Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Magyar Szent Erzsébet Élete -- címoldal
Boldogok az irgalmasok, mert ôk irgalmasságot nyernek. (Máté 5,7)	Írta Dr. Toldy László Esztergom-fômegyei áldor. Budapest, 1875. Franklin-Társulat Tartalom


Tartalomjegyzék
Tartalom

A könyv elektronikus változata

Ajánlás
Bevezetés
Elsô fejezet.	Egy jóslat. Erzsébet születése és megkereszteltetése
Második fejezet.	A rózsák
Harmadik fejezet.	Hermann követséget küld Magyarországba, fia Lajos számára Erzsébet kezét megkérni
Negyedik fejezet.	Erzsébet megérkezik Thüringiába. Eljegyeztetése. Neveltetése. Elsô fájdalmas benyomások
Ötödik fejezet.	Erzsébet elsô évei a Wartburgban
Hatodik fejezet.	Erzsébet üldöztetése
Hetedik fejezet.	Lajos hû marad Erzsébethez és nôül veszi
Nyolcadik fejezet.	Lajos és Érzsebet. Ismét rózsák. Erzsébet mély vonzalma Lajoshoz
Kilencedik fejezet.	Erzsébet ájtatossága. Viselete férje távollétében és visszatértekor. Viselete az étkezésnél
Tizedik fejezet.	Öltözék. Betegek ápolása. Wartburgi menház. Kézi munka. Önkénytes szegénység
Tizenegyedik fejezet.	Erzsébet alázatossága. Könnyek. Assisi sz. Ferenc. Konrád mester
Tizenkettedik fejezet.	Fényes öltözék. Lajos és Erzsébet meglátogatják II. Endre királyt. Ágnes menyegzôje s a csodálatosan visszakerûlt köpeny. Díszes öv és arany korona
Tizenharmadik fejezet.	Erzsébet gyermekei
Tizennegyedik fejezet.	Nagy éhség Németországban. Éhezôk táplálása. Szomjazók itatása. A mama. Észszerû jótékonyság. Halottak temetése. Fogságban levôk vigasztalása. Lajos visszajô
Tizenötödik fejezet.	Lajos a sz. földre indúl
Tizenhatodik fejezet.	Lajos halála
Tizenhetedik fejezet.	Erzsébet meghallja Lajos halálának hirét
Tizennyolcadik fejezet.	A pohár még inkább megtelik. Erzsébet kiûzetik Wartburgból. Anyai fájdalmak. Szenvedések. Hálátlanság. Mennyei vigasztalás
Tizenkilencedik fejezet.	Egy kis napsugár. Erzsébetet meg akarják házasítani
Huszadik fejezet.	Lajos tetemei hazahozatnak és Reinhardsbrunnban eltemettetnek
Huszonegyedik fejezet.	Ismét napsugár
Huszonkettedik fejezet.	Erzsébet megkapja az ôt illetô részt. Góthában kórházat épít. Marburgba vonúl s ott is kórházat épít egy kápolnával. Erzsébet életmódja Marburgban. Elválik gyermekeitôl
Huszonharmadik fejezet.	Endre király felszólítja leányát jönne haza Magyarországba
Huszonnegyedik fejezet.	Szegények lakomája. Gúta és Izentrúd elválnak Erzsébettôl. Csodás esemény. Hálátlanság
Huszonötödik fejezet.	Valódi buzgalom. Az irgalmasság cselekedetei
Huszonhatodik fejezet.	Erzsébet halála
Huszonhetedik fejezet.	Erzsébetet eltemettetik
Huszonnyolcadik fejezet.	Erzsébet a szentek közé igtattatik
Huszonkilencedik fejezet.	Erzsébet tetemei ünnepélyesen körûlvitetnek és megtiszteltetnek. Jó illatú olaj
Harmincadik fejezet.	Erzsébet tiszteletének elterjedése
Harmincegyedik fejezet.	Erzsébet tisztelete Magyarországon
Harminckettedik fejezet.	A marburgi székesegyház. Erzsébet ereklyéi. Egyéb emléke. Pohara, az andechsi forrás, menyasszonyi ruhája, ereklyetartója, köpenye, imádságos könyvei, képei. Marburgi és wartburgi emlékek
Zárszó


A könyv elektronikus kiadása

Ez az elektronikus változat a Franklin Társulat által 1875-ben Budapesten kiadott azonos címû könyv szöveghû változata. Érintetlenül megtartottuk az eredeti szöveget és az eredeti helyesírást -- még akkor is, ha az a maival nem egyezik meg.

A könyvet illusztráló metszeteket egy külön állományban adja közre a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár. Az állomány neve SZERMT01.ZIP. Ebben a ZIP file-ban a könyv összes metszete megtalálható nyomdai minôségû, 300 dpi felbontásban. Az állomány képei a következôk:

	A metszet tartalma, neve	A file neve	A file mérete (byte-ban)
1.	Az éhezôket táplálni	szermt1.bmp	324.638
2.	A kis Erzsébet Thüringiába érkezik	szermt2.bmp	332.030
3.	Erzsébet rózsái	szermt3.bmp	332.194
4.	Lajos a keresztes hadba indul	szermt4.bmp	345.610
5.	Erzsébet a Wartburgból kiûzetik	szermt5.bmp	341.826
6.	Szomjazókat itatni -- Utasoknak szállást adni	szermt6.bmp	335.978
7.	Mezíteleneket ruházni -- Fogságban levôket vigasztalni	szermt7.bmp	335.978
8.	Betegeket látogatni -- Halottakat temetni	szermt8.bmp	328.166
9.	Erzsébet halála	szermt9.bmp	343.790
10.	Szent Erzsébet testének felvétele	szermt10.bmp	353.822

Kattintson a metszet nevére, hogy meglássa a képet.


Ajánlás

FELSÉGES

ERZSÉBET

AUSZTRIAI CSÁSZÁRNÉ

MAGYARORSZÁG

KORONÁS KIRÁLYNÉJÁNAK

AZ ÁRPÁDOK IVADÉKA SZ. ERZSÉBETNEK

KEGYESSÉGBEN FEJEDELMI ÉS NÔI ERÉNYEKBEN

GAZDAG UTÓDJÁNAK

A MAGYAR NEMZET SZEMEFÉNYÉNEK

TISZTELÔ SZERETETE ÉS LELKESEDÉSE

DICSÔ TÁRGYÁNAK

AMA MAGYAR KIRÁLYI SZENTNEK ÉLETÉT

JOBBÁGYI MÉLY HÓDOLATTAL

AJÁNLJÁK

A SZERZÔ S A KIADÓ TÁRSULAT


Bevezetés
Bevezetés.

Németország Marburg nevû városában egy gyönyörû templom áll. A templom egyik oszlopának oldalán fiatal, özvegyi ruhába öltözött nônek szobra látszik; arcán a szendeség és megadás van kifejezve, egyik karján egy templom mintáját tartja, másik kezével koldusnak alamizsnát nyujt.

E képszobor egy szent nôt ábrázol.

E szent nônek ünnepét November 19-én ülli az összes katholikus világ. Ezen szent nô, kinek nevét a magyar királyi háznak annyi tagja, az összes keresztyénségben pedig számtalan nô viseli, egyenes vonalban Árpádtól, a magyarok elsô nagyfejedelmétôl származott.

E szent nô Erzsébet, II. Endre királyunk leánya.

Atyai és anyai ágról a legjelesebb fejedelmi családokból származott. Ôsatyja Árpád volt; ez hódította meg a földet, melyen nemzetünk ezer esztendô óta lakik, ez állított nemzetünknek országot, mely felett családja számos veszélyek közt négyszáz évig uralkodott, ennek maradékai közt nem csak számos bölcs és vitéz királyokat tisztelt a magyar, hanem több szenteket is, mint mennyit bármely más uralkodó család felmutathat. Ezek közt volt sz. István az elsô magyar király, ki országának új alkotmányt adott, azt a keresztyén vallás révébe bevezette, és annak mívelésérôl iskolák alapítása által gondoskodott; ennek erényes fia Imre, kit a tiszta élet rózsái, a szelídség és jótékonyság minden erényei díszesítettek; sz. László, a vitéz, bölcs, és szent életû nagy király; IV. Béla királyunk két szent leánya Margit és Gunda, s a három Erzsébet a II. Endre, V. István s a III. Endre királyok leányai, kik közôl az egész keresztyén világra kihatott híre az elsônek, kinek példás jótékonyságú élete teszi e könyvecskének tartalmát.

Nem lehet tehát, hogy büszkeséggel és önérzettel ne ejtsük ki az Árpádcsalád nevét, melynek vére még a jelen dicsôen uralkodó királyi családban is, leányágról, fenn van; nem lehet így méltóbbat találnunk, kinek sz. Erzsébet életiratát ajánlhatnók, mint annak, ki Erzsébethez hasonlóan jótékony angyala hazánk magyar népének s a szegényeknek -- Erzsébet szeretett királyné asszonyunknak.

Mondottuk, miszerint Erzsébet anyai ágon is a legelsô fejedelmi család ivadéka. Anyja t. i. Gertrúd, meráni fejedelmi sarjadék, ki Nagy Károlytól, a leghatalmasabb római-német császártól származott.

Ne gondoljuk, hogy ily magas származású hölgynek könnyebb vala az élet szentségére felvergôdni mint másnak, ki iránt a sors mostohább volt. Már az Üdvözítô is azt mondotta: könnyebb a tevének átmenni a tû fokán, mint a gazdagnak bejutni mennyek országába. S valóban, hol találunk több akadályt az önmegtagadásra, az ájtatos istenes életre, mint épen azoknál, kik mindenben bôvelkednek, kik szívök és szemök minden vágyait kielégíthetik? A gazdagság az, minek rabságából legnehezebb kiszabadulni; s midôn látni fogjuk, hogy Erzsébet mily hôsies gyôzelmet vívott ki e felett, lehetetlen lesz tôle megtagadnunk bámulatunkat, tiszteletünket.

Ily érzelmekkel eltelt szívvel fogjunk az ô élete történetének olvasásához.


1. fejezet: Egy jóslat. Erzsébet születése és megkereszteltetése
Elsô fejezet.

Egy jóslat. Erzsébet születése és megkereszteltetése.

Amint az utas a szép thüringi erdôbôl kiér, ott, hol a kis Hörsel csendesen hömpölygeti habjait szép völgy terûl el szemei elôtt, melynek lapályán és dombjain Eisenach városa tûnik fel, régies tornyaival, magas házaival. Egy e várostól délre fekvô elég magas hegy ormát régi vár ékesíti. A hegy neve Wartberg, s a váré Wartburg. A hegyoldalt, mely hozzá felvezet, szép lombos fák fedik, s így árnyékos úton haladhatunk fel a várba, mely a legrégiebbek közé tartozik Németországban, bár az idô zivatarjai annyit rongáltak rajta, hogy csupán késôbbi gondosságnak sikerûlt azt régi alakjában fenntartani és érdekessé tenni. Wartburgot II. Lajos thüringi tartománygróf 1067-ben építtette, és 1420-ig székhelye volt a thüringi tartománygrófoknak vagyis fejedelmeknek. Sok nevezetes eseménynek emlékezete füzôdik e vár történetéhez, mely a mí elbeszéllésünkben is nagy szerepet játszik.

Minden magyar utast, kit vándorlásai ide vezetnek, szent érzelem fog el, midôn a kápolna belsejében hazája címerét látja díszleni.

Itt élt és uralkodott 1207-ben a tudományosságáról, vitézségérôl és jámborságáról szép emlékezetû Hermann thüringi tartománygróf. Ô volt azon korban a legnevezetesebb német fejedelmek egyike, s bár országának terjedelme nem volt is jelentékeny, tekintélye annál nagyobb. Még a hatalmas német császárok is hozzá fordúltak nem csak tanácsért, de vitézségének és bátorságának segélyeért is.

Udvara úgy szólván gyülekezô helye volt a tudósoknak és mûvészeknek. Ô maga is szeretvén a mûvészeteket és tudományokat, szívesen látta azoknak mívelôit. Virágzásának tetôpontján állott ez idôben Németországban a költészet, s a költôk verseiket lanttal kísérve, s néha énekelve is személyesen adták elô. 1206-ban a wartburgi várban a legelôkelôbb költôk gyûltek össze, és mint máskor lovagi játékokban és bajvívásokban iparkodtak kitûnni, így most ugyanezt költeményeikkel akarták tenni. Valóságos csatározás volt ez, egyik sem akarván a babérkoszorút, melyet a fejedelemnô keze tett a gyôztes halántékaira, másnak átengedni. A bírálók azonban nem tudtak megegyezni, és így közakarattal elhatároztatott, hogy Klingsor mester hivassék el, aki aztán a kérdést el fogja dönteni.

Ez a Klingsor mester Erdélyországban lakott. Híres volt tudományosságáról és sokféle ismereteirôl. Jártas vala ô a csillagok járásában, a költészetben és éneklésben, és nagy tekintélyben állott II. Endre magyar király elôtt is, ki gyakran kérte ki az ô tanácsát. Az utazás ez idôben nem ment oly gyorsan mint mai nap, és így egy egész esztendô telt el, míg Klingsor mester megjelent.

Félórányi távolságra a nevezett wartburgi vártól feküdt Eisenach városa, itt lakott a tartomány nemességének virága. Ide érkezett meg Klingsor mester. Szép holdvilágos este volt, a tiszta égboltozaton csillagok milliói áraszták szét szende fényöket, s a mester azok nézésében elmerengve ült szobájának ajtaja elôtt. A rég várt vendéget nemes urak és költôk vették körûl, kik látva az ô elmélázását, kérdezék mi felôl gondolkozik. Megnyíltak most a mesternek ajkai s ô így szólt, folytonosan a csillagos égre szegezve tekintetét: ,,Tudjátok meg, hogy még ez éjjel a leghatalmasabb fejedelmek egyikének leánya fog születni. A király II. Endre a magyarok hatalmas királya, a leány neve Erzsébet lesz, ez szent és istenes életet fog élni, és neje lesz a ti fejedelmetek fiának.''

És a jósszavak beteljesedtek. Még azon éjjel 1207-ben, született Pozsonyban, ahol a királyi család ez idôben tartózkodott, II. Endre királyunknak leánya. Anyja Gertrúd volt, IV. Berchtold meráni fejedelem leánya. Nem volt ugyan elsô gyermeke a királyi párnak, de igen az elsô leánygyermek, s így nagy öröm tölté be a királyi palotát és az országot ezen örvendetes esemény felett.

Megérkezvén a keresztelés ideje, a kis hercegnô nagy pompával, díszes mennyezet alatt, Budavárában, a mai Ó-Budában, a sz. István király által építeni kezdett és sz. László által befejezett templomba, mely Péter és Pál apostolok tiszteletére épûlt, vitetett, és itt csakugyan Erzsébet névre kereszteltetett, mely név zsidó nyelven annyit jelent mint: Istennel teljes.


2. fejezet: A rózsák
Második fejezet.

A rózsák.

A szülôk gondos ápolása alatt növekedett a kis virágszál, és már rövid idô mulva kitûnt, mily szép lélek lakik benne. Még öntudatlan gyenge gyermek volt, s már is oly szép jeleit adta annak, mi fog egykor belôle válni.

Erzsébet legelsô éveibôl nem sokat tudunk, és ez természetes; ily zsenge gyermekkor még nem bôvelkedik oly eseményekben, melyek az utókorra nézve fontosak vagy érdekesek volnának. Egyet azonban még is tudunk, s ezt egy régi krónikának köszönjük. Ez mutatja, miszerint Erzsébetben már kis korában meg volt a szegények iránti szeretet, mely mintegy arany fonál huzódik keresztûl egész életén, mindig nagyobb és nagyobb mérvet öltve. De hagyjuk a krónikást beszéllni:

,,Erzsébet rendesen elment atyja konyhájában, így szól ez, midôn még kis gyermek vala, hogy ott valamit kapna a szegény emberek számára. Ezért a király szakácsai igen haragosak valának és igen szitkozódának felette, úgy hogy felhallatszott atyja várába. Egykor tehát kiment a konyhából, és köténye tele volt ételekkel, melyeket a szegényeknek akara vinni, és ime elôtalálá az ô atyja. Csodálkozván rajta mit járna egyedûl és hová sietne, megszólítá ôt: fiam Erzsikém, hová mégy, mit viszsz'? Az nemes király leánya mivel felette szemérmes vala, nagyon megszégyenlé magát; és megijede, és nem tuda félelmében egyebet mit felelni: ,Im rózsát viszek.' Az ô atyja pedig meggondolá, hogy nem volna rózsavirágnak ideje, hozzá hívá és meglátá kebelét, hát mind rózsavirág az aszú apró portéka.'' Gyermekded egyszerûséggel beszélli el a jámbor krónikás az esetet és így kiált fel: ,,Ó nagy ártatlanság, ó szeplôtelenségnek halhatatlan malasztja! ime, az áldott mennyei király nem hagyá az ô szerelmes szolgáló leánya beszédét hamisságban, hogy szégyent ne vallana... Ezt látván az ô atyja, elcsodálkozik vala, mi nagygyá lészen! Annakokáért nem akará mívelködetiben megbántani.''

Tekintsünk a kisded Erzsébetre, amidôn nem érezünk magunkban elég erôt a jó cselekedetek gyakorlására; ô üldöztetett és gúnyoltatott, de kis szíve nem hagyá magát megzavartatni.

Ezen rózsajelenetet némely írók Erzsébet késôbbi korába helyezik, midôn már Lajos neje volt, s így még egyszer visszatérünk reá.


3. fejezet: Hermann követséget küld Magyarországba, fia Lajos számára Erzsébet kezét megkérni
Harmadik fejezet.

Hermann követséget küld Magyarországba, fia Lajos számára Erzsébet kezét megkérni.

Természetesnek fogjuk találni, hogy Klingsor mester jóslata nem maradt titokban Thüringia fejedelme elôtt. A nemes urak, kik azt hallották, azonnal elmondák uroknak. Hermannak három fia volt, Lajos, Henrik és Konrád, s a tartomány kormányzása Lajosra, mint legidôsbre volt szállandó atyja halála után. Hermann vallásos ember volt, s azért a jámbor Klingsor szavait Isten újjmutatásaként vette és nem akart a jóslat teljesülése ellen cselekedni. De mivel bölcs és szeretô atya is volt, gondosan tudakozódott a magyar viszonyokról, a királyi udvarról és gyermekekrôl. Gyakrabban jöttek utasok Magyarországból Thüringián keresztûl, s ô, valahányszor csak szerét tehette, mindig tudakozódott a kis Erzsébetrôl, s atyai szívét öröm fogta el midôn hallá, mily kedves és jó gyermekké serdûl a kis királykisasszony, ki máris az egész országnak öröme.

Sok, mai nap különösnek látszó szokás uralkodott apáink korában. Nem úgy volt akkor mint most, midôn az ifju és szûz maga választja meg szíve szerettét; akkor többnyire a szülôk gondoskodtak a gyermekök számára választandó hitvesrôl, s kik egymásnak voltak szánva, gyermekkoroktól fogva együtt neveltettek, hogy jó korán tanuljanak egymáshoz szokni és testvéri szeretettel egymás iránt viseltetni.

Hermann mindazok után miket Erzsébetrôl hallott, eltökéllte ôt fia Lajos számára nôûl kérni. Fényes küldöttséget menesztett tehát Magyarországba, hogy a tizenegy éves Lajos számára, az akkor négy esztendôs Erzsébet kezét megkérje. A nagyszámú küldöttség fôbb tagjai voltak Meinhard mühlbergi gróf, Varila Walther lovag, és Bendeleben Egilulf gróf özvegye, Berta. Amerre a küldöttség ment és jött, mindenütt a legnagyobb tisztességgel fogadtatott, s Pozsonyban is, hol a magyar királyi család ez idôben tartózkodott, magyaros vendégszeretettel üdvözöltetett.

Megjelenvén a követség a király elôtt, elmondá mi járatban van. Endre körûlményesen kérdezôsködött Thüringia állapotáról, fejedelmérôl, s mindazokról amikbôl kivehette, vajjon oly hely volna-e az, ahová leányát bizvást elbocsáthatja. Végre Klingsor mester ajánlatára, ki, amint tudjuk Endre elôtt nagy tekintélyben állott, és aki már ismerte is Thüringiát, Erzsébet szülei hajlottak a kérésre, és oda igérték a kis hercegnô kezét.

Szokás volt ez idôben az is, hogy az ily eljegyzéseknél a menyasszony azon udvarban neveltessék, melyhez az ifju vôlegény tartozott; és így Erzsébet szülei, bármennyire fájt is nekik megválni szeretett gyermeköktôl, kénytelenek voltak beleegyezni, hogy a kis menyasszony Thüringiába vitessék.

A királyné tehát hozzálátott mindennek elkészítéséhez, amit leánya magával viend. Anyai szeretetének és büszkeségének kitûntetésére gazdagon megajándékozta a követség tagjait, és kis leányát fényes, gazdag készûlettel bocsátotta útnak. Az aranynyal és ezüsttel áttört selyem és bársony ruhákba és ezüst bölcsôbe tett kis hercegnôt elôkelô hölgyek gondjaira bízva, e szavakkal adá át a német uraknak: ,,Uratoknak minden jót és egészséget kivánok; mondjátok meg neki, hogy ha élek, gazdaggá teszem.'' A király pedig Varila lovaghoz fordúlt, kit egyenes lelke és becsületessége megkedveltetének vele és mondá neki: ,,Lovagi becsületedre bízom az én legfôbb boldogságomat.'' A lovag, mélyen meghatva e nemes megbízatás által, becsületére fogadta, hogy örökké híve leend a királykisasszonynak.

A követség, mely két kocsival jött, tizenhárommal tért vissza, ennyire volt szükség, hogy az urak és hölgyek, s a roppant drágaságok elmehessenek. Sok és nagy, arany és ezüst edényeket, ékszereket, mint: gyûrûket, kösöntyûket, láncokat, drága és sok ruhákat, selyem és bíbor ágynemûeket, ezüst fördôkádat, és sok mindenféle drága bútort adott Gertrúd királyné leánya számára. Ezekhez járúlt ezer márka arany, s többet is igért jövendôben. Még eddig sem Thüringiában, sem Németországban nem láttak ily értékes és szép hozományt, milyennel a magyar királyleány indúlt vôlegényéhez; örvendett is az egész tartomány, hogy fejedelmének fia ily hatalmas úr leányával fog majdan összekelni.

Megérkezett végre az elválás órája, s a királyi szülôk könnyhullatások között bocsáták útnak gyermeköket. A kíséret most felszaporodott a magyar urakkal, kik között voltak Farkas és Dávid urak, tizenhárom fôrangú magyar leány, és a kis Erzsébet dajkája.


4. fejezet: Erzsébet megérkezik Thüringiába. Eljegyeztetése. Neveltetése. Elsô fájdalmas benyomások
Negyedik fejezet.

Erzsébet megérkezik Thüringiába. Eljegyeztetése. Neveltetése. Elsô fájdalmas benyomások.

Hermann gróf hallván a küldöttség szerencsés megérkezését, azonnal eléje ment. Vele voltak neje Zsófia, gyermekei Lajos, Henrik, Konrád és a kis Ágnes, az udvari tisztek és számos nemes. Midôn a kocsi, mely Erzsébetet hozta, megállott, azonnal körûlvette a hercegi család, s a dajka felemelvén Erzsébetet, ki díszes magyaros ruhácskába volt öltöztetve, fején nyusztprémes fejkötôvel, Hermann gróf kezeibe adá. A kis Lajos, égve a vágytól jegyeskéjét látni, a kocsikerék küllôjére lépett, Henrik és Ágnes pedig szintén ugyancsak törték magokat, hogy megláthassák új testvérkéjöket.

A kis Erzsébet Thüringiába érkezik

A szokásos elôleges eljegyzés nagy ünnepélyességek kíséretében megtartatott, örömnap volt az nagyja és apraja számára.

Erzsébet új szülei a legelôkelôbb családok gyermekei közôl hetet kiválasztottak, akikkel együtt Erzsébet neveltetni fogna. Közöttök vala Ágnes is, a fejedelem leánya, és az akkor öt esztendôs Gúta, kivel még gyakrabban fogunk találkozni és a ki Erzsébet leghûbb barátnôje lett. Természetes, hogy Lajos is Erzsébettel neveltetett, s mivel mindkét gyermek nemesszívû volt, és így mintegy természetök vonta ôket egymáshoz, a legszebb testvéries érzelmek között növekedének. Erzsébet Lajost ,,kedves bátyám'', ez pedig ôt ,,kedveském'', ,,kedves hugocskám'' névvel nevezte.

Azonban Erzsébetre nézve nem volt kellemes az elválás, mely ôt a szülôi háztól idegen földbe ültette át. Bár még gyermek volt, érezte ezt, s bármily fényes volt is a követség, mely Thüringiából értte ment, bármily díszes volt is a magyar urak serege, mely ôt oda elkísérte, s bár ô maga selyembe és bársonyba volt is öltöztetve, selyem vánkosokon és ezüst bölcsôben indúlt is útnak, elhalmozva a legnagyobb drágaságokkal: a gyermekleányka kedélye mégis fájdalmas benyomást érzett az új társaságban, melybe jött. Bár dajkája ôt útközben szeretettel gondozta, s a hercegi család szivélyesen fogadta, mégis hiányzott a szülôi szeretet, melylyel csupán a valódi szülôk képesek gyermeköket keblökre szorítani. Tekintetbe kell vennünk azt is, hogy Erzsébet gyenge kora dacára is fel tudta fogni e veszteséget, s a szülôk hiányát és az elválás fájdalmát fokozta anyjának 1213-ban történt megöletése, mely elôtte nem maradhatott titokban.


5. fejezet: Erzsébet elsô évei a Wartburgban
Ötödik fejezet.

Erzsébet elsô évei a Wartburgban.

A wartburgi vár lôn most Erzsébet második hazája, itt nevelkedett és fejlôdött az ékes magyar virágszál.

Már ezen ifju korában megmutatá Erzsébet, mi fog belôle egykor válni. Már ekkor jelentkezett nála a keresztyén szeretet azon nemes és szép nyilvánulása, mely ôt nem csupán az Egyház szenteinek sorába, nem csupán nemének, de egyszersmind az egész emberiségnek díszévé, hazájának büszkeségévé, családja és országa jóltevôjévé tette. Jámborsága már ekkor feltûnt, jótékonyságát már ekkor éreztette kortársaival, szegény leánykákkal, kikkel megosztá a nyert ajándékokat, ha megtanulták az úrimádságát és az angyali üdvözletet. A szegények számára gyakran összeszedte az ételmaradékokat, s minden pénzét, mit nevelô-szüleitôl kapott, azoknak ajándékozta. Ha pedig pénze már elfogyott, oly szeretetre méltóan tudott gyámszüleitôl koldúlni, hogy azok meg nem tagadhatták kérelmét. Hermann gróf különösen szerette ôt, mert felismerte benne azon erények csiráját, melyek ôt egykor az emberiség díszévé voltak teendôk.

Erzsébet naponként növekedett Isten és emberek elôtt való kedvességben. Jó cselekedetei mellett buzgó volt az imában is, annyira, hogy, ha maga elé szabott ájtatossági gyakorlatait napközben el nem végezheté, éjjel kelt fel ágyából és imádkozék. Midôn társnôivel játszadozott, mindig úgy intézte ugrándozásaikat és futkározásaikat, hogy a kápolna ajtajáig jutottak, s ha ez be volt zárva, az ajtó elôtt imádkozott.

Szokásban volt az elôkelô családoknál, hogy a leányok az apostolok közôl különös védszentet válaszszanak magoknak. Erzsébet a szûzi tisztaság kedvelôje, sz. János apostolt és evangelistát választotta a maga védszentjéûl. Gyakorolta magát az önmegtagadásban is, hol egyszerûen öltözködvén, hol, a játékot elébb, mint kell vala, abbahagyván. Ha pajtásnôi táncoltak, ô nem vonta ki magát ezen mulatozásból sem, de nehány keringés után abbahagyta, mondván: ,,a többirôl lemondok Jézus kedvéért.''

Erzsébettel együtt neveltetett Lajos nôvére Ágnes, és midôn egykor, mindketten díszes ruhákba öltöztetve, s drágakövekkel és koronával ékesíttetve anyjokkal az özvegy Zsófia hercegnôvel az eisenachi templomba menének, Erzsébet a koronát levevén, maga elé helyezé, és csupán az isteni tisztelet végeztével tette azt újra fel. Letevén a koronát, ô maga mélyen megalázódva borúlt le az oltár elôtt. A hercegnô ezt látva kedvetlenûl szólt hozzá: ,,Mi lelt ismét Erzsébet? ki akarod magad nevettetni az egész nép által? A kisasszonyokhoz egyenes testtartás illik, s nem szép ha esztelenek módjára leborúlnak. Nem tudod magad úgy viselni mint mí? Talán koronád súlyos?'' Erzsébet erre alázatosan felelt: ,,Távol legyen tôlem, hogy Jézus Krisztusnak, a tövisekkel koronázottnak jelenlétében én koronázva jelenjek meg!'' Már ekkor érze az ô gyengéd szíve fájdalmat a Megváltó szenvedésein, s iparkodott hasonló lenni hozzá az alázatosságban. Az udvari emberek között sokan valának, kiket bántott a gyengéd szûz istenes élete, ezek, és Ágnes, valamint anyósa is, minden alkalmat felhasználtak, hogy folytonos gúnyolódásokkal, lenézéssel sértegessék a szent gyermeket.

Némelyek azt hiszik, hogy csupán a szegény embereknek vannak szenvedéseik, a gazdagoknak pedig nem. Ez nincsen így, látjuk Erzsébet példáján is. Ô azonban mint liliom a tövisek között, eltûré a szurdalásokat.


6. fejezet: Erzsébet üldöztetése
Hatodik fejezet.

Erzsébet üldöztetése.

Ártatlanságban és alázatosságban élte át Erzsébetünk gyermekéveit, s már közeledett az idô, melyben a jegyesi viszonyt a házasságival kelle felváltani. Az Úr nem csupán maga iránti szeretetet oltott az ô szívébe, hanem egyszersmind a legtisztább és legnemesebb szerelemre gyulasztá Lajos iránt.

Idôközben, 1216-ban, meghalt Lajos atyja a vitéz tartománygróf, ki Erzsébetet úgy szerette mint saját gyermekét. Vele kidôlt egyszersmind leghatalmasabb támasza és pártfogója Erzsébetnek; mert bármily büszke volt is egykoron Zsófia hercegné, midôn a magyar királyleány, udvarába érkezett, most látván az ô alázatosságát, gôgös lelke nem tudott megnyugodni a leendô házasság gondolatában. S ezért ô és környezete, számítva Erzsébet gyengédségére, minden eszközt felhasználtak, hogy visszavonulásra bírhassák. Emlegették az egykor oly dúsnak nevezett hozomány silányságát, melynél különbet kapna Lajos, bármely szomszéd fejedelem leányát venné is el. Ágnes gyakrabban mondogatá neki: ,,Ne hidd, hogy bátyám nôûl vesz, ha ilyen maradsz; egészen meg kell változnod, ha felesége akarsz lenni.'' Vissza is akarták ôt küldeni atyjához Endre királyhoz, vagy legalább arra kényszeríteni, hogy valamely klastromban vonúljon meg. Erzsébetnek már anyja halála folytán is bús kedélyállapotát elszomorították ezen üzelmek. Lajoson kívül, ki ép oly fenkölt szellemû volt mint ô, majdnem az egész udvar ellene volt, különösen Lajos testvérei. Zsófia hercegné, felháborodva az ô gyermekiesen egyszerû és szerény viseletén, haraggal mondá neki egykor: ,,Nem az uralkodó fejedelmek, hanem a szolgálók és cselédek közé kellene számláltatnod!''

Lajos nem vala honn, midôn jegyesét ily módon bántogatták, és így Erzsébet, távol az atyai háztól, nem találván senkinél támogatást; Istenhez fordúlt, és az akkori szokás szerint udvarhölgyei társaságában vonúlván meg, a reményben keresett vígasztalást. Bizalma az Úrban nem is szenvedett hajótörést, az megvígasztalta szeretô szívét, és kitartással, állhatatossággal ruházta fel.


7. fejezet: Lajos hû marad Erzsébethez és nôül veszi
Hetedik fejezet.

Lajos hû marad Erzsébethez és nôül veszi.

Lajos, ki elôtt végre is nem maradhatott titokban jegyesének üldöztetése, de ki azért ôt csak még inkább szerette, iparkodott Erzsébetet megvigasztalni. A legnagyobb gyengédséget mutatta irányában mindenkor, s valahányszor eltávozott hazulról, visszajövén, mindig hozott neki valami ajándékot. Ilyenkor Erzsébet kiönté egész keservét jegyesének keblébe, s mindig megvigasztalódva vált el tôle. Egy alkalommal azonban Lajos megfeledkezett az ajándékról, és Erzsébet, ki nem az ajándék anyagi becsét kereste, de azon örûlt, hogy jegyese mindig gondol reá, bizalmatlanná téve a sokféle fondorlatok által, zokon vette e feledékenységét, s elpanaszolta lelke fájdalmát a hû Walther lovagnak, ki ôt Magyarországból elhozta, és atyjának megigérte, hogy mindig híve marad.

A hû lovagnak megesett szíve az elhagyatott királyleány szenvedésén. Eltökéllte tehát magában Lajost megkérdezni: mi szándéka van neki Erzsébettel. Egy vadászat kedvezô alkalommal kinálkozott erre. Lajos, hû vitézével egy fa alatt a pázsitra heveredett; elôttök a szép Inselberg hegy magaslott fel. Walther most megszólította urát: ,,Tetszik-e neked uram, hogy szóljak hozzád, monda, s fogsz-e felelni arra, amit kérdezek?'' A herceg így szólt: ,,Beszéllj bizalommal, és én megmondom neked, amit tudni kivánsz.'' ,,Mondd meg tehát, így folytatá a lovag, mit határoztál tenni Erzsébettel? nôûl veszed-e, vagy visszaküldöd atyjához?'' Ekkor Lajos szép lelke mélyébôl így felelt az Inselbergre mutatván: ,,Valóban, ha e hegy, melyet itt látsz, tövétôl ormáig arany volna is, könnyebben meg tudnám vetni, mintsem hogy Erzsimhez hûtlenné lennék. Gondolkozzanak mások amint nekik tetszik, s beszélljenek amit akarnak, én szeretem ôt, és semmiért sem áldoznám fel bírhatását!'' ,,Engedd meg uram, hogy ezt neki megjelentsem,'' szólt erre a lovag. ,,Mondd meg neki, felelt a herceg, s jeléûl annak, hogy tôlem viszed e hírt, vidd neki ez emléket.'' Ekkor keblérôl levett egy kettôs lapú tükröcskét, melynek egyik üvegét a megfeszített megváltó képe ékesítette. Midôn Walther elmondá Erzsébetnek felszólalásának sikerét, a szent hölgy keble örömmel eltelve ujongott jegyese hûségén, s most már kis szíve nem ismert kétkedést.

Rövid idôvel ezen esemény után, 1218-ban, midôn Lajos tizennyolc éves volt, az eisenachi sz. György templomban lovaggá üttetett, s a következô 1219-ik évben egy rövid háborút befejezvén, kinyilatkoztatá, miszerint Erzsébetet rövid idô alatt oltárhoz fogja vezetni, s kimondva ezen elhatározását a férfias lelkû ifju, elhallgattatá az ellenzôk szavait, és ki sem merészelt ezután Erzsébet házassága ellen szólni, s annál kevesbbé fondorkodni.

És így megtörtént 1220-ban a két kegyes lélek egyesülése. Ritkán köttetett még szent frígy oly tiszta lelkek között, mint ôk valának; mert nem a testi egyesülés után vágyódtak ôk, melynek kéjeit nem ismerék, hanem két szép lelkület egyesülését óhajtották, mert érezték hogy Istennek tetszôbb, s az embereknek hasznosabb életet fognak élni, ha együttesen munkáljak az Úr dicsôségét és alattvalóik javát.

Az esküvô az eisenachi templomban történt meg nagy pompával és fénynyel. Erzsébetet Meinhard mühlbergi gróf és a hû Varila vezették az oltárhoz. Az egyházi szertartást nagy ünnepélyességek követték a wartburgi várban. Három napon át tartottak a lovagjátékok, melyekben sokan kitûntek. Ezután csendes lôn a palota, a vendégek eltávoztak, s a két szeretô szív végre az óhajtott nyugalmat élvezheté.


8. fejezet: Lajos és Érzsebet. Ismét rózsák. Erzsébet mély vonzalma Lajoshoz
Nyolcadik fejezet.

Lajos és Érzsebet. Ismét rózsák. Erzsébet mély vonzalma Lajoshoz.

Szólottunk már nehányszor Lajosról, de csak rövideden. Nem fog ártani vele is, kit Isten kedves leánya számára férjûl kiválasztott, közelebbrôl megismerkedni. Azt mondják róla a történetírók, hogy leszámítva sz. Lajos francia királyt, kitünôbb embere ezen idônek nem volt mint ô. Férfias szépségét irígyelték kortársai. Dicsérték termetének arányosságát, arcának ifjui pírját, szép hajzatát. Mosolyának kedvessége elragadó volt, hangja kellemes. De ezen testi szépség, bár kifejezése volt a bensô szépségnek, elenyészik, ha lelkületét vizsgáljuk. Szûzies tisztaságú volt ô minden gondolataiban; könnyen elpirúlt mások helytelen beszédein, s vigyázott saját nyelvére; és nem csupán gyermekkorában volt ily gyengéd, hanem mindenkor.

Midôn atyja meghalt, ô maga is gyermek vala még, s mindamellett azt hinnôk, meglett férfiuval találkozunk. Bölcs és igazságos uralkodó volt, kit szerettek a jók, szerettek de féltek is a gonoszak, tudván, hogy semmi igazságtalanságot, különösen ami mások ellen elkövettetett, nem hágy büntetlenûl. A titkos feladókat utálta, a hazugokat példásan megbüntette, mert igen jól tudta, hogy ilyenek ássák alá a népnek erkölcsiségét. Adott szavára mindenki úgy építhetett mint a sziklára. A szegényeket szerette és istápolta. Az elnyomottaknak pártjokat fogta, s nem egyszer harcolt is alattvalóinak érdekében. Bátor és vitéz volt a harcban; gyengéd és figyelmes a hölgyek iránt. A hôsnek legszebb jutalma volt Erzsébet szíve, a fejedelemnek népe szeretete, melyet a legnagyobb mértékben bírt. Jelszava, melyhez mindenkor hû maradt, ez volt: ,,Jámbor, tiszta, igazságos''.

Ily férfiú megérdemelte, hogy neje, kihez egész életét kötötte, hozzá méltó legyen. Erzsébet az is volt a legnagyobb mértékben. Bírt ô mindazon kellékekkel, melyek nem csupán férjének, de minden jóknak szívét is képesek megnyerni. Egy régi krónikában olvastam, hogy rendkívül szép volt. Termete a legszebb, melyet emberek valaha láttak, egész megjelenése nemes és felséges volt; arcszíne barnás, de szeplôtlen, hajai feketék: valódi magyar faj; szemeiben a gyengédség, kegyesség, irgalmasság és szeretet tüze lángolt. Zsenge kora dacára Erzsébet komolyan fogta fel azon viszonyt, mely ôt férjéhez köté, tudta, hogy az neki ura is egyszersmind, s mindig alázatos és engedelmes volt irányában. Egymás iránti vonzalmok tiszta és komoly vala, a ,,bátyám'' és ,,hugom'' nevezetet, melyet gyermekkorokban megszoktak, még házas életökben is használták. E szép lélek volt hivatva arra, hogy a bámuló világnak megmutassa, mikép oszolhatik meg a nô szíve Isten, férje, és az emberiség között.

A két ifju házas élete minden tekintetben méltó volt egy keresztyén házaspárhoz, ôk megmutatták miszerint házasságok mennyben köttetett. Hitvesi hûség és tisztaság vonúlt keresztûl e szent viszonyon, melyet az Ég szép családdal áldott meg. S valahányszor Erzsébetnek gyermeke született, mindannyiszor, ha lehete, még buzgóbban szolgálta az Urat, mert nem csupán saját élete volt szent és ájtatos foglalkozásoknak szentelve, hanem gyermekeit is Istennek tetszô módon nevelé.

Mint tartománygrófné kezdi meg Erzsébet az önmegtagadás, önfeláldozás, alázatosság, jámborság, Isten és emberek iránt való szeretetnek azon mindig magasbra emelkedô útját, mely a nap körûl keringô csillagzathoz hasonlóan, ahoz fordítja ábrázatát, attól nyeri világosságát, melyet ô ismét szendén bocsát le a földre. Csak tíz évig tartott ezen pályafutás, s akkor megszûnt, mert feloszlott a mennyei napnak Krisztusnak fényében, hová a mí halandó szemeink nem követhetik; de ezen boldog nô minden lépése, melyet elébb mint hitves, azután mint özvegy tett e pályán, a legnagyobb nôi erénynek, a legtisztább keresztyén szeretetnek, a legjámborabb Istenben való megnyugvásnak rózsáit termé. A jámbor keresztyén életnek e rózsáit jól jelképezi a következô csodás esemény, melyrôl e könyvecske elején már szólottunk, de melyet egy másik krónikás Erzsébet hitvesi korába helyez.

E másik krónikás szerint Erzsébet a maga szegényeit nem csupán pénzzel és ruhanemûekkel látta el, hanem eleséggel is, melyet legtöbbnyire maga vitt számokra. Egy ízben, megterhelten tápszerekkel, épen lefelé haladt a várból, midôn a vadászatról visszatérô férjével találkozott, ki tudni akarta mi járatban van hitvese. Feléje közeledvén tehát, gyengéden félrevonta a köpenyt, melyben az eleség volt, és melyet Erzsébet, hogy semmi ki ne hulljon belôle, ráncokba szedve, kebléhez szorított, s íme legnagyobb bámulatára a legszebb fehér és piros rózsákat pillantotta meg, bár a rózsák ideje már elmúlt volt. Erzsébetet szomorúság fogta el, mert attól félt, hogy férje neki meg fogja tiltani, hogy ô maga fáradozzon, s könnybe lábadt szemeit esdeklôleg emelte hozzá. Lajos megsímogatta neje arcát és vígasztalá, s midôn reá tekintett, fénykört láta feje körûl. Nem szólt semmit, de a rózsák közôl egyet magához vett, s a helyen, hol ez történt, kereszttel ékesített kôoszlopot emeltetett, hogy ez eseménynek emléke megörökíttessék.

Erzsébet rózsái

Ha e csodás eseményt csak kedves költeménynek tartjuk is, melylyel a szegények oltalmazójának emléke tiszteltetett meg, mindamellett is mély erkölcsi tanuság fekszik benne. A jótétemények, melyekben keresztyén szeretetbôl részeltetünk másokat, kedves rózsákká válnak, és koszorút fonnak az adományozónak feje körûl. A rózsatô a magában nem szép fekete földbôl növekszik, abban nincsenek meg pompás szirmai, kellemes illata. Épen így, egy darab kenyér, egy pohár ital vagy egyéb apróság, magokban véve nem valami jelentékeny dolgok, de szép rózsa lesz belôlök, ha keresztyén szeretetünk kifolyásaként adjuk azt a szûkölködôknek.

Férje iránti szeretetét és vonzódását Erzsébet az által is kitûntette, hogy az étkezésnél oldala mellett foglalt helyet. Ez ellenkezett az akkori kor szokásaival fejedelmi udvaroknál, de ô nem törôdött a merev udvari szabályokkal, mert nem fejedelemnônek, hanem a szeretô hitvesnek szerepét akarta inkább viselni.

Azon boldogság, melyet ôk égyüttlétök alkalmával élveztek, oly szükséges volt nekik; lelkök egyesûlése oly bensô volt, hogy csak rövid ideig is alig voltak képesek egymástól távol lenni. Ha tehát a herceg nem ment igen messzire, Erzsébet mindig vele tartott, és boldognak érezte magát ha ôt követheté, bár az utak, melyeken jártak, nem csak rögösek, de veszélyesek is valának. Azonban sem fagy, sem esô, sem forróság, sem árvizek nem valának képesek ôt elválasztani attól, kit annyira szeretett.

De térjünk már most vissza tárgyunkhoz.


9. fejezet: Erzsébet ájtatossága. Viselete férje távollétében és visszatértekor. Viselete az étkezésnél
Kilencedik fejezet.

Erzsébet ájtatossága. Viselete férje távollétében és visszatértekor. Viselete az étkezésnél.

Erzsébet férje oldalán sem felejté el Krisztust, s a testi vágyak és élvezetek soha sem nyomták el a lelkiek után való sovárgást. A leánykorában gyakorolt önsanyargatásokat most is folytatá, és férje, ki látta az ô jámborságát és odaadó hitvesi hûségét, nem ellenezte egészen, bár gyakran mérsékletre inté. Nagybôjt idején és péntek napon gyakran felkelt éjjel, és cselédnôi által megvesszôzteté magát, azután vidáman tért vissza a hitvesi nyughelyre.

De ezért nem vonta ki magát azon kötelmek és szokások alól, melyeket a kor a fejedelemnôktôl megkivánt. Nem vonta ki magát a vígalmakból és a táncból sem, azonban ájtatossága ezek következtében semmit sem szenvedett.

Ha férje eltávozott hazulról, buzgósági és jótékonysági gyakorlatait még inkább fokozta. Valahányszor Lajost a tartomány vagy a német birodalom ügyei elszólíták csendes házi tûzhelyétôl, Erzsébet úgy viselé magát mint az özvegy, kire nézve a világ örömei nem léteznek. Ekkor, ha lehete, a szokottnál még egyszerûbben öltözködött, és csak midôn férje megérkeztének hírét vette, ékesíté fel magát, tudva, hogy a hitvesnek joga van megkivánni nem csupán azt, miszerint neje hûséggel, odaadással és szeretettel viseltessék iránta, de egyszersmind azt is, hogy külsôleg csínosan és tetszetôen jelenjen meg. Erzsébet ezt nem is mulasztotta el; jól tudta, hogy azon viszonyok melyek között ô él, nem csupán az élet szentségét, de bizonyos mértékben a világhoz való alkalmazkodást is megkövetelik.

Étkezésnél Erzsébet minden tettét átható önmegtagadást gyakorlott. Gyóntatója, a túlszigorú Konrád mester, kirôl késôbben gyakrabban lesz szó, meghagyta neki, hogy bizonyos ételekbôl ne egyék. Ez idôben t. i. új adó vettetett ki a tartomány lakosaira, mely a hercegi udvar háztartására volt fordítandó. Konrád mester ellenezte volt ezen adónak kivetését, s azért megtiltá Erzsébetnek azon étkekkel táplálkozni, melyek nem a kastély egyenes jövedelmébôl kerûltek ki. Lajos, ki megengedte volt Erzsébetnek, hogy Konrád mesternek mindabban engedelmeskedjék, ami nem ütközik az ô hitvesi jogaiba, megengedte ezt is, sôt így szólott: ,,Én magam is szívesen cselekedném eképen, ha az által mások megszólását és megbotránkozását nem idézném fel, de iparkodni fogok e helyzeten változtatni''. Megjelent ugyan Erzsébet férje asztalánál akkor is midôn vendégek valának jelen, és híven betölté háziasszonyi szerepét, ô maga azonban csak színlelé az étkezést. S nehogy a vendégek észrevegyék, miszerint ô semmit vagy igen keveset eszik, különféle fogásokhoz nyúlt. Rendeleteket osztogatott a felszolgáló cselédségnek, kínálgatta vendégeit, s a legvidámabb és legnyájasabb modorban társalgott velök. Nem fájt neki saját éhsége, hanem hölgyeit sajnálta meg, kik eltökéllték hasonlóan cselekedni mint úrnôjök. Egy ízben éhen maradván az asztalnál, tudakozódott nincs-e a kastélyban oly étel és ital, melyet jó lelkiismerettel elkölthetnének. Találván ilyet, maga is étkezett, s örvendvén és kezeivel tapsolván így szólt: ,,Ma jó dolgunk van, együnk és igyunk!'' Néha maga a fejedelem figyelmezteté ôt, hogy e vagy amaz étel az adózók zsebébôl kerûlt ki, nehogy a gyengéd lelkiismeretû hölgy utóbb lelki furdalást szenvedjen.

És így gyakran megtörtént, hogy Erzsébet éhesen kelt fel a dúsan terített asztaltól, mert nem tudta elviselni azon gondolatot, hogy szegény alattvalóinak verítékkel szerzett keresményébôl lakmározzék. Egy alkalommal, midôn férje a birodalmi gyûlésen volt, és Erzsébet eléje ment a visszajövônek, nem talált egyebet egy darab száraz, fekete kenyérnél, mit jó lelkiismerettel elkölthetett volna, s mégis még azon nap férje kiséretében tizenhat mérföldnyi utat tett lóháton. Ily testi erôre Erzsébet csupán önsanyargatásai által tett szert, és ezzel megmutatta, mire képes a test, midôn a lélek uralkodik felette; megmutatta, hogy csak annyiban lehet az ember önálló és független, amennyiben testének parancsolni képes.

Voltak sokan, kik ezen életmódot nevetségesnek találták, és megszólták urokat és úrnôjöket, ôk azonban mindezt békével tûrték.


10. fejezet: Öltözék. Betegek ápolása. Wartburgi menház. Kézi munka. Önkénytes szegénység
Tizedik fejezet.

Öltözék. Betegek ápolása. Wartburgi menház. Kézi munka. Önkénytes szegénység.

Látván az Úr szolgálójának alázatosságát, ezen erényt lelkében még inkább meg akarta szilárdítani, s így történt, hogy egy nagy ünnepély alkalmával, midôn Erzsébet napával egyetemben a wartburgi várból a legértékesebb öltözetben, arany láncokkal, gyémántos ékszerekkel és arany koronával feldíszítve az eisenachi templomba menne, a templom bejárata elôtt a felfeszített Megváltó képére pillantott. Ha képeket nézünk, ezzel gyakran úgy vagyunk, mint a beszéddel: egyszer feltûnik az és figyelmünket megragadja, amit máskor benyomás nélkül hallunk vagy látunk. Igy járt Erzsébet is. Gyakran látta ô már a Megváltó képét és elmélkedett is szenvedései felett, de e pillanatban megvillant agyában azon gondolat: mily méltatlan dolog az, hogy ô ily díszben jelenjen meg a dísztelen külsejû Üdvözítô elôtt, s e gondolat ôt eszméletétôl fosztá meg, és csupán szentelt vízzel való meghintés után tért magához, és elhatározá, hogy ezentúl, hacsak lehetséges leend, nem fogja felölteni a világi hiúság e jelvényeit. -- Ennek következtében félre is tevé ezentúl az eddig használt fejedelmi öltözékeket, a színes palástokat, díszes fejkötôket, a szûk, kézhez fekvô keztyûket, a hajfürtök közé font selyem szalagokat, uszályos ruhákat, tudván, hogy mindezek csak a hiúságot élesztik. Így mellôzvén az öltözködés feleslegességeit, csak szôrbôl készûlt ruhákat hordozott, amikor csak fejedelmi méltóságának sérelme nélkül tehette. Iparkodott is a hozzá járatos nôket reá bírni, miszerint példáját kövessék.

Sokan, kik szeretnének szépeknek látszani és tetszeni, boldogtalanoknak érzik magokat, ha a divatot nem követhetik. Bár követnék az ilyenek inkább Erzsébet példáját, és ha nem is állásokon alanti módon öltözködnének, de legalább ne lépnének túl azon korlátokon, melyeket hivatások és társadalmi állások szab eléjök. Mennyi családi békétlenség és szerencsétlenség fojtatnék el ily módon csirájában. Sokszor szegény sorsú nôk a felett ábrándoznak, mily pompás ruhákba fognak öltözni, ha gazdag férjet kapnak; -- így Erzsébet azon ábrándozott, mily szegényesen és egyszerûen fog járni ô, ha egykor tehetendi!

Látván az okos és jámbor fejedelem hitvesének szent életét, teljes szabadságot engedett neki minden tetteiben, tudván hogy azzal visszaélni nem fog. S Erzsébet valóban nem is élt vissza e szabadsággal, mert bár gyönyörök és élvezetek hajhászásába merûlt, e gyönyörök és élvezetek méltók valának hozzá! A szegények és nyomorúltak nyújták neki ezen gyönyörök és élvezetek kiapadhatatlan forrását, mert Erzsébet csak akkor érzé magát teljesen boldognak, midôn másokat boldogíthatott. Valóban magasztos nyilvánulása a keresztyén szeretetnek: maga a megtestesûlt szeretet. Jól tudta ô azt, mit mondott sz. Pál a nemzetek Apostola, hogy legyen bár hitünk oly nagy, hogy a hegyeket bírjuk vele áthelyezni egy helyrôl a másikra, és legyen bár hitünk még oly ékesszóló: ha nem járul hozzá a tettekben nyilvánuló szeretet, pengô réz és zengô cimbalom vagyunk. Erzsébet nem akart ilyen lenni, hanem mindenben hasonló Urához és Mesteréhez, kinek ajkairól nemzeteket boldogító tanok hangzottak szét a világba, de kinek karjai is elég hatalmasak valának az ügyefogyottak felsegéllésére. Tudta azt is, hogy a szeretet mûvei annál érdemesebbek, mennél nagyobb önmegtagadásba kerûl azoknak gyakorlása. És vajon mi kerûlhetett Erzsébetnek, a minden kényelem és tisztaság, fény és jólét közt felnevelkedett fejedelemnônek nagyobb önmegtagadásba, mint saját gyengéd és tiszta kezeivel érinteni a testi nyomor legutálatosabb szüleményeit? S épen ezért választá szeretetmûvei számára leginkább azokat, kiktôl mások, még könyörületes szívûek is undorral fordúltak el. A testi nyomorokban, fekélyek és egyéb undok kiütésekben sínlôdôk voltak az ô legszívesebben látott vendégei. Érezte az ô könyörületes szíve, mennyire fájhat a betegnek, ha tôle undorral fordúlunk el.

Egy alkalommal egy nyomorúlt, utálatos fejbajban sínlôdô koldúst titkon magához vett, annak bûzhödt fejét ölébe hajtá, és sajátkezûleg metszette le hajait s fürösztette meg fejét. Máskor, midôn Lajos Naumburg várában idôzött, ô pedig a Wartburgban maradt, egy bélpoklos gyermeket, kit elébb megfürösztött, a közös ágyba fektetett és ott ápolt. Ezt meghallván Zsófia, mihelyt Lajos visszatért, kezén fogta, ágyához vezette és így szólt: ,,Ime, most láthatod, miket tesz Erzsébet; bélpoklost fektet ágyadba, hogy te is megkapjad e borzasztó betegséget.'' Lajos némi ingerültséggel rántotta szét az ágy függönyeit, de amit látott, az nem csak fel nem bôszíté, hanem inkább bámulatra ragadta, mert az utálatos bélpoklos helyett, a megfeszített Üdvözítôt látta; vagyis, mint a krónikás beszélli: lelki szemei megnyílván, belátta, hogy az irgalmasságnak és keresztyén szeretetnek ily végtelen nagysága, mely saját életével sem gondol, nem megrovandó, hanem dicsérendô. A Megváltó, ki azt mondá, hogy minden legcsekélyebb szeretetadományt úgy tekint, mintha neki nyújtottuk volna, e nagy szeretetet csak érdemnek tekinti; belátta hogy Krisztust az ô betegeiben ápoljuk, s kérte Erzsébetet hogy a szegények iránti buzgalmában ne lankadjon.

Erzsébet, ki látta férje ingerûltségét, midôn a szobába lépett, elvonúlt és szép szemeit kérôleg emelte hozzá; most pedig férje szavai által megnyugtatva, felhasználta az alkalmat egy rég táplált kedvenc tervének kivihetésére. Kinyerte t. i. férje beleegyezését, hogy a várba vezetô hegyoldalon kórházat, vagyis inkább menedékházat létesíthessen, melybe oly gyámoltalan betegeket vett fel, kik nem voltak képesek a hegyet megmászni, hogy a várba juthassanak. Fel is épûlt ez rövid idô alatt, és Erzsébet abba huszonnyolc beteget vett fel, kiket azután naponként meglátogatott és sajátkezûleg hozott nekik ételt és italt.

Egyéb foglalkozásaiban is csupán a másoknak teendô jótékonyság volt irányadó. Igy, nem követte azon fejedelemnôk és magasabb rangú hölgyek példáját, kik múlatozásoknak szentelik egész idejöket; hanem a rokkához ült és font; e fonadékokból azután szegény szerzetesek és egyéb szükölködôk számára ruhákat szôtt, a szegények ruháit sajátkezûleg varrta, hasonlóképen a megtérôkét is, kiknek ô keresztanyjok leve, hogy ezen lelki rokonság köteléke neki jogot adjon velök jót tehetni. Valóban nemes gondolkozás, mely az ily utakat keresi, hogy az adomány meg ne sértse a gyengédebb érzés szerénységét!

Különös pártfogását érezték a szülônôk, gyakran meglátogatta a legszegényebb és legelhagyatottabb kunyhókat, bármily messze feküdtek légyen is fejedelmi lakától, s bármily járatlan utak vezettek is oda, hogy a szegény anyák ezen fájdalmas perceikben ne nélkülözzék az állapotokhoz illô nôi ápolást; és ilyenkor nem csupán szóval, hanem bôkezûségével is hálás emléket emelt magának a megvigasztaltak szíveiben.

Ennyit forgolódván Erzsébet a szegények és ügyefogyottak közt, nem csodálhatnók, ha végre is megúnta volna ôket, és mindazon nyomornak látása, melynek ô tanuja volt, visszavonulásra kényszerítette volna. De nem. Erzsébet nem tartozott azon mindennapi lelkek közé, kiknek buzgalma szûnik, mennél inkább fokozzák azt: benne az emberi nyomorúságokkal és szegénységgel való megismerkedés épen azt idézte elô, hogy maga is nagy vonzalmat kezdett érezni a szegénység iránt; tudta, hogy ha önként lemond a föld javairól, az lelkének tökélyesbûlését mozdítja elé, és így azon adományok között, melyekkel Isten feldíszíté, méltó helyet foglalt az önkénytesen választott szegénységnek erénye. De mivel ebben teljesen nem gyakorolhatá magát fejedelmi állásánál fogva, tett legalább amit tehetett. Nôcselédeivel gyakran beszéllgetett a szegénységrôl, és ilyenkor letevén fejedelmi öltönyét, silány palástot vett vállaira, fejére hasonló kendôt borított, és jóslatszerûen mondogatá: ilyen leszek, mikor egészen Istennek fogok élhetni. E jóslat mint késôbben látni fogjuk, be is teljesedett. És midôn Erzsébet így beszéllt, még nem törölte volt le arcáról az idô az ifjuság rózsáit, hanem teljes szépségében pompázott.

A szegénység szeretetérôl szép példát tartott fenn számunkra a történet Erzsébet életébôl. Egy éjjel, midôn a hitvesek szemeit kerülte az álom, Erzsébet megszólítá Lajost: ,,Uram, ha nem untatlak, mondok valamit, mit gondoltam a jövôre nézve.'' ,,Beszéllj, édes barátném'', bátorítá ôt Lajos. ,,Én azt szeretném, folytatá Erzsébet, ha nekünk csak egy kis szántóföldünk volna, mely megteremné a szükségeseket, s azután vagy kétszáz darab juhunk. Te a földet mívelnéd, én pedig a juhokat nyírnám.'' Lajos mosolyogva felelt e gyermekded gondolatra: ,,Ah, kedves hugom, ha ennyink volna, nem volnánk szegények, és sokan találkoznának, kik minket még igen gazdagoknak tartanának.''


11. fejezet: Erzsébet alázatossága. Könnyek. Assisi sz. Ferenc. Konrád mester
Tizenegyedik fejezet.

Erzsébet alázatossága. Könnyek. Assisi sz. Ferenc. Konrád mester.

Erzsébetünknek ezen határtalan szeretete a szegények és szegénység irányában, azon még nagyobb szeretetnek volt kifolyása, melylyel ô Isten iránt viseltetett. Istent mindenek felett szerette, s ez nem is lehetett máskép, mert csupán az ilyen lélek szeretheti embertársait valódi keresztyén szeretettel. Az, amit a hétköznapi lelkeknél találunk, kiknek szívök megesik embertársaik nyomorának látásán az elsô pillanatban, de azután közönösség kap lábra, nem szeretet; ilyenek megszánják az állatot is ha szenvedni látják, de nem igen tesznek különbséget a szenvedô ember és szenvedô állat között; ez pusztán szánalom, s vajmi messze áll a mindent átható, feláldozó szeretettôl!

Erzsébetnek ájtatossága is rendkivüli volt. Ô érezte azt, hogy az Úr színe elôtt nem a fejedelmi méltóság esik a mérlegbe, hanem a halhatatlan lélek. S azért midôn a templomban volt, ott úgy viselte magát mint ezt a jámbor keresztyén léleknek tennie kell. Jó példával járt elô a többieknek. Gyakran igénytelenûl öltözve, és fel nem ismertetve a szegények közé keveredett és közöttök állva vagy térdelve hallgatá végig az isteni tiszteletet. Hogy fel ne ismertessék, ilyenkor alamizsnái is szegényesek valának, de annál bôkezûbb volt máskor.

Tudják mindazok, kiknek valaha voltak fájdalmaik -- s ki az, ki ilyenekben nem volna gazdag -- mily véghetetlen enyhûletet adnak ilyenkor a könnyek. Azon embernek, ki nem tud sírni, midôn fájdalom tölti el szívét, kinek szívében az mintegy megreked, s azt elrepeszteni fenyegeti, annak fájdalma sokkal élesebb, sokkal sajgóbb, mint azé, aki könnyezni tud. És így a könnyeket Isten ajándékának kell tekintenünk. Erzsébet bírta ezen ajándékot; mikor szívét a fájdalom mardosta, könnyeiben talált vigaszt, mikor a Megváltó szenvedéseire gondolt, a könnyek adtak neki enyhûlést, s midôn magasztos alázatosságában azzal vádolta magát, hogy nem eléggé alázatos, önzetlen szolgálója az Istennek, könnyek között esedezett ez erényeknek még nagyobb mértékben való elnyeréseért.

Azon idôkor, melyben Erzsébet élt, sok tekintetben nagyon különös volt. Egyes, nagy és igazságos fejedelmek uralkodtak itt és ott, de a nép igen gyakran a hatalmas földesurak zsarolásainak volt kitéve, olyannyira, hogy a nép ezen nyûge mármár elviselhetetlenné vált. Ezen segíteni kelle, hogy egyrészt a nép türelmes maradjon, másrészt pedig, hogy a hatalmasok belássák hibájokat, és mérsékletesebbek, igazságosabbak legyenek.

Ez idôben lépett fel tehát egy férfiu; neve Assisi Ferenc, aki az önkénytes szegénységet prédikálta. Tudjátok-e mi ez? Önkénytesen, szabad akaratból lemondani arról mivel az Isten megáldott, oda hagyni a dús palotát, gazdagon terített asztalt, fényes öltözeteket, mulatságot és élvezeteket, s mindenrôl lemondani, semmivel sem bírni, semmivel sem rendelkezni?! Valóban nagy kísértetbe jô az ember ilyen ajánlatoknál! S mégis ez volt az, amivel Assisi Ferenc oly véghetetlen hatalmat gyakorolt az emberek felett. Százan és ezren hagyták oda gazdagságokat, hogy Krisztusért és a szegényekért szegényekké legyenek, és vagyonokat a szegények között oszszák fel. Lehetetlen, hogy Erzsébet, ki maga is a szegényekben élt, ezen tanítmánynak ne hódolt volna. Assisi Ferenc, tanítmányának terjesztésére két rendet alapított; akik ide beléptek azok egészen lemondottak mindenrôl. Igen ám, de sok családapa és családanya volt, kik nem hagyhaták el házi tûzhelyöket, kiknek kötelességök volt gyermekeiket nevelni, és sok más. Hogy tehát ezek ne legyenek kénytelenek elválni családjoktól, Ferenc egy harmadik rendet is alapított; ennek tagjai megmaradtak azon körben, melyben éltek, de szegénységet fogadtak saját személyökre nézve. És így megmaradhattak gondos apák, szeretô anyák, hû testvérek és barátok. Letették a fényes világi öltönyöket, s ezek helyett egyszerû, szürke ruhát hordoztak; fegyvert nem volt szabad viselniök. Erzsébetben e rend hatalmas pártfogóra talált.

1224-ben elveszté Erzsébet eddigi gyóntatóját, és férje engedelmével és közbenjárásával az akkori pápához IX. Gergelyhez fordúlt, tôle kérvén lelki atyát. Marburgi Konrád mester, egy szigoráról ismert pap volt az, kit a pápa Erzsébethez küldött, s ki már ezelôtt is volt neki gyóntatója. Ô ennek, mint említettük, engedelmességet fogadott mindenben, mi férje jogait nem sérti. Alázatos volt irányában annyira, hogy a legkisebb mulasztásért is térden állva kért tôle bocsánatot. Egy ízben Erzsébet, sógornéja levén nála látogatóban, nem jelenhetett meg Konrád mester prédikációjára, amin ez annyira megbosszankodott, hogy kijelenté, miszerint ezentúl semmi köze se lesz hozzá. Másnap a királyleány és fejedelemnô leborúlva elôtte kért bocsánatot, és csupán hosszas könnyeinek köszönheté, hogy a szigorú ember visszafogadta ôt kegyeibe.


12. fejezet: Fényes öltözék. Lajos és Erzsébet meglátogatják II. Endre királyt. Ágnes menyegzôje s a csodálatosan visszakerûlt k
Tizenkettedik fejezet.

Fényes öltözék. Lajos és Erzsébet meglátogatják II. Endre királyt. Ágnes menyegzôje s a csodálatosan visszakerûlt köpeny. Díszes öv és arany korona.

Miután Erzsébet külsôleg nem akart tetszeni és ragyogni, annak idején az Isten maga diszítette fel kegyes szolgálóját. 1221-ben atyja II. Endre magyar király fényes küldöttséget menesztett a thüringi udvarhoz, részben hogy leányát üdvözöljék, részben hogy megtudja, minô sorsban és körûlmények között él kedves leánya. Lajos felkérte nejét miszerint méltóságához illô külsô díszben jelenjen meg, de egyszersmind megijedt, mert tudta hogy nejének nincsenek díszöltönyei, miután már mindent szegényeinek ajándékozott; az akkori idôben pedig nem lehetett a nôi ruhákat oly gyorsasággal elkészíteni mint mai nap. És így aggódott, mit fognak a magyar urak gondolni, ha látják nejét egyszerû, majdnem szegényes ruháiban. Erzsébet azonban így felelt neki: ,,Édes uram és bátyám, ne nyugtalanítson e csekélység; tudod hogy elhatároztam öltözetemben dicsôséget nem keresni; majd kimentem magam ez urak elôtt, s oly nyájas és barátságos leszek irányokban, hogy épen úgy fogok nekik tetszeni mintha a legszebb ruhában volnék.'' Midôn azonban a követség megérkezett, és Erzsébet is a maga egyszerû, szegényes ruhájában belépett a fogadó terembe, ime a leggyönyörûbb jácint színû öltöny pompázott rajta, vállait pedig soha nem látott szépségû kék bársony palást borítá, gazdagon behintve drága kövekkel, annyira, hogy megjelenésének fénye elvakítá a jelenlevôk szemeit. Férje is elcsodálkozott s midôn eltávoztak a magyar urak, magyarázatát kérte a dolognak, mire Erzsébet szende mosolylyal felelt: ,,íme ilyeneket képes tenni az Úr, ha akar.''

A következô 1222-ik évben Erzsébet és Lajos Endre király meghívására elmentek Magyarországba. Erzsébet nem látta atyját, mióta elhozták hazájából, Lajos pedig még soha. Fényes kísérettel indultak útnak; velök volt Varila Rudolf lovag is, Walthernek fia. A király nagy örömmel fogadta vendégeit, kik hosszabb ideig élvezték a magyarok vendégszeretetét; tiszteletökre ünnepek rendeztettek, vadászatok és tornajátékok tartattak. Jelen voltak a királynak második menyegzôjén is, melyet Jolántával, a keleti császár leányával tartott. Midôn útra készûltek, a király gazdagon megajándékozta nem csak gyermekeit, de a kíséretökben levô urakat és cselédeket is. Sôt egy az ajándékok elvitelére alkalmas kocsit is készíttetett számokra. Megérkezvén a válás pillanata, Endre még egyszer atyai keblére ölelte leányát és vejét, s kifejezte reményét ôket rövid idô múlva viszontláthatni. De -- más volt a sors könyvébe írva!

A bôkezûség, a gazdagok és hatalmasok e szép erénye oly nagy mértékben ragyogott Erzsébetben, hogy bámulattal tölté el mindazokat, kik környezetében valának.

Rövid idôvel azután, hogy ifjaink visszatértek Magyarországból, férjhez ment Lajos nôvére Ágnes, Henrik ausztriai herceghez. Ez alkalommal a wartburgi palotában nagy számú vendégsereg gyûlt egybe, a tartomány dísze és virága, sok elôkelô lovag és hölgy. Megérkezett már az ünnepélyes lakoma ideje, s a vendégek összegyûlve várták a fejedelemnôt. Azonban Erzsébet nem jött. Midôn t. i. a templomból visszajövén, a palota lépcsôin felhaladt, egy koldus ült útjába és nagy szóval esedezett könyörûletért; Erzsébet visszafordúlván így szólt: ,,sem idôm nincs most, sem amit adhatnék, de vigasztalódjál, ebéd alatt gondolni fogok reád.'' Ez azonban mindjobban kiáltozott alamizsnát kérvén. Megesett a fejedelemnô kegyes szíve a nyomor látásán, megfordúlt és selyem köpenykéjét válláról levéve, nyújtá neki. Az asztalnok ezt látva Lajoshoz sietett és monda: ,,itéljen az én uram, valjon illendô-e, hogy szeretett neje annyi vendéget várakoztat, mert íme épen most öltöztetett fel egy koldust köpenyével.'' Erre a szelíd lelkû fejedelem mosolyogva kiment nejét keresni, s vele találkozván, behívá; ,,de hol van köpenykéd?'' így szólt, mire Erzsébet felelé: ,,oda adtam egy szegény koldusnak.'' A komornák egyike azonban, ki épen e beszéllgetés közben lépett be, így szólt: Asszonyom, köpenyét rendes helyén láttam függeni, midôn ide jöttem. Siess és hozd el, mondá Lajos, és a komorna a csodálatos módon visszakerûlt öltönyt elhozá. Így dicsôíté meg az Úr szolgálóját, amiképen öltözteti a mezôk líliomait.

E csodás eseménybôl kettôs erkölcsi igazságot meríthetünk; egyik az, hogy aki Isten iránti szeretetbôl megosztja felebarátjával amije van, azt az Isten el nem hagyja, s ha nem tesz is mindig csodát, mert ebben ô igen gazdálkodó, de a körûlményeket intézi úgy, hogy azok elônyére válnak.

Azok, kik nem akarnak teljes hitelt adni a fentebb elmondott csodáknak, a második erkölcsi igazságot jegyezzék meg. Midôn elôször találkozunk valakivel, külsejét veszszük szemügyre. De ha hosszasabban társalgunk vele, lassankint elmosódik a külsô megjelenés, s akit elôbb figyelemre sem méltatánk igénytelen külseje miatt, most elbájol bensô szépségével. Ne nézzünk tehát az emberek külsejére, hanem a lélekre, mely ennél sokkal, felülmúlhatatlanabbúl, nemesebb.

Más alkalommal, épen pünkösd ünnepén, midôn Erzsébet Eisenachba ment, aranynyal gazdagon áttört övét nyujtá egy koldusnak, mert pénze már elfogyott. Haza érkezvén, anyósa gúnyosan kérdé, hol van öve, s midôn Erzsébet szemeit lesüté, íme, derekát az elébbinél szebb és értékesebb öv köríté. -- S midôn egykor a császár látogatóba jött a Wartburgba, az angyalok hoztak neki arany koronát és pompás öltözeteket.


13. fejezet: Erzsébet gyermekei
Tizenharmadik fejezet.

Erzsébet gyermekei.

Isten nem tagadhatta meg ezen nemes és jámbor házaspártól azt, ami a házasság legnagyobb áldása. Megáldotta Erzsébetet gyermekekkel is, hogy már itt a földön megjutalmazza ôket testi lelki tisztaságokért.

Erzsébet tudta, hogy az anyai szerep, melyre a nô hivatva van, Isten elôtt a legszentebb, mert hisz az Úr anyja szentesítette azt. Bensô örömmel és Isten iránti hálával fogadta tehát hû szerelmének zálogait, kedves gyermekeit.

1223-ban, élte tizenhatodik évében lôn Erzsébet elôször anyává. Közeledni érezvén a fontos eseményt, a kreuzburgi várba vitette magát, mely nehány mérföldnyire fekszik Eisenachtól. Itt sokkal nagyobb nyugalomban volt, mint a Wartburgban. Március 28-án született elsô gyermeke, egy fiu. Azonnal hírnök ment Marburgba, hol Lajos a tartománygyûlésen volt az ország gondjaival elfoglalva, megvinni neki a szerencsés és örvendetes esemény hírét. A herceg örömében gazdagon megajándékozta a hírnököt, és tüstént útra kelt neje és gyermeke látására. S midôn a Werra folyón átlovagolt, látta hogy a rajta levô fahíd már rozzant állapotban van, s tudván, hogy azt gyakran az árvizek is megkárosítják, elhatározta pompás kôhíd által helyettesíteni, mely még mai nap is fenn van, és így a népre nézve is, melynek ez nagy jótétemény volt, örvendetessé tette a családi eseményt.

A fiu a keresztségben Hermann nevet nyert, nagyatyja emlékezetére. A keresztyén szellemû anya nem tekintette magas méltóságát, hanem midôn elkövetkezett az idô, melyben régi keresztyén szokás szerint az anya, szülése után, gyermekét az Istennek bemutatja, karjaiba vette kisdedét, s egyszerû öltözetben, mezítláb és titkon ment el a távoli templomba, gyermekét az Úrnak bemutatandó. Visszatérvén öltözetét és palástját valamely szegény asszonynak ajándékozta, és így tett mindenik gyermekének születése után.

Hermannból igen derék és mívelt ember lôn, s midôn tizennyolc éves korát elérte, utódja lett atyjának a tartománygrófságban, azonban úgy látszik, nagybátyjának Henriknek, kinek büszkesége nem tudta feledni, hogy ifju kisöcscsének volt kénytelen átadni az uralmat, eszközlése folytán 1242-ben, tizenkilenc éves korában, megmérgeztetett. Henrik nem engedte teljesûlni még utolsó óhaját sem, hogy t. i. Marburgban, anyja mellé temettessék, mert attól félt, hogy ez ôt feltámaszthatná.

Második gyermeke Erzsébetnek az 1224-ben született Zsófia volt; ez késôbb II. Henrik brabanti herceggel jegyeztetett el. Midôn fivére Hermann meghalt, és nagybátyja, a német császárrá választott Henrik, és Konrád meghaltak, nem levén több férfi ivadéka a thüringi háznak, az ô fiára szállott volna az uralom, azonban egyéb trónkövetelôk léptek fel ellene, és a nemes, férfias lelkû nô szenvedések és hadakozásokban tölté életét, míglen 1284-ben, élte hatvanadik évében meghalt, és szent anyja mellé temettetett a marburgi székesegyházban, ahol sírköve még ma is látható.

1225-ben született a második Zsófia, ki késôbb a kitzingeni klastromnak lôn fejedelemasszonya.

Végre, Erzsébet utolsó gyermeke az 1227-ben született Gertrúd az altenbergi klastromnak lôn fônöke, és itt hetven éves korában, 1297-ben meghalt, miután majd ötven esztendôn át kormányozta keresztyén szeretettel társnôit.


14. fejezet: Nagy éhség Németországban. Éhezôk táplálása. Szomjazók itatása. A mama. Észszerû jótékonyság. Halottak temetése. Fo
Tizennegyedik fejezet.

Nagy éhség Németországban. Éhezôk táplálása. Szomjazók itatása. A mama. Észszerû jótékonyság. Halottak temetése. Fogságban levôk vigasztalása. Lajos visszajô.

1225-ben, II. Frígyes német császár felszólította Lajost, hogy neki segélyt nyújtson a fellázadt olasz városok ellen; Lajos tehát el is utazott és a császárral Olaszország Cremóna nevû városában találkozott. Ez idôben egész Németországban borzasztó éhség uralkodott, mely két esztendeig tartott, és igen sokakat martalékúl ejtett. A föld népe bejárta az erdôket és mezôket, s gyökerekkel táplálkozott. Midôn ezek is elfogytak, a döglött lovakra s egyéb állatokra kerûlt a sor, és sokan még ezen undok táplálékot is megköszönték volna, csak részesûlhettek volna benne. De megjelent a vigasztaló angyal Erzsébet képében. Ô megnyitá a Wartburg kapuit, s annak helyiségeiben asztalt terített a szegények számára. ,,Jôjetek hozzám mindnyájan, kik éheztek és terhelve vagytok, s én megenyhítlek titeket'', ez volt cselekvésének jelszava. Naponként kilenc száz szegény étkezett asztalainál, s a virágzó szépségû fejedelemasszony maga osztogatá nekik nem csupán a testi élet kenyerét, de lelki táplalékúl szeretetteljes szavakat. Határtalan jótékonyságánál fogva egy alkalommal hatvannégy ezer arany forintot osztott el a szegények között, mely összegért egy birtokát adta volt el. Összes gabnakészletét, mely a magtárakban fel vala halmozva, s mely az akkori írók tanusága szerint két nagy urodalom értékét képviselte, a szegények között kiosztá, sokakat naponkint részeltetvén kegyadományaiban. Wartburg vára alatt, ahol ez idôben tartózkodott, menházat rendezett be, ahová a betegeket és ügyefogyottakat, kik nem jöhettek magok az udvarba, szállítá, s itt osztogatott nekik élelmet; ô maga látogatá meg itt szegényeit mindennap, dacára a hegy magasságának és a meredek útnak, melyen várába vissza-visszatért. A gyengéket és betegeket maga etette és itatta, ágyaikat megvetette, s bár máskülönben nem tudá elviselni a romlott levegô bûzét, itt, még ezen tekintetben is gyôzelmet vívott magán. A legnyomorúltabbak és legbetegebbek voltak kiváló ápolásának tárgyai.

A szegények nagy csapatából a legszegényebbeket és gyengébbeket kiválogatá és azokat a vár kapuja elôtt sorba állítván, sajátkezûleg osztá ki közöttök a hercegi asztal maradványait, s midôn egy alkalommal bort osztogatott nekik, észrevették a körülállók, miszerint az nem fogyott, hanem mindig ugyanannyi maradt. És nem csupán a Wartburg várához tartozó szegények iránt volt adakozó, hanem, belátva, hogy a fejedelemnô, tartománya összes népeinek anyja, mindazokat segélyezte, kik férje alattvalói valának, és így idô múltán négy urodalom jövedelmét osztogatta ki közöttök. Egykor pedig, belépvén egy szegény, betegen fekvô ember kunyhójába, az tejet kivánt, de mivel tehenét maga meg nem fejhette, Erzsébet ment ki az istállóba, s megtette neki ezen szívességet is.

Az anyai szeretetet, melylyel Erzsébet saját gyermekei iránt viseltetett, kiterjeszté mások, a szegények gyermekeire is. Ezek közôl különösen az árvák voltak gondosságának tárgyai. Pici szíveik hamar megérezték, mily jó anyát bírnak Erzsébetben, s midôn ôt közeledni látták, karjaikat tárták eléje és örömkönnyes szemekkel kiálták felé: Mama! mama! Erzsébet azután közéjök ült s váltogatva ölébe vette ôket és elhalmozá kedveskedésekkel. Midôn egy alkalommal a gyermekeknek szánt ajándékokat, köpenyébe halmozva, lóháton felvivé a magasan fekvô helységbe, a ló megbokrosodván, elejtette ôket, s azok mind a sziklák közé gurúltak; de bár törékenyek valának is, egyben sem esett kár, s ô azokat az ujjongó gyermekcsoport között kiosztá.

Erzsébet azonban jótékonyságát észszerûen gyakorolta. Jól tudta ô, hogy a gond nélküli élet sok embert a munkátlanságra és tunyaságra vezet, azért, midôn az aratás ideje megérkezett, szegényei közôl a munkabírókat szükséges ruházattal és kapával ellátván, mezei munkára küldé; a dolgozni erôtleneket pedig továbbra is ô látta el a szükségesekkel. Búcsút vevén a távozóktól, mindegyiket külön-külön megajándékozta, s midôn pénze már elfogyott, saját ruháit adta oda a szegény asszonyoknak, de inté ôket mondván: ,,ezt ne mulatságra hordjátok, hanem eladván, árát szükségeitekre fordítsátok, és amennyire erôtök engedi, dolgozzatok.'' Imádkozni és dolgozni! a nemzetek Apostolának e szép mondása volt tehát az, melyet ô nem csupán maga követett, de egyszersmind alattvalóinak is melegen ajánlott, tudva, hogy az Úr elôtt csupán csak ez lehet kedves. Midôn az egyik asszonyt így felöltözteté a szükséges ruházattal, az örömében elalélt, s Erzsébet azt hivén, hogy meghalt, megijedt, de rövid idô múlva magához tért a nô.

Ha valaki szegény betegei közôl meghalt, Erzsébet felruházta, és szemfedél gyanánt leoldotta köpenyét és ráborítá a halottra. Rendesen azután a temetôbe is elkísérte és jelenléte által sokakat csôdített az egyszerû halottas menet köré, s így ritkán történt, hogy nagyszámú sereg ne kísérte volna ôket az utolsó útra. Buzdította erre a gazdagokat is, és intette ôket, hogy saját halottaikat ne pompás ruhákban, hanem viseltekben temessék el, a pompás ruhák árát pedig oszszák el a szegények között.

Semmiféle osztálya az emberi nyomorban sínlôdôknek nem kerülte el Erzsébet figyelmét. Elment a foglyok börtönébe is, ápolta sebeiket, melyeket a békók okoztak, és együtt imádkozott velök, s hacsak tehette, kiszabadítá fogságokból.

Ily módon élt Erzsébet férje távollétében, s ezért sokan haragudtak is reá.

Lajos, hírûl vevén a tartományában uralkodó veszedelmet, búcsút vôn a császártól, ki nem tartá vissza, ismervén lelkiismeretes gondosságát. Visszajövetele hírének megörûlt az egész nép, mely úgy várta ôt mint a jó gyermek atyját, de örûltek anyja és testvérei, s legkivált tiszta és szent szerelemtôl lángoló neje, Erzsébet, kitôl ez alkalommal elsô ízben volt hosszabb ideig távol.

A jóknak mindig vannak irígyeik és üldözôik. S így nehányan az udvari tisztek közôl eléje mentek Lajosnak, és elmondák, miszerint Erzsébet az összes magtárak tartalmát, s a pénzt melyet hátrahagyott, mind kiosztotta a szegényeknek. Bántotta Lajost, hogy akkor, midôn ô a viszontlátás édes gondolatával van elfoglalva, ily árulkodásokkal zavarják meg, s így szólt: ,,Jól érzi magát kedves feleségem? ez a fô dolog, amit tudni akarok, a többivel keveset törôdöm''; azután folytatá: ,,akarom, hogy Erzsémet hagyjátok a maga útján járni, s inkább elôsegítsétek, mint akadályozzátok a jóban; hagyjátok ôt annyi alamizsnát osztogatni amennyit akar, csak Wartburgot, Eisenachot és Naumburgot hagyja meg nekünk. Az alamizsna soha sem fog minket megrontani. Jobban szeretem én ôt ájtatossága és jó szíveért, semhogy ily csekélységekkel törôdjem.'' Ezt mondva, megsarkantyúzta lovát, és nem sokára Erzsébet karjai közt volt, ki ôt csókokkal halmozá el, s nem bírt lebontakozni keblérôl. Lajos öröm és szerelemtôl csillogó szemeit Erzsébet szemeibe mélyesztvén, kérdezé: ,,kedves hugom, mi lett szegényeidbôl e gonosz idôben?'' ,,Oda adtam az Istennek ami az övé, s ô megtartotta nekünk azt ami a miénk; téged és engem, s kedves gyermekeinket!'' volt a válasz.


15. fejezet: Lajos a Szentföldre indul
Tizenötödik fejezet.

Lajos a sz. földre indúl.

A tizennegyedik század vége felé a keresztyén fejedelmek, élökön a római pápával, eltökéllték, hogy a sz. földet, melyen Megváltónk élt és mûködött, a pogányoktól, kiknek az ez idôben hatalmokban volt, visszafoglalják. Sok éven át küzdöttek a keresztyének változó szerencsével, s több -- kisebb nagyobb hadjárat indúlt Európából Ázsiába. Ezek egyikét 1227-ben II. Frígyes német császárnak kell vala vezetnie, s e célból felhítta a kisebb német fejedelmeket is, hogy zászlaja alá gyûljenek. Lajos tehát mint thüringi tartománygróf, szintén készûlt részt venni a pogányok ellen indítandó háborúban. Eltitkolta azonban szándékát Erzsébet elôtt, ki épen ekkor hordozta szíve alatt negyedik gyermekét -- az utolsót, nehogy a gyengéden szeretô hitves búslakodjék és aggódjék, s így egészsége is szenvedjen; és azt gondolá hogy elég jókor fogja megtudni azt, amit megváltoztatni nem lehet. S ezért a kereszt jelét, melyet azok, kik e háborúban résztvettek, ruhájokra tûzve hordottak, elrejté. Azonban egy estve, midôn az ifju hitvesek szokás szerint bizalmas beszéllgetésben egyedûl valának, Erzsébet gyermekies kiváncsisággal, a férjének derekára kötött kis tüszô tartalmát vizsgálgatta, s ime egyszerre kezébe akad a kereszt, és ô pillanat alatt felfogta és megértette az ôt fenyegetô veszélyt, s e gondolattól aléltan lerogyott. A herceg felemelé, s magához térítvén vigasztalá, hosszasan elmondá neki, miszerint reá nézve becsületbeli kötelesség részt venni e háborúban; ô, ki köteles volna a császár érdekében fegyvert fogni, nem maradhat vissza gyáván a még szentebb ügytôl.

Ha valamely nagy és fájdalmas áldozatra kell elszánnunk magunkat, e gondolat oly súlylyal nehezedik keblünkre, hogy szinte ki kell nyugodnunk, mint a vándornak, kinek vállai roskadoznak a teher súlya alatt. Így Erzsébet is csak hosszas, fájó szünet és sok könnyhullatás után jutott szóhoz és mondá: ,,kedves bátyám, ha nincs Isten akarata ellen, maradj velem!'' De ô felele: ,,kedves hugom, engedj távoznom, mert fogadást tettem, hogy részt veszek e háborúban.'' Ekkor Erzsébet felajánlá és aláveté akaratát az Úr akaratának s megnyugodva mondá: ,,Menj tehát az Isten nevében.'' Ismét szünet állott be, mely alatt mindketten érezték az elválás fájdalmát; végre születendô gyermekökrôl beszélltek, és elhatározták azt az Úr szolgálatára szentelni.

Sokan talán azt gondolják, Erzsébet még sem lehetett oly tökélletes és megadó az Isten akaratában, ha ennyire szívére vette férje távozását. De az Úr is jól tudja hogy emberek vagyunk, és nem veszi rossz néven e gyengeséget, mely természetes kifolyása emberiségünknek.

Lajos most már nem látta szükségesnek, hogy szándékát tovább is titkolja, s azért összehíván a tartomány fôurait és nemeseit, elmondá nekik, miszerint ô is részt veend a háborúban. Intette ôket, hogy távolléte alatt gondosan kormányozzák az országot, igazságosak legyenek a nép iránt, s kijelenté azt is, miszerint a háborúban saját költségén fog részt venni, nehogy alattvalóit kellessék terhelnie. Mindannyian könnytelt szemekkel hallgaták az ifju és bölcs fejedelem szavait.

Ezután kiválogatá azokat, kikre a kormány gondjait bízta, és különösen nejét anyjának, testvéreinek és összes népének oltalmokba ajánlotta. Meglátogatta az Eisenachban levô kolostorokat, és szivélyes búcsút vett azoktól; azután a reinhardsbrunni apátságba ment, s itt, jelen levén az isteni tiszteleten, annak végeztével megölelte az összes jelenvoltakat, és a gyermekeket mind megcsókolá. Könnyek csordúltak mindnyájok szemeibôl, és maga Lajos, nem tudva leküzdeni bizonyos gyászos elôérzetet, könnyezett.

Innen Schmalkalden városába ment, még mindig kisértetve családjától, e helyen gyûltek össze a nemes lovagok, kik vele a hadba voltak indulandók.

Megérkezett végre az elválás napja, Június 24-ike. Nagy sereg volt jelen, nem csupán az elôkelôk, hanem a nép közôl is, kik még egyszer akarták látni szeretett fejedelmöket. Lajos megáldá mindkét fivérét és gondjaikra bízta anyját, nejét és gyermekeit, kik körülötte állottak, öltönyét fogták és nem értve még az elválás fájdalmait, angyali mosolylyal mondogaták: ,,Jó éjtszakát kedves papánk, jó éjtszakát kedves aranyos papánk.'' Lajos nem tudta visszatartani könnyeit, és szeretettel ölelte keblére kisdedeit; talán gondolta is: igazatok van, hogy jó éjtszakát kivántok nekem; s midôn Erzsébethez fordúlt, mindkettejök szava elakadt, és zokogás volt mindaz, amit egymásnak mondhatának. De mennyi érzés, mennyi fájdalom és szerelem volt e zokogásban, azt csak ôk tudták és Isten, ki a szívekbe lát. Sokáig tartá átölelve Lajos szeretett nejét, ki alig volt képes karjaiból kibontakozni; talán érezte, hogy utoljára látja azt, ki neki Isten után élte legfôbb boldogsága volt, talán érezte, hogy a szerelem gyümölcse, mely az ô szíve alatt dobogott, nem fogja ölelhetni a gyengéd, szeretô apát. Az anya is mélyen meg volt hatva, s alig bírt fia karjaiból kibontakozni, de legkivált Erzsébet volt az, ki nem akart elválni a hôn szeretettôl.

Lajos a keresztes hadba indul

Az elválás kínjait azonban nem csupán a fejedelmi család érezte. Kivülök volt a csoportban sok anya és hitves, kiktôl szintén a fiu, férj és apa távozott; általános volt tehát a sírás és bánkódás. De ütött az óra -- a válásnak meg kelle történnie, Lajos nyeregbe veté magát, s -- utolsó istenhozzádot mondott övéinek. A jelenlevôk mind meg valának hatva, mert nem csupán a családnak támasza, de mindnyájoknak szeretô atyja, barátja és jôtevôje távozott.

Erzsébet azonban még mindig nem tudott megválni férjétôl. Legjobban szerette volna ôt elkísérni akár a harcmezejére, de tudta, hogy ezt anyai és fejedelmi kötelességei nem engedik, bánatos szívvel követé ôt tehát Thüringia határáig; de nem tudván itt sem megválni tôle, addig könyörgött, míg az megengedte neki, hogy még egy napi járó földre elkísérje. Szótlanúl haladtak egymás mellett, szívök telve fájdalommal; csak néha lehetett egy-egy sóhajt hallani, mely Erzsébet szívébôl fel-felküzködött. Eltelvén a nap, Erzsébetnek vissza kelle térnie, de ô szerelmétôl ûzetve még egy napot kért; mert erôs mint a halál a szerelem, mondja az Írás. Végre Varila Rudolf ösztönzésére elváltak egymástól, és Lajos utoljára ölelvén nejét keblére, pecsétgyürût vont le ujjáról, s megmutatván azt Erzsébetnek, így szólt: ,,Kedvesem, e gyûrû az isteni bárányt ábrázolja a gyôzelem zászlajával, aki e gyûrût elômutatja, az tôlem jô, s higyj szavának.'' Erre még egyszer anyai szeretetébe ajánlva születendô gyermeköket, így szólt: ,,Isten veled, nekem mennem kell!'' s hölgyeinek karjaiban hagyta elalélt nejét.

A férj, a vitéz és bátor harcos elmene pályafutását bevégezni, a hátramaradott pedig letevén a fejedelmi díszt, az özvegyek ruháját ölté fel, s bár nem gondolta -- örökre; mert férje távollétében ô özvegynek módjára élt, s most már egészen Istenhez fordúlván, eddigi jó cselekedeteit újakkal tetézte.

Talán csodálkozni fognak némelyek, hogy Erzsébet, ki oly istenes életet élt, kinek legfôbb öröme a szegénység volt, és önmegtagadás, önsanyargatás, és ki jobb szeretett volna soha férjhez nem menni, hanem örök szûzeségben tölteni napjait, hogy ugyanezen Erzsébet oly végtelenûl szerette férjét, és a tôle való elválás olyannyira nehezére esett. Igen, de épén az, hogy Erzsébet egészen Istenben élt, okozta azt is, hogy ô oly szépen fogta fel a keresztyén hitves kötelességét, mert Isten nem ellenzi, hogy szeressük azt, kihez életünket fûzzük, sôt azt kivánja, hogy ezért mindenünket, még életünket is feláldozzuk, ha kell. Erzsébet a legszebb, legmagasztosabb példája a keresztyén hitvesnek, mert senkinél sem volt oly nemes az emberi szerelem mint épen ônála.


16. fejezet: Lajos halála
Tizenhatodik fejezet.

Lajos halála.

Hagyjuk el rövid idôre Erzsébetünket, és kövessük Lajost oda, hová ôt léptei vezetik. 1227. Augusztus végén Szicíliába érkezvén, a császár ôt nagy örömmel fogadta, s innen vele együtt ment Brundúzium nevû tengeri városba. Mielôtt hajóra szállottak, Lajos a császárral sz. András szigetére ment, ahol a háboru módjáról és egyéb állami dolgokról értekeztek. A hidegebb égalj alól jövô keresztesekre az olasz ég hôsége lankasztólag hatott, és sokan lázba estek, köztök Lajos is. Nem gondolván azonban bajával, külön hajóra szállott a császárral, és Otrantóba mentek a császárné üdvözlésére; itt már a láz nagyobb fokra szállt, s Lajost ágyba dönté. Érezte ô a baj öldöklô hatalmát, s megnyugodva az Úr végzésén, készûlt a halálra.

Kívánságára a jeruzsálemi pátriárka látta el a végszentségekkel. A körülötte álló hû lovagjait felkérte, vinnék el a már említett gyürût Erzsébetnek, és temetnék el testét, ha pedig visszajönnek a sz. földrôl, vigyék haza csontjait a reinhardsbrunni kolostorba, ahol nyugodni akart. Ezután szende képzelmek fogák el a beteg agyát. Hófehér galambokat látott maga körül repkedni, s mondá, hogy ezekkel együtt fog lelke elszállani. Meg is történt az, mit elôre látott, s az Úr 1227-ik évében, Szeptember hó 21-én, tiszta lelke felszállt az égiek honába. Hûlt tetemei az ôt megilletô tisztelettel koporsóba tétettek és eltemettettek.

És így megtörtént az, amit Lajos gyászos elôérzetében mintegy elôre látott, amitôl Erzsébet annyira rettegett, amit kis gyermekei elôre megmondottak, midôn jó éjtszakát kivántak neki búcsúzáskor, -- öntudatlanúl -- örök jó éjtszakát mondva. Lajost nem az bántotta, hogy ily ifjan kelle meghalnia, de az, hogy részt nem vehetett a háborúban, és így fogadalmát nem teljesítheté, s nem vitézi módon a harcmezején, hanem párnák közt kelle életét bevégeznie. Világi gondok nem zavarták meg élte végperceit, sôt, bármily lángoló hévvel szerette is nejét, még azon gondolat sem vált nehezére, hogy ôt többé a földön nem fogja látni, mert élt keblében a hit s a megtörhettlen remény, hogy ama boldog hazában találkozni fognak. Ilyen a valódi keresztyén ember halála, ki a földi, mulandó életet zarándoklásnak tekinti, mely zarándoklásnak célpontja ama másik haza, hol a megdicsôûltek örökké élnek.


17. fejezet: Erzsébet meghallja Lajos halálának hírét
Tizenhetedik fejezet.

Erzsébet meghallja Lajos halálának hirét.

Képzelhetjük, hogy a hírnökök, kik Lajos halálának hírét Thüringiába hozták, nem nagyon siettek gyászjelentésökkel. És így már beállott a tél, midôn a Wartburgba érkeztek. Az ifju hercegné ez idô alatt negyedik gyermekének adott életet, s így állapota olyan volt, mely a legnagyobb kíméletet igényelte.

Voltak Erzsébetnek számos ellenségei mellett tisztelôi is, kik elôre látták, mily borzasztó hatást teend reája a gyászhír, s ezért a lehetô legnagyobb kímélettel akarták azt tudtára adni. Még Zsófia hercegnô is le tudta gyôzni ellenszenvét menye iránt, s a gyászhír hallatára, meggondolván mennyire szerette Erzsébet az ô fiát, anyai érzések tölték el kebelét a fiatal özvegy iránt. S azért önmaga vállalta el a gyászesemény közlését, de szigorúan megparancsolá az egész udvari személyzetnek, hogy mindaddig egy hanggal se merészeljék elárulni az eseményt, míg ô azt idején valónak nem fogja találni. Végre már nem lehetett tovább folytatni a titkolódzást. A hercegné tehát néhány lovag és udvarhölgy kíséretében meglátogatá Erzsébetet, ki ôt a tisztelet minden jeleivel fogadta. Midôn helyet foglaltak, így szólt a hercegnô leányához: ,,Bátor szívvel légy szeretett leányom, s ne essél kétségbe a felett, amit hallani fogsz fiamról.'' Erzsébet azt hiven, hogy Lajos talán a pogányok kezeibe kerûlt, így szólt: ,,Ha bátyám fogva van, Isten segélye és barátaink karja ki fogja ôt menteni''. De a hercegné így szólt: ,,Légy erôs, kedves gyermekem, és fogadd e gyûrût, melyet neked Lajos küld, mert ô -- nincs többé!'' ,,Oh anyám! mit mondasz?'' kiálta Erzsébet. S még egyszer ellebbent a vészteli szó Zsófia ajkairól: ,,ô meghalt!'' Villámként hatott ez Erzsébetre. Kezeit összekulcsolván felkiálta: ,,Ô meghalt? ó akkor meghalt reám nézve a világ, és minden ami benne örömöt szerez!'' Fájdalma nem engedé egy helyben maradni, felugrott, jajgatás és sírás között járta be az egész palotát, férjének kedves nevét hangoztatva, de mire csak a kegyetlen viszhang felelt.

Zsófiát nem kevésbbé hatotta meg a hír; midôn az ájultan összerogyott Erzsébetet hölgyei szobájába hozták, és ô ismét hangos zokogásba tört ki, anyja sem bírta visszatartani könnyeit, s menyével együtt siratá a felejthetetlen fiút. Egész Wartburg, egész Thüringia mély gyászba borúlt a szeretett fejedelem halála felett.

Azonban az Úr kegyelme leszállott szolgálójára, s amit emberi vigasz nem volt képes létre hozni, megtette az Isten akaratában való szent megnyugvás.


18.fejezet: A pohár még inkább megtelik. Erzsébet kiûzetik Wartburgból. Anyai fájdalmak. Szenvedések. Hálátlanság. Mennyei vigas
Tizennyolcadik fejezet.

A pohár még inkább megtelik. Erzsébet kiûzetik Wartburgból. Anyai fájdalmak. Szenvedések. Hálátlanság. Mennyei vigasztalás.

Még nem telt be a pohár! Nem volt elég mély a seb, melyet Erzsébet szeretô szívén a halál hideg keze vágott. Nagyobb keserûségek várakoztak reá. Ô, ki mindenét másoknak áldozta fel, s jótevôje volt a környezetnek, melyben élt, nem talált szeretô szívre senkinél; s akik szánták is, a hatalmasabbaktól való gyáva félelembôl gyáván elhagyák, sôt üldözék.

Nem sokára Lajos halála után, ennek fivére a gôgös és csak világi élvezetekre hajló Henrik, ki megfogadta volt bátyjának, hogy oltalmazni fogja Erzsébetet, de kinek szemeiben Erzsébet kegyes élete folytonos szálka volt, ösztönöztetve gaz tanácsadók által; ezeket megbízta, hogy sógornéját gyermekeivel együtt a várból kiûzzék.

Erzsébet épen anyjánál volt, kivel közösen bánkódtak a szenvedett veszteség felett, midôn Henrik küldöncei ôt felkeresték. Durván szemére vetették, hogy a tartományt tönkre tette oktalan pazarlásaival, hogy férjét is megrabolta, s kijelenték, hogy Henrik fogja átvenni a kormányzást, neki pedig rögtön távoznia kell. Erzsébet alázatosan könyörgött, adnának neki idôt, míg fájdalma némileg csillapúl, de hasztalan. Zsófia, fiainak e kegyetlen és aljas tettén felbôszûlve, látni kivánta ôket, s velök beszéllni; most érezte csak az ô anyai szíve, mily különbség van ezek és Lajos között. Erzsébetet keblére szorítá és nem bocsátá el. De a küldöncök kijelenték, miszerint urok megmásíthattlan akarata, hogy Erzsébet azonnal távozzék a várból. Látván mindketten, hogy itt nincs remény, elhatározta Erzsébet, hogy távozik. Anyja lekísérte ôt a vár udvaráig, hol két hölgye Gúta és Izentrúd már várakoztak reá gyermekeivel. A legkisebbet keblére ölelvén, a többieket pedig maga köré gyûjtvén, hagyta el a palotát a felséges királyleány, hol ô vala úrnô; távozott onnan, hol ifjusága legszebb éveit tölté. A szeretetre méltó szende királyleánynak, ki a koldusoknak is szállást adott, a zord téli zivatarban ki kelle költöznie a hajlékból, melyben egy nappal elébb még ô parancsolt, s nem tudá, hová fogja saját és kisdedeinek fáradt fejét nyugalomra hajtani. Mily királyi fénynyel vonúlt ô itt be tizenhat évvel elébb, s mily fénytelenûl kelle távoznia most, négy neveletlen gyermekével! S mi döntötte ôt ily nyomorba? Az, hogy a keresztyén szeretetrôl szóló parancsot valósággá tette.

Erzsébet a Wartburgból kiûzetik

A tél zord hidege borítá a vidéket; az északi szél metszôn sivított keresztül a fák lombvesztett ágain, s ily idôben vonúlt ki a kisded csapat, mely még a hideg fájdalma ellen sem volt kellôleg felruházva. Elôl ment Erzsébet nagyobbik leánya, mögötte az anya, az egyik kisded kebelén, a másik köpenyének redôibe bújva, végre a fiu anyjának ruhájába kapaszkodva, dideregve és fázva, s vissza-visszanézett az elhagyott palotára, mintha kérdené, mit jelent az, hogy ily idôben hagyák azt oda.

A fiatal tartománygróf aljas érzelmeirôl tesz tanuságot azon hirdetés, melyben kijelenté, hogy ellenségeinek fogja tekinteni mindazokat, kik Erzsébetet hajlékokba befogadják.

És így Erzsébet hasztalanúl kopogtatott Eisenach házainak ajtain, körülvéve négy gyermekétôl, senki sem mert dacolni a fejedelem tilalmával; könyörtelenûl elûzék azt, ki még rövid idô elôtt ugyanazon hajlékokba mint a szeretet angyala szállott le. Végre a korcsmába ment, honnan nem engedé magát elutasíttatni, mondván, hogy az ily közhelyen mindenkinek van joga menedéket keresni. A korcsmáros tehát a sertésólba szállásolta ôt gyermekeivel és hölgyeivel együtt.

Mily változás! Az, ki elébb dús termekben fényes cselédségtôl környezve, szükséget és nélkülözést nem ismerve élt, most, az emberiség szégyenére sertésólban lakik, s boldog, ha innen nem ûzi ki az emberek embertelensége. -- De miként az arany is tûzben tisztúl, úgy kell az ember lelkének is a szenvedések tüzén keresztül vándorolnia; s Erzsébet pohara még eddig sem telt be!

Korán reggel, midôn megkondúlt a harangszó, Erzsébet felkelt és a templomba ment, s kérte a szerzeteseket, énekeljék el a Téged Isten dicsérünk kezdetû hálaadó éneket, hálát kivánván adni Istennek, hogy ôt ily szenvedésekre méltatta. De apró gyermekeire pillantva, éles fájdalom járta át anyai szívét, mert dideregtek a hidegtôl, és kenyeret kértek éhségök csillapítására. Oda hagyta tehát a templomot, s kéregetni járt a házakhoz, de hasztalan. Végre egy szegény pap megosztotta vele sovány eledelét, s ennél tölté gyermekeivel együtt szalmán hálva a következô éjet. Üldözôi ezt megtudván, kizavarták onnan, és reá parancsoltak, hogy egy bizonyos fôúr házához menjen, ki neki legnagyobb ellensége volt. Ez ember nem is borzadott ôt egy hideg, fûtetlen kamrába zárni, sôt még az eleséget is megtagadta tôle, és nejével együtt a legkebellázítóbb durvasággal bánt vele. Itt ismét kemény próbára tétetett, gyermekei fáztak és éheztek; másnap elhagyta e helyet és így szólt: ,,Köszönöm nektek ó falak, hogy oltalmaztatok ez éjjel, amennyire ezt tehettétek! Szívem mélyébôl mondanék hálát uratoknak is, de Isten látja lelkemet, nincs miért!''

Visszatért most ismét a fogadóba, ahonnan nem ûzhették el. De a nap nagyobb részét a templomban tölté. A nyomor az eddigieknél is nagyobb áldozatot követelt most tôle. Találkoztak könyörûletes szívû emberek, kik készek voltak gyermekeit magokhoz venni, s Erzsébet, hogy ôket az éhenhalástól megmentse, a végsô vigasztól is kénytelen volt magát megfosztani, és így gyermekei, mindenik más-más háznál, elhelyeztettek. Ami drágaság épen rajta volt, midôn a várból elûzeték, eladta, s még ezen csekély összegbôl is segített olyanokon, kik nálánál is szegényebbek valának. Saját élelmét kézi munkával kereste meg. Ily isteni türelem úgy látszik enyhítette üldözôinek mérgét, de azért az eisenachiak még sem merték házaikat megnyitni befogadására, sôt a hálátlanság rút vétkével az eddiginél is keserûbb módon kelle megismerkednie.

Volt Eisenachban egy szegény vén asszony, kihez nem egyszer szállott be a jótékonyság angyala Erzsébet képében. Egy ízben találkozott vele a hegyek között folydogáló patakocska mellett, mely itt-ott mély volt, mert a tímárok bôrcserzésre használták, s használják mai napig, s e célra helylyel-közzel gödröket ástak bele. Híd nem volt, s csak egyes bele dobott kövekre lépve lehetett rajta általmenni. A patak közepén összeértek, mert a banya nem akarta bevárni, míg Erzsébet átmegyen azon, s nem tért ki elôle; hanem, hogy maga odább mehessen, Erzsébetet a mély sárba lökte; de a szent szenvedôt nem hozta ki sodrából e bánásmód; angyali szendeség ragyogott megdicsôûlt arcán, midôn bemocskolt ruháját a patak vizében megmosta, szívének sebét pedig a Megváltóra való gondolatban gyógyítá meg. Végre sehol sem találván menhelyet, az általa Wartburgban épített kórházban vonta meg magát.

Ily nagy szenvedések és ily megnyugvás megérdemelték, hogy az Úr könyörûlô pillantását meg ne vonja tôle. S azért megjelent neki az Üdvözítô és mondá: ,,Ha te velem akarsz maradni, úgy én is veled maradok;'' mire Erzsébet így felelt: ,,Ó igen Uram! ha te velem maradsz, én is veled maradok. Nem képes szívemet betölteni senki, csupán te!''


19. fejezet: Egy kis napsugár. Erzsébetet meg akarják házasítani
Tizenkilencedik fejezet.

Egy kis napsugár. Erzsébetet meg akarják házasítani.

Vannak olyan természetû emberek, kik érezvén azt, miszerint mások náloknál sokkal szebb és nemesebb lélekkel bírnak, ezeket gyûlöletökkel üldözik, mert irígylik azoknak tökélyét és nem képesek magok is a tökélynek azon fokára emelkedni. Ilyenek azután, kivált ha magasabb rangúak, mindenféle kivetni valót találnak amazokban. Ilyen volt mint láttuk Zsófia hercegasszony, ki azt hivé, miszerint Erzsébet alázatossága meg nem egyezik a fejedelmi méltósággal; szeretett volna pompázni menyével, miután ez testi-lelki bájokban ékeskedett. Most azonban a gyengédebb nôi érzés nyert gyôzelmet az ô szívében. Legjobban tudta ô, hogy Erzsébet szenvedései a legnagyobb méltatlanságok, melyek valaha ily fejedelmi hölgygyel elkövettettek, s miután fiait nem bírta iránta gyengédebb bánásmódra hangolni, tudósítá Erzsébet anyai nagynénjét Mathildot, a kitzingeni klastrom fejedelemasszonyát, Erzsébet szomorú sorsáról. Ez Októberben volt 1228-ban, midôn Erzsébet már háromnegyed éven át élt a leírt sanyarúságok között. Mathild azonnal kocsit küldött érette, melyben Erzsébet és gyermekei, s egy mást, melyben Gúta és Izentrúd hozzá vitettek.

Erzsébet anyai szíve repesett az örömtôl, midôn gyermekeivel újra egyesûlhetett. Itt élt ô most ezen rokonának gondossága alatt, míg nagybátyja meráni Ekbert, a bábenbergi püspök vette ôt magához és Bottenstein várát rendelkezésére bocsátá, ellátva ôt mindennel, amire szüksége vala.

Most tehát Erzsébet ismét boldognak érezte magát, vele voltak gyermekei és két hû hölgye, ezeken kivül két lovag, két komorna és két más cseléd képezték házi személyzetét.

Nem sokára azonban az eddigiektôl eltérô aggodalom köszöntött be. Nagybátyja, a bábenbergi püspök, látván ifjúságát és szépségét, tanácsosabbnak vélte ha Erzsébet ismét férjhez megy, s azért eltökéllett szándéka volt ôt valamelyik fedelemmel megházasítani. Megmondta ezt neki azon hozzáadással, hogy az özvegygyé lett II. Frígyes császár igen ohajtaná kezét és szívét megnyerni. Meghallván ezt Erzsébet hölgyei nagyon megrémûltek, mert úrnôjökkel együtt ôk is megfogadták, hogy férjhez nem mennek.

Tudjuk mily végtelen szeretettel csüggött Erzsébet férjén. Valamint a kagylónak legdrágább kincse a gyöngy, mely könnyeinek megkövûlésébôl támad, s így egyszersmind legnagyobb fájdalma is; úgy volt Erzsébetnek férje iránti szerelme nem csupán legdrágább kincse, de egyszersmind legnagyobb fájdalma is. De másrészt ô nem volt azon nô, ki egy embernél több iránt táplálhatta volna e magasztos érzelmet, s midôn ez egy meghalt, meghalt benne egyszersmind a szerelem fellángolása. A tiszta lelkek egyik erénye az állandóság, s úgy látszik valódi és örökké tartó szerelem ritkán lakik kétszer egy ember szívében. Azért Erzsébet el is határozta, hogy férje halála után nem fog többe férjhez menni, és megvigasztalá hölgyeit mondván: ,,Tudjátok mit fogadtam. Megingatni elhatározásomban nem fog semmi. Meghalt nekem Lajossal a világ, és inkább megcsonkítanám arcomat, hogy utálattal fordúljon el tôlem mindenki, semhogy férfiu karjaiba vessem magamat.''


20. fejezet: Lajos tetemei hazahozatnak és Reinhardsbrunnban eltemettetnek
Huszadik fejezet.

Lajos tetemei hazahozatnak és Reinhardsbrunnban eltemettetnek.

Alig hogy Erzsébet Bottensteinba költözött, Bábenbergbe szólítá ôt onnan egy fájdalmas kötelesség. Lajosnak csontjait szállították haza Olaszországból, hogy hazájában tisztességes módon eltemettessenek. A bábenbergi székesegyházban tartatott meg az elsô gyásztisztelet. Csak az Úr itélheté meg mily fájdalom és mily szeretet lakozék Erzsébet szívében, midôn férje hûlt maradványait szemlélte. Könnyeivel öntözé és csókjaival halmozá el a csontokat, élettelen maradványait annak, kit oly gyengéden szeretett és kitôl oly híven viszontszerettetett. Midôn fájdalmából magához tért, az égre emelvén szemeit így szólt: ,,Hálát adok neked Uram, hogy megvigasztalál, és még egyszer látnom engedéd legalább csontjait annak, kit anynyira szereték. Tudod Uram, hogy oda adtam volna a világ minden javait, ha ôt megtarthatom, szívesen élnék egész életemen át szegénységben, sôt koldus állapotban, csak ôt bírhatnám. De nem zúgolódom szent rendelkezéseid ellen!''

A halottas szertartások végeztével Erzsébet azon thüringi nemeseket fogadta, kik férje tetemeit elhozák, és szelíd panaszszal beszéllte el nekik szomorú sorsát melyben élt férje halála óta, és kérte ôket fogják pártját gyermekeinek. Elhatároztatott, miszerint Lajos tetemei haza vitetnek Thüringiába, és a reinhardsbrunni családi sírboltban fognak örök nyugalomra tétetni. Mielôtt azonban eltávozának, a püspök is értekezett az említett nemesekkel és lovagokkal, hogy Erzsébet visszanyerje hozományát és beigtattassék régi birtokába. Ezek meg is igérték, hogy híven el fognak járni úrnôjök dolgában.

Megérkezvén a halottas menet Reinhardsbrunnba, Lajos tetemei az egész család jelenlétében örök nyugalomra tétettek, 1228-ban.

Képzelhetô hogy egész Thüringia képviselve volt a szertartáson. Megjelent a fejedelmi család minden tagja, a lovagok, nemesek és töméntelen nép sokasága. Lajos csontjai egy kôbôl faragott koporsóba tétettek, de a hitujítás korában a koporsó feltöretett, a csontok szétszórattak, és csupán a koporsónak egy töredéke mutatja mai nap, hol nyugodott e nemes lélek földi hüvelye; de azért emléke fenmaradt a nép szívében századokon keresztül, mely ôt szentnek nevezé, bár formaszerûleg az egyház által nem igtattatott is a szentek sorába. De ha ez nem történt is, annyi áll, hogy ô volt legméltóbb arra, hogy Erzsébet férje legyen.


21. fejezet: Ismét napsugár
Huszonegyedik fejezet.

Ismét napsugár.

Befejeztetvén a temetési szertartások, összegyûltek a thüringi lovagok tanácskozandók, hogyan tegyenek eleget a bábenbergi püspöknek adott igéretöknek. Elhatározták, hogy a négy legelôkelôbb közôlök Henrikhez menjen, és szemére vesse galád eljárását. Ezek valának Varila Walther és fiai Rudolf, Berstetten Ludolf és Herba Hartvig. Varila Rudolf volt a szónok. Halljuk, mily nyelven beszéllt e bátor és vitéz fôúr azzal, ki neki fejedelme volt ugyan, de kitôl azért nem félt, mert az igaz ügyet védelmezte.

,,Uram, szólítá meg Henriket Varila, barátim, a te alattvalóid kik itt jelen vannak, felkértek hogy szólnék hozzád az ô nevökben. Frankóniában és itt Thüringiában oly megrovandó dolgokat hallottunk viseletedre nézve, hogy megrettentünk és pirúlnunk kelle azon, hogy a mí hazánkban, és a mí fejedelmi házunkban ily istentelenség, hûtlenség, és a becsûletrôl való megfeledkezés találtatik. Mit tevél ifju fejdelem? s ki adta neked e tanácsokat? Hogyan, te kivetetted váraiból és városaiból, mint valamely megesett nôt, fivérednek nejét, a szegény, megtört özvegyet, egy dicsô király leányát, akit megtisztelned és vigasztalnod kell vala? Saját jó hírednek megvetésével átadtad ôt a nyomornak, és koldús módra hagytad bolyongani. Mialatt fivéred eltávozott, életét az Isten dicsôségeért feláldozni: te az ô árváit, kiket védelmezned, és atyai szeretettel ápolnod kell vala, eltaszítád magadtól, sôt még anyjoktól elválni is kényszerítéd, nehogy vele együtt éhen haljanak! Ez-e a te testvéri kegyeleted? erre tanított-e téged bátyád, az erényes fejdelem, ki még legutolsó alattvalójával sem bánt volna így? Nem, még a míveletlen pór sem volna ily hitszegô a hozzá hasonlók iránt; és te fejdelem, bátyád és az övéivel szemben voltál ilyen! Hogyan bízhatunk ezután a te hûségedben és becsûletedben? Tudhatod azt is, hogy mint lovagnak kötelességed volna az özvegyeket és árvákat oltalmaznod, s ime te magad vagy, ki elnyomod fivérednek árváit és özvegyét! Mondom neked ez égbe kiált!''

Zsófia hercegné hallván ez igazságos panaszokat zokogásra fakadt, Henrik pedig fejét lecsüggesztve nem mert szólani. A bátor Varila pedig folytatá: ,,Fejdelem, mit féltél egy szegény, beteg, elhagyatott és kétségbeesett asszonytól, ki egyedûl áll ez országban barátok és szövetségesek nélkül? Mit ártott volna neked e szent és erényes hölgy, még ha meghagyod vala is úrnô gyanánt minden váraiban, mert jogosan még a kormányzás is ôt illeti fia kiskorúsága alatt? Mit fognak mondani a többi országokban?! Oh mily gyalázat; elpirúlok ha erre gondolok. Tudd meg, hogy megbántottad az Istent, megbecstelenítetted Thüringiát, beszennyezted saját és nemes házad hírnevét, és én valóban félek, hogy az Isten haragja fog ez országra nehezedni, hacsak meg nem bánod amit tettél és ki nem békûlsz e nemes hölgygyel, és gyermekeinek vissza nem adod, amit tôlök elvettél.''

A jelenlevôk meglepetve hallgaták az igazság bajnokának e bátorságát, és halotti csend uralkodott a teremben. Midôn hosszú, kemény tél jéglepellel borítja a vizeket, s megérkezik azután a tavasz meleg szellôje, és fuvalma alatt olvad s ropog a jégfedél, a kiáradó víz annak töredékeit magával sodorja. Így Henrik szíve, melyet eddig az igazságtalanság jégkérge borított, felengedett a bátor, a szív mélyeig ható szavak hallatára, s a keblébôl kitörô könnyek mutaták, hogy beköszöntött lelkében a tavasz. Ki is jelenté azonnal bánatát a történtek felett, és megigérte hogy Erzsébetet és gyermekeit visszahelyezi jogaikba, bár egyik mellette állónak halkan mondá: ,,ha egész Németország Erzsébet tulajdona volna, rövid idôn azt is elajándékozná a szegényeknek.'' Innen a lovagok Erzsébethez menének és tudósíták járatok eredményérôl, de midôn azon feltételek megbeszéllésére kerûlt a sor, melyeket Henriktôl igényelni kellene, Erzsébet nemes szívérôl tett ismét tanuságot, mert felkiáltott: ,,Nekem nem kellenek az ô birtokai, semmi ami szórakoztathatna, hanem igen hálás leszek sógorom iránt, ha menyasszonyi hozományomat és özvegyi hitbéremet kiadja, hogy azzal szabadon rendelkezhessem!'' Ezután elmentek Henrikért; ki anyja és fivére Konrád kiséretében eljött, s bocsánatot kért Erzsébettôl a történtekért. A szent özvegy sírva borúlt sógora keblére, és neki szívbôl megbocsátott.

Erzsébet megkapta amit kivánt; de miután ezt is nem a maga számára hanem szegényeinek tartá fenn, ismét oly szegény lôn, mint elébb. Fia Hermann részére biztosíttatott a fejedelemség, de Henrik lôn helyettese mindaddig, míg nagykorúságát el nem érendi.

Ezek megtörténvén, a lovagok haza tértek, kiki saját várába. Erzsébet pedig a család többi tagjai és gyermekeitôl kísértetve visszatért a Wartburgba, honnan oly csúfosan elûzetett.

Ismét kisütött a nap a fellegek közôl!


22. fejezet: Erzsébet megkapja az ôt illetô részt. Góthában kórházat épít. Marburgba vonúl s ott is kórházat épít egy kápolnával
Huszonkettedik fejezet.

Erzsébet megkapja az ôt illetô részt. Góthában kórházat épít. Marburgba vonúl s ott is kórházat épít egy kápolnával. Erzsébet életmódja Marburgban. Elválik gyermekeitôl.

Henrik gróf most hû maradt igéretéhez, és Erzsébettel a rangjához illô tisztelettel bánt. Ez idôben alapította Erzsébet Góthában a Mária-Magdolna kórházat, mely késôbb temetôvel és templommal is elláttatott. Régi életmódjához hû maradt most is, a szegénység és alázatosság maradtak sarkalatos erényei. Nem tetszett ez azoknak, kik nem értették meg az ô nagy lelkét s a gúnyolódás és durvaságok ismét gyakoriak lettek. Ostoba és ôrûlt: ez volt azon két szó, melylyel ôt folyton bántották, és ô azt a legnagyobb nyugalommal viselte, sôt azt is, hogy anyósa Zsófia hercegné ismét hûlni kezdett iránta.

A jámbor lelkek azonban jó indulattal viseltettek irányában most is; és az új pápa IX. Gergely több ízben megvigasztalta ôt leveleivel. Utasította Konrád mestert is, hogy ezentúl még nagyobb gonddal viseltessék Erzsébet iránt, ki eltökéllte magát sz. Ferenc szerzetébe lépni. Erzsébet Konrádhoz fordúlt és kérte ôt, engedné meg, hogy önkénytes szegénységben élhessen, és a táplálkozására szükségeseket koldus módra szerezze meg magának, amije pedig van, teljesen kioszthassa a szegényeknek. De Konrád ebben semmiképen sem akart megegyezni, s azért Erzsébet elhatározá, hogy más módon fogja magát megalázni.

Sógorához fordúlt tehát és felkérte ôt, jelelne ki számára valamely helyet, ahol életének hátralevô részét tölthetné. Henrik erre Marburg városát adta neki, minden hozzátartozóival együtt, és még 500 márka ezüstöt igért, hogy ott magát kényelmesen berendezhesse. Erzsébet nem sokára oda hagyta a Wartburgot, és követé lelki atyját Marburgba, de itt sem maradhatott meg, részint irígyeinek üldözései miatt, részint mert alázatosságát sértette a jó marburgiaknak iránta kitüntetett rendkivüli tisztelete; s azért egy, Marburghoz félórányira esô, Wehrda nevû falucskában, a Lahn folyó mellett egy majorságba költözködött és itt tartózkodott míg Marburgban egy fából és sárból épített kunyhócskája elkészûlt, melyben életét befejezni ohajtotta. Ebben vonúlt meg, lemondván a kastélyról melyet neki Henrik átadott. Azonban, Wehrdában való tartózkodása alatt Marburgban kórházat is építtetett még meglevô pénzébôl, és abba szegény betegeket vett fel. Önmaga pedig letevén véglegesen minden világi öltönyt, Konrád mester kezeibôl színtelen, durva darócruhát vett által, azt viselendô ezentúl mindig, s két hû hölgyével együtt felvéteté magát a sz. Ferenc rendjébe.

Ez idôtôl kezdve Erzsébet élete a legnagyobb önsanyargatások és önmegtagadások szakadatlan láncolata volt. Ezt részben az akkori kor szelleme hozta magával. Lelkiatyja Konrád mester ôt a maga felfogása szerint akarta a tökély útjára vezérelni, s azért megvont tôle minden alkalmat, mely képes lett volna gondolatait a földiekre irányozni. Hogy teljesen szabad legyen minden gondtól, anyai szívétôl kivánta a legnagyobb áldozatot, azt t. i. hogy gyermekeitôl örökre megváljék. Képzelhetô Erzsébet fájdalma, ki tudta és érezte, hogy az anyai szeretetet az Isten önté a nôi szívbe; elôtte állott az Üdvözítô anyja, ki szintén nehéz szívvel látta szent fiát magától elvitetni. De -- örökös engedelmességet fogadott, s így fejet kellett hajtania a szigorú parancs elôtt. Fia Hermann a kreuzburgi várba vitetett, és itt neveltetett; valószinûleg legidôsebb leánya Zsófia is, ki már ekkor el volt jegyezve a brabanti herceggel. A másik Zsófia a kitzingeni, s Gertrud az altenbergi zárdába kerûlt, melynek apátnôje lett, és 71 éves korában szent életet élve, múlt ki. És most Erzsébet tökélletesen megvált mindattól, ami ôt még a világhoz köthette volna. Ruházata a legszegényesebb, s ahol rongyos, különféle színû foltokkal vala fedve. Ételei még a legigénytelenebb ízlést sem lettek volna képesek kielégíteni. Családi boldogság, fejedelmi csillogó palota, drága öltözékek, válogatott ételek --, és elválás, sárkunyhó, darócruha, ízetlen ételek, valóban oly ellentétek, melyeknek elviselésére emberfeletti önmegtagadás szükségeltetik.

Ki írhatná le mily alázatossággal és gyönyörrel viselte el Erzsébet a legszolgaibb munkákat; gyakran elküldötte cselédeit, hogy távollétök alatt helyettök ô végezze el munkáikat. Az általa Marburgban alapított kórházban naponként töltött néhány órát, s az itt levô betegekkel épen úgy bánt, mint ezt már fentebb leírtuk. Most is, mint mindig, azok valának kiváló gondosságának tárgyai, kikhez mások még közeledni sem mertek, a betegség utálatossága miatt. Annyira ment túlbuzgóságában, hogy Konrád mester gyakorta a legnagyobb szigorral tiltá meg azt neki. De nem csupán a kórházban levôket ápolta, hanem, a merre csak beteget tudott, meglátogatta és ellátta minden szükségessel, nem tartván meg magának semmit is mindabból mit Henriktôl kapott, s a saját szükségei fedezésére valót kézi munkájával kereste meg. Habár nem vagyunk is képesek mindenben utánozni példáját, el nem tagadhatjuk tôle bámulatunkat.


23. fejezet: Endre király felszólítja leányát jönne haza Magyarországba
Huszonharmadik fejezet.

Endre király felszólítja leányát jönne haza Magyarországba.

Még csak egy kísértet jött megháborítani Erzsébet nyugalmát. Endre király, úgy látszik nem sok részletet hallott szeretett leánya életébôl, mert csak most, midôn már a marburgi kunyhóban vonúlt meg, küldött hozzá követeket Bánfi gróf vezetése alatt, hogy ôt visszahívják hazájába.

A követség Erzsébetet Wartburgban kereste, de onnan Henrik gróf ôket Marburgba utasítá, ahol mint mondá a ,,bolond Erzse'' mindössze is bélpoklos koldusokkal foglalkozik.

Erzsébet épen a szegények számára fonalat font, midôn Bánfi odaért. Látván királyának leányát ily nem királyi körülmények között, könnybe lábadtak szemei, s esedezett térne vissza hazájába. De a szent nô már kitûzte volt életének célját, ô azon helyen akarta bevárni, hogy az Úr elszólítsa az örökkévalóságba; és azért a követeknek kijelenté, miszerint bármennyire szereti is atyját és szülôföldét, ô oda többé nem térhet vissza. Szent fogadás köti azon alacsony viskóhoz, melyben él, és egyedûli életcélja saját tökélyének munkálása. -- Nem akart visszamenni azért sem, mert félt, hogy visszatérve az udvari élet fénykörébe, nem lesz képes ott saját, választott életmódját folytatni.


24. fejezet: Szegények lakomája. Gúta és Izentrúd elválnak Erzsébettôl. Csodás esemény. Hálátlanság
Huszonnegyedik fejezet.

Szegények lakomája. Gúta és Izentrúd elválnak Erzsébettôl. Csodás esemény. Hálátlanság.

Henrik, bár nem szerette is Erzsébetet, megadta neki mindazt amit igért. Erzsébet pedig, hogy mindenrôl lemondhasson ami ôt legtávolabbról is szórakoztathatná, eladta mindenét, s elhatározta többé semmit sem bírni, és mindent egyszerre kiosztani a szegények között. Azért is egy napra az egész vidékrôl huszonöt mérföldnyi kerületben minden szegényt és beteget összehivatott és az ezernyi ezerbôl álló sokaság között, mindenkit részeltetvén adományában, kiosztotta mindenét. Eltávozván este felé a tömeg, a nyomorékok visszamaradtak. Ezeken szíve megesvén, a kertben összegyûjté ôket és a hold fényében vendégséget szerzett számokra, és tüzet gyújtatott, hogy melegedhessenek. A szenvedôk elbájolva ennyi jóságtól, örömökben, mit már régen nem éreztek, énekelni kezdtek. Erzsébet, elérzékenyûlve a jeleneten így szólt övéihez: ,,Nemde mondám, hogy az embereket boldogokká kell tenni, amennyire csak lehetséges.'' Arany szavai a gyermeki kedélynek! Bárcsak megszívlelnék a föld hatalmasai.

Bár Erzsébet már eddig is teljesen alávetette akaratát Konrád mester akaratának, azt ezentúl még inkább tevé. És így lemondott arról, ami még a legszegényebb embert is gazdaggá teszi. Megtiltatott most neki a pénzbeli alamizsna, utóbb az is, hogy élelmet adjon a szegényeknek, s mindez csak azért, hogy ezen egyetlen még fenmaradt szenvedélyérôl, a jótékonyság szabad gyakorlásáról is lemondjon.

De még mindig volt valami, ami Erzsébetet emlékeztetheté régi dicsôségére, boldog napjaira. Izentrúd és Gúta, az ô legkedvesebb hölgyei, kik szintén résztvettek az ô ajtatossági és önsanyargatási gyakorlataiban. Távozniok kelle tehát ezeknek is, hogy helyet adjanak egy durva és mogorva vén cselédnek, s egy borzasztóan csúnya és neveletlen pórleánynak, kiket Konrád mester most Erzsébet mellé rendelt, és kik mindenképen érezteték vele hatalmokat. Izentrúd különösen kedves volt Erzsébet elôtt, vele közölte lelke minden gondolatát, mindazon titkos túlvilági vígasztalásokat, melyekre az Úr ôt méltatta, midôn az ajtatosság szárnyain az éghez emelkedett. Gúta pedig öt éves kora óta volt vele folyton, vele neveltetett is, mint azt fentebb említettük, s így szívében az elsô helyet foglalta el férje és gyermekei után. Válnia kelle tehát ezektôl is, kik tanui valának egykori dicsôségének és boldogságának midôn Lajos még élt, kik követék ôt a nyomorba és szegénységbe. Le kelle mondani Erzsébetnek utolsó ártatlan örömérôl, velök együtt élni, és így vérzô szívvel mondák egymásnak az utolsó Istenhozzádot.

Még egy öröme maradt Erzsébetnek, az t. i. hogy gyermekeinek egyikét egyszer másszor magához bocsáthatta, s ilyenkor anyai szeretetének minden jeleivel elhalmozá ôket. A fel-fellángoló anyai szeretetnek e kéjeirôl is le kellett mondania, s ô e végsô áldozatot -- is meghozá, és gyermekeit már ezentúl nem látta.

Közeledik az idô, melyben az Úr magához fogja szólítani hû szolgálóját. Nem csodálkozhatunk tehát, ha olvassuk életirataiban azon számos csodás eseményt, melyek az ô imája és érdemeiért történtek. Csak egyet akarunk ezek közôl olvasóinkkal közölni, mely tanuságot tesz arról, hogy az Úr különös kegyével árasztotta el Erzsébetünket.

Egy napon, déltájban Erzsébet a templomba ment, mert jobb szerette ilyenkor látogatni meg az Isten házát miután ez idôtájt senki sem zavarta ájtatosságában. A templomhoz közeledvén egy szegény vakot pillantott meg, ki egyedûl volt és tapogatódzva járta körül a templomot; szemfedelei nyitva voltak mint bárki másé, de szemgolyója fel vala dúlva. Erzsébet hozzálépett és kérdezé mit csinál itt egészen egyedûl, s miért bolyong így a templom körül. Az felelé: ,,Ama nemes hölgyhez akartam menni, ki megvigasztalja a szegényeket, és Isten nevében alamizsnát akartam tôle kérni, de elébb ide jöttem imádkozni s körüljártam a templomot, mert szeretném tudni mily hosszú és széles, ezt pedig csak járva tehetem, mert nem látok.'' ,,Szeretnéd hát látni e templomot?'' kérdé Erzsébet részvétteljes szívvel. ,,Ha Isten engedné, igen nagyon szeretném; de születésemkor elvesztettem látásomat; soha sem láttam a napnak világosságát s az Isten foglya lettem.'' Azután elbeszéllte minden nyomorait. ,,Szívesen dolgoztam volna mint bárki más, folytatá, mert senkinek, még magamnak sem használhatok; az órák, melyek másnak oly rövidek, nekem végtelenûl hosszadalmasak. Midôn más emberek között vagyok, akik látnak, nem tudom az irígységet legyôzni magamban; ha egyedûl vagyok, sírok nyomorúságom felett, mert imádkozni sem tudok mindig, s még ima közben is szerencsétlenségemre gondolok.'' ,,Talán javadra szolgál, monda Erzsébet, hogy nem látsz, mert így kevesebbet vétkezel, mint tennéd amúgy.'' ,,Oh nem! kiálta fel a szegény világtalan, ôrizkedném a vétektôl, elvégezném a legdurvább munkát is, és nem gyötörtetném azon kínos gondolatok által, melyeknek ma is áldozata vagyok.'' Erzsébet a könyörûlet által legyôzetve mondá neki: ,,Esedezzél az Úrhoz, hogy adja vissza szemed világát, s én is veled fogok imádkozni.'' E szavak hallatára a szegény világtalan azonnal megérté, hogy Erzsébet az, kivel beszéll, s leborúlva a földre felkiálta: ,,Oh nemes hölgy, légy irgalmas irántam!'' Erzsébet azonban arra buzdítá, hogy imádkozzék, s ô maga is némi távolságban tôle térdre ereszkedett. S a világtalan csakhamar visszanyerte szemeit, és eddig üres szemgödreiben szép égszínû szemek ragyogtak, s ô felugorván körülnézett és Erzsébethez futott: ,,Asszonyom, kiálta, dicsôség az Istennek, kegyelme megszánt, most jól és tisztán látok, szavaid beteljesedtek.'' S a jámbor hercegné, ki a keresztyén anya okos gondosságát mindig öszhangba tudá hozni szeretetével, így szólt: ,,Most, hogy visszanyerted látásodat, gondolj arra, hogy Istennek szolgálj, kerüld a bûnt, dolgozzál, légy becsületes, alázatos mindenben.''

Sokszor hálátlansággal fizették meg Erzsébetnek a vett jókat azok, kiket bennök részesített. Egy ízben beteg asszony jött hozzá, és segélyeért folyamodott közeli szüléséhez. Erzsébet szállást rendezett be számára, ellátta minden kényelemmel, megkeresztelteté a gyermeket, s egy hónapig jól tartotta anyjával együtt. Midôn az asszony távozni készûlt, saját ruháiból öltöztette ôt fel, s ez, köszönetûl elment -- ott hagyván gyermekét. Azonban útközben, a lelkiismeret szava rút hálátlanságról vádolá, és visszatérni kényszeríté. Erzsébet a hûtlent szigorral, de kegyesen fogadta, és megbocsátott neki.


25. fejezet: Valódi buzgalom. Az irgalmasság cselekedetei
Huszonötödik fejezet.

Valódi buzgalom. Az irgalmasság cselekedetei.

Ne véljük mindazok után, amiket Erzsébet ajtatossági buzgalmáról, önsanyargatásairól, a szegények közötti alamizsna-osztogatásairól, szegénységérôl mondottunk, hogy ôt vakbuzgóság serkenté azon életmódra, melyet élt. Az alázatosság, könyörûlet, önmegtagadás forrása valóban az isteni szeretet volt. Ô azon két fô parancsot, mely Krisztus mondásaként az embert tökélyre emeli, nem szóbeli de lelki értelmében vette, mert a betü megöl, de a Lélek elevenít. Az Istent szerette lélekben és igazságban, nem pedig külsôségekkel. Midôn egykor meglátogatott egy klastromot, melyben oly szerzetesek laktak, kik fogadott szegénységben éltek, s neki megmutogaták a templomban levô gazdagon megaranyozott szobrokat, melyek roppant pénzértéket képviseltek, ô, látva a kolostor túlságosan szegényes voltát s a barátok szennyes és rongyos öltönyeit, így szólt: ,,jobb lett volna ez összeget magatok és mások élelmezésére és ruházására fordítani, s azt, akit a kép ábrázol, szívetekbe vésni.'' -- Egy drága és szép képet kínáltak egy alkalommal Erzsébetnek megvételre, s ô, szegényeire gondolva mondá: ,,a kép nem kell nekem, annak igazságát keblemben hordozom.''

Szomjazókat itatni

Utasoknak szállást adni

Látjuk e kevés vonásból is mily egészséges és józan felfogással bírt Istennek ez alázatos szolgálója, s így bízvást követhetjük az ô példáját. Midôn gyenge testét sanyargatá, ezt nem mutogatta mások elôtt az által, hogy kisírt szemekkel, hallgatagon, szomorú ábrázattal jelent volna meg, hanem ilyenkor, legélesebb testi fájdalmai közben volt legvidámabb és beszédes; sôt testi sanyargatásait is csak azon fokig vitte, amíg orvosa megengedte, nem akarván a túlzás által halálát siettetni. És midôn imádkozott, valóban nem követé azon farizeusok példáját, kiket az Üdvözítô külsôségeik miatt elitél, nem forgatá szemeit, nem sohajtozott, hanem vidám szendeség ömlött el arcán, és angyalnak hihetted volna, ki a földiekhez leszáll. Az önsanyargatásokat és külsô megalázódás jeleit akkor gyakorlá, midôn egyedûl volt.

Ha azt kérdezné valaki, mibôl tetszik ki, hogy valódi keresztyén módon élünk-e, és elértük-e a keresztyén tökély azon fokát, mely szükséges az üdvözûlésre, hivatkozunk az elébb említett két fô parancsra, s a Megváltó szavaival felelünk: ,,szeresd Uradat Istenedet teljes szívedbôl, lelkedbôl s minden erôdbôl, felebarátodat pedig mint tennenmagadat.'' Hogy Erzsébet ezt a legszebb, legtökélletesebb módon megtette, láttuk elbeszéllésünk folyamában. Igen, de a fent említett két törvény bôvebb magyarázatot kiván. Mikor teljesítjük e két törvényt?

Az elsôt akkor, ha Istent mindennek eléje teszszük, még életünknek is. Erzsébet ezt megtevé.

A másodikat bôvebben kell kifejtenünk.

A keresztyén vallás utasításai között, az irgalmasság testi és lelki cselekedetei mondják meg legvilágosabban, hogyan kell azt értelmeznünk. Lássuk most, megfelelt-e Erzsébet e második parancsnak is?

Mezíteleneket ruházni

Fogságban levôket vigasztalni

Az ember két fôrészbôl áll, a testbôl és a lélekbôl. Mindkettônek hogy fenmaradhasson, táplálékra van szüksége. Testünknek, hogy ép, egészséges, munkabíró legyen; lelkünknek, hogy tisztán megôriztessék az örökkévalóság számára. De nem mindenkit ajándékozott meg Isten mindazzal, ami e két különváló, de egy célra vezetô élethez szükséges. A világon a testi úgy, mint lelki javak egyenlôtlenûl vannak elosztva, egyiknek több, másiknak kevesebb jutott; de akinek több jutott, az egyszersmind azon kötelezettséget is örökölte, feleslegét megosztani azokkal, kik szükségben vannak.

Hogy teljes képét nyerjük Erzsébet valóban keresztyén és szent életének, röviden elô fogjuk adni miképen teljesíté ô az irgalmasság testi és lelki cselekedeteit.

Betegeket látogatni

Halottakat temetni

Beszélltünk már elbeszéllésünk folyamában, midôn Erzsébet életmûködésének fôbb vonalairól szó volt, egyrôl másról, ami ezek körébe vág. Elmondottuk mikép ápolta a betegeket, miképen táplálta az éhezôket, miképen enyhítette meg a szomjazóknak szomjuságát, miképen temette el a holtakat és vígasztalta meg a fogságban sínlôdôket. De ha Erzsébet még csak ezeket tette volna, nem emelkedett volna a tökély és szentség azon fokára, amelyen valósággal fényeskedik. Hogy ô a mezíteleneket ruházta, láttuk; hogy az utasoknak szállást adott, különösen a gyengéknek és betegeknek, azt is tudjuk, sôt többet, mert több helyen épített nekik menedék- és kórházakat. Teljesítette e szerint Erzsébet az irgalmasságnak testi cselekedeteit mind. Egy jámbor müvész szépen fogta fel a jótékony fejedelmi asszonyt azon képekben, melyek szemeink elé állítják ôt, midôn az emberi nyomorúságokat enyhíti, midôn látjuk ôt, mint járul az éhezô koldushoz kenyérrel teli kosárral, mint enyhíti üdítô itallal az eltikkadt vándor szomját, mint fogadja tárt karokkal a szegény, gyermekeitôl körülvett jövevényt, mint oldja le vállairól a palota lépcsôjén drága köpenyét, és fedi vele a ruhátlant, mint térdel a fogoly mellett a börtönben, vele együtt imádkozván nem csupán a testi szabadságnak, de az ennél még becsesebb lelki szabadságnak visszanyeréseért, mely a vétek békóiban sínlik, mint ápolja a beteget jóltevô orvossággal, s végre mint borítja az egyszerû, csínatlan koporsóban fekvô szegény halottra saját ruháját szemfedél gyanánt!

Erzsébet tehát mindezeket teljesítette, és pedig oly mértékben, hogy bízvást mondhatjuk, miszerint a Megváltó példáját e tekintetben senki annyira nem követte mint ô. De jól tudá Erzsébet, hogy van a testnél még becsesebb része lényünknek, mely nem lesz a férgek martalékává, de mely, amiképen a test visszamegy a földbe ahonnan vétetett, azonképen kell hogy eljusson rendeltetése helyére t. i. az Isten országába.

És azért Erzsébet nem elégedett meg azzal, hogy embertársainak csupán testi nyomorán segítsen, megtette ô azt a lélekkel is.

Lássuk tehát röviden, miképen járt el e tekintetben.

A bûnösöket megfeddeni, így szól az irgalmasság lelki cselekedeteinek elseje. Minden keresztyén embernek joga, sôt kötelessége, embertársát megfeddeni, midôn az az erény útjáról letér. És Erzsébet ezt is megtette. Midôn egy vak embert vezettek egykor eléje, s az káromkodott az Isten ellen, Erzsébet szigorúan rendre utasítá, s csak miután ôszinte bánatának jeleit látá, esedezett érte az Urhoz.

A tudatlanokat tanítani. Ó szent és magasztos jog és kötelesség, mely nekünk utat nyitsz az örök hazába! Mily szép és nemes munkásság, tanítani, oktatni azt, ki a tudásnak híjával van. Valóban több ez, mint a testet látni el a szükséges táplálékkal. S Erzsébet így gondolkozott. Midôn azon kis árvákat meglátogatta, kiknek szülôi áldozataivá lônek a tartományában uralkodott éhhalálnak, egyenként térdeire ülteté ôket, és tanította, hasonlóan isteni Mesteréhez, mondván: hagyjátok a kisdedeket hozzám jönni.

A kételkedôknek jó tanácsot adni. Tapasztalhattuk már életünkben, mily drága és becses néha a jó tanács, midôn nem tudjuk, merre fordúljunk az élet útain. Többet ér ilyenkor az újmutatás, mely a helyes ösvényre utal bennünket, mint a világnak minden kincse. S Erzsébet nem egyszer volt azon helyzetben, hogy embertársainak e tekintetben is útmutatással szolgáljon.

A szomorúakat vigasztalni, ki tudta jobban mint ô? Midôn a betegek ágyánál ült, ki tudott édesebb megnyugvást csepegtetni szíveikbe, mint e kedves szomorkodó özvegy?

A bántalmakat békével tûrni bizonyára oly dolog, mely a legnagyobb gyözelmet követeli tôlünk. Sok ember elviseli a nélkülözést, testi-lelki fájdalmakat, vagyonának, legkedvesebbjeinek elvesztését, de a bántalom felszabadítja szívében a harag minden nyilvánulását, s a hevesebb természetû képes volna bántalmazóját pillanat alatt megsemmisíteni. És Erzsébet? mindezt békével tûrte. Egész élete szakadatlan láncolatát képezé a bántalmaztatásoknak, s láttuk miként viselte el azokat. Sôt midôn némely gonosz nyelvek férje halála után az egyetlent, mit eddig senki érinteni sem merészkedett: nôi becsûletét, támadták meg; így kiáltott fel: ,,Hálát adok neked Istenem! hogy ezt is megérnem engedted!''

Az ellenünk vétkezteknek megbocsátani. Erzsébet nem csupán eltûrte a bántalmakat, amit sokszor a gyáva lelkek is megtesznek, mert nem éreznek elég erôt magokban, azokat megbosszúlni, hanem meg is bocsátott értök. Emlékezzünk csak vissza azon jelenetre, midôn Henrik gróf békûlésre nyújtotta neki kezét; midôn azon hálátlan vén banya, kit ô jótéteményeivel elhalmozott, a patakba lökte.

Az élôkért és holtakért imádkozni, a legszebb keresztyén erények egyike. Az önzetlenségnek leggyengédebb nyilatkozata, midôn az ember nem csupán saját lelki üdvét munkálja, de buzgó imában embertársai lelkérôl is megemlékezik. S vajon ki tette ezt inkább mint Erzsébet, ki már zsenge gyermekkorától fogva oly gyönyörûséggel emelte lelkét az égiekhez. S képzelhetnôk-e róla, kinek szívében a legtisztább emberszeretet honolt, hogy ô épen imáiban feledkezett volna meg embertársairól. A betegek ágyánál nem csupán ápolt, de imádkozott is értök és velök; a börtönben sínlôdôk mellett térdelvén, bizonyára nem saját magára gondolt, a halottakat eltemetvén, tiszta imája embertársaiért emelkedett az égbe.

Röviden, igen röviden érintettük mindezeket, de elég ennyi is hogy meggyôzôdjünk miszerint az Írás szavai: ,,boldogok az irgalmasok, mert ôk irgalmasságot nyernek,'' Erzsébeten beteljesûltek. Lépjünk most be azon szerény hajlékba, ahonnan Erzsébet tiszta lelkét, az égiek honába látandjuk elköltözni, mert az ô órája -- elérkezett.


26.fejezet: Erzsébet halála
Huszonhatodik fejezet.

Erzsébet halála.

Nem csodálhatjuk, hogy azon határtalan nélkülözések és önsanyargatások, azon önfeláldozás, melylyel még betegségeiben sem kímélte magát Erzsébet, csak hogy másoknak segítségökre lehessen; a fázások és hevûlések, étlenségek és álmatlanságok, lassanként felemésztették a gyengéden és gondosan ápolt s nevelt királyleánynak életerejét. Közeledett már az idô, melyben Erzsébet tiszta lelkét a Teremtônek volt visszaadandó.

Tudta ô is, hogy napjai megszámlálvák és örömmel látta közeledni feloszlásának idejét. Lajossal meghalt neki a világ, s ha ki nem elégítheti jótékonysági szenvedélyét, valóban céltalan leendett reá nézve az élet. Rövid idôvel halála elôtt meglátogatta lelkiatyját Konrád mestert, kit betegség ágyhoz szegzett. Az Isten szolgája, ki maga is súlyos betegségben a halálra gondolt, monda neki: ,,Leányom és úrnôm, minô lesz lelki életed halálom után?'' De a gyengéd nô elodázta a kérdést és kijelenté neki, miszerint ô fog rövid idô múlva elköltözni az élôk sorából. Negyednapra valóban ágyban fekvô beteg lett.

Már nehány hétig szenvedett Erzsébet, s idônkint tiszta képzelete a mennybe ragadta. Ily önkivüli állapotban szolgálója énekelni hallá ôt angyali hangokon, s midôn Erzsébet magához tért és cselédje mondá neki mily kellemesen énekelt, így szólt: ,,egy kellemes szavú madárka repûlt ide hozzám, s én is vele énekeltem.'' Három nappal halála elôtt megtiltotta, hogy bárki is zavarja, mert élte utolsó óráit egészen Istennek akará szentelni.

Midôn az idôközben felgyógyúlt Konrád mester kérdezé, mi történjék hagyatékával, monda: ,,mindaz amit bírok nem az enyém, hanem a szegényeké, azoké is leend. Semmit se tartsatok abból vissza, és magamat is azon ruhában temessetek el, melyben jelenleg vagyok.''

November 18-án, érezvén halálát közeledni, meggyónt. Azután magához vette az Úr testét. A körülállókhoz tanulságos szavakat intézett, buzdítva ôket a jóra. Azután elhallgatott. S ime a jelenlevôk, bár ô ajkait nem mozgatá, a legkellemesebb, legszívhez szólóbb hangokon hallák az Úr dicsôségét zengeni, s mindnyájokat szent bámulat töltötte be.

Megvirradt November 19-ke. Erzsébet az egész napot imában tölté, s midôn ajkai megnyíltak, a legszebb intelmek varázserejû szavait hallaták, melyeket mint végsô ajándékot intézett környezetéhez.

Este felé közeledni érezvén a végsô perceket, így szólt: ,,Az idô betelt! közeledik a vôlegény menyasszonyát a menyegzôhez vezetni.'' Ezek voltak utolsó szavai, s ezután szentûl és tisztán, amint élt, adta vissza lelkét a Teremtônek, 1231 November 19-én, életének huszonnegyedik évében.

Pompás illat tölté be most azon szegény, de a legfényesebb palotánál is dicsôbb hajlékot, amelyben ô, szalmaágyon fekve, és csupán lelkiatyja s kevés erre érdemesített nô jelenlétében meghalt. Kivül pedig, a kunyhó felett az angyalok kara zendûlt meg, és énekök mélyen hatott meg mindenkit akik azt hallák.

E nap volt Erzsébet valódi születésnapja, azon születésnapja, melyen ô a menyország számára megszületett.

Erzsébet halála

Mondják, hogy midôn Erzsébet Marburgban meghalt, alig négy esztendôs kis leánya Gertrud, ki akkor az altenbergi klastromban neveltetett, hirtelen felébredt álmából és így szólt dajkájához ,,hallom a marburgi lélekharangot, bizonyosan most halt meg édes asszonyanyám!''


27. fejezet: Erzsébetet eltemettetik
Huszonhetedik fejezet.

Erzsébetet eltemettetik.

Nôcselédjei s a jelenlevô asszonyok, felöltözteték szent testét azon ruhába, melybe kivánkozott, azután a népnek és papságnak kíséretében, énekek zengése és általános könyhullatások között az általa alapított kórház kápolnájába vitetett.

Halálának híre rövid idô alatt mindenhova elhatott. Hatalmasok és gyengék, gazdagok és szegények, öregek és ifjak zarándokoltak el Marburgba. Megható vala látni a szegényeknek és különösen a betegeknek sírását, kik benne anyjokat, táplálójokat és ápolójokat vesztették. A nép kivánságára a holttest négy napon át maradt kitéve, a sokaság folytonosan környezte azt, mindenki látni akarta a szép vonásokat, melyekrôl a halál hideg keze csupán az élet pirját törölte le; mert arca, melynek szépsége sokat szenvedett az utolsó négy év folytonos sanyarúságai, gyakori betegségei és szenvedései közt, most visszanyerte egykori redôtlen szépségét, s a szentség és szelíd jótékonyság kifejezése ült rajta.

Végre negyed napon letétetett a hideg tetem a földbe; az említett kápolnába temették, de csak ideiglenesen. A drágakövet hozzá méltatlan kôlap borítá, de emléke megmaradt mindazok szívében, kik éltében ismerék, megmaradt az utókoréban is, és megmaradt a mí szívünkben, kik benne nem csupán a szent életû nôt, kinek szíve az emberiségért oly hôn lángolt, hanem a legszebb, legbájosabb nôalakok egyikét tiszteljük, mely hazánk földében sarjadott azon hatalmas tölgyfából, melynek neve: Árpád családja; ennek emléke igen is, élni fog szíveinkben, míg csak magyar lakik a szép Duna mentében.


28. fejezet: Erzsébet a szentek közé igtattatik
Huszonnyolcadik fejezet.

Erzsébet a szentek közé igtattatik.

Évezredes szokása az anyaszentegyháznak, hívei közôl azokat, kiknek élte az isteni törvénynek mindenben megfelelt, s kiket ezért az Úr különös kegyelmére is méltatott, a szentek közé igtatni. Elénk állíttatnak ilyenkor az illetônek erényei, jó cselekedetei, s azon csodás események, melyekkel az Úr kimutatja, hogy az illetô valóban kedves volt elôtte.

Ismervén már most Erzsébetünknek életét, nem fogjuk csodálni, hogy ô is azon igazak sorába helyeztetett, kik az emberiség díszeit képezik. Még ha nem volna is könyvünk címlapjára nyomtatva a szent név, szíveinkbe volna az vésve, mert önkénytelenûl kell felkiáltanunk: ô valóban szent életet élt!

De nem csak mí tudjuk ezt most, több mint hatszáz évvel azon idô után, melyben Erzsébet élt, tudták azt az ô kortársai is; tudták a vakok és bénák, siketek és sánták, a mindenféle nyavalyákban szenvedôk, kik az ô esdeklései által nyerték vissza épségöket; tudták azt azon ôrûltek és elmebetegek, kik általa nyerték vissza elméjök és bensô világosságok épségét; tudták azt a halottak, kik az ô esedezése által nyerték vissza az életet; tudták a szegények és betegek ezrei, kik élvezték az ô szentségének tényeit.

Tudta ezt Konrád mester is, ki az elhúnytnak bár túlságosan szigorú, de jóakaró lelkiatyja volt, ki tanuja volt Erzsébet külsô és belsô életének. S azért kötelességének tartotta az akkor uralkodó IX. Gergely pápát felkérni, miszerint Erzsébetet a szentek sorába igtassa. A pápa elrendelte tehát, hogy Erzsébet egész élete szigorú vizsgálat alá vettessék, ami meg is történt. Azonban Konrád mester, kit a pápa megbízott az Erzsébet életére vonatkozó adatok összeszedésével, 1233-ban áldozata lôn túlbuzgóságának; megölték ôt nehányan azon lovagok közôl, kiket ô mint eretnekeket üldözött. Most azután oly ember vette kezébe Erzsébet szentté avattatásának ügyét, kirôl ezt legkevesbbé lehetett feltenni, t. i. sógora Konrád, ki még tovább viseltetett ellene gonosz indulattal, mint Henrik gróf. Midôn azután kitûnt, miszerint Erzsébet valóban nem csak megfelelt mindennek, ami az ember földi életét szentté teszi, de sôt ez a legnagyobb mértékben volt meg benne: IX. Gergely pápa ôt Perúsiában, ahol ekkor tartózkodott, 1235. Május 27-én, pünkösdvasárnapján, atyjának II. Endre királynak még életében, halála után a negyedik évben, a szentek sorába igtatta, és elrendelte, miszerint ünnepe évenként, November 19-én, halálának napján, tartassék.

Konrád herceg e napot ünnepélyessé akarta tenni minden tekintetben, és azért számtalan szegényt vendégelt meg, jól tudva, hogy Erzsébetet legjobban úgy tisztelheti, ha utánozza az ô példáját.

Legyen ezen nap emlékezetes mindenki, de különösen mindazok elôtt, kik Erzsébet nevét viselik, s kövessék példáját az élet minden útain!


29. fejezet: Erzsébet tetemei ünnepélyesen körûlvitetnek és megtiszteltetnek. Jó illatú olaj
Huszonkilencedik fejezet.

Erzsébet tetemei ünnepélyesen körûlvitetnek és megtiszteltetnek. Jó illatú olaj.

Németországba elôször érkezett meg Erzsébet szentté avattatásának híre, s úgy látszik, elôször is Erfurt városában hirdettetett ki azon pápai irat, melyben Erzsébet szentnek magasztaltaték. A mainzi érsek tehát a következô, 1236-ik évi Május 1-ét jelölte ki azon célra, hogy a szentnek tetemei felemeltessenek koporsójából és ünnepélyes menetben, isteni tisztelet megtartása mellett körülvitessenek.

Soha nem látott népsokaság gyûlt össze ez alkalommal Marburg városában, ahol Erzsébet eltemettetett. Jelen voltak a környék összes püspökei, nagy sokaságú papság, II. Frigyes német császár, Zsófia a szentnek anyósa, Henrik és Konrád thüringi grófok, sógorai, Hermann és Zsófia, gyermekei, és egy, millió kétszázezerre rúgó néptömeg. Nem hiányoztak Erzsébet honfitársai sem, kik közôl a legelôkelôbbek is jelen voltak.

Midôn a szentnek tetemeit rejtô koporsó felnyittatott, pompás illat tölté be a léget. A tetem, bár öt év óta feküdt már a sírban, semmi jelét sem mutatá a feloszlásnak. A kezek keblén összekulcsolva nyugodtak. Azon szegényes ruha, melyben Erzsébet eltemettetett, most bíborszínû palásttal cseréltetett fel, s a test új, ólom koporsóba helyeztetett.

Ez éjjel történt. Hajnalban már oly sokaság tolongott a templom körül, hogy az oda bejutni akaró császár is csak nagynehezen tudott a tömegen keresztülhatolni. Ô maga is leszállt a sírboltba, tisztelettel csókolta meg a koporsót, s a püspökök segélyével kiemelte azt a sírboltból. A koporsó ravatalra tétetett, s a császár maga és a legelôkelôbb hercegek és püspökök vitték azt vállaikon. Frígyes, hogy mély tiszteletét a szent irányában kitüntesse, egyrészt megtartá a császári méltóságot képviselô koronát fején, alázatosságának kitüntetésére pedig mezítláb és szôrcsuhában volt.

Az ünnepélyes körmenet a népnek nagy ujjongása között tartatott meg, s azután a szent tetem megtekintésre kitétetett. Szent mise alatt, felajánláskor, felállott a császár székérôl és a koporsóhoz járúlt, s koronát tett Erzsébet fejére e szavakat mondván: ,,Miután éltedben nem koronázhattalak meg császárnémat, megkoronázlak most, az Isten országában uralkodó halhatatlan királynôt!''

Asszony még nem részesûlt oly ünnepeltetésben e földön, amilyenben Erzsébet, és Isten különös intézkedésének tekinthetjük azt, hogy azon három ember, Henrik, Konrád, és anyjok Zsófia is jelen voltak, kik a szegény Erzsébetnek üldözô ostorai voltak az életben. Mindhárman megalázódva, és a szent elôtt meghajolva tünteték ki iránta való tiszteletöket.

Szent Erzsébet testének felvétele

Sokáig tartottak az egyházi ünnepélyek a szent test kiállítása alkalmával, mert a jelenvolt különféle nemzetiségek büszkeségöket helyezték abba, hogy mindannyian külön szent mise alatt, anyanyelvökön zengedezve Erzsébet dicsôítését, fejezhessék ki iránta való hódolatokat.

Sokszor tapasztaltatott már a szentek koporsóinak felnyitásakor, hogy testökbôl jó illatú olaj áradott ki, mely azután a hivô nép közôl sokakat különféle nyavalyáktól meggyógyított. S ha valaki, úgy Erzsébet érdemelte meg az Úrtól e kitüntetést, mert ô valóban hôsies gyôzelmet vívott ki saját teste felett, minden tekintetben. Nem csupán a lélek dicsôûlt meg, mely belôle tisztán és szeplôtlenûl reppent el az égi hazába, hanem már a test is itt e földön, elnyerte gyôzelmének babérját.

És miért épen olaj volt azon anyag, mely a szentek testébôl kiáradott? Azért, mert az olaj már régi idôk óta jelképe az erényes embernek, s valamint az olajfa is, száraz, sziklás talajban nô, úgy az erény is csak a szenvedések iskolájában fejlôdik és növekszik. S Erzsébet valóban szorgalmas tanítványa volt ez iskolának.


30. fejezet: Erzsébet tiszteletének elterjedése
Harmincadik fejezet.

Erzsébet tiszteletének elterjedése.

A fentebb elmondottak utan talán felesleges is lesz már arról beszéllnünk, miszerint Erzsébet tisztelete elterjedt az egész keresztyén világban. Fájdalom, nem a mí hazánk, bár annak földébôl nôtt ki e szép virágszál, volt az, ahol Erzsébet mûködött. Ô csak legelsô gyermekéveit tölté nálunk, de azért mégis joggal nevezhetjük ôt a mienknek, mert hiszen már e zsenge korában láttuk, mivé fog majdan fejlôdni. Németország volt oly szerencsés, ôt élte legszebb korszakában bírhatni, itt aláztatott meg, de itt magasztaltatott is fel, s azért természetes, hogy tisztelete legelôször is itt terjedt el, s innen áradt szét az egész keresztyén világba. A legelsô templom, mely az ô nevérôl neveztetett, a marburgi székesegyház volt, errôl alább még meg fogunk emlékezni. Ezen kivül minden országban számtalan templom és kápolna épûlt az ô nevének védpajzsa alatt. Olaszország Perúsia nevû városában, ahol szentté avattatott, a domonkosrendiek templomában állíttatott fel az elsô oltár, és századokon át évenként ünnepélyes isteni tisztelettel üllötték itt meg az ô napját.

De nem csupán templomok és kápolnák voltak az ô tiszteletére szentelve, hanem kórházak és különféle intézetek, melyek az emberiség boldogítására, különösen a szegények számára alapíttattak, s mi volna méltóbb Erzsébetre nézve, mint ez, ki egész életét a szegénység enyhítésére áldozta. Ezeken kivül számtalan képe és képszobra készûlt, sôt még emlékpénzek is verettek, és, millió s millió nô viseli az ô nevét. Az egyház pedig a legszebb dicsénekekkel tisztelte meg, melyek az ô napján énekeltetnek. Elmondhatjuk, hogy az Isten anyja után egy nô sem részesûlt oly tiszteletben mint ô.

De még most sem vagyunk készen annak elôszámlálásával, amik Erzsébet tiszteletére történtek. Lássuk, hogyan tisztelték ôt meg az emberek példájának követése által.

Családjából, t. i. az Árpádok és velök rokon fejedelmi sarjak közôl sokan utánozták az ô szent életét, és az egyház által szenteknek ismertettek is el. De ezek vérrokonai voltak, s bár szintén számosak, még számosabbak, mert ezren és ezren valának s vannak, névszerinti rokonai. Értem azon nemes és önfeláldozó nôket, kik Erzsébet-apácák neve alatt ismeretesek, és kik, hozzá hasonlóan, nemesen lemondva a világ minden örömei és boldogságáról, éltöket a betegágyakhoz láncolják, és szenvedô embertársaikat ápolják. Ezen nôi rendet még Erzsébet alapította meg, midôn önkénytes szegénységet fogadva sz. Ferenc harmadik rendjébe lépett, s azóta mindig fennáll az, és terebélyes fához hasonlóan terjeszti ki ágait boldogítva, és az emberiség fájdalomkönyûit letörölve.


31. fejezet: Erzsébet tisztelete Magyarországon
Harmincegyedik fejezet.

Erzsébet tisztelete Magyarországon.

Láttuk az elébb, mennyire megtisztelték Erzsébetet a németek és külföldiek, lássuk már most azt is, hogyan tiszteltetett ô saját hazájában.

Erzsébet azok közé tartozott, kik a ragyogó fényû gyertyához hasonlóan, nem maradhatnak a véka alá rejtve, hanem világosságok megláttatik az emberek által. S bár ô hazájától messze élt és halt meg, neve azért nem kevesbbé volt ismeretes honn, mint künn. Már IV. Béla király, tehát, atyjának II. Endrének közvettlen utódja, s Erzsébetnek testvérbátyja, 1244-ben megengedte, miszerint tiszteletére templomok emeltessenek. Ez idôtôl kezdve Erzsébet tisztelete általánossá lett. Az ô példájának utánzására épített kórházak az ô tiszteletére avattattak fel, s nem volt nagyobb város, hol temploma nem létezett volna. A szülôk gyermekeiket az ô nevére keresztelték, és Erzsébet neve ma is a legszebbek és legkedvesebbek egyike a magyar nép elôtt, s nem csupán a katholikusok, hanem a többi keresztyén felekezetûek közt is.

Meg kell még emlékeznünk azon legrégibb emlékekrôl, melyek hazánkban Erzsébet tiszteletére emlékeztetnek. Már IV. Béla királyunk alatt keletkezett Buda közelében Erzsébetfalva, melyben kórház is volt az ô nevének védpajzsa alatt.

A legnagyobbszerû emlékek egyike a ma is, megújúlt díszében pompázó kassai székesegyház, melynek alapkövei szintén testvérbátyja IV. Béla alatt tétettek le, 1265 és 1271 között, és melynek építéséhez Erzsébet kisöcscse, Béla fia, V. István is hozzájárúlt. Századok viharait állotta az ki, de még ma is hirdeti Erzsébet dicsôségét mint a legszebb magyarországi templomok egyike. Mátyás királyunk e templomot remek szentségházzal látta el; a benne levô képek egy része pedig, úgy látszik a magyar származású Dürer (Száraz) Albertnek, ki Németország legjelesebb festôi közé számíttatik, mûvei.


32. fejezet: A marburgi székesegyház. Erzsébet ereklyéi. Egyéb emléke. Pohara, az andechsi forrás, menyasszonyi ruhája, ereklyet
Harminckettedik fejezet.

A marburgi székesegyház. Erzsébet ereklyéi. Egyéb emléke. Pohara, az andechsi forrás, menyasszonyi ruhája, ereklyetartója, köpenye, imádságos könyvei, képei. Marburgi és wartburgi emlékek.

Midôn Erzsébet szentté avattatása kihirdettetett, Konrád herceg elhatározta, hogy az általa annyira üldözöttnek tiszteletére nagyszerû templomot fog emeltetni, és pedig Marburgban, hol élte utolsó éveit töltötte.

Még azon évben, 1235. Augusztus 14-én, tétetett le alapköve e nagyszerû templomnak, mely mai napig is a legszebb ónémet ízlésû templomok egyike Németországban; és midôn 1236-ban Erzsébet tetemei a sírboltból kiemeltettek, a jelenvoltak, szegények és gazdagok, siettek e mû létesítéséhez hozzájárulni. A nôk gyûrûiket, egyéb arany- és ezüst-ékszereiket ajánlották fel e célra, mások egyéb gazdag ajándékokat hoztak, ismét mások kötelezték magokat a felépûlendô templomot ellátni a szükséges szerekkel. Végre, a szegények fillérei sem maradtak el.

Húsz évig dolgoztak e templomnak alapján, mert a háromszáz láb magasságú tornyoknak alapja negyvenhárom lábnyira hat le a földbe. Más huszonnyolc esztendeig tartott a föld feletti épûlet elkészülése, de mint a terebélyes tölgy, mely ha elérte is a maga nagyságát, még mindig hajt ki újabb ágakat, épen úgy századokon keresztül is építgettek és szépítgettek rajta. Az oltárképek itt is Dürer Albert mûvei.

Ezen templomban van még ma is Erzsébet sírköve, bár a szent test már nem nyugszik alatta; de errôl alább.

Több év elôtt az akkor uralkodott kormány e templomot helyre állíttatta, és abban mûvészi ízléssel, mindazon gyönyörû, de részben már elkopott festményeket, melyek sz. Erzsébet életének egyes, fôbb eseményeit ábrázolják. Annál dicséretre méltóbb volt ez, mert sem a nép, sem az uralkodó nem követi Erzsébet hitét, hanem az ágostai vallásfelekezethez tartozik.

Háromszáz esztendôn át nyugodtak Erzsébetnek földi maradványai e szent helyen, hová valószinûleg 1290-ben helyeztettek át. De bekövetkezett 1519-ben a hitújítás korszaka, s ekkor ezen templom s az ágostai hitvallást követôk birtokába jutott, és Erzsébet tetemeit a kegyelet nélküli kezek kizavarták eddigi nyughelyébôl. Ez idôtôl kezdve terjedtek el azután Erzsébet földi maradványainak egyes részei egyéb keresztyén országokba. Szent szíve, mely az emberiségért oly hôn dobogott, Franciaország Cambray nevû városába kerûlt. Feje Besançonban, szintén Franciaországban, a sz. Jakab apostolról nevezett kórház templomában ôriztetik. Egy része Amerika Bogota nevû államába kerûlt, egy karja, állítólag, Magyarországba. Marburgban semmi ereklyéje sincs Erzsébetnek, csupán egy szônyeg van ott, melyrôl mondatik, hogy ô készítette volna, és mely mai nap az ágostai vallást követôk ünnepélyes úrvacsorájakor használtatik.

Midôn Erzsébet Bottenstein várában lakott, két ízben meglátogatta Erfurt város templomait, s ilyenkor egy ott levô nôi klastromban tartózkodott. Egy poharat, amelybôl itt ivott, a kegyelet mai napig is híven megôrzött, s ma ott Orsolyaszüzek háza van, és Erzsébet napján a növendékek azon különös kegyben részesûlnek, hogy inniok szabad e pohárból.

Ugyanazon idô alatt látogatta meg Erzsébet az andechsi kastélyt, anyai ágon való rokonainak egyik birtokát; ez a Bajorországot Tyroltól elválasztó Alpesek szomszédságában van. A hegy tövében van egy forrás, mely még a legnagyobb szárazság idejében sem szárad ki, mondják, hogy vize jótékony hatású és Erzsébet imájára fakadt ki a földbôl.

Más emléket is hagyott itt Erzsébet, t. i. menyasszonyi ruháját, mely felfejtetvén, kelméje mai nap három csodás szent ostya borítékáúl használtatik. Ezen kivül itt hagyta azon kis ereklyetartót is, melyet neki IX. Gergely pápa ajándékozott.

Mondottuk Erzsébet élettörténetének folyamában, hogy ô volt elsô híve Németországban az Assisi Ferenc által prédikált önkénytes szegénységnek. Ugolino bíbornok késôbb IX. Gergely pápa, felismerve bennök a rokon lelkeket, és tudván, miszerint Erzsébet drágaságokra nem sokat ád, ajánlotta Ferencnek, küldené el szegényes köpenyét Erzsébetnek, mit ez meg is tett. Erzsébet kimondhatatlan örömmel fogadta ez ajándékot, s meg is tartotta haláláig, s ekkor mint legbecsesebb holmiját egy barátnéjának ajándékozta. Késôbb e köpeny Weissenfelsbe kerûlt a német lovagrend templomába.

Cividale városában Lombard-Velence tartományban, az ottani régi levéltárban egy pompás imakönyv ôriztetik, mely sz. Erzsébet tulajdona volt.

Az Isten anyjának négy különbözô mûvészektôl készített képeit is bírta Erzsébet; ezeket leánya Zsófia, a brabanti herceg neje örökölte. Egyike e képeknek Belgium Vilvord városába kerûlt, másika Gravesandba, a harmadik a haarlemi karmeliták klastromába, s végre a negyedik a Brüsselhez közel fekvô hallei templomba.

Ezen elôsorolt emlékeken kivül a nép is alkotott magának ilyeket, Erzsébet nevével látván el azon helyeket, melyeken ô gyakorta megfordúlt. Így Marburgban a város egyik kapuja Erzsébet-kapujának neveztetik. A csínos Wehrda helységhez vezetô úton van Erzsébet-kútja; itt mosta ô a szegények ruháit, s a kô, melyen ilyenkor térdelni szokott, átvitetett a székesegyházba, hol ma is látható. Valamivel odább látjuk Erzsébet-hídját és Erzsébet-malmát, melyek valószinûleg az ô idejében épûltek. Van egy kis virágocska is, melyet Erzsébet-virágjának neveznek.

Wartburg környékén szintén vannak ily emlékek; többi közt, a vár alatt volt egy kút, melyet bekeríttetett, itt hasonlóképen a szegények ruháit mosta; ez s a mellette plántált kert az ô nevét viseli; azon völgy pedig, melyben szegényeit fogadta, Erzsébet-völgyének, s ennek azon zuga, hol ô jótékonyságát egészen titokban gyakorolta, Liliom-zugnak, és egy alacsony viskó, melyben ilyenkor megvonúlni szokott, a ,,szegények nyughelyének'' neveztetik.

Megemlítjük még, hogy azon kórháznak és kápolnának, melyet Marburgban építtetett, nyomai mai nap is fenn vannak még.

***

Ha utad egykor ezen vidékekre vezet, jámbor olvasóm, emlékezzél meg azon szent nôrôl, ki e virányokon járdalt, és mindenkire nézve a szeretet angyala volt, azon munkás, keresztyén szeretetnek angyala, melynek gyakorlása már itt a földön menyországot szerez azoknak, kik azt gyakorolják. Mert van-e szebb és tisztább öröm, mint szívünknek meghatottsága és elfogódása, midôn látjuk hogy sikerûl a fájdalom könyûit az öröm könyûivel cserélni fel embertársaink szemében, van-e nagyobb boldogság, mint boldogítani másokat?

Ezt tette Erzsébet, tegyük mí is, amennyire erônk engedi.


Zárszó
Zárszó.

Erzsébetet angyali alázatosságban, odaadó szeretetben és önmegtagadásban senki sem múlta felül. Az ô alakja, megvilágítva a csodák fénye által, besugározza az idôket, és melegítô fényével mindenkor jótékonyan fog hatni azokra, kik szeretik az igazat, szépet és jót. Nem azért oly nagy az ô hatása, mert fényes és magas származású, hanem mert egész életében saját szíve által ösztönöztetve, rokonainak ellenzése és üldözése dacára teljesíte szolgai kötelességeket; s mindezt szívesen, és eltûrve mindazon kimondhatatlan testi és lelki fájdalmakat, melyek ez életmóddal karöltve jártak.

Élete, bármily rövid volt is az, a legeltérôbb nyilvánúlásokat, a legkülönbözôbb vonásokat tünteti fel, melyek egyrészt a legkedvesebbek, másrészt a legsanyarúabbak. Azon húsz év alatt, mely elfolyt mióta ôt ezüst bölcsôben hozták a thüringi udvarhoz, addig, midôn nyomorúlt szalmaágyon halt meg a marburgi viskóban, két egymástól lényegesen eltérô nyilvánúlását látjuk az életnek. Az elsô lovagias és költôi, a képzelmet elragadó, kegyeletre indító. Magyarországból, mely még akkor nagyrészt ismeretlen volt a külföld elôtt, úgy szólván a keletrôl, a legjelesebb és legköltôibb német udvarok egyikébe tétetett át. Gyermekségében itt félreismertetik, vissza akarják küldeni atyjához, de jegyese megvédelmezi, és midôn teheti, az oltárhoz vezeti. Testvéri szent szeretet vegyûl a hitvesi szerelemhez, gyermekded és szívet elragadó bizalom uralkodik a házassági viszonyban. Ezen egész viszonyban ôk a keresztyén házasság legszebb eszményképét valósítják meg, oly mértékben, minôben azt egy szent sem tevé. De már ekkor látjuk, sokszor elôtérbe lépve azon fensôbb, szellemi életet, melyet él; a szegények és a szegénység szeretete már ekkor fellángol benne. Midôn aztán férje búcsúzik a keresztes hadba menendô, mély fájdalom vesz erôt szívén, és midôn halála hírét veszi, azt hiszszük megtörik, mint a gyenge nádszál az éjszak fagylaló, zord szelében. Megszakadva most a szent viszony, a szerencsétlenség csak még inkább üldözi; kegyetlenûl kiûzetik birtokából, megaláztatik, sárba tiportatik, s aki mindenkinek jóltevô angyala volt: nem talál helyet, ahol fejét nyugalomra hajthatná. De miután megtörténik a kibékülés, ô nem megy többé vissza a világba, hanem él azon másik, túlvilági lét számára. Krisztussal lép frígyre, és mily hû ezen új frígyben is, látjuk, miképen szolgál neki -- szegényeiben. Hasztalan hívja ôt atyja, udvarához. A szenvedések és lemondások szakadatlan láncolata ôt nem kedvetleníti el, arcán folyton a legtisztább béke és megnyugvás honol, élte virágjában érik meg az örökkévalóság számára s angyalok diadalzengése közt száll el a túlvilági hazába.

És így életének rövid huszonnégy éve alatt látjuk ôt mint csecsemôt és üldözött árvát, szerény és meghatóan szeretô jegyest, vetélytárs nélküli hitvest, megáldott anyát, hatalmas fejedelemnôt, undokúl elnyomott özvegyet, bûnnélküli bûnbánót, szigorú szerzetesnôt, alázatos csodatevôt, és az élet minden viszontagságai közt mindig szilárdúl megállót alapjelleménél: a legtökélletesebb egyszerûségnél.

***

Nem a mí korunk álláspontjából kell felfognunk és megitélnünk azon jelenségeket, melyeket Erzsébet élete feltüntet. A bensô, lelki élet nyilvánúlásai, a keresztyén szokások nem ugyanazok minden idôben, de azért azok soha sem fognak megbotrankozást, vagy épen megvetést szülni a valóban ájtatos lelkekben.

***

Erzsébet élete minden keresztyén embernek bô anyagot szolgáltat arra, hogy iparkodjék követni példáját. S ha nem bírunk is elég erôvel követni ôt azon rögös pályán, melyen ô járt, ha nincs is annyi önmegtagadás bennünk, hogy a megaláztatásokat az övéhez hasonló lelki örömmel viseljük el, ha nem tudunk is lemondani az anyagi jólétrôl, melylyel talán az Isten megáldott, ha testi erônk nem volna is elegendô a betegeket annyira ápolni mint ezt ô tevé, egyben mindamellett is kivétel nélkül követhetjük ôt: a szegények iránt való jótékonyságban. Ó ne vonjuk meg tehát segélyünket azoktól, kik azt igénybe veszik, és gondoljuk meg, hogy az Úr mondá: ,,amit egynek tesztek a legkissebbek közôl, azt nekem tettétek.''

***

Hatszáz évnél több múlt el mióta Erzsébet élt! És mégis, melyik nemes tettét felejtette el a történelem? Mely korban és mely nemzetekben nem talált ô követôkre, utódokra? Csupán mí legyünk tehát méltatlanok hozzá? Nem! És határozza el mindenki magában, hogy követni fogja az ô példáját. Az erôs akarat képes létre hozni még azt is, ami lehetetlennek látszik, mert véssük emlékezetünkbe az Írás szavait: ,,Semmi sem lehetetlen az Úr elôtt!''


Toldy László
Toldy László, id. (Pest, 1846. aug. 17 -- 1919. márc. 24., Budapest): történész, irodalomtörténész, levéltáros. Toldy Ferenc fia, Toldy István testvére, ifj. Toldy László zeneszerzô apja. Bécsben, a Pazmaneumban tanult, 1869-ben szentelték fel. Tabáni segédlelkész volt, amikor 1880-ban kilépett a papi rendbôl és a budapesti Kereskedelmi Akadémia tanára lett. 1886-tól a fôváros fôlevéltárosa volt. Komoly érdemeket szerzett a Fôvárosi Levéltár megszervezésében és a Fôvárosi Könyvtár megalapításában. Sok mindent szerkesztett; legjelentôsebb a tizenkét éven át szerkesztett Törvényhatósági naptár, valamint a fôvárosi alapítványi oklevelek hét kötetes gyûjteménye. Fôbb történeti és irodalomtörténeti mûvei: A régi magyarok mûveltségének története (1877); Szluha László emlékezete és a Zrinyi-könyvtár (1880); Adalékok Virág Benedek irodalmi mûködéséhez (1880); Magyarország mûveltségi állapota az Anjouk korában (1882); Budapest régibb és újabb címere (1896). Tudományos munkák mellett sok szépirodalmi munkát is fordított, köztük Molière vígjátékait (I-XII. kötet, 1883).

(Magyar Irodalmi Lexikon, III. kötet, 368. oldal, 1965)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)