélek'' (ApCsel 19,2).

A kérdés elevenbe vág, mert rávilágít az okra, ami miatt lelkiéletünk annyira vérszegény. És alighanem ez az oka annak, hogy elmélkedéseink inkább a monológ mûfajhoz hasonlíthatók: magunkban beszélgetünk, mint Hamlet, aki önmagának tárja fel érzelmeit, gondolatait. Azok a találkozások, melyekre oly nagyon sóvárgunk, épp abban különböznek ettôl az egyoldalú, egysíkú, fárasztó monológtól, hogy magával Jézussal találkozunk. A feltételeket a Lélek teremti meg. Ezért nevezzük Jézus Lelkét Creatornak, Teremtô Léleknek, aki segít abban, hogy hol, mikor jöjjön létre a várva várt jézusi találkozás. Mindegy, hogy éjszaka, vagy nappal; munka közben, vagy úton Emmausz felé; betegen, bénán, vakon, vagy makkegészségesen fent a Táborhegyen; bátran eléje menve, sóvárogva, vagy elôle menekülve a fára mászva; gyáván megtagadva, de aztán mea culpázva, a szerelemnél is nagyobb szeretettel megvallva Neki: Uram, úgyis tudod, hogy mindennél és mindenkinél jobban szeretlek Téged!

Jöjj Jézus Lelke, Teremtô, Vigasztaló, Segítô Lélek, hogy észrevegyem a felém közeledô, engem elviselô, velem beszélni akaró, lelkemet-sorsomat vállára vevô és engem hazavivô Mesteremet, Jézust!
Ámen.


Nem véletlenül nevezte P. Lippert neves jezsuita író az élet nagy kalandjának a találkozást. A szerzô ebben a könyvében még tovább szövi a találkozás szerteágazó témáját, és rámutat metafizikai összefüggéseire. De mindezt nem elvont okfejtéssel, hanem evangéliumi hitelességgel tárja olvasói elé. A kilenc elmélkedés nem pusztán átélése egy-egy evangéliumi jelenetnek, hanem abból kiindulva elvezeti az olvasót, a ma élô keresztényt, a mában élô, köztünk járó Jézus Krisztushoz. Ezeknek a meditációknak épp az a feladatuk, hogy párbeszédre késztessenek és elvezessenek a lelkiélet annyira óhajtott megújhodásához. Ennek titkát is felfedi Barlay Ö. Szabolcs, aranymisés atya, amikor minden találkozás egyetlen kulcskérdését elemzi: ,,Szeretsz engem?''. A választ mindenkinek magának kell megadnia...


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973)338-4736
	Fax: (973)778-4263
	e-mail: felso@home.com
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@home.com

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.katolikus.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)