Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Belenéztem a Napba
Belenéztem a Napba	Szembe a Nappal (1910)

Egyszer, egy sugaras, pirosló reggelen,

A virradati Napba két szemmel belenéztem.

És ama reggel óta, örökre megigézten,

Járok fényittasan és a Nap jár velem.

Egy csodavillanás, egy percnyi perc alatt

Azon a reggelen a Nap szívembe égett.

S azóta mást se látok, csak egy nagy fényességet,

Csak lángot és tüzet, csak égô sugarat.

Amerre fordulok, a rét rezgô füvén,

És felhôs ormain a ködlô messzeségnek:

Ezer picike Nap, ezüst ezernyi fény

Szikrázó szemei gyôzelmes tûzzel égnek.

És kívül és belül, örökre, szüntelen,

Örvénylik és dalol a tüzes Végtelen.


Szembe a Nappal
Szembe a Nappal	Szembe a Nappal (1910)
Ásít a sivatag.

Ezer álnok álmos szemével

Gúnyosan hunyorog a homokóceán.

Állok a porhullámok közepén.

A két karom magasra tárva,

Az ég felé, az ég felé.

És égô szemmel és égô szívvel

Nézek, szembe a Nappal.

Hasad a hajnal.

Az álmos, szürke sivatag fölött

Megvillan a fény és fölkel a Nap.

Bíborosan, aranyosan,

Ifjan, tüzesen és szerelmesen.

És én, kitárt karral és szívvel,

Ifjan, tüzesen és szerelmesen,

Nézek, szembe a Nappal.

Minden sugár énrajtam rezdül át,

Minden dal rajtam csendül át.

Mi lettem én? Az vagyok, aki voltam?

Vagy egy nagy-nagy harmónia,

Dalból, tûzbôl és élô sugarakból?

Én vagyok-e a puszta lelke?

Vagy az én lelkem a Nap?

Nézek, szembe a Nappal.

Úgy átjár a fény,

Úgy fölissza a lelkemet.

És nem tudom, a Napból fakad-e a fény,

A tüzes, imádságos és szerelmes,

A sivatagra és az én szívemre?

Vagy belôlem forrásozik a Nap?

Kitárt karokkal, magam is tûz,

Nézek, szembe a Nappal.


A hajnal szerelmese
A hajnal szerelmese	Szembe a Nappal (1910)

Azt szeretem, aki nevet,

Akinek rózsaszín az arca,

Aki örül, aki kacag,

Aki dalolva megy a harcra.

Enyém az áprilisi szellô.

A feslô bimbót szeretem,

A hasadót, a harmatosat.

A hajnal a szerelmesem.

Az én emberem a gyerek,

A nagyszemû, nevetô gyermek,

Akiben szûz minden-csírák,

Ezer erôk rügyezve kelnek.

Az én emberem, aki fölkel,

Az induló, az ébredô,

Akinek gyôzelem az álma,

Akiben dalol a jövô.

Szeretem azt, aki akar,

Aki remény, aki ígéret.

Az enyém a vér és a tûz:

A fakadó fiatal élet.

Az ébredô napot imádom,

Megyek a virradat elé.

Az én lelkem a tüzek lelke,

Az én dalom a hajnalé.


Phaëton
Phaëton	Szembe a Nappal (1910)
Fekszem a földön a fiatal fûben, a nap sugarán.

     Síma az ég.

     Nyári nap, déli nap

     Tûzszeme ég.

Ömlik a lángja hevítve, tüzelve, lobogva le rám.

     Húnyt szememen át nevet az ég.

     Fényrôl, napról,

     Égô sugarakról

     Ió Paian!

     Szállnak a szélben ôsi mesék.

Hunyt szemem issza a fényt és tárt szívem issza a lángot.

     Nap fia én!

     Szállok apám, istenapám

     Tûzszekerén.

Messze alattam a föld. Kezeimben tûzeke. Szántok.

     Lángba borul körülöttem az ég.

     Tûzrôl, lángról,

     Nagy tûzi csudákról

     Ió Paian!

     Égnek a szívben ôsi mesék.


Kiáltás a kapuból
Kiáltás a kapuból	Szembe a Nappal (1910)
Én édes, édes jó testvéreim,

Kik sírva jártok a sötétbe kinn,

Ti, akik sírtok, akik mindig sírtok,

Akik örülni tán már nem is bírtok,

S a nevetést tán el is feledtétek,

Akiket megvert, kivetett az Élet,

Akiknek arca verejtékbe hal,

Akiknek könny és káromlás a dal,

Ti, akiknek az öröm mostohátok,

Kiknek az élet egy nagy könnyes átok,

S nincs mécsetek a jajok éjjein:

-- Én édes, édes, szent testvéreim!

Ó ha én egyszer (lelkeket a lélek)

Mindnyájatokat megölelhetnélek!

Ha a könnyeket mind letörölhetném,

Ha a jármokat mind összetörhetném.

Robotból ha szentséget avathatnék,

Mindnyájatokra rámosolyoghatnék,

S belétek vetném e mosolyon át

A dalos élet evangéliumát!

Ó ha elmondhatnám mindenkinek:

Hogy bennetek van a zengô liget,

Hogy minden fénynek ti vagytok a napja,

Színét a virág belôletek kapja,

Hogy ha ti sírtok, minden elsötétül,

S minden fölragyog lelketek tüzétül;

Minden napfény, ha örülni akartok,

Dalol az élet, hogyha ti daloltok;

Ó hogyha ezt mind, mind megértenétek:

Ó hogy szaladnék tárt karral elétek,

Ó mint tárnám ki zengô kapuim!

-- Én édes, édes jó testvéreim!


A fehér koszorúk titka
A fehér koszorúk titka	Szembe a Nappal (1910)
Soha-soha még ilyen éjszakát!

A tele-hold fönnjár az égen.

Fehéren,

Ezüstfehéren,

Némafehéren hinti sugarát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Harmatos füvön, holdas úton,

Mi hárman,

Hulló sugárban, fehér sugárban,

Fehér ruhában, szótalan,

Én és az öcsém és a húgom,

Mi megyünk, a harmatos úton,

Holdas füvön, hallgató réten át.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Most másként látom az egész világot.

Most látok.

Jaj, tudjátok: az élet ez az út,

Amit most járunk, kéz a kézbe, hárman,

Fényben, fehérben, hûvös holdsugárban,

Sugárban, amely hallgat és hazug.

Most látok.

Jaj, testvérek, most mindent látok:

A fejünkön fehér fénykoszorút,

Hûs holdsugárból sápadt koronát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Megfogta szemem a látó-igézet.

És nézek,

Csak egyre nézek, némulva nézek.

És most mindent, minden titkot megérzek.

Tudom: az egyik koszorú az élet.

És most sírok, és mind, mind kitalálom:

A másik koszorú az álom.

És tudom, és a könnyem is megáll:

A harmadik koszorú a halál.

Jaj, dobjuk el a hideg koronát!

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Most felhôk folyják a holdat körül.

Testvérek,

Most eltûnt mind a három.

És most nem tudom: a három közül

Melyik koszorú volt az élet,

És melyik volt az álom,

És nem tudom, melyik volt a halál?

A harmat hull. A hold hallgatva száll.

Hallgatva száll a kékmosolyos égen.

Fehéren,

Ezüstfehéren,

Némafehéren hinti sugarát.

Soha-soha még ilyen éjszakát!


Szürke délután
Szürke délután	Szembe a Nappal (1910)

A ködök napja. Ólmos szürke ég.

Az ôsz sír ma az álmos ködön át.

Lelkembe lopja fájó dallamát,

És rám borul lankasztó szürkeség.

Ma fáj kinézni. Köd az ablakon.

A szó nekem ma durva, színtelen.

Karomra hajtom álmodó fejem,

S a némaság meséit hallgatom.

Lehúnyt szemem lát rezgô képeket.

Elém lebeg sok imbolygó alak,

(Megéledt parázs hûlt hamu alatt),

S hallok halk, elmosódó éneket.

Ott kint a ködben valaki zokog.

Neked is fáj az élet, bús rokon?

-- szótlan benéz az ôsz az ablakon

S halványan, könnyesen rám mosolyog.


Sötét folyosó
Sötét folyosó	Szembe a Nappal (1910)
Járok csendben, egymagamban,

Sötét, hosszú folyosókon,

Kongó, hosszú folyosókon.

Istenem, ma oly sötét van!

Kívül hangos szél sikoltoz,

Zördül, reszket minden ablak.

Egyre hull a síró esô.

Istenem, ma oly sötét van!

Idebenn már minden néma,

Én vagyok csak magam ébren,

Mint egy kósza éji lélek.

Istenem, ma oly sötét van!

Én vagyok csak magam ébren,

És köröttem ködalakok,

Halvány képek, foszló árnyak.

Istenem, ma oly sötét van.

Ez az éj a lelkek éje,

Sír alól is hazavágyó,

Hazajáró lelkek éje.

Istenem, ma oly sötét van!

Eltemetett régi vágyak

Fölkelnek egy éjszakára,

S kísérteni hazajárnak.

Istenem, ma oly sötét van!

Kóbor árnyak rajja reszket,

És a lelkem sírva reszket.

És az éji szél sikoltoz.

Istenem, ma oly sötét van!


Holdsugár
Holdsugár	Szembe a Nappal (1910)
Hull, hull a holt mezôre

(Jaj, halkan lépjünk!)

A hold ezüst esôje.

Halk álom-kezek hintik.

Álmodjunk, mindig.

A hold egy néma álom.

(Csitt, halkan lépjünk!)

Talán ma megtalálom.

Talán az égbolt kéke.

Talán a béke.

Száll, száll suhanva egyre

(Ó halkan lépjünk!)

Nagy, hallgató hegyekre

A hold, a szem, a lélek.

Tán ott az élet?

Mese-fény szerte-széjjel.

(Ah halkan lépjünk!)

Fehér ezüst az éjjel,

A föld, az ég, a lélek.

Álmodom: élek.


Este
Este	Szembe a Nappal (1910)

Magam vagyok.

Suhog, lobog

A kályha.

Rôt fény remeg

A reszketeg

Homályba.

Kint bús a táj.

Hószárnya száll

A télnek.

A föld felett

Szilaj szelek

Zenélnek.

A szikra száll,

A félhomály

Megéled.

Mozdul a csend,

És fölmereng

A lélek.

Szorong, remeg,

Mint szellemek

Dalára.

A Tûz lobog.

Suhog, dohog

A kályha.


Porban és éjszakában
Porban és éjszakában	Szembe a Nappal (1910)

Éjszaka, fojtó, fekete.

A csillagok fényleni félnek.

A sápadt hold reszketve rejtezik

Magas és mord felhôfalak mögött.

Jaj, fekete és fénytelen az éj.

Jaj, fekete és fénytelen az út.

A mozdulatlan nagy feketeségben

Csak halavány arcuk fehérlik

S az országút szomjas, szürke pora.

A por, amely ma mindent elborít,

Földet, virágot, emberarcot,

A por, amit most megül a homály,

A por, amit most némán taposunk

Anyám meg én.

Jobbról és balról, hátul és elôl,

Összeborul az éjszaka köröttünk.

Ránkmered óriás szeme

És kérdez, hangtalan.

Mi hallgatjuk és hallgatunk.

Mi csak megyünk és hallgatunk.

Zizzenô fûszál, rezzenô levél,

És a fejünk fölött hidegen surranó

Denevére az éjszakának:

Mind kérdez, kérdez és kiált.

S mi hallgatunk

És tapossuk a szürkeporos útat,

Fehér arccal, fekete éjszakában,

Anyám meg én.

És halkan szól anyám:

,,Ez az országút, ez az életem,

A poros, szürke és ködös.

Így döcögök már ötven éve rajta,

Így döcögök még Isten tudja meddig.

Így nem látom, hogy hova lépek,

Így nem tudom, merre megyek.

Így nem tudom, hogy mérthogy menni kell?

Csak menni kell.''

És én tudom, hogy menni kell.

Megfogom némán a kezét,

És úgy járjuk az országútat

És úgy járjuk az életet

Anyám meg én.

És én elgondolom:

,,Ez az országút, ez az életem,

Maga fehér fekete éjszakában.

Így nyúlik végig két árok között,

Így nyúlik el a messze végtelenbe,

Nem tudom merre, nem tudom hova.

Így vesz el messze meredekek alján.

Így járok rajta, Isten tudja meddig,

Tán ötven évig, talán reggelig se.

Így járok rajta két feketeség közt

Némán, fehéren, egyedül.

És menni kell.''

Egymás kezét szorítva így megyünk egymás mellett

Anyám meg én.

Megyünk és hallgatunk.

Hogy mit gondolunk, egyikünk se tudja.

De én tudom, hogy egyet gondolunk.

Kéz a kézben, így járjuk a port,

Fehér arccal, fekete éjszakában,

Anyám meg én.


Vonat a mezôn
Vonat a mezôn	Szembe a Nappal (1910)
Fekete éjszakába, fekete éjszakából,

Úgy vágtat a vonat az álmodó mezôn.

Úszik utána égô, csillagos tûzözön,

S tûzharmat hull a rétre, pirosló szikrazápor.

Nagy égô sok szemével végigbámul a réten,

Belenevet az éjbe sok égô ablaka,

És visszanézi némán az árnyas éjszaka,

Míg belevesz az éjbe, szikrázón és sötéten.

Ó mennyi ismeretlen és halovány alak.

Nem tudom, honnan jönnek, nem tudom, hova mennek,

Neki az éjszakának, neki az idegennek,

Az éjnek és a sorsnak. Hulló szikrák alatt,

Két vaskígyó között, halványan és sötéten.

Ó én testvéreim az ismeretlen éjben!


Virág a tengeren
Virág a tengeren	Szembe a Nappal (1910)
Parttalan tenger ringat csendesen.

Kicsiny virág vagyok,

Fehér virág vagyok,

Ringó virág végtelen vizeken.

Kicsiny virág vagyok.

Nagy, feneketlen mélységek fölött,

Hûvös, temetô mélységek fölött

Hintáznak a habok.

Nagy, feneketlen mélységek fölött

A tenger lelke zúg,

A mélységek lelke zúg,

S ezüst hullámok árja hömpölyög.

A tenger lelke zúg.

A végtelen víz: ez az én hazám.

Végtelenség, te vagy az én hazám,

És én a koszorúd.

A végtelen víz: ez az én hazám,

A tenger az enyém,

A minden az enyém,

A fénymámoros örök óceán.

A tenger az enyém.

Öröktüzû nap fönn a kék egen:

Ringó virág végtelen vizeken,

Téged imádlak én.


Tûnôdés
Tûnôdés	Szembe a Nappal (1910)
Merre menjek?

Ki a rétre, könnyû lábbal?

Vagy a hegynek, föl a hegynek?

Itt mosolyog ifjú élet,

Ott magasok meredeznek.

Testvér velem mind a kettô.

Merre menjek?

Tudja Isten!... Tudja Isten!...

Ki a rétnek?

Ismeretlen bimbók rajta

Csodálatos színben égnek.

Álombeli nótát suttog

Vidám ajka könnyû szélnek.

Rózsás arca mosolyog a

Messzeségnek.

Tudja Isten!... Tudja Isten!...

Föl a hegynek?

Verejtékes sziklacsúcsok

Nagy-komolyan rám merednek.

De a gyôzô hegyi vizek

Forrásai ott erednek.

És a csúcson tüze fénylik

Napkeletnek.

Tudja Isten!... Tudja Isten!...

Merre térjek?

Az én hazám mind a kettô,

Bennem forrnak, bennem élnek.

Ez is, az is lelkem lelke.

Fél lélekkel hogyan éljek?

Mozdulatlan egyre állok.

Merre térjek?

Tudja Isten!... Tudja Isten!...


Ködös vizek fölött
Ködös vizek fölött	Szembe a Nappal (1910)
Fövenyes part szirtfoka mellett

Hányja sebes hab ladikom.

Repesô, friss tengeri szellet

Hívón suhog a habokon.

Hányja sebes hab ladikom,

Az ormokról köd integet,

S köd vonja sötétbe elôttem

Az ismeretlen vizeket.

Hajlongnak a parti virágok,

Dal csendül a kertben amott.

De én a hû hajóba szállok

S a vak vizekre suhanok.

Dal csendül a kertben amott,

De ott künn a vihar dalol.

Ez kell nekem. Ki a vizekre,

Ahol a mélyek mélye forr!

Elindulok. Nem nézek vissza.

Átkozott, aki visszanéz.

Lelkem a szél dalait issza,

Enyém a víz, enyém a vész.

Átkozott, aki visszanéz!

Örvények árja kell nekem.

A mélyre, a mélyre, a mélyre

Suhanok, szállok sebesen.

Mindegy, akármi vár az árban,

Ha napsütés, ha viharok.

Megfürdöm a tüzes sugárban,

A széllel versenyt dalolok.

Ha napsütés, ha viharok,

Szemem a végtelenbe vész.

Kezem a kormányrúdra tettem:

Átkozott, aki visszanéz!


A tó lelke
A tó lelke	Szembe a Nappal (1910)
Állottam hosszan, hallgatag,

A fák alatt, a tó felett.

Halvány holdfény a gallyakat

Sugárba vonva reszketett.

Ködben, homályban állt a tó,

A légben néma mély igézet,

Félálmodásba ringató.

A tónak lelke megigézett.

Levél se mozdul, nesz se szól.

Hallgat a víz, szunnyad a szél.

Hullám közül, a víz alól,

A sejtelem világa kél.

A tó beszél. Én hallgatom.

S a vízbe nézek, egyre nézek.

Élek?... Nem élek?... Álmodom?...

A tónak lelke megigézett.

Testetlenül és nesztelen

Hûvös sugalmak rajja kel,

És átszûrôdik lelkemen.

A tó, a tó titkot lehel.

Átszô mindent e lehelet.

Minden titok, amerre nézek.

Nedves köd ül a táj felett.

A tónak lelke megigézett.

Homály, homály! Minden homály!

Ez a chaos! Ez a setét!

A némaság ôs lelke száll

Nagy szürke szárnyon szerteszét.

A nagy szárny zajtalan suhan.

Még nincs napfény. Még nincsen élet.

Az anyag áll csak hangtalan.

A tónak lelke megigézett.

A némaságba belevesz

A gondolat, a képzelet.

Igen, az elsô reggel ez:

A Lélek a vizek felett.

Elömlik, áthat mindenen.

Csak egyet látok, egyet érzek:

A végtelen! A végtelen!

A tónak lelke megigézett.

És halkan és önkénytelen

Imádság fogan ajkamon

Arcod elôtt, ó Végtelen.

Imádkozom, imádkozom.

És bennem föllobog a fény:

Mely elveszett a vak homályban,

A Fényes Végtelen ölén

A lelkem, a lelkem megtaláltam!


A Vág születése
A Vág ritmusai / A Vág születése	Szembe a Nappal (1910)
A Vág születése

Reggel, ragyogó.

Rezgô füveken

Hûs hajnal harmata csillog.

-- Születô nap, ébredô hegyormok,

Kelô világ, köszöntelek!

Repesô reggeli szellôn,

Zúgó rengetegek

Rejtelmes ölérôl

Ama hajdani hajnal

Himnusza száll,

Kitörô nagy erôk,

Omló hatalmak,

Születô világok

Ritmusai.

Ti komoly hegyek itt koszorúban,

Keresztapái ti a Vágnak,

Beszéljetek ama napról,

Amikor leküzdte a kô erejét

A teremtô vizek hatalma,

Mikor kitört az ár,

És megszületett az új világ.

Itt morajlott a tenger,

A hegytitánok lelke.

Innen akart alárohanni

A hívogató völgyi világba.

De a bércek lánca

Azt mondta: Nem!

Ide folytak mind, mind,

Az erdôk könnyei:

Kicsiny patakok,

A hegyek haragja:

Rohanón letörô vizek árja.

Ide küldte a föld

Tûzmelle hevét:

A mélységbôl a magasba szökô

Források erét.

Törtetve törtetett

Mind, mind lefelé.

De a kemény kôporkolábok ajka

Azt mondta: Nem!

Itt forrt a tenger ölén,

Itt küzdött pihenéstelenül

A sziklavilágok minden ereje.

Itt ásta a kô kebelét

Omló vizek hatalma.

Itt küldte szét

A vad áradatokat

Rontó haragja a tenger szívének.

A hallgató habok

Itt zúgtak harci éneket.

Sirályok vijjogó dalában,

Üvöltô szélvészek szavában,

Itt született meg a tengerek ajkán

Világteremtô harcok himnusza.

De a mogorva sziklazsarnok

Azt mondta: Nem!

És egy csatás nagy éjszakán

Fölkelt a tenger.

Zúgtak az erdôk,

Zúgtak az ormok,

A vizek tomboltak

Szilajon, szilajon.

Vad szelek jártak,

A völgyek nyögtek,

Sziklák dübörögtek,

Villámok kerengtek,

Sziklasorok rengtek.

Az árban, a zajban, az éjben

Ropogva ropogtak a mélyben

A kôvilág ôs gyökerei mind.

-- Fölkelt a tenger!

Az ébredô hajnal

Egy új világot látott megszületni,

Egy ifjú, gyôzelmes világot.

Széttört a szirtbilincs,

Gyôzô vizek árja

Hömpölyögve rohant le

A völgy szorosán.

Mikor a születô napfény

Kilebbent a hegyek fölé:

Lenn, magavájta ösvenyén,

Életet ontó ifjú vizével,

Hullámai ringva-dalolva

Gyôzô erôk dalát,

Megszületett a hegyek folyója,

Megszületett a Vág.


A vizek estéje
A Vág ritmusai / A vizek estéje	Szembe a Nappal (1910)

A vizek estéje

Sötétlô fenyvesek mögött,

Túl a dacos nagy hegyeken

Leszállt a nap.

A vizeken a mesék apja jár:

Az este.

Az este a vizek ünnepe.

Mikor elül a zaj,

S a vízre ráterül

Halkan, simogatón

Az ünnepek nyugalma:

A hullámok mesélni kezdenek.

Mint amikor hajnalos éveimben,

Szép csendes nyári estelen,

Házunk elôtt, akácfalomb alatt,

Édesanyám elringató ölében,

Gyerekfejem keblére hajtva,

Elálmodoztam ébren

Tündéres álmokat.

Harmatos fûben cirpelô tücsök szólt,

S a bólogató, vén akácfa

Halk titkokat súgott fülembe.

S míg édesanyám puha ujjai

Hajfürtjeim közt simogatva jártak,

A kertek alól, susogó lombon át

Bús nóták elhaló dalát

Hordta felénk ákácillatú szél...

Susogva, halkan, lágyan, álmodón,

Estéli órán, ünnepi csöndben

Mesélnek a vizek...


Szóló sziklák között
A Vág ritmusai / Szóló sziklák között	Szembe a Nappal (1910)

Szóló sziklák között

Állottam a völgy fenekén,

Szédületes sziklák szorosán,

És néztem a mélybôl

Az égreszökô magasokba.

Haragoszöld fenyveseken túl

Meredek, nagy szürke falak,

Tarkahomlokú, roppant sziklaapák

Meredeztek elô

Idegen magasokba.

Nekem, állónak szûk út szorosán,

Bújó völgy sárborított fenekén,

Szirtekközi szélben

Szólottak a sziklák.

,,Mit akarsz köztünk,

Por gyermeke, szólj.

Férgek fia, föld unokája,

Mit akarsz a magasban,

Sártaposó?

Ez itt az erôk kôszáli világa,

A keménység kôbirodalma,

Ez a sziklavilág.

Itt semmi sem él,

Füvet se, fenyôt se találsz,

Ez itt a halál testvérbirodalma.

Itten csak a felhôk

Bús tábora jár,

Csak a förgetegek,

Szilajon rohanó szelek ajka dalol

Rettentô énekeket,

Miket emberi fülnek

Meghallani nem jó.

Hangjukra a vér tüze megfagy,

Fátyol fut a szemre,

Kemény köveken

Megcsúszik a láb.

A sziklavilág nem az embereké.

Ez itt az erôk kôszáli világa;

Férgek fia, sár unokája,

Mit akarsz te közöttünk?''

Így szóltak a sziklák.

Felszökve helyemrôl

Felkúsztam a kômagasokba,

És szívtam az ormi szelet,

S megtelt a szívem

A kemény nagyság,

Az égreszökô nagy erôk

Érzéseivel.

S leszálltam a völgybe,

S hallottam verni völgynek

Lágy szíve erét.

És zöld puha pázsit ölén

Csörgô kicsi forrás

Kristály vize mellôl:

Az égreszökô magasokba,

A sziklavilágba

Úgy néztem föl, mosolyogva.


Esô a Vágon
A Vág ritmusai / Esô a Vágon	Szembe a Nappal (1910)

Esô a Vágon

Esik az esô. Veri a Vágot.

Esik az esô, hull, hull.

Amerre nézek fénytelen szemmel,

Zuhogó, locsogó vizeket látok.

Nem látok napfényt, napvilágot.

Daloljunk valami szomorú nótát.

Ma úgy elkönnyezem egy régi-régi bún.

Esik az esô, hull, hull,

Sirató-búsan, szürke-szomorún.

Nem látok napfényt, napvilágot.

Esik az esô. Veri a Vágot.

Fekszünk a szénán hallgatagon.

Esik az esô, hull, hull.

Szólani szót most senki se merne,

Néma igézet a szós ajakon.

Itt jár valami bús hatalom.

Daloljunk valami szomorú nótát,

Valami hallgatót, valami régi-régit.

Esik az esô, hull, hull.

Érjük-e, éljük-e, valaha végit?

Itt jár valami bús hatalom.

Fekszünk a szénán hallgatagon.

Nagy romos ormok ránk meredeznek.

Esik az esô, hull, hull.

Köröskörül a beszélô bércek

Mind belevesznek, mind belevesznek.

Elhaló sóhajuk körülünk reszket.

Daloljunk valami szomorú nótát,

Régi napos napokról, amik szürkére váltak.

Esik az esô, hull, hull.

Amik elszálltak, messzire szálltak,

Elhaló sóhajuk körülünk reszket.

Nagy romos ormok ránk meredeznek.


Éjszaka a vizeken
A Vág ritmusai / Éjszaka a vizeken	Szembe a Nappal (1910)

Éjszaka a vizeken

A partokon, a vizeken

Leszállt az éjszaka.

Nesztelen öleléssel

Köröskörül átkarol mindent

A csend.

Aranyló holdvilág

Bujdosik messze, felhôk fövenyén,

Sötétlô sivatagokon.

De itt körül,

Hátán susogva suhanó vizeknek

Áttetszô ködpalástot

Öltött a csend.

Sötét köpenyben, egyedül,

Hallgatva állok, álmodón

Futó vizek felett.

A partok ködbe foszladoznak.

Köröskörül vizek, vizek.

Én éj vagyok az éjszakában.

Nem is tudom, az én köpenyem-é,

Amit rebbenni látok,

Vagy tán az éji köd?

Nem is tudom, a lelkem suttog-é

Csendes, bús, halk meséket,

Vagy tán a sietô folyó?

Én egy vagyok a suhanó vizekkel.

Én egy vagyok az álmodó ködökkel.

Én éj vagyok az éjszakában.


Vitézi ének a romvárak alól
A Vág ritmusai / Vitézi ének a romvárak alól	Szembe a Nappal (1910)

Vitézi ének a romvárak alól

Sasfészkei a sasapáknak

Farkasszemet néznek velünk.

Ôk messze magason merednek,

Mi a völgyben ülünk.

Mi a völgyben ülünk?

Elfárad, míg fölér hozzájuk

Völgyhöz szokott pillantatunk.

Ezek az ôsök! A fiak: mi

Idelenn maradunk.

Idelenn maradunk?

Mijük volt több, hogy fenn tanyáztak,

Hol a nap elsô fénye süt?

Karjuk acélosb? Fejük tisztább?

Tüzesebb a szívük?

Tüzesebb a szívük?

Sasfészkei a sasapáknak

Farkasszemet néznek velünk.

Nézésük néma szemrehányás.

S mi a völgyben ülünk.

Mi csak egyre ülünk.


Virradat a Vágon
A Vág ritmusai / Virradat a Vágon	Szembe a Nappal (1910)

Virradat a Vágon

Még áll a szürkület.

Még alszanak a néma magasok.

Álomban álmodók fölött

Egyedül álmodom ébren.

Csupa álom mindenfelôl.

Csak a szürkületi szél

Dudorász víg dallamokat

S a hûs folyó leheli halkan

Kelendô hajnalok próféta himnuszát.

De lassan, messze, fenn,

Fényleni kezd az ormok levegôje.

A magasság ragyog!

A magasság ragyog!

És egyre föllebb száll a nap,

És egyre jobban nô a fény,

És egyre szebb és fénnyel ragyogóbb

A magasok világa.

És egyre lejjebb száll az árnyék,

Zöld fenyvesek lejtôin végig,

Csak lefelé, csak lefelé.

Kiszáll a tüzes napkirály

A sugaraszomjas kék levegôégbe,

Föl a hegyek fölé.

Reggeli fényben fürdik a világ,

Issza minden az ifjú sugarat,

Minden napfénybe öltözik.

Csak lenn a völgyfenéken,

A félrebúvó hegyzugokban,

Ott húzódik meg a futó sötétség.

Oda, a nyirkos, párás ködvilágba,

Odafut minden, ami fél a fénytôl,

Minden, ami sötét,

Ott lapul meg a denevértanyán.

És érzem, hogy ennek így kell lennie:

Hogy ami fény, annak fényleni kell,

És ami fél a fénytôl,

Annak rejtôzni félre-zugtanyákon.

Én, én a fény szerelmese vagyok!

Üdvözlégy, fölkelô fény!

Üdvözlégy, fényes fiatal világ!


Jákob kútjánál
Jákob kútjánál	Szembe a Nappal (1910)

Uram, én ama városban lakom,

Ott lenn a völgyben, a pálmák tövében,

Ahol napsugár ég a lombokon.

Ama városban örökös a nap,

Ama városban örökös a hôség:

Ott lélegzik a szomjas sivatag.

Ott nincsen forrás, ott nincsen patak.

Két pálma van csak, két szomorú pálma,

S azokról éjjel könnyek hullanak.

Mi vagyunk, akik mindig szomjazunk,

Nappal és éjjel, örök epedéssel.

Szomorú város a mi városunk.

És szomorú víz ez a mi vizünk.

-- Uram, ez a kút, ez a Jákob kútja,

S mi vizet merni mind ide jövünk.

Ez a kút Jákob élô kútja volt.

Mi ide járunk tikkadt korsainkkal

S ó jaj! mi tudjuk, hogy a vize holt.

Uram, mi halott vizeket iszunk,

És valahányszor bús cseppjeit isszuk,

Sírunk, és egyre jobban szomjazunk.

De te, Uram, te nem köztünk lakol.

Egy más világnak lehellete vagy te,

Ahol nagy vizek moraja dalol.

Ahol nagy vizek folynak, csendesen,

Élô vizek, a mélységbôl szüremlôk.

Ó Uram, adj élô vizet nekem.

Uram! Szomjazom. Lábadhoz ülök.

Eleven kútfôd eleven vizétôl,

Tudom, örökre megelégülök.


Láttam csillagát napkeleten
Láttam csillagát napkeleten	Szembe a Nappal (1910)

Uram! ma minden ködbe lankadt,

Ma minden bús és meredek.

Tátonganak nagy messzeségek,

Ma még a csillagok sem égnek,

Inganak óriás hegyek.

-- Uram, én láttam csillagod!

Vadul nevet a téli szél,

Ólmos esôt vagdal szemembe.

A sötétség kiált körültem,

És varjú vijjog fönn az ûrben

Egy örök vak körben kerengve.

-- Uram, engem minden kacag!

A százszavú gúny közepette

Kiáltok, s bennem fagy a szó.

Sírok, mint egy eltévedt gyermek,

S a könny pillámon holtra dermed.

Hideg az arcom és fakó.

-- Uram, csak egy sugarat adj!

És én megyek, amerre hívtál,

Halott sivatag fövenyén,

Ha örökös télben, viharban,

Örök sötétben, zivatarban,

Ha többé nem lesz soha fény:

-- Uram, te hívtál, én megyek!

Megyek, mert mennem kell, örökre.

Mert visz a vágy, a tûz, a lélek.

Mert örök dalok égnek bennem,

Mert kívüled nincs hova lennem,

Mert nálad van, te vagy az Élet!

-- Láttam Keleten csillagod!


Ketten a Mesterrel
Ketten a Mesterrel	Szembe a Nappal (1910)
Fehér fényben, fehér ruhában,

Egy férfi jár elôttem egyre.

Vezet, vezet, kezem kezében,

Föl a magányos, nagy hegyekre.

Az emberarcok ködbe vesztek,

Ketten vagyunk a hegyeken.

Kézen fogva vezet a Mester,

S én követem.

Megláboltam a pusztaságot,

Homokviharos, sívó tengert.

Szürke porát szívemre szórta,

Szörnyû magánya majd hogy elnyelt.

De tikkadt lelkem felüdítve

A Mester arca járt velem.

Kezem meleg kezébe fogta,

S én követem.

Lehevertem illatos fûre

Oázisok mézes szelében,

Elálmodoztam rózsás felhôn,

Távol dalon, zsongó levélen.

De kezét homlokomra tette

S megnyitva álmodó szemem,

Elôre mutatott a Mester,

S én követem.

Elértem a hegyek tövébe

S indultam fölfelé nyomában.

Dideregtem a szirti szélben,

A szikla megvérezte lábam.

Ha megálltam, szemembe nézett

És rám mosolygott csendesen.

S belém szállott a Mester lelke.

És követem.

Mikor az elsô csúcsra értem,

Verejtékes nap estelén,

Megkísértett a nagy Kísértô,

És egy világot tárt elém.

De a Mester szemembe nézett,

Szomorú szemmel, könnyesen,

S rajta kívül nem láttam semmit.

És követem.

Járok magányos hegytetôkön,

A magasságos szirthazában.

S egy férfi jár elôttem egyre,

Fehér fényben, fehér ruhában.

Léptünk alatt meleg virágok

Serkednek a vad köveken.

Kézen fogva vezet a Mester,

S én követem.


Véresô esik
Véresô esik	Szembe a Nappal (1910)
Szomorú, lefosztott oltár felett

Fekete fátyolos nagy feszület.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Idenéz megtört két szeme rám.

-- Templom ez itt? Vagy a Golgota tán?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Hol van az oltár, a gyertyák, képek?

Hol zokogott a sirató ének?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Római, nép, lator, merre maradt?

Egyedül, magam a kereszt alatt!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Nincsen a földnek több embere tán?

Egymagamért függ teste a fán?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Nincs már több bûnös a föld kerekén?

Fölfeszítôje, gyilkosa -- én?

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Kiáltva mered rám öt néma seb,

Bíbornál bíborabb, tûznél tüzesebb.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Vérzik, vérzik! Csurog a vére

Asszú szívemnek szikkadt földjére.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

És rám néz! Rám néz! Irgalmas egek!

Jaj, hova fussak, hova legyek.

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Csak sírok, sírok. Csak susog ajkam:

Jézus, Jézus, könyörülj rajtam!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Lábadnál magamat arcra vetem.

Szeretlek, szeretlek, Szerelmesem!

Vérzik, vérzik a Krisztus!

Rám csurog harmatoz, omlik a véred,

A tüzes újság, a bíboros élet!

Vérzik, vérzik a Krisztus!


De profundis
De profundis	Szembe a Nappal (1910)
A mélységbôl kiáltok Hozzád.

Uram segíts,

Mutasd meg fényességes orcád.

Csapkodó tenger körülöttem.

Uram segíts,

Ne nyeljen el hajótörötten.

Sajkám mint labda, száll recsegve.

Uram segíts,

Tekints a tajtékos vizekre.

Mosolyogj rám, utam vezére.

Uram segíts

Az élô vizek tengerére!


Síró testvérnek
Síró testvérnek	Szembe a Nappal (1910)
Testvér, én érzem, a lelked remeg,

Pillád nehéz, nagy könnyek égetik.

-- Testvér, melletted áll a Krisztus:

Testvér, törüld le könnyeid.

Nehéz, nehéz, fojtó a fájdalom,

Ráül a szívre, mint az éj sötétje.

Búsan, bágyadtan, elapadtan:

Testvér, nézz föl a fényes égre.

Csaló a könnycsepp, hazug a halál.

Látom a lángját egy nagy fényességnek.

A szeretet nagyobb, mint a halál,

A szeretet az élet, élet.

A fájdalom óriás titka ez:

Isten csókol meg, ha a lelkünk reszket.

-- Testvér, melletted áll a Krisztus:

Testvér, csókold meg a keresztet.


Dal
Dal	Szembe a Nappal (1910)
Kis húgomnak

Jöjj Ilmikém. E csúnya Pestre

Lomhán leszáll a téli este.

Párás köd a várost megeste.

Jöjj, hagyjuk Pest sarát.

Szálljunk a szép tavaszba vissza,

Kelyhét szívünk lassan kinyissa.

Jöjj, lelkünk szomjan, hosszan issza

A múltak sugarát.

A régi rétre jöjj velem,

Tavaszi rózsás reggelen,

Mikor a harmatcsepp terem,

Mikor a szûz nap éled.

Most ébredez minden virág

Jóreggelt bókol minden ág.

Itt minden, minden ifjúság,

Itt minden fény meg élet.

Vígan pattog egy pajkos ének

Nótás ajkán a fürge szélnek.

Pattogó szöcskék szökdicsélnek,

Mi is szökdécselünk.

Mert itt vagyunk mi is ni, ketten,

És mind! Pirosan, porlepetten,

Játékos-vígan, önfeledten.

Hogy csillog a szemünk!

És hova lett a víg sereg?

És hányfelé a sok gyerek?

Tar most a rét és didereg,

Nincs hangja, nincs virága.

Halott, hideg és elhagyott.

A vidám napfény megfagyott.

Emléke él csak, az ragyog,

És lelkünk ifjúsága.


Rohanunk
Rohanunk	Szembe a Nappal (1910)

Rohanunk, robogunk. Pattog a szikra,

Gomolyog a füst. Reszket a lég.

Szaladoz, maradoz messze a tájék,

Hanyatlik a nap, növekszik az árnyék.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Alkonyi szürkén suhan a felhô,

Suhanunk, rohanunk árnyaiképp.

Alkonyi szürkén suhannak, szállnak

Fekete felhôs gondolat-árnyak.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Tornya, ah, intett, sugarat hintett

Tavának csillanó ezüstje még!

Messze mosódott, sötétbe mállott.

Fedezô éjszaka fátyla leszállott.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Hiába meresztem szemem az éjbe.

Imbolyog, gomolyog lomha setét.

Hiába nézem, hiába virrasztom:

Fénytelen éjszaka, feketén, nyomasztón.

Dübörög, zakatol, robog a gép.

Szaladoz, maradoz messze a tájék.

Kis falu, kis ház, látlak-e még?

Rohanunk, robogunk sebesen elôre.

Pattog a szikra, hull az esôje.

Dübörög, zakatol, robog a gép.


A tornyos ház
A tornyos ház	Szembe a Nappal (1910)
A múltak lelke körülem suhog,

Hang nélkül, hangos régi dallamok.

Egy házat látok, (emlékszel-e rája?)

Egy régi házat, (oly rég idegen!)

Tavaszi szellôk mélytitkú danája

E házról suttog mindig énnekem.

Szívem feléje oly vágyón repes.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Kevély tornyának sokszín ablakára

Rátûz az alkony csillanó sugára.

Két vén akác a kerítés megett,

A ház hûséges, sokvészlátta ôre,

Békésen nézi a derült eget,

S az érkezônek bókol jó elôre.

Jó hintafánk az országútra les.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

S a kert, a régi kert! (emlékszel-e?)

Játékainknak lombos, hûs helye.

Tüskés fenyôk, zöld bokrok árnyasában,

Szôlôszegélyes, füves utakon,

Ott szállt a fürge labda hajdanában,

Ott futkostunk, testvérek, egykoron,

Mind, együtt! (Ah, szemem könnyekbe vesz.)

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Emlékszel még a dörmögô vasútra,

Mely barna füstjét lombjainkra fújta?

Hát kint a Rákos-menti réteken,

Ahol fakardunk verekedni vágott,

Ahol sárkányunk szállott gôgösen,

Ahol tenyérbe zörgettük a mákot,

S töklámpát hordtunk, ha megjött az est.

Emlékezel?

Gyermekkorunk rózsás világa ez.

Jer, ülj le mellém, nyújtsd testvér kezed.

Melengessen csak az emlékezet!

Míg egymást átölelvén elmerengve,

Régmúlt napokba visszaifjodunk:

Kik elszakadtunk messze idegenbe,

Úgy érezzük, hogy mind együtt vagyunk.

Mind, mind, az is, akit a sír fedez.

Mért könnyezel?

Gyermekkorunk szent ihletése ez.


A templomos házban
A templomos házban	Szembe a Nappal (1910)

Mind elmentek, magam maradtam.

Köröskörül a hallgatás jár,

A csend meséit hallgatom,

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, hûvös folyosón,

A templomból tegnapi ének

Hazajáró dallama búg ki.

Járok húnyt szemmel álmodón,

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, hûvös folyosón.

És mosolyog, nevet a lelkem:

Fölül besurran s végigárad

A nyári napfény kacagón

Feszületes, fehér falak közt,

Nagy, hosszú, fehér folyosón.


Tüzek a ködben
Tüzek a ködben	Szembe a Nappal (1910)

A tájra száll nagy szürke köd.

Lelkemre száll nagy szürke bánat,

Megejtôn, némán, nehezen.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Két könnyezô szem néz utánad.

Van perc, mikor üres a templom,

Van perc, hogy elakad a zsoltár,

S magam vagyok nagyon, nagyon.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Amikor te még velem voltál!

Vannak nehéz, gyilkos ködök,

Fojtogató nagy szürkeségek.

Ilyenkor lelkem zára nyílik,

S anyám, én édes jó anyuskám,

Hozzám látlak suhanni téged.

Kezed hajamat simogatja,

Élô szemünk egymásba mélyed,

A fájtató idô megáll,

S anyám, én édes jó anyuskám,

Bennem kigyúl a régi lélek.

Mert a mi lelkünk tûzi lélek,

Megolvad benne puha bánat.

Elmentél és itt vagy velem.

Anyám, én édes jó anyuskám,

Lelkem tüze lobog utánad.


Emlékezés az otthoniakra
Emlékezés az otthoniakra	Szembe a Nappal (1910)

A nevükre aranyos napfény

Ragyogja be mindig a lelkem.

Sokszor-szokszor gondolok rájuk,

S mindig mosolyos dallal telten.

És mindig újak énnekem.

Sokszor, mikor ködös az alkony,

Sokszor, mikor könnyes az este:

Suhogva bont szárnyat a lelkem

És suhanón száll messze-messze.

Olyankor hozzájuk megyek.

Hangtalan-halkan odalépek.

Olyankor elnémul az ajkuk,

És félig-sejtett sejtelemképp

Reszket a lámpa fénye rajtuk.

És nem tudják, hogy ott vagyok.

Olyankor megrebben a lelkük,

Mint halk szellôn fodra a tónak.

Valahogy a lelkemet érzik,

S nem is tudják, hogy rám gondolnak,

Csak összeragyog a szemük.

Nem is tudják, hogy láttam ôket,

Nem is tudják, hogy köztük jártam,

Hogy megfürdöttem a lelkükben:

Gyümölcsillatú napsugárban.

S hogy csupa illat a szobám.


Hollók
Hollók	Szembe a Nappal (1910)
Megúnom olykor a világot,

Megirtózom az emberektül.

Fekete hollók, búsak, némák,

Lelkem megszállják seregestül.

Lelkem megszállják seregestül.

Megülnek, mint egy száraz ágon.

Meg se rezdül az ág, csak elnéz

Havas, kietlen pusztaságon.

Havas, kietlen pusztaságon.

S egy emlék száll, egy fürge dallam:

S egy perc alatt mind elsuhannak

Fekete hollók hosszú rajban.


Este az ablakban
Este az ablakban	Szembe a Nappal (1910)
Valahol messze szól a zongora.

Bús régi nóta lágyan száll tova.

És mint az álom, mint a sejtelem:

Egy régi érzés meglep hirtelen.

A lelkemen minthogyha átsuhanna

A rétek lelke, az erdôk sugalma.

Ah, szárnyra kelt az erdô, rét, halom,

S besurrant hozzám a tárt ablakon.

Valamit suttog bús akácfalomb.

Távoli dallam halkan egyre zsong.


Nocturnum
Nocturnum	Szembe a Nappal (1910)

A hallgató, sötét szobában

Ülök hallgatón egymagam.

Belül reszketô némaság van,

Kint éjszaka, világtalan.

Szomorúságos kietlenjét

Nem járja dal, nem járja fény.

Világtalan, vak végtelenség,

Nem-dal, nem-fény, nem-tûz, nem-én.

Magamba nézek szomjas szemmel:

Úgy tele vagyok végtelennel,

Mint éjszakával a szoba.

Úgy színig zsong a Végtelenség,

Mint mézes kaptár csorgó csendjét

Mámoros méhek kórusa.


A napos hegy
A napos hegy	Szembe a Nappal (1910)
Sziklák között az én világom.

Hallgatom a hegyek dalát.

Futó szellô felhozza nékem

A ködtakarta völgyfenéken

Verejtékezôk sóhaját,

Csattogó csákányok zaját.

Csákányos, haragos karok,

Mért töritek a szürke bércet?

A fényes Élet ez a hegy,

Ide nem vezet út, csak egy,

Alulról ide sosem értek.

Ez a hegy csak felül ad ércet.

Ami nektek fáj, nekem is fáj,

Éneketek az énekem.

De szomorú a ti nótátok,

Kétségbeesett könnyes átok

Zokog belôle szüntelen,

Napfénytelen, örömtelen.

Testvérek, hívnak a hegyek,

Szédületes szirti szerelmek,

S a tûzzel-tüzes napsugár.

Itt a villámok lelke jár,

Itt a némák is dalra kelnek.

A magasságok énekelnek.


A torony kürtöse
A torony kürtöse	Szembe a Nappal (1910)
Magasan fönt a bástya felett,

Állom, állom az ôrhelyet.

Kezemben a kürt.

Állok és nézek nap-nap után.

Ideállított a kapitány.

Kezemben a kürt.

Odalenn hangos, zsivajos a vár:

Enyém a messzi, a puszta határ.

Kezemben a kürt.

Lesem, ha porzik-e asszu homokja,

Porló felhôbôl ha csillan-e kopja?

Kezemben a kürt.

Nyitott szem vagyok, napon, éjszakán.

Soha ide lopva, soha pogány!

Kezemben a kürt.

Bátran a vártán, haj ti vitézek!

Állom az ôrhelyet. Állok. Nézek.

Kezemben a kürt.


Liliput
Liliput	Szembe a Nappal (1910)
Ahol járok, amerre nézek,

Aprócska nép sürög, zsibong.

Liliput ez!

A szálkalándzsás kis vitézek!

Futkos és nyüzsög és tolong

És kiabál hangos-keményen

Egyszerre mind,

S mindnél buzogány, bot, dorong.

Mind kiabál, nagyon, merészen.

Mind azt kiáltja: Én vagyok!

Egymást lesik

És gyûrkôznek birokra készen.

Földrebilincselt Gulliver,

Fekszem közöttük, magam ember.

Nézegetek,

S várom, hogy mikor ülnek el.

Ni, milyen sápadt valamennyi,

Lógó fejek, szûk homlokok.

Hát senki sincs,

Aki merne itt levô lenni?

Egy se akadna, senki hát,

Aki föl mer egyenesedni,

Fölnézni, föl,

S felhôkbe fúrni homlokát?

Hát kihaltak a férfiarcok?

Az egész-ember-homlokok?

-- Liliput ez!

Liliputi apróka harcok!

Tüzel alattam a homok,

Türelmetlen tüzel a vérem.

Testvéreim,

Ezekkel volnánk rokonok?

És csendes-vígan dudorászom.

Úristen! mi lesz Liliputban,

Hahahaha!

Ha én a kötelem lerázom!


Kurucok tánca
Kurucok tánca	Szembe a Nappal (1910)

Véreim, vígan! Koszorúba álljunk!

Lejtsük a lassút, ropjuk a frisset!

Három a tánc.

Véreim, vígan! Szól a zene nálunk!

Vígan, vitézek! Mi vagyunk a várba!

Frissen a sáncra, katona-táncra!

Kézben a kard!

Ragyog a jó vas, szikrát vet a dárda!

A kucsmánk rázzuk, úgy szaporázzuk.

Szóljon a nóta, dobogjon a bástya!

Lomha labanc

Lesi ám odale, hogy kifigurázzuk.

Ejhaj, vitézek! Senkitôl se félünk!

Mi volnánk tántán idehaza itten!

Mienk a vár,

Minekünk hullott érte piros vérünk.

Ne búsulj, kenyeres! Uccu neki, frissen!

Mi volnánk tán a fejedelem népe!

Magyarok mink!

Kire néz, ha nem ránk, az a nagy Úristen?

Mienk ez az ország eleitül óta!

Mienk ez a föld! A tüze! A vére!

Uccu vitéz!

Pördüljön a tánc! Hagy szóljon a nóta!


Királyok igrice
Királyok igrice	Szembe a Nappal (1910)
Királyok igrice vagyok.

Király vagyok,

És királyoknak dalolok.

Én vagyok az új dalos Dávid.

Énekelem

A régi Ország új csodáit.

Amaz Országról dalolok.

Köröskörül

Csupa királyi lovagok.

Ez a királyok nemzedéke.

Homlokukon

Királyi kenet fényessége.

Fejükön fénylô korona

Ragyog, ragyog:

Az istenkéz sugár-nyoma.

Leomló bíboros ruhájok

Suhog, ragyog.

-- Mi vagyunk a fölkent királyok.

Alattvalónk minden nekünk.

Minden mienk:

Az Ország a mi örökünk.

Lovagjai a Nagykirálynak,

Hû hôsei

A hétszerszent-rejtelmû Grálnak!

A ti igricetek vagyok!

Király vagyok,

És királyoknak dalolok.


A belülvalók mécse (1912)


A mécses
A mécses	A belülvalók mécse (1912)
Míg ifjú homlokunkon a hajnal koszorúja,

Amíg nevet a napfény és csodákról mesél:

Tárjuk ki a szívünket, hadd járja fürge szél,

És tûzzel simogassa az új nap arany ujja.

Mert szállton száll az óra, s az est jô könnyesen,

Sok bolygó tûz kísért és ingó, álnok árnyak,

És minden régi sírok rémei visszajárnak.

Akkor fáradt szemünket húnyjuk le csöndesen.

És gyújtsuk meg a mécsest, a belülvalók mécsét.

Tüzénél tágult szemmel láss ôsi titkokat,

A percek suhanását, a könnyek születését

Titkát a titkos múltnak s a titkosabb jelennek

S az eljövendôségnek, és mindent, és magad.

És sírj egy csendes himnuszt a kettôs végtelennek.


Az eljövendôség elébe
A remete a sivatagba indul / Az eljövendôség elébe	A belülvalók mécse (1912)

Az eljövendôség elébe

Nézd, erre csillog álnok aranyszeme

A büszke város tarka tetôinek.

  Alvó fejükre csalfa Luna

    Holt sugarát hazugul lehelte.

Nézd, nézd, a vízen csillog a csalfa tûz.

Lenn zúgva zúgnak nagy, szomorú habok.

  Barátom, ideért az este,

    Hangtalan árny ül a csónak orrán.

Mért alkonyult el hajdani hajnalunk?

Mért hallgat ajkunk egykori éneke,

  Mely tarka tûzzel, ifjú fénnyel

    Zengte be hajdan a vén világot.

Más kézzel ûztük hajdan a gyors nyilat,

Haj, más inakkal jártuk az Éjszakot,

  Midôn a sast emelte izmunk

    Harcos ezüst sisakok fölébe.

Immár a harcok hajnala estre vált.

Kürtök riadtán nem magasul szívünk,

  Csendes mosollyá, bús mosollyá

    Régi dacunk tüze megszelídült.

Mi megfutottuk mind amaz utakat.

Mi már elértük zárt arany ajtaját

  Az ismeretlen Istennônek

    S hét napot-éjet elôtte vártunk.

Mi virrasztottunk és konokul kemény

Két ökleinkkel vertük a vaskaput.

  S a nyolcadik nap hajnalában

    Nyílt kapuján a titok kitárult.

Mi mindent láttunk. Láttuk a csarnokot,

S a táncos gyermek tarka szökéseit,

  Hallottunk dalt a kék virágról,

    Haj, a csak egy tavaszon nyilóról.

És minden elmúlt: víg tavaszok, tüzek,

Napfények, álmok, nagy riadó dalok.

  S most (lám, minô sors!) nincs belôlük

    Egy pici kis melegítô könny sem.

Most éjszakában, hallgatagon futó

Sötét hab árján siklik a halk hajó,

  Nagy ismeretlen éjszakába

    S hunytszemû árny keziben a kormány.

Mi lesz, mi nem lesz? -- mit hoz a messzeség? --

Mit szô a Moira? -- tudni nem istenes!

  Hajtsuk hajónkat, én barátom,

    Míg a karunk s evezônk erôsek.

Tán vár még új föld, új, fiatal csoda,

Új élet, új dal, újra-elindulás.

  Az eljövendôség elébe!

    Mélyre merítsd a kemény lapátot!


El kell menni a sivatagba
A remete a sivatagba indul / El kell menni a sivatagba	A belülvalók mécse (1912)

El kell menni a sivatagba

És szólottam magamhoz komolyan:

El kell menni a sivatagba!

Oda kell menni, ahol úttalan

Kemény nagy utak kanyarogva

Minden kijárást eltemetnek.

Hol szürkülô szegény szemednek

Könnyeket súg a sivatag.

Hol visszasírod bús magad,

S amiknek ízét elfeledted:

Ezüstös régi könnyeid.

Mert látod, oly rég eltemetted

A sírás szép szentségeit.

Ott majd az ég sóhajt feletted,

És zúg a porló hûs porond;

És barlangod fázó nyugalma,

S az éjszakák szúró szelén

A sivatag sajgó siralma,

S a sápadt, sárga esti fény,

Mely mindent, ami él körötted,

Bolygó nagy árnyékokra bont, --

S melyhez magad, bús árva pók,

Száz szürke szállal megkötötted:

Az egyesegyedülvalóság,

A hûvös percek, hideg órák,

A reszketô jég-csodarózsák,

S a holt dalok, a halkulók --

Mind-mind így fognak szólni hozzád:

Szegény fiú, most jó helyen vagy.

A sivatag jó és szeret

A sivatag susog veled,

Megsimogatja árnyas orcád,

S a múltak mostohája elhagy.

S melyek átkát hidegen hozzák

Rezzentô régi rossz szelek:

Az apadt-könnyû régi esték

Meghalnak mosolyogva a sivatag felett.

És újra fölfakad, ami hallgat régesrég,

A könnyek közt mosolygó régi ének,

S partján a könnyek áldott kútfejének,

Amit kutatsz remegve, aggva:

A titkot újra fölleled.

És elmentem a sivatagba.


Az idegenségrôl -- A titok
A titok / I. Az idegenségrôl	A belülvalók mécse (1912)

Most így vagyok. Most egyedül vagyok.

Csupa idegen arcok körülöttem.

Most nem tudom, hogy mit keresek itt,

És úgy érzem, nagyon messzirôl jöttem.

Semmit sem értek. Minden idegen.

Oly messzirôl néz rám az életem,

És én úgy nézem és úgy bámulom,

Mint egy bánatos beteg arcot

Egy jégvirágos távol ablakon.

Oly idegenül integet felém,

És a szemében annyi titok fázik,

És annyi könny és annyi félelem.

Oly nagyon én, és olyan nagyon másik!

Valamit mond is, zengô susogással,

S az olyan, mint egy bús gyerekszobás dal:

Rég elfeledtük gügyögô szavát,

Csak egy-egy dalos foszlány téved olykor

Valami nagy-nagy messzeségen át.

És ez az arc ilyenkor mindenem.

Mert nem igaz, hogy még mások is vannak:

Az egész élet ez a kis szoba,

Ezek a régi halkszavú hatalmak,

És ez a fázó, hangos hallgatás,

És ez az arc. És semmi, semmi más.

Egy könnycsepp, és egy tágra nyílt tekintet:

Ez az egész. És abba belenézzük

Az életünket.


A másikomról -- A titok
A titok / II. A másikomról	A belülvalók mécse (1912)

Tudom már, hogy láthatatlan vagyok,

Hogy láthatatlannak születtem.

Azért van, hogy az emberek

Úgy elnéznek mindig fölöttem.

És nem kapott hangot az ajkam,

Kiáltanom is hasztalan.

Egyedül járom a világot,

Látatlanul és hangtalan.

Valaki áll a helyemen.

Egy másik. Azt mindenki látja,

És mindenki ahhoz beszél,

És az mindenkinek barátja.

És az beszél az emberekhez

És a szemükbe mosolyog.

(Egy idegen, egy nagyon-másik!)

S mind azt hiszik, hogy én vagyok.


Akikrôl azt hiszik, hogy én vagyok -- A titok
A titok / III. Akikrôl azt hiszik, hogy én vagyok	A belülvalók mécse (1912)

Sokszor van úgy, hogy mindent értek.

Ilyenkor a szemébe bámulok

Annak, aki csak árnyék és kísértet,

Aki az én helyemen áll.

Akirôl azt hiszik, hogy én vagyok,

És aki idegen, mint a halál.

Ó áldott, áldott ködsüveg!

Mosolygó maszkom, víg búvóhelyem.

Milyen halott vagy, milyen jéghideg!

Szúró szemedbôl olyan fény rezeg,

Mint egy csikorgó téli éjjelen

Felhôk mögött halódó holdsugáron.

De én szeretlek, én mégis szeretlek,

Szegény bolondos árnyék, néma párom,

Bús álcám. Hisz csak te vagy az enyém.

Enyém az arcod és enyém a lelked,

Álomkóros, fehérlô, furcsa lelked,

És nekik mégis te vagy én.

Mert sokszor oly jó megbújni mögéd

És érezni, hogy eltakarsz,

És úgy nézni a nagy világba szét,

És mosolyogni nagy-nagy szeretettel,

Megbékélt, boldog remeteszemekkel

Mindent, ami zsivajgás és mindent, ami harc.

Lásd, én álarcom, én azért szeretlek.

És néha, álmok árnyas estelén:

Úgy tûnik idegen arcod elém,

Mint azok elé, akik rádnevetnek,

S az én nevemet nevezik nevednek,

És azt hiszik, hogy te vagy én.


A sírásról és a nevetésrôl -- A titok
A titok / IV. A sírásról és a nevetésrôl	A belülvalók mécse (1912)

Ma más vagyok, mint tegnap voltam.

Valami nagy széltôl sodortan,

Ma megbotoltam.

Amikor újra egyenesre keltem,

És amikor magamba néztem,

Csupa csodára leltem.

Gonosz szél, rossz tavaszi szél!

Mióta lelkemre leheltél,

Bennem két ember él.

Mióta veled versenyt fütyörésztem,

Azóta más lett a sírásom

És más a nevetésem.

Mióta ma a napba néztem,

Azóta nevet a sírásom,

Azóta könny van minden nevetésben.

És most már sírni nem merek,

Mert félek a torz kacagás arcától,

Hogy vigyorogva rám mered.

És nevetni is elfeledtem.

Jaj, hiszen sírtam, mikor nem akartam,

És minden sírt, mikor nevettem.

Nagy csoda ez, hogy két lélekre váltam.

A régi lelkem még most is piros,

Hisz hajdan a hajnalban jártam.

A másikon nagy, sûrû fátyolok.

Minden lépésem egy nehéz csoda,

S minden titok.


A könny születésérôl -- A titok
A titok / V. A könny születésérôl	A belülvalók mécse (1912)

O felix culpa, quae talem

ac tantum meruit Salvatorem!

(Szt. Ágoston)

Boldog a bûn és érdemtelen áldott,

Mert semmibôl teremt egy új világot.

Boldog a bûn, mert ô szüli a könnyet

És százszor szent a könny.

És másom nincs, csak a könny, amit sírok,

Egyetlen ôsi örököm.

Nincs másom. És az sem enyém,

Az én könnyem nagytitkos messze tenger,

És én úgy állok partja meredekjén,

Félve és fázva, félig-húnyt szemekkel.

És a szemem lehúnyni sem merem,

Mert a tengeren sziszegnek az éjek,

És elzsibbaszt egy szörnyû félelem;

És a szememet kinyitni is félek.

És úszni kellene és nem merek,

Hiába hívnak messze tengerek;

Csak reszketek, vacogva reszketek.

És, jaj nekem, egyhelyben állok.

A bûn az áldott.

Mert eljön és az óriás vizeknek

Örvénylô mélyére merít,

És tágra nyílt szemeim elé hozza

A mélységek rejtelmeit.

Megmutat mindent ott lent a fenéken,

Hullám alatt, kövek megett,

És úgy találom meg enmagamat

És úgy találom meg a könnyeket,

És ama világos világot.

A könny, a könny ezerszer áldott!


A könnyrôl -- A titok
A titok / VI. A könnyrôl	A belülvalók mécse (1912)

A könnyben van az élet.

Most megtaláltad. Lásd, ez a titok.

Milyen egyszerû, Istenem!

És mégis mennyit futsz, amíg eléred,

S utána hányszor nyúlsz, míg megfogod!

És most megszûnt a küzdelem.

Most álljunk meg. A harc most elpihenhet.

Kint a tengeren még vijjog a szél,

De mi pihenjünk. Le az evezôkkel,

Ez itt a rév, ez itt a cél.

Kinn kék vizen kéklô sajkák suhannak,

Veri a vizet sok serény lapát.

Ki napkeletnek, ki az alkonyatnak,

Mind megy keresni a kincses hazát.

Mi nézzük ôket a hullámtörésrôl,

Ahol a szél se zúg.

Voltunk mi is sajkás legények,

Csikorgott ránk is a vitorlarúd,

Hozzátörtünk mi is az evezôhöz,

Bennünk is dalolt mese-száz-ígéret,

Bennünket is csalt csoda-tûnô-álom,

Boldogszigetek és énekes élet, --

Most vége. Most ülünk a parti páston,

S pirosló napfény játszadoz velünk.

Egy cseppnyi víz most a mi tengerünk.


A messzirôl szóló ének -- A titok
A titok / VII. A messzirôl szóló ének	A belülvalók mécse (1912)

Ismeretlen lomb alatt

Fakó földön, fakó szívvel,

Ültem, ültem egymagamban,

Mint az árnyék, mint az este,

Néma-könnyes ôszi este.

Ültem-ültem és zokogtam.

És fejemre halkan hullott

Sárga, zörgô, holt levél.

És csak ültem könnyesen,

Mint a fázó ôszi alkony,

Mely besírta vállam, arcom

Hûvös könnyel, holt levéllel.

Messzi-messzi csak csilingelt

Csalogató messze nóta.

És én mindent elsirattam:

Harcot, álmot, életet.

Ez a minden-siratás!

Három nap és három éjjel,

Mint az árnyék, mint a felhô,

Ültem ottan és zokogtam.

Harmadik nap virradóra

Mind a könnyemet kisírtam.

És az ének messze-messze

Egyre csengett, egyre hítt.

Hajnal égett mindenütt,

Harmadik nap virradóra.

És a dal hangosra harsant,

És nekem a holt avarból,

Nem tudom hogy, nem tudom mért,

Lábra kellett állnom ottan,

És a két karom kitárni,

És dalolni hangosan.

És az ének egyre hítt.

Nem tudom ki, nem tudom hogy,

Átkarolt két meleg karral

És kezem kezébe vette,

És elindult, arra indult,

Amerrôl a hajnal égett,

Amerrôl az ének csengett.

És én mentem hangtalan.

És megállnom nem lehet.

Most is itt van, mindig itt van,

Most se tudom nem követni,

És az arcát most se látom.

Azt az útat, hunyt szemekkel,

Énekszóval, tárt karokkal,

Most is járom, egyre járom.

És az ének egyre szól.


Az estéli látogatásról -- A titok
A titok / VIII. Az estéli látogatásról	A belülvalók mécse (1912)

Nagyon, nagyon szeretlek.

Olyan nagyon jó volt az este.

Lelkem didergô, durva dér

Zord zúzmarával rég beeste:

Száraz és szürke rút közöny.

Mind ami volt bennem fehér,

Szürkére vált és szomorúra,

Elzsibbadt minden örömöm,

S megülte síváran a lelkem

Hétköznapok beteg borúja.

Oly rég, oly rég nem ünnepeltem.

Oly rég nem gondoltam reád.

Sok-sok napot és éjszakát

Zsibbatagon, könnyes-bolondul

Nélküled dideregtem át.

És Te azért el nem feledtél.

Rossz, langyos vizet, undorodva,

A szájadból ki nem vetettél.

Te vártál rám és megkerestél.

És mikor tegnap hazajöttem,

Hideg és síró ôszi estén,

És sírva, fázva, megtörötten,

Magamtól csúffá csömörlötten,

A lámpát lassan eloltottam

És végigdôltem ágyamon:

Akkor a bús sötétben, ottan,

Lassan, lassan, hallgatagon,

Az ágyam szélére leültél.

Jól láttalak a szikra-tûznél,

Mely két szemedbôl égetett

És fölgyújtotta a lelkemben

A hamvadó nagy tüzeket.

Néztél, néztél, Te mindig engem,

És én csak téged néztelek.

Szinte hallottam sisteregni

A tüzeket a sötétségben,

És tudtam, hogy valami elmúlt,

És újra sírtam, újra égtem.

És szüntelen, ezerszer, mindig

Csak ezt susogtam: Édesem!

És lázzal tüzelô kezem

Simogató kezed kereste.

És megcsókoltam lázasan.

És könnyesen és boldogan

Úgy aludtam el akkor este.


A fészekrôl -- A titok
A titok / IX. A fészekrôl	A belülvalók mécse (1912)

Te vagy a fészek,

Puha vagy, édes és meleg,

S én oly keveset gondolok veled,

És oly sokszor máshova nézek.

És megvetem a régi fészket,

A régi meleget

És a régi egyformaságot.

Szédülô fejem vándorolni késztet,

Keresni más vidékeket,

Szivárványszínû új világot

És ismeretlen fészket.

És elmegyek, örök elégedetlen,

Hazátlan bújdosó gyanánt,

És sose tudom, mért sírós a kedvem,

És nem tudom, mi bánt.

És szállok, szállok, messze földeken

Szüntelenül és pihenéstelen,

És egy sajgó vágy egész életem:

A régi fészek melegére.

És Te vagy az anyamadár,

És én vagyok pelyhes fiókád,

A csupa-vakság, a csupa-mohóság,

Aki mindig máshova vágyik,

Akit hív minden félhomály.

És botorul és elbizottan

Kiszállok bizakodva, bátran

Nap-nap után. És Te utánam

Sírva nézel és gondsújtottan.

És én nyugalmat nem találok

Sehol a végtelen világon.

Mert ott sír bennem, bárhol járok,

Aggódó, fájó csipogásod

Hívogató, síró zenéje.

És mindenhonnan visszavágyom

Szerelmes szíved melegére.

Te vagy a sziklaszál,

Melyen a fészkem épül.

Amely az apró dombok tömegébül

Messze-magasra szökken és magában,

Egy-óriás-magában áll.

S kíváncsi szárnyam, kandi lábam

Akárhová visz engemet,

Csak körötted keringhetek,

És nem lehet távozni tôled

S nem-látni téged nem lehet.

Bejárhatom a rég halott idôket,

És lelkem messze jövendôkbe szállhat:

Nem lehet vissza nem kívánni

Amaz egyetlen sziklaszálat.

Te vagy a Hegy.

És a hegyet nem lehet túlrepülni.

Te vagy a Völgy.

És a völgybôl nem lehet kirepülni.

Te vagy a Lég.

És a leget nem lehet átrepülni.

Te vagy a Föld.

És a földrôl nem lehet fölrepülni.

És Te vagy a Határ.

Csak tebenned lehet repülni.

Itt nem lehet és nem szabad,

Csak szépen, csendesen megülni

És énekelni és örülni.

Mert Te vagy minden: a szirt és a fészek

S a szerelmes anyamadár.


Az egyedülvalóságról -- A titok
A titok / X. Az egyedülvalóságról	A belülvalók mécse (1912)

Oly boldogság egyedül lenni!

Én el akarok hagyni mindent,

Énnekem nem kell senki, semmi.

Zsibbaszt a zaj, fáraszt a nyüzsgés,

Nem kell az öröm lobogása sem.

Énnekem nem kell senki, semmi,

Csak magam és mennyei másom:

Az én szerelmesem.

Olyan édes egyedül lenni!

Mikor a magamé vagyok,

Mikor a zavaros özönben

Egy kis pontot találhatok,

Egy sziklát, ha parányit is,

Ha szürkét is és hideget,

De olyat, amely nem inog.

És mikor onnan nézek a vizekbe,

És hallgatom, hogy zúg a szennyes ár,

És hazatérek megpihenni,

Mint alkonyatkor a fáradt madár.

Oly édes odahaza lenni!

És magamat kitárom,

Akár a szentély ajtaját,

És úgy gyûjtöm a perceket,

A napot és az éjszakát,

A hajnalt és alkonyatot,

Napfényt, mosolyt és könnyeket,

És mindent, mindent, ami fény,

Ami meleg és ami élet.

És bent a szentek-szentje rejtekén,

A hétlakatú vasajtó megett,

Ott összehordom mind a kincseket,

Mint virágport a méh,

És egy világot alkotok belôle,

Amit meg nem lát soha senki,

mert ez a világ a kedvesemé.

Oly jó ama világban lenni!

Mert ott vele vagyok.

Ô ott van, ô mindig velem van,

És gyakran mosolyog.

Valahányszor magamba nézek;

Ô mindig újra megszületik bennem,

És ô egyedül az enyém.

És énnekem ôvele lennem

Nem embernek való gyönyör;

Hogy néha azt hiszem, hogy el se bírom,

Olykor már azt hiszem, hogy összetör,

S édességétôl meghalok.

Hisz én oly gyönge és oly gyáva

És olyan nyomorult vagyok!

Az én szegény ember-szívemnek

Nagyon-nagyon sok az örömbôl ennyi.

De ô, az édes, szeret engemet,

És mindörökre az enyém.

És mindörökre átölelve tartja lelkemet.

Oly édes, édes vele lenni!


A bús testvérekrôl -- A titok
A titok / XI. A bús testvérekrôl	A belülvalók mécse (1912)

Bús véreimre gyakran gondolok,

Mikor leszállnak árnyas alkonyok,

És én a két karomra hajtom

Mélységeidtôl mámoros fejem

S ami magamból még bennem maradt,

Egy halk sóhajban elsóhajtom:

Ilyenkor lep meg az a gondolat,

Fájón és csendesen.

Elôttem halvány, beteg árnyak,

Feketén, fázón, porlepetten.

Ezek az én testvéreim,

Akik árván, bolyongva járnak

Bizonytalan ösvényein

Kétesvilágú éjszakáknak.

Ezek, akikért sírva sír a lelkem.

Csalóka hold halottas fénye

Reszketve rémlik útjukon,

De ôk nem néznek az ösvényre:

Lehunyt szemmel mennek vakon.

Minden kôben megbotlanak

És minden követ megkerülnek,

S kezdôpontjára a nagy útnak,

Honnan indultak ama nap,

Százszor is újra visszajutnak.

Az útszélen gyakran leülnek

És sírnak, sírnak hangosan.

És ami sajgó siralom van

A létben és az elmúlásban,

Mind benne van könnyé omoltan

Abban a csukló zokogásban.

És ott kell nekik ülni, ülni,

És könnyezô kövekké válni:

Mert nem tudnak könnyeket letörülni.

És soha többé föl nem fognak kelni

És már mindig csak sírni fognak:

Mert sose tudtak énekelni.

Mert elfeledték, mért indultak el.

Elfeledték, hogy mit akarnak,

Hogy valamit keresni kell.

És mert akkor se tudták, mit kerestek,

Azért szegények, szikkadozó magvak,

Az út kövére estek.

Ezért hulltak el mind szegények:

Nem tudták, hogy téged keresnek.

Azért szállnak rám síró alkonyok,

Azért sajogtat síri ének,

Ha rájuk gondolok.


Siralmas ének a kerítésen kívül -- A titok
A titok / XII. Siralmas ének a kerítésen kívül	A belülvalók mécse (1912)

Odabenn bimbófakadás van.

Tüzel az ég,

És fürdik minden napsugárban.

Jaj, és az ajtó zárva van,

Jaj, és az ajtó zárva van!

Odabenn szín, fény, tûz nevet,

Mosolyog minden,

És engem minden kinevet.

Jaj, és én nem tudok bemenni,

Jaj, és én nem tudok bemenni!

Pedig a kert is az én kertem,

Mind a virág.

Én ültettem és én neveltem.

Jaj, mégis idekint vagyok,

Jaj, mégis idekint vagyok!

A kertem ma kitagadott,

Világnak ûzött.

Ma hazátlan koldus vagyok.

Csak kerülgetem a kerítést,

Csak kerülgetem a kerítést.

Ó jaj, ez a könnyeim átka.

Nevet a kert,

És aki sír, az elôtt zárva.

Odabent sírni nem szabad.

Odabent sírni nem szabad.

A könnyek, a könnyek átka ez!

Bús számûzött én,

Mind a két szemem könnybe vesz,

És, jaj, nem tudom letörülni;

És, jaj, nem tudom letörülni!


A látogatásról -- A titok
A titok / XIII. A látogatásról	A belülvalók mécse (1912)

Lásd, tudtam, hogy ma újra eljössz.

Hogy kopogtatni fogsz s betérsz

Botorkáló bús gyermekedhöz.

És amikor már este volt

És ott kint, úgy, mint az én arcom,

Bús boldogsággal mosolygott a hold,

Éreztem, hogy valaki ott áll,

Hogy ott állsz kint a küszöbön.

S Te ajtómon bekopogtattál.

És akkor némán, nesztelen

Bejöttél, betetted az ajtót

És megálltál szemben velem.

Néztelek és az ajkad lestem.

De Te csak néztél szótalan.

És akkor a lábadhoz estem,

És úgy sírtam keservesen.

Te jobbkezed fejemre tetted

S megsímogattál csendesen.

Szerettem volna porrá lenni,

Hogy rám taposs, hogy rám taposs,

És lépted alatt énekelni.

Nem, édes, én nem vagyok az,

Nem, én nem vagyok. Menj ki tôlem;

Menj, menj! Hisz vár ezer igaz.

Várnak a méltók és a szentek,

A fehérlô homlokukon

Elsurranó kenettel kentek,

Akiken a jeled ragyog.

Azokhoz menj. Mit akarsz nálam?

Édes, lásd, én nem az vagyok.

Én rossz vagyok. Én nem szeretlek,

Szemedbe nézni nem tudok.

Csak -- szeretlek. Nagyon szeretlek.

Csak el ne menj. Csak el ne hagyj.

Hova leszek nélküled? Nem eresztlek!

Foglak, én Uram, hogy enyém maradj.


A jegyes éneke -- A titok
A titok / XIV. A jegyes éneke	A belülvalók mécse (1912)

Uram, ölelj magadhoz engem.

Ma valami sír a szívemben.

Sohase voltam még ennyire gyermek.

Édes, ölelj meg!

Ma olyan súlyos a fejem.

Valami nagy könyörtelen

Siralom hajt ma arcod melegéhez,

Ölelj meg, édes!

Hidd el, ma nagyon megérdemlem.

Ma nem volt órám könnyezetlen.

A tûzostorok ma velôkig vertek.

Édes, ölelj meg!

Hiszen igaz, hogy gyáva voltam,

Hogy már-már majdnem elbotoltam,

De mégsem mentem más tûz melegéhez.

Ölelj meg, édes!

Tudod, hogy mégis talpra keltem,

Tudod, hogy eléd térdepeltem,

Amikor hívtak hazajáró lelkek.

Édes, ölelj meg!

Két konok lázadó kezem

Alázattal összeteszem

S letérdelek az ágy fejéhez.

Ölelj meg, édes!

S imádkozom: Ölelj meg engem,

Máglyát gyújts repesô szívemben,

Máglyát, amelyen fehér tüzek kelnek.

Édes, ölelj meg!


A várásról -- A titok
A titok / XV. A várásról	A belülvalók mécse (1912)

Látod, én kisgyerek vagyok.

Ha nem jössz, én sírok utánad.

Úgy várlak téged, mint édesapámat.

A kiskapuig elédszaladok

És ott a kis padon

A kerítésre fölkapaszkodom

S úgy lesek ki az országútra

Az orgonabokrok felett,

Hogy jössz-e már. Lihegve, futva,

Ujjongva eléd szökdelek.

Te messzirôl már csókot hintesz,

Egy mosollyal magadhoz intesz,

S ha tárt karokkal, kipirultan,

Nyakadba ugrom s átölellek,

Megcsókolod borzas hajam

És mondod: Én kicsi fiam!

És azután oldalad mellett

Megyek befelé büszkén, boldogan.

Hívón nevet a lámpa odabenn

És az arcunk ragyog,

És Te odabenn cukrot adsz nekem.

Mert lám én kisgyerek vagyok.


A sétálásról -- A titok
A titok / XVI. A sétálásról	A belülvalók mécse (1912)

Néha a kezem kezedbe fogod

És sétálni viszel.

És én olyankor oly boldog vagyok!

Mogorva házak ránknevetnek,

Tarágú fák bókolva integetnek.

Amerre megyünk, minden énekel.

Belemosolygok csendesen

Arcukba mind az embereknek,

És hangosan és édesen

Lám ilyenkor rám mind visszanevetnek.

Oly jó így mosolyogni szét

S így járni-kelni a világban,

S érezni mindig melegét

A Te édes, erôs kezednek.

És én mindegyre kérdezgetlek.

Amit csak látok szerte-szerte,

Százfélét összekérdezek,

Száz kérdést, tarkát és gyerekeset.

És Te felelsz komolyan egyre.

Mindig felelsz és meg nem únod

A kába kis kérdéseket.

És velem jössz, mikor a völgybe vágyom,

És jössz, ha hívlak, föl a hegyre.

S ahova széles e világon

Gyerekésszel kívánkozom,

Elkísérsz minden utamon.

S amit csak kérdezni tudok,

És ami pecsétes titok,

Te megtanítasz mindenekre.

Így hullnak szerteszét a kárpitok,

S mögéjük messze-messze látok,

Így lebbennek föl mind a fátyolok,

És fölmerülnek idegen világok.

És én csak bámulok,

Mindent és magamat és téged.

S míg melletted szorongva lépek,

Minden porszem beszél, amerre járunk.

Kézen-fogva mi ketten így sétálunk.


A hûséges hûtlenségrôl -- A titok
A titok / XVII. A hûséges hûtlenségrôl	A belülvalók mécse (1912)

A szemem sokszor hûtelen.

Sokszor az idegenbe téved.

Pedig tudom: Te vagy az Élet,

Te vagy a Szerelem.

De lásd, Te messze vagy,

Akkor is, mikor beszélek veled,

Akkor is, mikor megérintelek,

Akkor is, mikor a kezem fogod.

És olyan szédítô a forgatag!

És látod, szerteszét körültem

Olyan sok égô tûz lobog!

Ó én erôsen tartalak,

De hogyha néha megszédülten

Megroskadok és megcsuklik a lábam,

S megperzselem az ujjamat,

Nem, nem az ujjamat, a lelkemet,

Úgy-e tudod, hogy az nem én vagyok?

Hogy én akkor is, ott, az éjszakában,

Amely rámhull és eltemet,

Akkor is, mikor elsodornak

És visznek haragos habok,

Úgy-e Te tudod, hogy mindez hiában,

Hogy én akkor is a tied vagyok?

Mert látod, én nagyon, nagyon szeretnék,

Én fogom a kezed,

De a szemem, a két szemem

Még nem egészen a tied,

Mert nem egészen enyimek még.

Tudod, ha csak egy szemem lenne!

És másfelé nem nézne sohasem,

Csak befelé, befelé mindig!

És mindig a Te arcod égne benne!

De így, látod, százfelôl hintik

A sugarat rám emésztô tüzek,

S két szememben, e két gonosz tükörben

Száz csillanó csillagra törten

Táncolnak és tündöklenek.

És százfelé húznak, cibálnak

Sodró szelei a világnak,

És én százfelé szakadok,

De az nem én vagyok.

És tudom: én vagyok a vétkes,

Az én hívságos két szemem.

Lásd, épp ez az, ami a lelkemen

Ilyenkor marcangolva tépdes.

Betegje, rabja én e rossz szemeknek,

Tudom, hogy csak téged szeretlek,

S tudom, hogy bántalak.

Lásd, ez nagyon kegyetlen gondolat.

És rám talál a tüzeken keresztül

És kemény karmait lelkembe ássa.

És nem tudok gondolni másra:

Ilyenkor szüntelen rád gondolok.

Akkor vagyok a tied mindenestül,

Amikor hûtelen vagyok.


A tûzben való sötétségrôl -- A titok
A titok / XVIII. A tûzben való sötétségrôl	A belülvalók mécse (1912)

Szúró szikrák arcomba egyre hullnak,

Sziporkázók és égetôk,

Mint fojtogató, tüzes ujjak

Homályosuló szemeim elôtt.

Jaj, ne engedd, hogy megvakuljak!

Sajgó pilláját tüzelô szememnek

Simítsa meg simító, hûs kezed,

Borítson el szentséges árnyad,

S amerre szerte-szerte járnak

Szemeim, e bolygó tüzek,

Uram, takard el, jaj, takard el

E tarka és tüzes világot.

Mert bennem egy vulkánt kavart fel

Védtelen ért villámcsapásod

Háborgani.

A lelkemben most máglya ég,

Szavaim parazsas igék,

Izzó zsarátnok a lehelletem.

S arcom körül szálldosnak szüntelen

A tûzimádók káprázatai.

Csak én magam maradtam tûztelen.

Mert énnekem a tüzek fájnak.

És én tudom jól, én eléghetek,

Tüzes rostélyán az ôrült világnak:

De egy parányi meleget,

Csak egy szikrányit, csak egy lehelletnyit,

Csak amennyi egy ázott verebet

A tenyeremen mozdulásig enyhít,

Még akkor sem érezhetek.

Mert megérintett a kezed.

Szememen égnek ama hûvös ujjak,

A dalolók, az édesek.

És tüzes estén, lángos hajnalon

Én csókolom, én sírva csókolom

A Te kezed, a Te kezed.

Jaj, ne engedd, hogy megvakuljak!


A visszanézésrôl -- A titok
A titok / XIX. A visszanézésrôl	A belülvalók mécse (1912)

És ne engedd, hogy visszanézzek.

Csak azt, csak azt ne engedd,

Hogy visszanézzek.

Az én parázsló pártos két szememnek

Én törvényt tettem.

És két kôtáblát, hideget,

Kemény kezembe vettem.

És szóltam: A hegyek megett

Énekek zúgnak, szárnyasok, nagyok,

S én nézni akarom a hegyeket,

És énekelni akarok

Harsanó hegyi éneket,

És magamnak örök dallá idézni,

Hogy én legyek a Te dalod.

És nem akarok visszanézni.

Te láttál, mikor lemerültem

A zúgó vízbe, ama szent habokba,

S a tüzes vízben elmerülten

Te láttál ott dalolva és zokogva.

És hétszer csaptak rajtam át

A szentséges habok

És hétszer mostak végig-végig,

S Te tudod, hogy rólam minden levált,

Hogy most már énekes vagyok,

Hogy most már mind a dalok a tiéid.

Én így születtem: vízben s tûzben.

S most már itt voltam az innensô parton.

Odaát éppen sírt az álmos alkony,

De itt a hajnal fénye égett.

És én kemény mellemre tûztem

A két kôtáblát, (én kincsem és pajzsom)

És elindultam a hajnali tûzben.

És Te tudod, hogy megláttam az útat:

Azóta járom.

Hogy eldobtam a bimbós koszorúkat,

Csak egy vesszôm maradt,

Keményen és kopáron,

És most esengve várom, egyre várom,

Hogy vesszômön virág fakad.

És eleitôl fogva tudtam,

Hogy visszanézni nem szabad.

Pedig látod, a két kôtábla

Már olyan sokszor megrepedt.

Mert tétován sokszor megállva

Elernyedtek e bús kezek,

S lecsúszva föld fakó porába

A két szent tábla könnyezett.

És olyan sokszor zúg a szélben

Valami fáradt félelem.

Azért ne engedj visszanéznem,

És lásd, azért maradj velem.


A kiáltás elôl való futásról -- A titok
A titok / XX. A kiáltás elôl való futásról	A belülvalók mécse (1912)

Mert utánam kiáltanak.

Mint sötét szobák bús ölérôl

Nehéz szavak morajlanak.

Vacogó foggal, fázva, félve,

Szegény, ijedôs kisgyerek,

Reszketek, sírok a sötétbe.

És valami vad félelem

Megfogja a szívemet néha,

És futni kezdek hirtelen.

Futok, futok, amerre látok,

Amerre téged sejtelek

És a szerelmes napvilágot.

És utánam kiáltanak,

Sötét szobák hideg zugában

Testetlen rémek rajlanak.

És én futok, lélekszakadva,

És hozzád, apámhoz futok

S reszketve ugrom a nyakadba.

Melledre hajtom arcomat,

Görcsösen magamhoz szorítlak

És úgy sírom ki magamat.

És minden rémek alszanak.


Az oszlopról -- A titok
A titok / XXI. Az oszlopról	A belülvalók mécse (1912)

És tôletek is messze mennék,

És magamtól is messze mennék,

Egy nagyon forró nap után,

Egy nagyon hûvös éjszakán.

És messze mennék, nagyon-nagyon messze mennék.

Nem látna senki és nem sírna senki.

És ott nem volna semmi más,

Csak az ajkatlan sárga sivatag,

És csak a sápadt örök ég,

És a végtelen ég alatt

A halott messzeség,

És véghetetlen hideg hallgatás.

És megépíteném az oszlopot,

Nagyon kemény, konok kövekbôl

Építeném az oszlopot.

Mik ott születtek messze éjszakon,

Hol tarka tavasz sose pezsdül,

Ahol nem látni a napot.

Ottan születtek, szúró szirtfokon,

Magasan és magányosan,

És úgy meredtek az örökös éjbe,

Mint kôvé vált kín, komoran,

S úgy nézett rájuk a mélység sötétje,

Mint lélekbôl a kétségbeesés.

Ilyen köveket hordanék fel és

Úgy építeném meg az oszlopot.

Aztán várnék egy iszonyú napot,

Amikor haragszik az Isten,

S irtóztató, irtó ítélet,

Villámok és vesztô szelek

Tombolnának a föld felett,

Mikor reszketne minden élet:

Akkor fölmennék óriás oszlopomra,

És megállnék magányosan,

És lenéznék a pusztulás tüzébe,

És villám tüze tûzne homlokomra.

És szólnék: Én vagyok a béke.


Kemény parancsolat -- A titok
A titok / XXII. Kemény parancsolat	A belülvalók mécse (1912)

Akarom, hogy szabad légy. Oly könnyû és szabad,

Mint fényben és illatban megillanó madárka.

Hogy úgy fürödj belé fiatal napsugárba,

S légy mint a lepke szellô s a vidám virradat.

Akarom, hogy szabad légy. Hogy mint egykor kiléptél,

Bot és köpönyeg nélkül, szökdelve, könnyedén,

Dallal és bizalommal, az útnak kezdetén,

Akarom: menj, s ne állj meg az út koldus felénél.

Mindent elvess magadtól. Csak ama citerát

Tartsd meg, mellyel az útnak dalát dalolta ajkad.

Királyi koldusságod meze ragyogjon rajtad,

És verje újra ujjad a királyok dalát.

Légy bátor újra bízni. És minden renyhe láncot

Repessz örökre ronggyá. Hogy mindent porba rázz,

És úgy szökellj az útnak, mint fürge óriás,

S inaid vígan ropják az áldozati táncot.

Rút béklyó már ezentúl nem nyûgzi tán kezed,

Megolvad mind a vas dalodnak új tüzétül,

De lásd: még ölelôn és sárgásan sötétül

Csuklódon egy aranylánc. S jaj, tûzbôl született!

Alattomos arany, forróbb a vad tüzeknél.

Lágyan csókolja csuklód, zsibbasztja izmaid,

Virágszemeivel szemed közé vakít.

Lásd: ez az a bilincs, amit te nem kerestél.

E lánccal vonna még az elhagyott világ:

A zárt ajtó, amelynek vérhulló-fû a nyitja,

A feneketlen árok, amelynek nincsen hídja,

S ijedt mesék susogják, mi rejlik odaát;

A testvér gyöngyvirágok, amikhez sose nyúltál,

Amik elôl lezártad a pilláid korán,

És az az esti illat, mely rádsuhant puhán,

Ha néhanap szelíden ernyedtre alkonyultál.

De én nem akarom, hogy a szemed lezárd,

És én nem akarom, hogy most elalkonyodjál,

És hogy megállj pihenni a nehéz lótuszoknál.

Akarom, hogy felpattanj és a karod kitárd.

Akarom, hogy szabad légy. Talpad alá teperjed

A virágok varázsát. Hadd hulljon a szirom,

És illanjon az illat: virág légy, akarom,

De bontatlan maradjon titokszín csodakelyhed.

Lásd, titkos távolokból keményen szól az ének,

És nagyon és riasztón nagyot akarok én:

Úr légy, azt akarom, mosolygó és kemény,

Mert királynak születtél s királyok mesterének.

Mérföldes mutatónak, oszlopnak hívtalak,

Magasraemelt karnak, elôrenyújtott ujjnak,

Harsonának, amelytôl vér és velô kigyúlnak,

És koszorúba gyûlnek a kóbor sugarak.

És hogyha sírna benned a haldokló virág még,

És ha a vállad roppan, ha csikordul a csont:

Kezed szorítsd ökölbe, és lábdobbantva mondd:

,,A holtaknak a holtat! Te, akarom, király légy!''


A második születésrôl -- A titok
A titok / XXIII. A második születésrôl	A belülvalók mécse (1912)

Szûk ösvényen magamban járok.

Jobbról árok, balról is árok.

Ködben és porban, fázva, félve,

Járok, didergek sok-sok éve.

Világtalan vakon születtem,

De már tudtam, hogy látni lettem.

Amikor még csak félig voltam,

Az egész életet daloltam.

Sárban jártam, sivár sötétben,

Keserû könnycsepp volt az étkem.

Százszor elestem, százszor keltem,

Sótlan kenyerem sírva szeltem.

És didergôn, sírón, rekedten,

Én akkor is csak énekeltem.

Tudtam, hogy egyszer odaérek,

Hogy egyszer enyém lesz az Élet.

Elalszanak a csalfa lángok,

És megölelem a világot.

Hogy egyszer, egy hívatlan esten,

Megszületik bennem az Isten.

S amért az ösvényt végigjártam,

És meg nem álltam, sose álltam,

S ha rongyosan, ha megtiportan,

Mindig az Egészet daloltam,

Himnusza lettem tûznek, fénynek:

Éneklô tûz és tûzi ének.


Az örömrôl -- A titok
A titok / XXIV. Az örömrôl	A belülvalók mécse (1912)

Minden rózsa szent legyen.

Minden bimbó kifeseljen,

Minden virág illatozzon.

Minden rózsa szent legyen.

Minden ember vigadozzon.

Dal nevessen mindenütt,

Nap nevessen mindenütt.

Minden ember vigadozzon.

Minden ember lelje meg

Minden vágya teljesültét,

Minden bimbó pattanását.

Minden ember lelje meg.

Minden lány legyen menyasszony,

Minden férfi vôlegény.

Piros legyen minden arc.

Minden lány legyen menyasszony.

S én mindenhol ott legyek.

Vígan minden vígadóval

Sírva minden könnyezôvel,

Én mindenhol ott legyek.

Énnekem ne jusson semmi:

Én örüljek ôvelük,

Én daloljak ôvelük.

Énnekem ne jusson semmi.

Minden öröm örömöm.

Énnekem ne jusson semmi.

Csak a mások mosolygása.

Minden öröm örömöm.


Mennyegzôs ének -- A titok
A titok / XXV. Mennyegzôs ének	A belülvalók mécse (1912)

Nem! Gyûlölöm a lemondás igéit,

Minden fél-élet átkozott legyen!

Nem kellenek a félszemû hunyorgók:

Én óriásra nyitom a szemem,

Hogy beleférjen minden, ami fény,

És ami tûz, mind a lelkembe égjen.

Átkozott, aki lehunyja szemét

És megbújik penészes pincemélyen.

Nem! Ez a könny nem a letörtek könnye,

Akik siratnak pernyés perceket,

És nem a bágyadt bénák reszketése,

Akik nyögnek egy zárt ajtó megett.

Ama látóknak könnye ez a könny,

Akik a déli napfénybe nevetnek.

Ebben a könnyben arany arca ég

Álmatlan lángú mélységes tüzeknek.

És ez a dal nem az elfordulóké:

Táncos, tüzes, nevetô nászdal ez,

Azoké, akik mélyrôl mosolyognak,

És akiknek az éj is énekes.

Megkoszorúzva égô homlokom,

Fehér köntösben, daloló szemekkel,

A menyegzôre szökdelve megyek

Ezekkel a halk nászi énekekkel.

Mert átkozott, aki a teli kelyhet

Csak félig issza. Törvény ez, kemény.

És halott, aki félig mer csak élni,

És aki sír a násznap reggelén.

Én a kelyhemet fenékig iszom,

Mind a két karom ölelésre tárom.

Mindent, ami van, mindent, ami jön,

Mindenkit idelenn és odafönn:

Jegyajándékul nekem adja Párom.

Minden az enyém és bennem a Minden,

Összefog mindent ez a szerelem.

Testvérem mind, akinek szent az élet,

És ôk a nevetô nászi kíséret,

És ôk dalolják a nászdalt velem.

H1: Sírás és nevetés


Alkonyat a Balatonon
Alkonyat a Balatonon	A belülvalók mécse (1912)

Csillog az alkony, ég a tó,

Szállj rajta, ringó halk hajó.

Szállj, halk hajó, halk sóhajom,

Hûvös habon, hangos habon.

Hangos habon suhog a szél.

Az éj lassan nyomomba ér.

Már bontogatja szárnyait,

Már suhogtatja árnyait.

Már hûlnek lassan a habok.

Én nézem a húnyó napot.

Nézem a napot, míg lehet,

Míg ott úszik a hegy felett.

Míg hû hozzám hab és hajó,

Míg arany arccal ég a tó.

Míg szállhatok, míg hajthatom

Feszült inakkal csónakom,

A tûzben égô hegy felé,

A tûz felé, a nap felé.

Egy perc talán, egy pillanat:

De addig az enyém a nap.

Enyém a nap, enyém a fény,

A tó tündöklô tükörén.

Szállj lelkem, szállj te halk hajó.

Csillog az alkony, ég a tó.


Fehér mezôk
Fehér mezôk	A belülvalók mécse (1912)
Itt sárba fúl a fehérfátylú tél.

Itt rút lucsok les a hulló pihére.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

Fehér, fehér, minden, amerre látok.

Hóköntösû, nagy, hallgató mezôk.

Kóbor szelek járják a hóvilágot.

Sok dudorászó, füttyös, fürge szél.

A nap szikrát vet a patak jegére.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

Hûsfényû, hideg, holdas éjszakákon

A föld egy néma, óriási alvó,

A hold egy fényes, ígéretes álom.

Minden halott, és mégis minden él.

Alvó világok. Csírázó világok.

Oda vágyom, ahol a hó fehér.

A hómezôk nagy titkokról dalolnak.

Az ô daluk az erô és a szépség,

Az ô daluk a tegnap és a holnap.

A hómezôkön halkkal jár a tél,

Csendes dalokkal, hamiskás mosollyal,

Oda vágyom, ahol a hó fehér.


A beteg siránkozik
A beteg siránkozik	A belülvalók mécse (1912)
Mint egy letört faág, tövén a régi fának,

Hûlô halott füveknek hideg ravatalán,

Mint egy kis árva könnycsepp, amit egy régi bánat

Ejtett egy férfiszembôl egy vak leány dalán,

És röstellkedve ejtett, pirulva is talán,

Bús, árva könny, amit hirtelen letörültek,

Mint néma csatatéren nehézkes sebesültek,

Nyögdelô nyomorultak, akik meghalni vágynak,

Gyûrött ravatalán az álomtalan ágynak

Úgy fekszem, nyomorultan, mint akit elvetettek.

S mint aki idegenben, nyomasztó éjjelen

Valami ismeretlen névtelen rémtôl retteg,

Úgy reszket mindenem. És olyan a fejem,

Mint súlyos harcosokkal megrakott vártorony.

És csend van, csak a szívem zakatol szakadatlan.

És ôrli az idôt.

                   És most ezt gondolom:

Milyen jó volna mostan megállni szótalan

Egy vén fûzfának dôlve, partján egy tiszta tónak.

Körül az alkony égne. Köröskörül arany

És köröskörül bíbor. A tûzben búcsuzó nap

Szikrázó sugarakkal fürödne a vizekbe,

És messze benn a tóban zajtalanul lebegne

Aranyos evezôkkel egy karcsútestû csónak.

És benne piros arcok, kicsattanók, vigak,

Egy nagy piros napernyô és egy fehér kalap,

Amelyre vakítóan, szinte fájó-fehéren,

Sziporkázó ezüsttel szikrázna rá a nap.

S egy kisfiú dalolna.

                   Vagy künn a nyári réten,

A perzselô melegben a déli nap alatt,

Feküdni behunyt szemmel egy nagy kazal tövében.

Arcom körülcsókolná a sajgó sugarak

Mámoros illetése. És én magamba színám

Az ért vetésnek lelkét, a széna illatát,

Az érést és az áldást, az életet magát,

Az ôsi életet minden eremmel innám,

És belerészegülnék.

                   Vagy csendes nyári éjjel,

Ezüstös köntösében a hûvös holdsugárnak

Az erdô friss füvén kószálni szerte-széjjel,

És nézni tágult szemmel, hogy inganak az árnyak,

Az ösvény rezgô sávja hogy olvad lassan át

A nagy feketeségbe. És figyelni a fák

Méltóságos beszédét, a fû halk suttogását,

A zúgó éji erdô ezer pici szavát,

És félô, lassú léptem kis zajtalan zaját.

És halkan mondogatni az egész éjszakán át

Valami furcsa verset.

                   Mert most is vannak ajkak,

Pirosak és erôsek, amik nevetni vágynak

És csattogón dalolják az ifjúság dalát.

És én a lelkét szívom a rámlobogó dalnak,

Fekvén ravatalán az álomtalan ágynak,

Némán és nyomorultan, mint egy szegény faág.


Mint gyenge harmat a napon
Mint gyenge harmat a napon	A belülvalók mécse (1912)
Mint gyenge harmat a napon,

Úgy halnak meg az álmok.

Oly kegyetlen a napsugár,

A dél oly álnok!

A fürge fecske elsuhan,

És ellibben a lepke.

Te nézed, és harmat, nehéz

Szökik szemedbe.


Tavasz csengettyûje
Tavasz csengettyûje	A belülvalók mécse (1912)
Most a csúf tél bosszusan

Zsörtölôdve jár még,

És az égen elsuhan

Sok nagy álmos árnyék.

Én dalolva hangosan,

Szökdelôn és pajkosan

Messze-messze szállnék.

Szól a szél a hegyeken,

Szít repülni vágyat,

Már a hó a réteken

Olvadóra bágyad.

Siheder nap hívogat,

Áprilist és álmokat

Bizsereg a vágyad.

Hát, szeszélyes csacska szív,

Hol a téli bánat?

Dudorászó dala hív

Mese-muzsikának.

Erdô-mezô csalogat,

Csalogató dalokat,

Küld a tó utánad.

Csintalan szél dalt fakaszt,

Táncütemre léptet.

Te hívod-e a tavaszt?

Vagy a tavasz téged?

Hó felett és tó felett

Már a fûzfaág hegyett

Barka pelyhe éled.

Most rügyedzô ág alatt

Énekelni ülj le.

Fesse frissre arcodat

Víg dalok derûje.

Mert a dal ma rózsaszín,

S lásd, e sok bohóka rím:

Tavasz csengettyûje.


Ballada a szépség szomorúságáról
Ballada a szépség szomorúságáról	A belülvalók mécse (1912)
(Radványi Kálmánnak)

Megmondom: Sokszor megcsodáltam

Egy tölgyet a park sûrüjén,

Hogy félig már halálra váltan,

Oly súlyos, komor és kemény.

De egyszer a vén fa tövén,

Korhadt kérgû gyökere mellett,

Kis gyöngyvirágot leltem én.

S akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Megmondom: Tikkadt, tüzes nyárban,

A forró nap fojtó delén

Virágos szônyeg réten jártam,

És harsogott a nap felém,

De ha a rôt nap estelén,

Szelíden, mint egy halk lehellet,

A hûs hold mosolygott elém:

Akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Megmondom: Férfiút találtam,

Vérvesztô harcok mezején

Megállott mosolyogva, bátran.

És én ujjongtam erején.

De egyszer kacagón elém

Egy piros gyermekarc szökellett,

Egy táncoló tavaszi fény.

S akkor, jaj, akkor sírni kellett.

Vedd kérlek: ím e versbe zárom

Szívem, mely búsan énekel.

Minden mosolygó rózsaszálon

Mindig, jaj, mindig sírni kell!


Az ôsz dalol
Az ôsz dalol	A belülvalók mécse (1912)

Síró fuvalmak

Zörgôn kavarnak

Hûs éjszakára

Port az avarnak

Hantja alól.

Halovány árnyak

Zokogni járnak

Ravatalára

Az ifjú nyárnak.

Az ôsz dalol.

Sápadtra sárgul

S a szürke ágrul

A lomb lezördül

S egy volt világrul.

Mesét mesél.

Bús esti pírba

Bámulok sírva

S a könny úgy gördül

Szemembül, mint a

Halott levél.

Mert minden sír ma.

Holt szegfû szirma,

Halott szerelmek,

S mely dalaimra

Borul, a dér.

És sír a fény is,

A nap szemén is

Könny könnyre dermed

És sírok én is.

Mert minden él,

És minden elmegy.


Vízió a vonaton
Vízió a vonaton	A belülvalók mécse (1912)

Ez a bölcsô. Oly jó feküdni benne.

A bölcsô. Halk, selymes dalokkal,

Símogatókkal, puhalelkûekkel

Ringatja az édesanyám.

Ez a koporsó. Hideg és sötét.

Vas teste úgy körülölel,

Olyan puhán, oly halkan, oly szelíden,

Mint a bölcsô, mint az anyánk.

És úgy viszik tán csendesen

Komor legények, hatan, halaványan,

Halálos csendesen,

Mint egy szentséget, baldachin alatt.

Fekete baldachin alatt,

Fekete ég alatt.

Sötét van. És az ablakot

Meg-megkoppantja reszketôn a csend.

Lehunyt szemekkel fekszem mozdulatlan.

Az üléshez odalapulok

És hallgatok és hallgatok.

És nem tudom, hogy mi van és hogyan?

Tán nem is éltem sohasem.

Tán csak a vonat egy parányi része,

Tán csak egy szög feje vagyok.

Talán én vagyok a zakatolás,

A soha-megnemálló, a soha-elnemhallgató.

Csak fekszem itt,

És vágtat valami velem,

Valami törtet a vak végtelenbe.

Mintha mögöttünk járna valaki,

Egy szörnyû üldözô,

Kegyetlen, konok és könyörtelen.

És mi futunk lélegzet nélkül,

Mindig futunk, már örök-óta,

És mindig, mindig futni is fogunk,

Mert én vagyok az örök lihegés.

És bennem és köröttem és alattam,

Az óriás mezônek éjjelében,

Ez az örök futás.


Dal
Dal	A belülvalók mécse (1912)
Bús lelkét rámlehelte

A síró alkonyat.

Lágy ajka esti szélnek

S egy selymes, édes ének

Csókolja arcomat.

Lelkemben most virágzik

Egy ifjú kék virág.

Mondd: mért oly bús az alkony?

Mért könnyek közt mosolygom

E halk melódiát?


Fehér rózsák a Dunán
Fehér rózsák a Dunán	A belülvalók mécse (1912)
Jeges Dunán, zörgô Dunán

Esteli, fázó fény remeg.

Hidegen, némán, jönnek, jönnek,

A hûlt szívek, a holt szemek,

A megfagyott szép mosolyok.

Havas habok zuhogva hozzák.

Haj, hóvá halt melódiák,

Téli rózsák, hócsipkerózsák!

Jönnek a nagy hegyek közül,

Ahol a tél vak lelke sír,

Hol rettentô szirtek szívében

Tátong egy óriás sziklasír,

És benne fagyva fekszenek

Nyarak, álmok, mosolyok, nóták.

Mert semmi, semmi sem maradt:

Halott rózsák, hócsipkerózsák.

És úsznak, úsznak csendesen,

És mennek, mennek hangtalan.

Ott már a puszta lelke ásít,

Ott csúnya langyos szél fogan.

Langyos vizek, szennyes vizek

A jégszívet halottra mossák.

Hej, rút halál, vizes halál,

Szegény rózsák, hócsipkerózsák!

Elolvadni nyomtalanul

Ez lesz hát rendelt sorsotok!

A part jegén, az esti fényben,

Testvéri lelkem itt sajog.

És fáj veletek és örül,

Ó ti, a szürke tél folyóját

Megezüstözô koszorú,

Tél dalai, hócsipkerózsák!


Regôs ének
Regôs ének	A belülvalók mécse (1912)
Haj regö rejtem,

azt is megengedte

az a nagy Úristen

Haj regö rejtem.

Régi szívem keltem,

Régi regém regölöm.

Ajkam amik hatják:

Búk néma lakatját,

Dallal én ma megtöröm.

Fájás ma ne fájjon,

Szívemre ma szálljon

Muzsikáló szent öröm.

Megjöttem, megjöttem,

Dalba öltözötten

Lám e csuda-estelen.

Régi szavam hallom,

Régi dalom dallom,

Régi magam meglelem.

Szent karácsony-esten

Az a nagy Úristen

Ezt mívelte énvelem.

Hej regö rejtem.

Zúgtanak elejbem

Nagy zimankós záporok.

Haj messze sok ország

Furcsa szerit-sorját,

Kiket vernek viharok,

Sok emberek útját

Érték, kitanulták

Énekmondó jámborok.

Sokat ott értének

Regösök szegények

Havas hegyek zugain.

Balgatagok búját

Fogas szelek fújják

Körmös télben odakinn.

De mostan szívünknek

Gyertyagyújtó ünnep

Fényes szép csillaga int.

Haj regö rejtem.

Régi-magam leltem

Új-magamnak fenekén.

Régi tüzek titkát

Új dalok felitták

Lelkem síró rejtekén.

Mondok azért mostan:

Újnak amit hoztam

Öreg mondást nektek én.

Kicsi Krisztuskának

Szép Szûz Máriának

Mostan igen örülünk.

Minden feleinknek,

Mind elleneinknek

Bô sok áldást regölünk.

Míg a világ világ,

Gondod legyen miránk,

Uram Isten, légy velünk!


Költemények (1916)

Az Isten küld, testvéreim, tinéktek

Hogy sugarai eleven tüzét,

Amik Arcáról a szívembe égtek,

Sugározzam csendesen szerteszét

A testvéreknek, kik az éjben járnak.

Az Isten küldött, szentjánosbogárnak.


Énekszó a magasságból
Énekszó a magasságból	Költemények (1916)
Búcsút mondok a könnyes énekeknek,

Magasba szegzem immár homlokom.

Mint síró húrok lágyan keseregnek,

Törékeny lantom messze eldobom.

Sápadt dalát a finom keveseknek

Halkan dalolni többé nem fogom.

Dalom apró könny szürkére ne mossa:

Én nem vagyok a lágy szívek dalossa.

Édes a dal, ezüstös éjjelen,

Ha könnyezô szív bánatát zokogja;

Csodás a dal, ha titkon, nesztelen,

A mélybe száll, rejtett lélekzugokba;

Ó mennyi szentség, mennyi rejtelem,

Mikor egy lélek törik halk dalokba!

Aprókká lettek e csodák nekem,

Törpélli ôket férfiénekem.

Szemembôl immár a könnyek kiégtek,

Fölitták ôket óriás tüzek.

Immár fülembe robbanó igéket

Magasságos nagy titkok zengenek.

Bennem idegen, égô messzeségek

Gyújtottak fáklyát, izzót, tüzeset.

Eljegyeztek a magasságok engem:

A végtelenség vôlegénye lettem.

Lenyúlt értem egy óriási Kar

A villámlásos messze magasokból,

Elragadott egy rohanó vihar

A földrôl és a kis földi dalokból.

És szólt egy hang: Most ímmár légy a dal,

Menj, és dalolj a messze látásokról.

És meghalt minden, ami régi volt,

S ajkamon ímmár új lélek dalolt.

Ama látások szerelmese lettem.

Ó látásoknak végtelen sora!

Égett elôttem, bennem és fölöttem

Az Istenarc áttetszô fátyola,

Az ôs titok, a kibeszélhetetlen,

Az elhivatás rettentô Ura.

Ó világfátyol! Mindent fénybe rejtô!

Minden titkokat egy titokba fejtô!

Az Arcnak titka mindent megmutat:

Földindulást, világok recsegését,

Estére hulló vén századokat,

Ifjú idôknek hajnalbakelését,

Setéten ingó régi falakat,

És a Jövendô szárnya-rebbenését.

És a vajúdó világok megett:

Testvérarcokat, testvérszíveket.

Egy villanásban elémbe viharzott

A testvérarcok számtalanja mind.

Arcok, halvány és könyörtelen arcok,

Mikrôl a halál sápadt jegye int.

S láttam, miket ástak keserû harcok,

Ránccá fagyott tengernyi néma kínt.

És én kitártam karom, ajkam, lelkem,

És minden lelket magamhoz öleltem.

Lobbanj belém, szent emberi vihar,

Minden lelkeknek minden szenvedése,

Minden zokogás, minden zivatar,

Minden öröm és minden nap sütése.

Legyen a lelkek millióival

Eggyé a lelkem. Magába igézze

Minden szem titkát, minden szív tüzét,

Úgy zúgja szerte hangos énekét.

Búcsúzom ímmár tôletek örökre,

Bús hárfa, lágy lant, mélasípu nád.

Szabadult lelkem szomjas az örökre,

Markom szorongat élô harsonát.

Új dal harsog le hozzám mennydörögve,

Új dalt riadok az omláson át:

Az eljövendôk óriási harcát,

A testvéreket és az Isten arcát.


Zrínyi harmadik éneke
Zrínyi harmadik éneke	Költemények (1916)

(1912. november, török háború)

A méreg ég és ömlik mély sebére

S ô védtelen küzd egyedül.

Hatalmas, ó légy gyámja, légy vezére

Vagy itt az óra, s végveszélybe dül.

Kölcsey: Zrínyi második éneke

Magyarok, magyarok! Sztambulban temetnek.

Fekete gyásza van vonagló Keletnek.

Irtó ítéletnek jött iszonyú napja.

Mostan a próféta fiait siratja.

Szaggatja szakállát keserû igékkel.

Szultán Szulimán is most sírva veszékel.

Mármara-tenger most hánykódva morajlik,

Most fene Allektó rossz fajzata rajlik.

Holtakat bûvösök hiába idéznek:

Nyílik nyelô sírja az Elvégezésnek.

Imígyen akarta a végezet Atyja:

Az ottomán holdnak jöjjön borulatja.

Írván vagyon írva, világ elejétül:

Amit rátok küldött vétkek ostorának:

Vesszejét eltörte Isten haragjának.

Népek iramodnak, népek elenyésznek,

Zúg tova ôs árja az Elvégezésnek.

Magyarok, magyarok, Sztambulban temetnek.

Tetemlátni szólít siráma Keletnek.

Meg tudtok-e állni a ravatal mellett?

Ajkon iszonyattá nem fagy a lehellet?

Állni, görnyedetlen, fejet-égnek-szegve,

Nézni halott arcra, hûlt szörnyû szemekbe,

Mondani: Eljöttünk, siratni halottat,

Esettet erôsek, nyomorultat jobbak,

Gyenge bukott testvért az igazabb testvér --

Tudtok-e így szólni a kiterítettnél?

Vagy lekonyult fejjel (iszonyú, hogy úgy van!)

Görnyedô gerinccel álltok, nyomorultan?

Szót szólni se tudtok? Fölnézni se mertek?

Álltok, gyalázottak, állotok, megvertek?

Jaj minekünk immár, megnyomorult népnek,

Sok nagy erôsek közt ötödik keréknek,

Hangosszavúaknak, nagytarajúaknak,

Szitkos kicsinyeknek, pártos nagyuraknak;

Ekére lomhának, kardra se deréknek,

Betûre keménynek, munkára heréknek;

Jaj minekünk immár, cifra köntösünknek,

Aranyos kápánknak, puha tenyerünknek,

Nagypipájúaknak, kisdohányúaknak,

Jaj minekünk immár, romlott magyaroknak!

Jaj, remeg a vén föld, birodalmak dôlnek,

Temetô nagy torka tátva az Idônek.

Pallossal az angyal most a leget járja,

Hömpölyög a Végzés néma, nehéz árja,

Mind, ami megérett: ragadja, sodorja.

Jaj, ha mireánk jön az ítélet sorja!

Most a veres égen új tüzek lobognak.

Születik új rendje mostan a dolgoknak.

Ifiú népeknek barnállik az izma,

Új koronák fényén csillog az új krizma,

Jönnek az erôsek, az ifjak, az újak!

Mit keresünk mink itt, régi nyomorultak?

Könyörülô Krisztus, mi kemény kôszálunk,

Mi egy bizodalmunk, irgalmadra várunk.

Ki, mikor apáink elhívtelenültek,

Rájuk ama kontyost ostorodul küldted --

Most is, Uram, most is, alázattal kérünk:

Hogy friss iramattal ébredjen a vérünk,

Régi nemes kincsünk tovább ne veszítsük,

Kemény koponyánkat magasba feszítsük,

Hitványt, nyomorultat vessünk ki közülünk,

Kardot, ekét, tollat hogy megköszörüljünk,

Háromszor zuhintsuk bánattal a mellünk,

Higgyük nehéz hittel, hogy eztán is kellünk,

Hogy értsük örömmel új idôk új lelkét,

Lélekkel a lelkünk hogy újra beteljék,

Hogy ama nagy Tûzláng gyújtsa ki szemünket:

Könyörülô Krisztus, verj meg, Uram, minket!


Jeremiád
Jeremiád	Költemények (1916)
Magyarország 1993-ban

Siket füleknek, csüggeteg éjszakán,

Reménytelen dalt, árva-kietlenül,

  Kékült ajkon, jajongó szóval,

    Énekelek, keserû kiáltó.

Ímhol, szeméten ül a beteg magyar,

Nyaldossa ebként üszkösödött sebét,

  Vakarja lomhán, rossz cseréppel

    Undok ezer nyavalyás fekélyét.

Boldog Teremtô, már mivelünk mi lesz?

Van-é csapás még a kerek ég alatt,

  Van ostor még nehéz kezedben,

    Mely nem ütött nyomorult nyakunkba?

Minket marcangol véres, öreg madár:

A kettes Sasnak keserû karmai.

  Vérben vonaglik tépett testünk,

    Fuldokolunk dohos ôsi dühtôl.

Húsunkra éhes minden alélt-agyú

Gyors-hájra-hízott rossz jövevény kamasz.

  Kövér földünk, mézes füvünket

    Vért csepegô fogaikra falnák.

A föld is immár mostoha lett nekünk:

Nem állja tûrni únt falaink nyûgét,

  Megindul átkozott-alattunk

    S pornak omol paloták nagy orma.

Az elfordult ég bosszuja ránk ömöl:

Örök csatornák méhei zajlanak.

  Negyven napon és negyven éjen

    Zúg az özön nyomorult fejünkre.

Megfojtva gyászol szerte a vert vetés,

Rút, szürke árban úsznak a háztetôk.

  Zsúfolt hajókra száll a bús nép:

    Messze Nyugat arany álma hívja.

Akik maradtunk: -- Nézd, az agársereg,

Az ösztövér had, hogy tör a konc után;

  Ádáz foggal, nyakig szemétben,

    Marja mohón fenekedve társát.

A tisztes törvényt megköpi az erôs,

Szennyes szitokkal görnyed a gyöngeség,

  Gonosz közöny, pállott útálat

    Jobbjaidat buta nyûgre fogja.

Írástudóid lelke lefonnyadott:

A szörnyû órán mond piciny éneket

  Piciny búkról, kis mámorokról,

    Vértelenül, elaszott velôvel.

Sírj már, sikolts már egyszer, avítt magyar!

Ragadd meg mellen gémberedett magad,

  Riadj egy szörnyût, égredöngôt,

    S szökj fel a vén evesült vacokról.

Nyújtózz ki egyszer, hajdani óriás,

Emeld meg ímmár zsibbadozó karod,

  Üss szét hamar bunkós ököllel:

    Hadd ne igyák kis ebek velôdet!

Ó jaj, hiába! Megsiketült füled,

A verdesô dalt hallani lomha vagy.

  Sötét az ég, sötét a Végzés.

    Jaj megítélt nyomorult fejünknek!

Sírj, sírj, sötét szív, sírj, komorult szemem,

Sírván kiáltozz, kínbarekedt ajak.

  Jajgass, lerongyolt, agg, beteg nép

    Vacka fölött, elapadt virrasztó!


Egy magányos magyar
Egy magányos magyar	Költemények (1916)
A rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

Vén századok porával sok roskadt régi fal,

Állott a hegy fokán, a vén torony hegyette,

Embertelen magasban egy magányos magyar.

Jött messze napnyugatról, hol idegen sugárban

Pirul szelíd gerezd mosolygó halmokon,

Hol nem testvér a szántó, ki izzad a határban,

Nem ismerôs a vándor, s a munkás nem rokon.

Látott sok messze tájat, tündérek álma teltét;

Fenyvest, egekbe kúszót, halk álom-kék tavat,

És nagy szökellô sziklák kavargó, szilaj lelkét,

Rontó hegyi vizet, setét bércek alatt.

Látott sok fényes várost, ôs kincsek palotáit,

Dicsekvô régi márványt, imádkozó követ,

Tudósok büszke székét, mûvészkezek csodáit,

S az ôsök lengô lelkét a vén kövek felett.

Ment és fölivott mindent nagy keleti szemével,

Arcot, követ, virágot, várost, folyót, hegyet.

És rátorlott agyára ôs és nehéz ködével

S lelkére ráteherlett a germán rengeteg.

Most állt, magasan, némán, nézte a messze tájat,

Hol zöld hegyek szívébe virágos út szaladt,

S lentrôl, a völgy gyepérôl, fülébe kalapáltak

Siket osztrák ajakról kemény német szavak.

Állott, és húnyt szemével a messzeségbe látott,

Bús homloka mögül kiszállt a gondolat.

Látott aranyló tengert, hullámzó rónaságot,

Kalászos életet sugárzó ég alatt.

Látott nagy, kék tavat, lankás, napos vidéket,

Tihany lándzsás fejét kéklô habok felett,

S a vén Csobánc felôl dalolni agg regéket

Hallott komoly falombot és esti halk szelet.

És látta döntô daccal a magasokba rontó

Vén Lomnic homlokát az ôsi ormokon,

A szelek harsonáját, a záporok zajongó

Hétmagyar-indulóját hallotta harsogón.

S szemébe hirtelen acélos fény verôdött,

Mokány lovak dobogtak, kemény kürtszó riadt,

És daccal felrobogtak a farkasbôrös ôsök,

A Mátyások, a Bélák meg a Rákócziak.

És fölszegte fejét és szemébe lobogva

Terhes, keménytüzû keleti láng csapott,

És fojtott Petur-hangon csendesen elmorogta

A német levegôbe az Eb ura fakó-t.

S a rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

Osztrák kövek porával sok roskadt régi fal,

Embertelen magasban, a vén torony hegyette

Nagyot dobbantott akkor egy magányos magyar.


Földindulás
Földindulás	Költemények (1916)

Földindulás van, édes feleim.

Ropog a vén föld korhadt gyökerében.

Rôt lánggal ég körül a szemhatár

Véres villámok csattogó tüzében.

Mindenfelôl döbbentô vad sikoltás

Bódult fülünkbe rettentôn riad.

Csitt feleim, én feleim:

A Kéz mozdult meg a talpunk alatt,

A Kéz mozdult meg, az örök Tenyér,

Amin eddig oly csendesen aludtunk;

Amin a föld, e vén üveggolyó,

Békés játékban futkosott alattunk;

Melynek a föld ezernyi hangya-népe

Izzadva nyûtte nyüzsgô útjait.

Én feleim, nagy óra jött:

Amaz Erôs megrázta ujjait.

Megrázta ujját. Így szól az Erôs,

Vérrel, villámmal, irtó fergeteggel.

Szûnjék a nyüzsgés, álljon el a kéz,

Föl a magasba a szédült fejekkel!

Bömbölni, ágyúk, szûnjetek egy percre,

Láng megszakadj, népek némuljatok:

Ti nemzetek, a Kéz Erôse

Mondani akar valami nagyot.


A magvetô
A magvetô	Költemények (1916)
Jön.

Nagy, néma árnyék, óriás lovon.

A verejtékes, nehéz éjszakában

Úgy nyúlik el rettentô ködalakja,

Úgy ölel körül mindent hidegen,

Mint a szívet a halálfélelem.

Setét lovát a föld vetette ki,

Párolgó teste úgy szövôdött össze

Vér párájából, könnycseppek ködébôl.

Feje fölér a felhôk tengerébe,

Nehéz felhôk elátkozott vizén

Ott úszik két világtalan gödrével,

Amelybôl iszony s ôrület villámlanak.

Ínyetlen arca onnan vigyorog le,

És onnan csillog fehér koponyája.

A régi rém az, a csonttestû Cézár,

A mindeneket meghajoltató.

Amerre megy,

Léptei alatt meghervad a föld,

És felnyög, hosszan, hosszan, súlyosan.

Amerre karja int:

Az ôszült fákról pereg a levél,

A messzeségbôl véresen vonagló

Bukott lovak sikoltanak,

És megkonyulnak az emberfejek.

Amerre néz,

Az alvó mellre kísértetek ülnek,

A pisla mécs magasra csapkod rémesen,

És nagy kutyák üvöltenek az éjben.

Amerre elvonul: a lázas földnek ajkát

Sírok verik ki, sûrûn, sûrûn,

S a bolygó emberek szemében

Vad, sárga tûz lobog.

Így léptet el,

Így léptet el országok romjain,

Barázdát húz a dôlt világ fölött,

S inatlan ujja új magot szór

A véren hízott régi föld ölébe:

Szegény fejekbôl pirkadó jövôt.

Az Isten magvetôje ô,

Ifjú vetés kegyetlen édesapja,

Vénhedt anyagból új remek mûvésze,

Vén szolgája az ôsi Akaratnak,

Élet követe: a Halál.


Mi hárman
Mi hárman	Költemények (1916)

(Schütz Antalnak)

Bús téli dombon állok egyedül.

A völgyön tél halotti fátyla ül.

Csontig verô szél hófelhôt kavar,

Vadul örvénylik néma hóvihar.

Sehol egy ember. Sehol semmi nesz.

Minden a hó hideg fátylába vesz.

Amerre pillant könnyezô szemem:

Fehérség, néma, holt, reménytelen.

Hótorlaszon túl, télviharon át

Egymást gyilkolja egy bódult világ.

Embervér áraszt földet, óceánt,

Égen-földön a sors ekéje szánt.

Veszett viharban, ôrült tengeren,

Pici zöld sziget, ez az én helyem.

Itt vér, vihar elsimul hangtalan,

Mert szívemben Krisztus békéje van.

Ezen a dombon itt hárman vagyunk,

És egymás mellôl el nem mozdulunk.

Az egyik én, ki ideküldetett

Felhôk között mutatni kék eget.

A másik ô, a lelkem jobb fele.

Itt is velem jár, mint én ôvele.

A harmadik az Úr Jézus velünk,

Ki összefogta két meleg kezünk.

És ôrjönghetnek minden viharok,

Mi hármunk szeme szótlan mosolyog

De nem kacagva: némán, csendesen,

Belülrôl, mélyrôl és rejtelmesen.

És e mosolyban meghal minden átok,

S belénk öleljük a szegény világot.


Jó nekem, Uram
Jó nekem, Uram	Költemények (1916)
Jó nekem, Uram, havas, téli tájon,

Jó nekem, hogy a szívem vérig fájjon,

Jó énnekem vadon-egyedül lennem,

Jó, hogy a lélek búgva nyögjön bennem.

Jó nekem, hogy kezed kitapogatta,

Hol roskad a szív legjobban alatta,

Hol a legfájóbb, legjobban hol reszket.

S odacsókoltad lángoló kereszted.

Jó nekem, hogy a kezed rám nyújtottad,

Megragadtál, szegény ügyefogyottat,

És egy rántásra, minden gyökerestül

Kiszakítottál én drága földembül.

Jaj, hogy ropogott a szegény gyökérzet!

Minden kis ér vörös patakban vérzett.

A tépett test, hogy remegett kezedben,

Sok hosszú éjen zokogott imetten.

De Te, Uram, a jajra nem hallgattál,

Kitépve, csonkán addig rázogattál,

Amíg lepergett száramról remegve

A legutolsó kis homokszemecske.

És most, Uram, most itt fekszem kezedben,

Tépetten, árván, fájón, megepedten,

Alázatosan hajlott homlokommal,

Egyesegyedül teveled, Urammal.

De jó nekem a Te kezedbe esnem,

Soha ne engedj más helyet keresnem.

Most, most, Uram, most nincsen másom, látod:

Jöjj, melengesd föl halvány kis virágod!


Odysseus
Odysseus	Költemények (1916)
A sziklapart fokán, a habtörés felett

Ott áll a nagy bolyongó, a Laertes fia.

Virágillatban fürdik körül Ogygia,

S elôl setétvizû, kietlen tengerek.

Fehérkarú Kalypso sürgô nimfáival

Nektáros lakománál lágyan dalolva vár.

A haragos Poseidon odakünn zúgva jár

A zajló vizeken, s ott leskel a vihar.

De ô csak áll a parton s a messzeségbe néz

Oda, ahol a tenger az éggel egybevész,

Áll, mint egy kôszobor a templom csarnokán.

Amerre lelke szállott, mint egy fehér sirály:

A tiszta levegôben egy könnyû pára száll.

A kôszobor megrezzen... Ithaka füstje tán?


Kalypso
Kalypso	Költemények (1916)

Fut a hajó. Az árboc árnya

A kék habokban elmerül.

Kalypso néz, csak néz utána,

A puszta parton, egyedül.

És felsóhajt: ,,Megy, megy a balga,

Ûzi a lelke, a kemény,

Sötét vizekre, vad viharba.

Vele megy szívem is szegény.

Nem kell neki halhatatlanság,

Nem házam, az illatlehellô.

Viszi, viszi az oktalan vágy!

Rettentôk vagytok, égiek!''

A vásznat vitte vidám szellô.

S az istenasszony könnyezett.


Demodokos
Demodokos	Költemények (1916)

Világtalan szemét lehúnyva mélyen

Dalol, dalol az öreg énekes.

A hôsök kelnek harcos énekében,

Karcsú hajók közt trósz szél lengedez.

Menekül Hector, Argos népe gyôz.

Sebes szekéren üldözésre kelve

Elôl Achilles, a gyorslábú hôs,

S a két Atrida, népek fejedelme.

Szemét lehúnyta, ôsz fejét lehajtja,

Halvány sugár szelíden játszik rajta;

Úgy ül az agg s dalolja azt a dalt,

A cseleslelkû Odysseus harcát.

S leplébe rejtve könnylocsolta arcát,

Az ismeretlen vendég felsohajt.


Nausikaa
Nausikaa	Költemények (1916)

A nagyszívû Alkinoosnak

Leánya ott a part felett

S a hókarú leánysereg

Csengôn kacagva játszadoznak.

Nevet az ég s a tenger is.

Vígan keringve száll a labda.

Olyan a lány a víg csapatba,

Mint nimfái közt Artemis.

S a sûrû árnyú rejteken

A tengerhozta idegen

Így szól, ha majd álmábul ébred:

,,Ki házán ily bimbót nevelt fel,

Háromszor boldog az az ember,

És százszor boldog lesz a férjed.''


Penelope
Penelope	Költemények (1916)

A gôgöslelkû kérôk zajongnak a teremben,

Reszket belé az udvar s a szépmûvû tetôk.

Elhagyva, kamrájában, nagy szövôszék elôtt,

Ott ül Penelopeia, maga elé merengve.

Fehér karjára lassan fürtös fejét lehajtja,

A lelke arra gondol, ki messze-messze jár,

Kirôl nem tudni, él-e, vagy Hades rejti már.

És könnye könnyre perdül és sóhaja sóhajra.

S kedves fiára gondol és drága, dús lakára,

Amelyet kénytelen lesz elhagyni nemsokára,

S idegen vásznát szôni bús idegen helyen.

Hiába! Menni kell, ha Laertes leple kész lesz.

S a királyné sóhajtva lát hozzá szövetéhez,

S mit nappal szôtt, fölfejti a csendes éjjelen.


Ithaka
Ithaka	Költemények (1916)

Csendes a tenger. Ring a habja lágyan,

Zsongó danája csendes, altató.

Suhanva száll nyugvó nap bíborában

A kék vizen a kékorrú hajó.

Vígan feszül a szálló nagy vitorla,

Pallas küld néki kedvezô szelet.

A fedélzeten, békén mosolyogva,

Odysseus nyugodtan szendereg.

Honnan húsz éve hadakozni szállott,

Álmában ott jár. -- Evezôs phaiákok

Hosszú lapáttal a vizet verik.

Száll, száll a nap az alkonyati égen.

S a messzeségben ködbeveszve, kéken,

Ithaka partja lassan feltünik.


A bánya
A bánya	Költemények (1916)
(1912 április, Selmecbánya)

Odalenn, odalenn,

Tátognak a tárnák.

Odalenn, odalenn,

A mélység méhe mélylik.

Mi zúg odalenn?

Mit titkol a vén föld

Odalenn, odalenn?

    Bányászoknak

    Isten adjon

    Jó szerencsét!

I. Leszállás

Most, most elôre!

Most, most a mélyre!

Az akna ajka ásít,

Tátongva hív a nagy, hideg setétség.

A mell szorul, feszül a köntös,

A mélységek fölött hintázva leng

Két árva deszkaszál.

Bátran elôre mostan! Jó szerencsét!

Én Istenem, hogy menekül a napfény!

Hogy nô az éj! Hogy nô az éj!

Maradj velünk, te vézna kis sugár,

Beteg kisfia Napanyánknak,

Élet utolsó búcsúzása,

Maradj velünk!

Most vége. Eltûnt. Fény, Isten veled!

Most már az éjnek lettem gyermekévé,

Most már hazám a mély, az ûr, a sír.

Rettentô repülés,

Lefelé, lefelé!

Kopár falak sivár kietlenén

Mélységben élô vak vizek zuhognak,

Világtalan sötét vizek,

Világtalan sötét világ.

Csapzott hajunk élére borzad

Meleg szelétôl, dermesztô lehétôl

Az alul való izzadt éjszakának.

Az ezredek nagy sírja ez,

Volt világok iszonyú temetôje.

Mostan belépünk súlyos csarnokába,

És imádság születik ajkainkon.

       Bányászoknak,

       Jámboroknak,

       Isten adjon

       Jó szerencsét!

II. A tárna

Ez itt a tárna.

Setét falak nyomasztó labirintja,

Nehézkes ívek néma végtelenje,

Rettentô folyosó.

Egymásra nézünk, bizonytalanul,

Fázik a szemünk és reszket a térdünk.

Komor falakon csillog a salétrom,

S alattomosan mosolyog a kôben

Hideg csilláma álnok kvarcszemeknek.

Olyan meleg a tárnák távol szellete!

És arcunkon hideg verejték gyöngyözik.

Vigyázz! Vigyázz!

El ne veszítsék lábaid a pallót!

Köröskörül alattomos vizek,

Forrástalan források barna árja,

Gonosz, gôzölgô víz leselkedik.

Vigyázz, vigyázz!

Ej, semmi! Bátran! Föl a férfifejjel!

Megyünk, amerre hív a messze mélység,

Amerre húz a döngô félhomály.

Úgy húz magához a nagy Ismeretlen!

Elôre csak. Mienk a messzeség,

Mienk a barna titkok folyosója!

Menjünk, testvérek! Magasra a mécsest!

Ó drága mécs!

Te pislogó világa éjszakánknak,

Szegény utunknak reszketô reménye,

Halvány világod, rezgô pici fényed

Mosolyogd szét a rémek éjjelében.

Ó védj meg, védj meg a kísértetektôl!

Nézd, nézd amerre sápadt lobogásod

Bús sárgasága végigsimogatja

E szörnyû kripta hideg falait,

Nézd: menekül az éjfél dermedése.

Te tán a magasok nyugalma vagy.

Maradj velünk. Itt minden oly nyomasztó,

És odabenn, a rettentô sötétben,

Ahol a sziklák jéghideg méhében

A sápadt ércnek gyilkos erei

Kígyóznak álnokul, kegyetlenül:

Csalóka fénnyel, öldöklô mosollyal,

Szörnyû szakállal jár a bányarém.

Nézd: nyújtózkodó árnyak imbolyognak,

És megnô minden iszonyún.

Tátong a tárnák óriási torka,

Recseg a padló, megindul a föld,

Zajlik a mélység, dôlnek a falak,

Elnyel az éjfél! Drága mécs, segíts!

Oly görcsösen szorítalak magamhoz

Kétségbeesett, szilaj ujjaimmal,

Mint haldokló az életet.

       Bányászoknak,

       Jámboroknak,

       Éjben járó

       Vándoroknak,

       Isten adjon

       Jó szerencsét!

III. A bányász

Mi lobban ott az éjnek éjszakáján?

Mi hírnök jô a tárna éjjelébôl?

Egy messze mécs,

Rezgô sugár egy idegen világból,

Apró követe az alsó titoknak,

Amitôl máris megremeg az ajkunk

Rettentô dolgok sejtése elôtt.

Vagy álom vagy csak, imbolygó világ,

Lidérces álma tán a régi láznak,

Mitôl a vén föld beteg méhe izzik?

Jön, jön a mécs!

Feketéllik a füstje.

Már szürkülnek a kôfalak körül.

Jön, jön a mécs. Már látszik, ott, fölötte

Egy barna kéz. Egy nagy kemény ököl

Markolja szárát elszánt markolással.

Valaki jár a tárna éjjelén!

Jön, jön a mécs!

Hogy növekszik a markoló ököl!

Ni hogy kígyóznak, hogy vonaglanak

Sötét erek, nagy kúszó kék inak!

Közte hogy tátong szomorú ajakkal

Egy forradás, a sziklák szörnyû csókja,

Körötte szenny és alvadt vérvirág.

Jön, jön a mécs! Már látszik, hogy nyúlik föl

Sötétjébôl a komorabb sötétbe

Szikáran, ösztövéren egy vézna, szürke kar.

Elvásott rongyban, megtépett darócban,

Egy fáradt-izmú, hosszú-hosszú kar.

És ott, ni, most, a vonagló sötétbôl

Bontakozik egy óriási árnyék,

Egy nagy fekete test.

Két szörnyû lába lépô két nagy oszlop,

Dereka szikla, dübörögve görgô,

Magasba vész és éjszakába olvad

Dermesztô réme szörnyû homlokának.

Én Istenem, mi lesz velünk?

Mi apró férgek, mi lesz mivelünk?

Megdermedünk a rettenet fagyától!

Már indul, jô az éjnek óriása,

És jaj nekünk, kis kukacoknak,

Kiket rettentô talpa összezúz!

Megállunk. Csend van, dermedt, iszonyú.

És szól egy hang az éjbôl:

,,Jó szerencsét!''

Fakóra szürkült, verejtékes arcunk

Vörös rohammal önti el a vér,

És meglapult szívünkbôl kiszakad

Egy szabadító, nagy, búgó sóhajtás:

,,Jó szerencsét!''

Itt ember jár az éjben!

Ember, rokon, testvér, a vérünk vére,

Szeretni és szenvedni született,

Ember közelget, ember.

És jön a mécs. Kongón, nehézkesen

Dobban a pallón súlyos, tompa lépés.

Jön és megáll és a szemembe néz.

És megállok és a szemébe nézek,

És fenekéig megrezzen a lelkem.

Ó szem!

Ó, éjben járó testvérem szeme!

Mély szem, bányász-szem, sose-látott-bús szem,

Minô titkoknak vagy te ablaka?

Mért szúrja lelkem fénytelen világod?

Mért sír a lelkem pillantásodon?

Pillák, amiket nem csókol a hajnal,

Szemek, amiket nem perzsel a dél,

Nem simogat az alkony selymes ujja,

Szemek, amik tüzelni nem tanultak,

És nem tanultak látni mást,

Csak a vigyorgó ércek rôt tüzét,

A rontó rút aranykigyót,

A feketés, vöröslô vaskigyót,

És minden bányák vérszívó kigyóit!

És minden bányák vérszívó kigyóit!

Ó szomorú szemek! Ó bús áldozatok,

Hadd csókolom rá hervadt pillátokra

Testvérszívem olvasztó melegét!

       Bányászoknak,

       Jámboroknak,

       Napra szomjas

       Bús vakoknak,

       Éjbe láncolt

       Sok raboknak,

       Isten adjon

       Jó szerencsét!

IV. Ereszkedés létrákon lejjebb

Most zúg a mélység a mélység alatt,

És még alábbra hív.

Itt újra elfogy láb alól a föld,

És nyílás nyílik, húzó, nagy torok.

Ne nézz alá: e létra lépcsején,

Hajlósra korhadt minden ó fokán

Sikamló-testû rossz manók vihognak.

Ne nézz alá: a mélység integet,

Hosszú, hideg karokkal nyúlik érted,

Magához húz, magába szív.

Már indulunk, már a szemünk lehúnyjuk,

Inogva lépünk a létra fokára

És barna fáját markolja kezünk,

Elszántan, búsan, görcsösen.

Le, le, a mélyre, a legmélyre le!

Hadd recsegjen a létra!

Most ropoghat a szomjas asszu fa:

Kik most tapossuk, száguldó erünkben

A minden-látás szomjúsága ég.

Le, le! Hiába szûk a nyílás,

Hiába ér a könyökünk falat.

Hadd szúrja lesbôl gyáva kô bokánkat,

Hadd hulljon fônkre porló törmelék,

Csúszhat a lábunk, szálka megsebezhet,

Elôre csak: megállni nem lehet.

A mélység lelke húz!

A mélység lelke húz!

Egy létra, kettô, három, öt, kilenc.

Ez itt a létrák erdeje.

Egymás alatt, egymás alatt

Úgy húzódnak elnyúlva, lefelé,

Egyhangúan, sápadtan, mereven,

Mint tölthetetlen vágyak végtelenje.

Az örök vágy lett itten létrasorrá,

Az ismeretlen emésztô szerelme,

Az epedés a végtelen felé.

És minden véget ér.

A levegôtlen kútvilág

Csuszamlás és ereszkedés,

És véget ér a létrák végtelenje.

És újra tárnák, újra holt vizek,

És messze mécsek, naptalan szemek,

És újra aknák, nyílások és létrák.

És üveges, vak, súlyos levegô.

És semmi több.

       Bányászoknak,

       Jámboroknak,

       Mélyre síró

       Sóhajoknak,

       Isten adjon

       Jó szerencsét!

V. Fölszállás

De most, testvérek, levegôt!

Ki, ki a sírból! Föl a napvilágra!

Mi nem vagyunk az éjfél rajzata,

Minekünk méreg ez a vaksötét.

Már tikkadunk, már kábulunk,

Elfulladt a lélegzetünk,

Riadva lüktet forró homlokunk

És tiltakozva forró ereinkben

Lázadó tûzzel száguldoz a vér.

Testvéreim, nap fiai,

Ki, ki innen, ez idegen elembôl!

Halljátok-e, szívünkben hogy sajog

Becézô szóval, otthonos igével

Édesanyánknak, a napnak hívása?

Hív, haza hív!

Halljuk a hangod, jó szülôanyánk,

Hozzád megyünk!

Már ring a deszka,

Már biztat a feszes kötél.

Fogadj öledbe, jó kosár,

Szálló utunknak hûséges hajója.

Elôre, emberek!

Zizegô kötelek futnak a falakon,

Futnak a falakon suhanó árnyak.

Rezeg a kötelen libegô kosarunk,

Fogynak a fekete ködök, a rémek.

Emel a deszka és emel a levegô,

Rohanunk, repülünk, közeleg a fény!

Szürkül a félhomály. Szökdelô sugarak

Táncolva köszöntik testvéri szemünket.

Melegít, ölelget, csókolva simogat

Ezüstös, aranyos, szerelmes napfény,

Ezüstös, aranyos, szerelmes élet.

Hurrá! Ittfent vagyunk,

Ismét a napvilágon.

Mienk az élet,

Mienk a fény.

Karunk kitárva,

Szomjas szemünkkel,

Izzó szívünkkel,

Ezer erünkkel

Iszunk, szívunk, ölelünk, csókolunk,

Mi, anyánk, urunk, életünk:

Gyôzelmes napsugár!

       Bányászoknak,

       Testvéreknek,

       Isten adjon

       Jó szerencsét!

       Isten adjon

       Jó szerencsét!


Az öldöklô angyal
Az öldöklô angyal	Költemények (1916)

Fekete éjjel, fojtó, vak, kietlen.

Egyiptom alszik békén, csendesen.

És száll az angyal, száll, száll nesztelen,

Kezében pallos, fénylô és mezetlen.

A pallos villan. Átreszket az éj.

Egy test zuhan. Fiatal vér sötétlik.

Ôrjöngô jajszó sikoltoz az égig.

Az angyal száll. A holtak álma mély.

Élô vetését a végzet aratja,

Megözvegyül minden ház virradatra.

Vérvörös égbôl tompán mennydörög.

-- A bárány vére a küszöbre csordul

S Mózes a néppel Jehovához fordul

S bottal, sarúval, állva könyörög.


Jeremiás
Jeremiás	Költemények (1916)

Bétellett a harag kelyhe,

És eljött a bosszú napja.

Asszú porban sírván sírok,

Árva templom árva papja.

Feleletképp a romok közt

Sivatag szél búgva repdes.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Hová lettél, Sion lánya!

Szép aranyszín be megromlott!

Porba torpad büszke szarvad,

Tûz emészti beteg csontod.

Lettél, mint a megriadt kos,

Futsz elapadt kútfejekhez.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Siránkozik Sion útja:

Ünneplô láb nem tiporja.

Ül a földön, zsákban, szôrben,

Tisztes vének néma sorja.

Ôsz szakálluk szél cibálja,

Hamvas fejük földet verdes.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Tapsol minden ellenséged,

És süvítve tátja száját.

Nézd, fejüket hajtogatják,

,,Eljött a nap!'' -- ezt kiáltják.

Hamisságot prófétálnak:

Látóidhoz nem menekhetsz!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Sírva jöttem a világra

És meghalni sírva vágyom.

Van-e bánat, mint az enyém,

Van-e bánat a világon?

Mondjátok, kik általmentek,

Van-e jajszó méltó ehhez?

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Jajveszékelj, puszta város,

Ordíts kapu, kiálts bástya!

Elfordult az Isten tôled

És orcádat megalázta.

Megvonta rád bosszús ívét,

S vesszejétôl sírva reszketsz!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Hisz tudjátok: hû az Isten,

Nem taszít el mindörökre.

Él az ige, áll a Kötés,

Áll apáink szent örökje.

Jelet látok a jövôben,

Amelyet még fátyol leplez.

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!

Jelet látok a jövôben:

Bontakozik a nagy fátyol,

A Megígért fényessége

Villan elô homályából.

Virradati szelek szárnyán

Diadalmas ige repdes...!

Jeruzsálem, Jeruzsálem,

Térj meg a te Istenedhez!


A napkeleti bölcsek
A napkeleti bölcsek	Költemények (1916)

Ama csillag után.

A holdsugaras hideg éjszakán,

Mint egy fehérlô, csendes álom,

Úgy vonult el a komoly karaván.

És elôl ment a három.

A sziklás föld mogorván és kopáron

Feküdt el lábaik alatt.

Méltóságos sora a száz tevének

A harmaton halkan haladt.

És mintha fehér árnyak lengenének,

Úgy vonult végig a fehér sereg

A völgyön, ahol nem nôttek virágok,

S a városon, ahol az emberek

Nem virrasztottak és nem énekeltek.

S ahol nem látta ôket senkisem.

És így suhant el csendesen

Életre éledt vágya Napkeletnek

Az ezredéves éjszakán.

Ama csillag után.


Péter sírása
Péter sírása	Költemények (1916)

És lôn, hogy a kakas másodszor szólala.

A csarnokban nevettek a római vitézek,

Visszhangzott szavuktól a fôpap udvara.

És megfordult az Úr s az ô szemébe nézett.

És akkor minden elmúlt és minden elmaradt,

És minden elmerült hideg nagy messzeségben,

A szolgák és vitézek, fegyverek és falak,

És nem volt semmi többé, csak az a szörnyû két szem.

Csak az a könnyes két szem. És nem volt semmi más:

Csak ô volt és a Krisztus. És az a villanás,

Melyen az örök titkok minden rejtelme rezgett,

Melynek zengô villáma szegény szívére hullt.

S lôn, hogy az oszlop mellett Péter megtántorult,

És eltakarta arcát és halkan sírni kezdett.


Jézus és a kereszt
Jézus és a kereszt	Költemények (1916)

Akkor fölemelék a keresztet a poroszlók,

És tompán megzördültek a hosszú nagy szegek.

Odalépett. Szemében két csillag remegett,

S az ostor izzó csókja szent vállain piroslott.

Vöröslô fény világolt a Koponyák-hegyén,

Az égen torladoztak fekete fellegek.

Már vijjogott a szél, a föld már reszketett,

És recsegett a kárpit a templom rejtekén.

A palota elôtt kiáltozott rekedten

A hullámzó tömeg, kis, szegény emberek.

A lét örök forgása egy percre megmeredt,

S némán egymásra néztek: Krisztus és kereszt, ketten.

Nagy, ismeretlen tûzzel a lét új titka rezgett

Szemén és homlokán s a töviskoszorún.

És karjait kitárta, szelíden, szomorún,

És magához ölelte a rettentô keresztet.


Júdás
Júdás	Költemények (1916)
Keserû, dermedt könnyel sír a nap.

Csillagok buknak. Hegyek inganak.

Megvonaglik a vén föld dübörögve.

Száz hang üvölt: Átkozott, mindörökre!

És földrevágta sikoltva magát

És üvöltött az egész éjen át.

A harminc pénzt taposta két sarokkal,

Bomlott haját szaggatta két marokkal.

Az éles kôhöz verte vad fejét

És köntösét ôrülten tépte szét.

Mellén a húst véresre marcangolta

És fuldokolva roskadt le a porba.

És fönn az égen, messze, magasan,

Vakító villám lobbant fagyosan.

S egy hang mennydörgött át a dermedt légen:

Nincsen bocsánat sem földön, sem égen!


Rózsakoszorú
Rózsakoszorú	Költemények (1916)

Minden ige már betellett.

Az elgördült szikla mellett

Két fehér angyal lebeg.

És felelvén egy a másnak,

Énekelnek és hárfáznak

Szép angyali éneket.

,,Jaj, hogy hullott drága vére

Gethsemáne friss füvére!

Keresztények sírjatok!''

    ,,Szél a felhôt szerte fújja.

    Él a Krisztus! Allelúja!

    Emberek! Feltámadott!''

,,Véres ajkán ostoroknak

Izzó gyöngyszemek csorognak,

Forró vére földre hull.''

    ,,Fényben fürdik fönn a Tábor,

    Zeng az ég és zúg a távol:

    Fényes felhôn száll az Úr.''

,,Vérzi fôjét ráfonódva

Sebzô tüskék szörnyû csókja.

Szánjátok meg, emberek!''

    ,,Szeretetét ránklehelte:

    Ég a pünkösd izzó Lelke,

    Zúgnak élô nagy szelek.''

,,Nézd a véres nagy keresztet!

Jaj, sebes két térde reszket,

Jaj, le kell roskadnia.''

    ,,Rózsaszínû fellegekben

    A mosolygó mennybe lebben

    Asszonyunk szûz Mária.''

,,Föld megindul, holt megéled.

Jaj, kereszten függ az élet!

Minden elvégeztetett.''

    ,,Énekelnek allelúját,

    Boldogasszony koszorúját

    Szép angyali seregek.''

Így dalolt az angyalének,

És mindenek figyelének,

Fû, fa, virág hallgatott.

Minden hívek koszorúja

Énekelje: Allelúja!

Él az Úr! Feltámadott!


Vágy, vágy -- Tenger
Tenger / I. Vágy, vágy	Költemények (1916)
Költemény az Istenrôl

	Nazianzi Szent Gergely: Himnusz az Istenre Eredj föl és nézz a tenger felé. (Királyok 3. könyve, 18,43)

Vágy, vágy, nehéz és néma vágy,

Halálos, véghetetlen,

Rám szállt hûvösen, hívatlanul.

Tenger! -- mondotta a lelkem.

Tenger! -- mondottam, -- kék vizek,

Koszorús partok, pálmák,

Távol vizek, ti rejtitek

A lelkem régi álmát?

Tenger! -- mondottam, -- nagy vizek,

Feneketlen, mostoha mélység,

Zúgó vizek, ti rejtitek

A titkok ôs pecsétjét?

Tenger, titok, mi húz feléd?

Porból, porban születtem:

Mért bújdosom az ôs rögön

Idegenként, számkivetetten?

Tenger, titok, setét özön,

Örökös néma örvény:

Mit adsz nekem, ha végzetem

Lakatjait letörném?

Ha minden, minden kötelet

Hideg késsel levágok.

Adsz új világot, új hazát,

Új földet, új virágot?

Mit adsz nekem, sötét elem?

A dermedettek csendjét?

Vagy a mélységben rámnyitja szemét

A szóló végtelenség?

Rám szállt nagy, terhes, néma vágy.

Idegen szelek kísértek.

Tenger! -- daloltam szüntelen,

Tenger, meghalok érted.


Szegény kagyló -- Tenger
Tenger / II. Szegény kagyló	Költemények (1916)

Szegény kagyló: törékeny, árva jószág,

Mért nem tudom levenni rólad

Kifáradt két szemem?

És miért hajtom az asztalra fômet,

És miért könnyezem?

Boldog kagyló, a tenger zúg tebenned,

Alvó hullámok kéklô muzsikája,

És bôgô vízi háborúk.

Ó kagyló, kagyló: de engem mi kínoz,

Bennem mi zúg?

Minô sírás és milyen reszketés ez?

Rettegés? Álom? Ének? Ôrület?

Vágy? Szerelem?

Vagy tán a végzet égô ölelése?

A sajgó végtelen?

Talán a Tenger hívó muzsikája,

A végtelenség dajkagügyögése,

Mi szívemben sajog?

Azt sírja tán, hogy ôbelôle lettem,

Hogy az övé vagyok?

Talán a sós part asszú fövenyében

Kicsike, árva kagyló vagyok én is,

Tenger sugalmas ajaka?

Morajló lelkem lesz-e, aki hallja?

Vagy tán fölissza néma dermedettel

Vak, embertelen éjszaka?


Sebesen, sebesen -- Tenger
Tenger / III. Sebesen, sebesen	Költemények (1916)

Sebesen, sebesen,

Röppenj, robogó komor éji vonat.

Ragadj, ragadj

Tova engemet és tova sóhajomat.

A szél, a szél

Rohanón dudorász égô dalokat.

A vágy, a vágy

Suhanni, rohanni, repülni ragad.

A láz, a láz

Szívemen zakatol. Kerekek zakatolnak.

Pirosan, pirosan,

Pirosan kel a hajnali habbul a holnap.

Amott, amott:

Testvéri vizek komoly ajka dalol.

A végtelenség

Iszonyú szeme éjlik az ôs hab alól.


Tenger, most itt vagyok -- Tenger
Tenger / IV. Tenger, most itt vagyok	Költemények (1916)

Tenger! Most itt vagyok,

Most itt állok a parton,

És most felelj nekem.

Most akarom, hogy megszólalj nekem.

Magadra és a mélységekre,

Az öröklétnek minden borzalmára:

Felelj nekem, én kényszerítelek!


Ember vagyok -- Tenger
Tenger / V. Ember vagyok	Költemények (1916)

Ember vagyok, a szürkület fia,

Félig pacsirta, félig denevér.

Fény és sötét közt hunyorogva szállok,

Szomjas a fényre és ittas az éjtôl.

Szólít az éj, és írtózva futok;

Hívom a napot, s kinevet a köd.

Botorkálok a szúró szürkületben

És két kísértet suhan a sarkamban.

Balról az egyik fázó bús fülembe

Hidegen súg dermesztô titkokat.

A másik hallgat; hallgatása rém,

És illetése iszony és halál.

És köztük, árva, botorkálok egyre,

Mint akinek a szemeit kiszúrták,

És megy, elôre, kinyújtott kezével,

Markol mohón az ûrben görcsös ujja,

Kô tépi talpát, ág vesszôzi arcát,

És ô csak megy, megy, mindig, makacsul,

Nem tudja merre, nem tudja, hova,

De hívja, húzza valami.

Tenger, te hívtál: itt vagyok, felelj!

Akarom tudni, mit akarsz velem?

Mi lesz velem? Akarom tudni! Szólj!


Magamat, íme, elhoztam Neked -- Tenger
Tenger / VI. Magamat, íme, elhoztam Neked	Költemények (1916)

Magamat, íme, elhoztam neked,

Hoztam kiáltó embersebeket.

Ember vagyok: a sár sápadt virága,

Ellentmondások esztelen világa.

Ajak vagyok, mely ég felé sikolt,

És sírva rágcsál hervadt földi port.

A tûzi órán: ostoros próféta.

A pernye-órán: földnek nyomorékja.

Egyszer fehéren, karom-égretártan,

Elküldötten, tûzben és sugárban;

Máskor, könnyek keserûjében ázva,

Ennen kezemtôl törpére csigázva.

Hét napot, hét éjt: égrezúgó dallal,

Világölelô, zengô diadallal.

Némult ajakkal a hetedik éjjel,

Szíven hamuval, fekete fekéllyel.

De aléltan, de ronggyá repedezve:

Mégis a lelkem a te szavad leste.

Te zúgtál benne, téged áhított,

Érted volt minden, ó Tenger, Titok,

A könny, az ének, a vér és a bánat:

Mind tetôled volt, éretted, utánad.

Most itt vagyok és feleletet várok.

Most akarom, hogy nyíljanak a zárak.

Most akarom, hogy szóljon a titok.

Akarom tudni, Tenger, ki vagyok.

És akarom, hogy mélyed feltakarjad,

Ó Tenger, Tenger, tégedet akarlak!


A kiáltás -- Tenger
Tenger / VII. A kiáltás	Költemények (1916)

A kiáltás végigsikoltja

A tornyos, omló tengeréjet.

Földübörögnek siketen

Lenn, lenn az ordas ôsi mélyek

Harsány hullám fölcsap az égre,

Üvölt a szél, a part remeg.

Az arcra fagy nehéz veríték,

Dermednek a kevély szemek.

Minden hajszál élére rémül

És minden-minden elsötétül

S egy óriás rengésbe vesz.

És mindent szörnyû csend fedez.

S a forrongó fekete mélybôl

Iszonyú hang sugalma kél föl.

Az éjszakából, -- vagy talán

A sivatag belsô magány

Kietlenébôl szól velem.

Ó érzem, érzem, te szólsz hozzám,

Ó Tenger, Tenger, Tengerem!


Akarsz, kis ember? -- Tenger
Tenger / VIII. Akarsz, kis ember?	Költemények (1916)

Akarsz, kis ember, gôggel, szilajon?

Ezen a parton nincsen akarom.

Ki vagyok, ki vagy, -- tudni akarod?

Ezen a parton nincsen én vagyok.

Itt Én vagyok, egyedül és egyetlen,

Megfoghatatlan és elérhetetlen.

Te: árnyék, amit elképzel az éj,

Az ôsvízen türemlô habtaréj,

Bitang sárfolt kietlen partomon,

Ezredes sziklán mozgó hangyanyom,

Szegény ködkép, egy perc szeszélyes álma,

Halvány gondolat kölcsön-éltû árnya.

Lidérc, por, féreg, rossz játékszerem:

Farkasszemet te nézel-e velem?

Te állsz-e talpon én orcám elôtt?

Belém akarsz? -- magadba nézz elôbb.

A Tenger titkát fogni akarod?

Hisz szétomolsz, ha magad nem fogod.

Sikamló ködkép, omló portömeg:

A magad titkát markold, árva, meg.

Magad morajló tengerébe szállj,

Ott forr-e, -- azt hívd! -- az örök dagály!

Feneket nem ér, aki mélyre száll:

De aki keres, egyszer rám talál.


Negyven nap, negyven éjjel -- Tenger
Tenger / IX. Negyven nap, negyven éjjel	Költemények (1916)

És kiszáradt az ajkamon a szó,

És negyven napon, negyven súlyos éjen

Állottam ott, kábult szomjúhozó.

És zúgtak lenn, a tiltó messze mélyen

A hullámok, a tenger harsogott.

És engem tépett tenger-szenvedélyem.

Komor magányban, éjben álltam ott,

A kôfokon, komoran, megkövülten.

Csapzott hajamba vívó szél kapott.

Szederjes ajkkal, szirtté merevülten

Állottam ott a sajgó semmiben,

A mindenben: magamban elmerülten.


Búvár -- Tenger
Tenger / X. Búvár	Költemények (1916)

És jöttek, jöttek, ôrült éjjelek.

Rengett a part és ôrjöngött a mélység,

És ordítottak kárhozott szelek.

Bôgött, üvöltött a vak éjbe roppant

Torkán a Tenger; méhe meghasadt,

S fekete habja homlokomra dobbant.

Végigkorbácsolt tajtékostorával.

S én álltam, álltam. Kívül: néma kô;

Belül: viharok vijjogó dalával.

Én messze jártam, hallgatag buvár,

Nehézkesen, dermedt mélységeimben,

Hová fölülrôl nem hat el sugár,

És küszöbén meghal a földi álom.

Ottan fehér nagy árnyak lengenek,

Nagy, néma réten, sápadt holdsugáron.

Arcuk titok, nézésük rejtelem.

És meg nem állnak, szódra nem felelnek,

Csak az ezredik éjjelen.


Óriások -- Tenger
Tenger / XI. Óriások	Költemények (1916)

És jöttek csendes, rózsás reggelek.

Dalolt a Tenger és dalolt az ég,

Mosolygó ég, mosolygó víz felett.

A hullámokon táncos szép szivárvány

Szikrázva szökdelt. Minden kacagott.

Csak én tusáztam sziklák súlyos árnyán.

Én ott jártam, a belsô néma mélynek

Sápadt tájain, a hegyek között,

Hol barlangokban óriások élnek.

Mély barlangokból szemedbe ragyog

A szent arany -- jövendôk messze kincse, --

És már kinyújtod két mohó kezed:

És marconán elôtted termenek

Vén óriások, rettentô marokkal,

S meg kell velük a kincsért küzdened.

És ölre kapnak s a sziklára vágnak,

Összeroppantják gyenge csontodat

És odavetnek véres nagy kutyáknak.

Hiába minden: nincsen hatalom

A vén legények buzogánya ellen,

Csak az ezredik hajnalon.


És jöttek a napok -- Tenger
Tenger / XII. És jöttek a napok	Költemények (1916)

És jöttek a napok és a Tengerbe hulltak.

És jöttek éjszakák és a Tengerbe fúltak.

És jött a napsugár és a Tengerbe szállt.

És jött a beteg holdfény, sírt ô is ott talált.

És jöttek a szelek és arcán elcsitultak,

És viharok ôrjöngtek és keblén elsimultak.

Habok megcsendesedtek, hullámok eljuháztak,

És minden ôsvizek egy hangon zsolozsmáztak:

Annak, ki mindig ugyanaz és mindig újra más,

És mindig egy és óriás,

Egy önmagával és a végtelennel:

Urunk, szerelmünk, mindenünk: a Tenger.

És én csak egyre jártam a belsô mélyeket.

És tízével, százával egyre múltak

És harsogva az óceánba hulltak

A napok és az éjjelek.

S lassan derengett a vizek felett.


Járok a tengeren -- Tenger
Tenger / XIII. Járok a tengeren	Költemények (1916)

Hajnalodik. Rózsás aranyban égnek

A méltóságos messze tengerek.

És jel támad a nagy vizek felett.

Onnan, ahol a hajnal ifjú csókja

Végiglehelt a tenger tükörén:

Valaki jön a vizeken felém.

Lépte alá a habok elsimulnak

És úgy gügyögnek lábai körül,

Mint kisdedének anya ha örül.

Ismerem jól: a Názáreti Jézus.

Jön, az ünneplô nagyságos vizen.

Minden titok a szemében pihen.

Jön és megáll és felém nyújtja karját:

Nyújtsd a kezedet és gondolj nagyot.

Ne légy kishitû. Bízzál: én vagyok.

És én lelépek zord kôtalpaimról,

-- Sodorja lelkem omló fergeteg --

Megragadom a kinyújtott kezet.

Elindulok. A kezem a kezében.

Ó emberek! Járok a Tengeren!

Testvéreim, járok a Tengeren!

Alattam zúg a mélység messze titka,

De mosolyognak hajnali habok,

Jézus vezet: a mélység szólni fog.

Jézus vezet. Olyan egyszerû minden.

Látok, látok: a mélység szólni fog,

És enyém lesz az örvénylô Titok.

Allelúja, enyém lesz a Titok!


Hamvazás
Hamvazás	Költemények (1916)
Álltam akkor ablakomban, mozdulatlan, éberen,

Ott a néma éjszakában, húshagyókedd-éjjelen.

S mint a szél és mint a felhô, mint a terhes éji pára:

Szállt a ködlô messzeségbe, szállt a vén komor Dunára

Révedezve, nyughatatlan, álmatlan tekintetem.

Álltam ottan súlyos csendben, és magamban elmerengtem

Embersorson, életen.

Úgy tetszett, hogy messze-messze, tán az ôsz Gellért mögött,

Dermesztô, halk döbbenettel a föld méhe felnyögött.

Ijesztôre feketítve partot, sziklát és hegyormot,

A Gellért-hegy vén fejére nagy fekete felleg omlott.

Megdöbbent a szikla szíve, rengett a kôrengeteg.

Visszadöngött rá a messze. És a püspök nagy keresztje

Kôkezében reszketett.

És a püspök nagy keresztjét megemelte magasan,

És a püspök felkiáltott búgó szóval, hangosan.

Szét az alvó házsorok közt szállt a hangja szerte-szerte,

Száz nehéz fal befogadta, ezer tetô visszaverte,

Százszorosan zúgta vissza lenn Budán sok messze bérc:

Szétmorajlott, mint a tenger: ,,Emlékezzél: por vagy, ember,

És a porba visszatérsz!''

És a város megvonaglott és az éjfél megriadt.

Minden ember talpra állott, titkos döbbenés miatt.

Utcák, terek ébredeztek, magas tornyok sírni kezdtek,

Megkondultak a harangok, bólogattak a keresztek,

Ablak, ajtó tárva-tárult, házak szíve puszta lett,

Minden ember, mint a bódult, mind az éjszakába tódult,

Mintha föld indulna meg.

Mintha most a néma város rejtett méhe nyílna meg,

Minden utcák-, szûk zugokból omlott, zúdult a tömeg.

Megindult az ember-árvíz, mint a tenger, egybefolyva,

Mintha titkos, néma törvény hívta volna, húzta volna,

Sûrû sorban, át a hídon a sötétlô víz felett,

Feketén és morajatlan ment a végeláthatatlan

Óriási körmenet.

Fönt a Gellért oldalában várta már a vén barát,

Két szemébôl két nehéz láng szórta súlyos sugarát,

Földre szállt a kôtalapról és a magas kôrakáson

Jobbkezén a nagy kereszttel állt elôttük óriáson.

Vén bozontos ôsz szakállát zúgó szél zilálta meg.

S hajtva fôt és hajtva térdet, a vonagló kôre térdelt

Mind a néma rengeteg.

Szól az egyik: ,,Éjszakában szép a máglya bíbora.

Jaj! de rút és jaj! de fojtó hamuhodva hûlt pora!''

Szól a másik: ,,Élet! Élet! Ajkam ajkad hogy kereste!

Hull a rózsa. Elfáradtam. Hajnalfénynél szebb az este!''

És lerakja tört virágát mind a kettô csöndesen.

Áll a püspök megzokogva, és a hervadt homlokokra

Hinti hamvát könnyesen.

,,Hintsd fejemre szürke hamvad -- mond a másik -- szentatyám!

Kolduséltem terhe-mocska megkönnyebbül tôle tán.''

,,Püspök! Püspök! -- újra másik -- irgalom! Add vissza lelkem!

Vedd el ezt a szörnyû terhet: negyven éven át viseltem!''

Ez lerakja kincse zsákját, az kemény koldusbotot.

S míg a hamu pereg rájuk, egybesóhajt bús imájuk:

Egyenlôképp koldusok.

Jönnek, jönnek hosszú sorban, tisztes ôszek, gyermekek.

Könyv emennél, kard amannál, és a térdük reszketeg.

Húrjapattant rossz hegedû itt egy kézben sírva zördül;

Sárga ott amannak arca, mintha már a sírgödörbül.

Karja közt egy sápadt asszony holt leánykát kelteget,

Ôrült láng szemében ennek. Jönnek, jönnek, egyre jönnek,

És meghajtják fejüket.

Jönnek, jönnek, egyre jönnek. Árva hangjuk összefoly,

S kél sötéten szörnyû ének, mintha mélyen föld alól.

Összebúg közel és távol; búg a földben, vízben, kôben,

Jéghidegen, halott-halkan, iszonyúan, dermesztôen:

,,Minket itt más meg nem illet, porcsírázta férgeket:

Megkonyulni, hamvazkodni, alázattal elsusogni:

Por vagyok és por leszek.''

Jönnek, jönnek, egyre jönnek. Kô helyén ma nem marad!

Minden porszem lábra kelt ma, minden árva kôdarab.

Fölszakadt a föld setétje és az embert egyre hányja,

Feketéllik mindenünnen nyüzsgô hangyák óceánja.

És fölöttük áll a püspök, óriásin, rémesen.

Kôcsuklyáját szél kavarja. S hullt fejekre szörnyû karja

Hinti hamvát csendesen.


Erdô
Erdô	Költemények (1916)
Élô sátor, barna bükkök ága,

Ó takarj el engemet,

Csendes erdô hangos némasága,

Szívd magadba lelkemet.

Hadd maradjon el megettem

Minden, minden. Mindent elfeledtem.

Erdô, a tied vagyok.

Szép kövér fû drága bársonyára

Hadd nyugosszam homlokom.

Meleg napfény jó selyem sugára

Átsuhan a lombokon,

Simogatva nyúl hajamba,

S önfeledten szívok fel magamba

Minden édes életet.

Fû között a fürge gyík sikamlik.

Fönn a vadgalamb mereng.

Túl amottan sebes nyúl iramlik,

Bús kakukk szól messze bent.

Itt sürög sok sürge hangya,

Egynek sincsen a jövôre gondja,

Mégis él mind és örül.

A tisztáson gyermekek keringnek,

,,Bújj, bújj, zöldág!'' -- játszanak.

Piros arca, kék a szeme mindnek,

Mint a menny szép nyári nap.

Szökdicsélnek és dalolnak,

Örülnek a mának és mosolynak,

Frissek, szépek, boldogok.

Túl a réten, az erdei úton,

Egy anyóka lépeget,

Görnyedt hátán súlyos, teli puttony,

Hervadt arcán: múlt telek.

Jön, rám néz egy pillanatra

És tovább megy. Minden mozdulatja

Biztonság és békesség.

S mindez, amit magam körül látok,

Oly csodálatos nekem!

Nézem ôket, mint egy más világot.

Ó, de szép és idegen!

S míg így fekszem egymagamban,

Kergetôzik pihenô agyamban

Ezer izzó gondolat.

Fürgén, bizton megy az útján minden.

Fölkel és leszáll a nap.

Áll a sín és zökkenôje nincsen:

Minden küllôk forganak.

Meg van írva, mérve minden,

Mégis, mégis, bárhol is tekintem,

Minden oly csodálatos.

Amibe a gondolatom öltöm,

Minden porszem kinevet.

Csoda leskel e parányi földön

Minden kis fûszál megett.

Némán fekve itt a fák közt:

Én vagyok a mosolygó csodák közt

A legfurcsábbik csoda.

Én, ki itten fekszem mozdulatlan,

Pázsitpárnán, csendesen,

És szellôben, fülemiledalban

Erdôk békéjét lesem;

És a dolgok, ha rám néznek,

Mind áttetszô fátylakká enyésznek,

S rám a titkok szeme néz.

Szent örömét érzem a titoknak.

A kakukkszót hallgatom.

Bújj, bújj, zöld ág! -- a kicsik dalolnak,

Én is velük suttogom.

Megcsókolok egy kis ágat,

És szeretném az egész világot

Átölelni csendesen.


Hegyek
Hegyek	Költemények (1916)
I. Kék hegyek

Mese-tüzében alkonyi sugárnak

Kéklô hegyormok halkan muzsikálnak.

Lelkedbe lopják arcuk hûvösét,

És zsongva hív a kéklô messzeség.

Szívedre hullnak, mint az enyhe harmat,

Hívó, mosolygó messze halk hatalmak.

És lelkedet kitárod csendesen

És elindulsz a kék ösvényeken.

Nézel, komolyan, hittel mosolyogva

A fátylasarcú esti hegyfokokra.

És mégy és mégy. Ki tudja, merre mégy?

Ki tudja, meddig zeng a messzeség?

Minô titkoktól terhesül a távol?

A hegyek arcán hétszeres a fátyol.

De megállanod soha nem lehet,

Mert rádleheltek egyszer a hegyek.

II. Fekete hegyek

Mire odaérsz: kietlenül állnak

Elátkozott, nagy, kopasz kôtitánok;

Rettegve megbújt vézna völgy felett:

Súlyos, siket, vén fekete hegyek.

Szemed az éjben fölfelé leselget,

És összeborzad fázva, félve lelked.

Kékülô ajkad szótlan megremeg,

És szól az éjhez megvakult szemed:

Setét hegyek, nehézkes óriások,

Mi rettentô sors dermedett reátok?

Micsoda irtó fekete harag

Átkát sötétlik a hideg falak?

Holt arcotokra mik rámerevedtek:

Mi rontó titkok, mily ölô keservek?

Siket, nagy, fázó csend a felelet.

Vijjog a szél a vén ormok felett.

III. Rózsaszínû hegyek

Menj, meg ne állj a meredek sötétnél:

Fut a borzalom, menekül az éjfél.

Nézd, máglya lángol az orom megett,

Nézd, rózsaszínben égnek új hegyek.

Kelô sugarak kacagva dalolnak:

Ezüst csengôkkel csilingel a holnap.

Tán álmod arca csillog ott elô.

Ó rózsás álom, ó kelô jövô!

Tán új szíveket csókol ottan új nap.

Ott minden öklök ölelni simulnak.

Ott fölcsókolnak minden könnyeket,

És énekelnek mind az emberek.

Ott van talán, mit veled annyin várnak:

Az álmodott, a szentséges Vasárnap.

Szegd a magasba álmodó fejed:

Már rózsás tûzben égnek a hegyek.


A folyó
A folyó	Költemények (1916)
Testvéreimnek ezt az éneket,

Akik velem együtt nézték sokszor a sietô vizet

És forgatagába bele nem szédültek

És nem feledte el szemük a mosolyt.

Házunk elôtt folyik el a szürke folyó,

És ágyból és álomból

Hallgatag éjszaka halljuk a hangját.

Hajnalban,

Amikor pirosan, pirosan tüzel az ég,

Hajnalban dalol a víz.

És fölkelünk és kimegyünk hajnalban a partra,

És nézzük a túlsó partot, a piros, fiatal eget,

És a halvány hegyeket a zengô messzeségben.

A legnagyobb hegyrôl -- mindennap látjuk! -- egy idegen integet.

(Csillag a szeme és virág az arca és köntöse hó)

És szállani, szállani szeretnénk hozzá.

Bele kell szökni a vízbe és szelni a szürke habot!

A napfényben barnállnak ifjú izmaink,

Csattogva verik a hullám rengetegét.

És körülöttünk ezüstösen izzik a víz,

Szikrázó csillagok tánca tüzel a szemünkbe,

Aranyhalacskák cikáznak elôttünk,

Lágyan csókolja, simogatja testünk selymes, hûvös hullám.

És jól esik játszani vízben és napsugárban.

És futnak az órák és messzirôl, messzirôl valaki integet némán.

Verejtékes déli órán megállunk komolyan a parton.

Sárosan, szürkén, alattomosan folyik alattunk a folyó.

És emberfejek buknak föl a mélybôl.

Csapzott hajukról szomorúan csurog a szennyes fekete víz,

Dermedt tíz ujjuk görcsösen mered a magasba,

Fulladó torkukból rekedten hördül az iszonyat hangja:

Segítség, Isten szent nevében!

És néha jönnek elszabadult kicsike bölcsôk,

És kisdedek alszanak bennük és álmukban mosolyognak,

És viszi ôket a gyilkos, fekete víz.

És teknôk úsznak alá, és gyermekek bennök mulatozva kacagnak;

És hidakat és háztetôket sodor a közönyös ár.

Tenger a munka és a nyomorúság és tenger a menteni való!

És körülöttünk senki sehol.

Szilajan vetjük a vízbe magunkat, nyomorultak, menteni gyengék!

És sírva küzdünk két szegény karunkkal,

Küzdünk kábult fuldoklók ôrületével,

Halálosan szorongató, kövült, hideg karokkal,

Ütéssel, gúnnyal, habbal és halállal,

Csüggedéssel és tehetetlenséggel és kétségbeeséssel.

És partra vonszolunk egyet kínlódva, és ezer tovavész!

Halálos fáradtan ájulva rogyunk melléjük magunk is a földre,

És futnak az órák, és messzirôl, messzirôl valaki integet némán.

Alkonyatkor

Remegô térddel, kimerülten a partra jövünk.

Sárgult koronás fa alatt puha gyepre ülünk egyedül.

Hömpölyög odalenn halkan mormolva a víz.

Dala csöndes, komoly, öreges ének:

A másik partról, ahova mindig készültünk és ahol sohase jártunk;

Virágokról, amik messze, tüzes tavaszokban bíborlanak és illatuk csoda és álom,

Virágokról, amik sohasem éltek;

Hegyekrôl, amik messze-messze távolokban kéklenek;

Hôstettekrôl, amiket végbevihettünk volna, de nem volt érkezésünk;

Kincsekrôl, országokról, királykisasszonyokról,

És hôs magunkról, akik sohasem voltunk.

Mi álmodozva húnyjuk le szemünket,

Mert fáradt és nem tud belenézni az alkonyati napba,

És elsírunk egy könnyet, befelé, magunkba, némán,

És azt mondjuk magunkban csendesen:

,,Szép volt a folyó, és ezüstös és édes a hajnali fürdés.

Mély volt és néma könnytôl csillogott a kimentett fiú szeme hajdan.

És jó pihenni fáradtan a parton.''

Ezt mondjuk akkor. S húnyt szemünkön át is látjuk jól a messzeség hegyét,

És látjuk a néma idegent, aki integet értünk.

És ülünk némán az innensô parton

És húnyt szemünkön át szelíden, szomorúan egyre mosolygunk.


Szonett
Szonett	Költemények (1916)
Feküdt az erdô ôszült avarán.

Egy fáradt rózsa haldokolt kezében.

És jött az álom rózsaszín ködében,

Fátyolos arccal, jött a kék leány.

,,Ez a Boldogság!'' -- kacagott szegény,

S levonta fátylát. Kezei remegtek,

S csalódva mondta: ,,Most ismertelek meg.

Ismerlek, ó lány: Te vagy a Remény.''

És hozzá hajlott a kéklô kísértet

És megcsókolta. S ô mindent megértett,

És sírva mondta: ,,Ó Emlékezet!''

Remegô fák közt árva szél didergett.

Az alkony könnye az avarra pergett.

És minden fázó fûszál könnyezett.


Esti dal
Esti dal	Költemények (1916)
Alszik a kert, eljött az este,

Az ég fehér és bánatos.

Az égbôl bús, magányos álmok

Aranyló méze harmatoz.

A házból, zsongó lombon át,

Halk zongoraszó kilopózik.

A zene zengô vizein

A lelkem némán ringatózik.

Víg dallam, csengô kacagás.

Hallgatom, némán, komolyan.

Csak tíz lépés! és -- boldog Isten!

Mindez oly messze, messze van!

Egy ember jön a ház elôtt,

Az ajkán pajkos, könnyû nóta.

Istenem! mintha jönne már

Hosszú, nagy, terhes évek óta.

Jön, hosszú terhes évek óta,

És én oly rég, oly rég lesem.

Jön felém, amióta élek,

És el nem érhet sohasem.

Oly messze-messze minden, minden!

Az éjszaka ölel körül.

És én fölállok, egyenesen,

A súlyos éjben, egyedül.


Gyöngyvirág
Gyöngyvirág	Költemények (1916)
Be szép vagy, édes gyöngyvirág,

Fiatal és fehér.

Vigyázz, vigyázz, simogató kezem:

Hozzá ne érj!

Nincs szebb öröm a föld szinén,

És nincsen édesebb:

Nézni egy bimbót, messzirôl,

Amely nem a tied.


Csengettyûszó
Csengettyûszó	Költemények (1916)
Csilingiling, az alvó nóta éled,

Csilingiling, tavasz csengôje szól.

Csilingiling, mozdul a lomha lélek.

A tél deres sok álma elfoszol.

Csilingiling, ezüst csengô csilingel,

Száz Hófehérke: száz kis gyöngyvirág.

Ej, félre most dohos kétségeinkkel,

Pokolba minddel!

Csilingiling, te bús bolond világ,

Csilingiling, bolond világ!

Csilingiling, az öreg Duna mormog,

Szürkén ballagnak a durcás habok,

De piros fényben nevetnek az ormok,

A vén Gellért csendesen mosolyog.

Táncol a kürtôk füstje fürge szélben,

Egy kis inas szaladva énekel.

Csilingiling, most egyszerre megértem:

Nincs üdv a télben:

Mosolyogni kell és dalolni kell,

Csilingiling, dalolni kell!


Szél
Szél	Költemények (1916)

Kövek felett, romok felett

Dalolnak füttyös friss szelek.

Fiatal szél hajnalba szól:

Föl emberek, a hegy dalol.

Föl emberek, az új nap ég,

Száz titkot rejt a messzeség.

Ott fönn az élet oly csodás,

Ott vár a boldog látomás.

Ott nyílt az ég, s az Úr közel.

Föl emberek, a nap tüzel.

A dél langyos szellôje szól:

Ki fáradtál, most nyughatol.

Most tedd le békén terhedet,

Törüld le verítékedet.

Izzadtan ízlik a falat

Az Isten kék ege alatt.

Ô adja étked, italod

És szelíden rád mosolyog.

Az esti szél halkan dalol:

Most elpihensz és álmodol.

Ezüstfehér az éjszaka,

Csillog az álmok harmata.

A hûsen kéklô víz alól

A vízi sellôk dala szól.

Fehér az ég a víz felett,

Mint tiszta lelkiösmeret.

Ezer tücsök mond halk mesét,

És halkan mondod: békesség.

És elnyugosznak a szelek.

Úr virraszt a föld felett.


Van-e szebb, testvér?
Van-e szebb, testvér?	Költemények (1916)

Egy testvér jött, a tûzszemûek egyike,

És szólt:

Magasban állni tisztes szirtek ó fokán,

Riadni kürtön messzehangú éneket:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

A földeken fölnéznek mind az emberek,

Csillag gyullad ki a testvérek homlokán,

S a lomha föld könnyebbnek érzi vén magát.

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

A testvérnek szemébe néztem csendesen

És szóltam:

-- Emberek élnek, s arcukon árnyék remeg,

S az út szélén kinyújtják lankadt karjukat.

Megfogni csendben egy kinyújtott bús kezet:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?

Hervadt szemekben néha néma könny rezeg,

S az úton sokszor gyermekek sóhajtanak.

Szívben maradt szók néma nyelvén érteni:

Van-e szebb, testvér, van-e szebb?


Jani
Jani	Költemények (1916)
Mily különös, hogy oly fényes az utca,

És oly vidámak mind az emberek.

-- Édes Istenem! a Jani beteg!

Jönnek, mennek, beszélnek, mosolyognak,

Frissek, erôsek és kegyetlenek.

Ingerkedô kirakatok ragyognak:

Korcsolyák, labdák, könyvek, füzetek.

-- Istenem! és a Jani oly beteg!

Te lomha villamos, siess jobban velem,

Sötét este lesz, mire meglelem.

Egy szûk utcában, csúf, nagy barna házban,

Elôtte halvány, rongyos gyermekek

Golyóznak piszkos házfalak tövében:

Ott lakik ô, egy szûk lépcsô megett,

Ott fekszik egy kis házmesterlakásban.

Én Istenem! Negyvenfokos lázban!

Ott fekszik most, csíkos párnák között

Gyámoltalanul, szegény kicsi jószág,

Tízéves testét cibálja a láz,

És arcán gyúlnak gonosz esti rózsák,

Ujjai gyûrött paplanát szorítják,

Nagy vizes kendô izzadt homlokán,

S paplana alatt egy csúf kígyó kúszik,

Nagy, nyálkás kígyó, hidegen, simán.

Térdére csúszik és mellére siklik,

Nyakára gyilkos hurkokat szorít:

És körülfonja undok öleléssel

Borzongó bôrét, gyenge csontjait.

És nincsen hangja, nincsen levegôje,

És körülötte senki, senki, senki!

Egyesegyedül fekszik itt bénultan,

Egyedül kell itt szomjan elepedni.

Nagy, komoly bátyja, puhakezû anyja,

Most mind elhagyták, maga van, maga!

Egyedül jár magas toronytetôkön,

És köröskörül fagyos éjszaka.

Ugrani kell! Jaj, öt emelet is tán!

Úgy-úgy szorítja a hideg keresztet.

Hiába. Kell. Most! Szörnyû zuhanás.

A feje zúg és minden izma reszket.

Tovább! Csak menni! Ez itt a liget.

Barlangvasút. A mozis kiabál.

Nyikorog a körhinta muzsikája,

És ott a parton, az a régi vár.

És most, ni, lám! megindulnak a bástyák,

Jönnek a tornyok, egyenest neki!

Az egyik bástyán a számtantanár úr!

És jön a vár és jaj! most mindjárt ráhull

És súlyos romja sírba temeti.

Hamar!... Hogy is?... a tökéletes bánat!...

Ez már a sír. És így lesz mindörökké.

Ez azért van, mert jobban kell tanulni.

Mértanórán sem beszélgetne többé.

A könyveit a szomszédjának hagyja,

A ceruzákat pedig ossza szét,

A lóversenyt hadd vigye el a Karcsi.

És a tanár úr mondjon szentmisét...

Siess, siess, te villamos velem.

S te légy velem most, édes Mesterem.

Adj szókat, szókat, drága, puha szókat,

Amik csak a te ajkadon születnek,

Amiktôl fut a láz gyilkos hatalma,

Amiktôl minden dermedés fölenged.

Szót, puha bársonyt, meleg pehelypárnát,

Amely simogat, hûsít és melenget,

Szót, édes tejet, szép csurgatott mézet,

Amely megnyugtat és álomba renget.

Szót, lágy esôt, szót, langyos harmatot,

Szót, mely titkosan ott fogantatott,

Ahol a dolgok nagy titka fogamzik,

Ahol halál és élet született,

S hol mindörökre átölelte egymást

Örök végzés és örök szeretet.

Szót adj, Uram, amelybôl élet árad,

És tedd puhává csontos két kezem,

És adj szememnek meleg, szép mosolygást,

Ha majd az ágyhoz lépek csendesen,

Hogy megismerjen és rámmosolyogva

Izzadt kezével a kezem megfogja.

És adj e kézbe, amely téged érint,

Mely tested tartja minden reggelen,

Ez egyszer, most, te nevedért, Uram,

Erôt, erôt adj, erôs Mesterem.

Kenettel kenett ujjaimon által

E gyötrött testbe hadd lobbanjon által

Minden örvénylô, nehéz szeretet,

Amit lelkembe ujjad elvetett,

És amitôl -- gyönyörû, szent titok!

(Uram! nyomorult kis szolgád vagyok!) --

Amitôl most borzongva reszketek.

Most adj erôt, Krisztus, erôs királyom,

Most jöjj velem, szerelmem, most szeress:

A te csókod csókoljam homlokára.

Rossz villamos, rossz villamos, siess!


Jöjj, szegény fiú!
Jöjj, szegény fiú!	Költemények (1916)

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú!

Régen, tudod, mi sokat sírtunk együtt

És sokat is nevettünk. -- Istenem!

Emlékszel-e még a fiókos ágyra?

Én fönt aludtam, a háló mögött,

Te a fiókban. -- És karácsony éjjel

A kis tollabdát spárgára kötöttem,

Úgy dobtam rád, és nem tudtad, mi bánt?

Emlékszel még? A hajad szôke volt,

És gömbölyû és piros volt az arcod.

És egyszer, tudod, nem kaptam ebédet,

És akkor vigasztaltál és nem ettél te sem!

A játszóhelyen három hinta volt.

Bogyót szedni a kerítésre másztunk

És nagy botokkal harcoltunk a réten.

Emlékszel-e még a két kis szamárra,

És az istálló szálkás tetejére,

Ahol a vár volt s ahonnan kötélen

Fáskosárban eresztettük le egymást?

Én Istenem!... mikor a ház mögött

A fal tövében kôvel gödröt ástunk,

És le akartunk szállni a mélységbe,

A földalatti rejtelmes világba,

És küzdeni ott lenn a gonoszokkal,

És sárkányokkal és kísértetekkel!

Én Istenem!... és a kísértetek

Már ott aludtak szegény kis szívünkben,

S a rossz sárkány, a huszonnégy fejû,

(Amelynek, hogyha egy fejét levágod,

Sötét vérébôl három nô helyébe),

Ott nôtt már bennünk alattomosan.

Én Istenem, de rég volt! És hogy elmúlt!

Egy szél csapott ránk, sorvasztó vihar,

Egy gyilkos szél, s beléd kapaszkodott

És elsodort, szegénykém, elsodort.

Én megdermedve bámultam utánad,

Kábult iszonyat fagyott a szemembe,

És feléd tártam remegô karom,

Görcsös kezekkel öleltelek volna.

Öleltem a sivatag levegôt,

S a szél, a szél kajánul kacagott.

Most máshol jársz, vigasztalan világban.

Egy máglya ég szomorú éjszakádban,

Izzón, vöröslôn pompázik szemedbe,

És mégy feléje, szegény alvajáró,

Elszántan, büszkén, égô nagy szemekkel,

Mégy feléje és soha el nem éred,

És soha nem fogsz melegedni nála.

A füst tied csak, fekete, fanyar füst,

És a korom, mely lelkedre ülepszik.

A tûz, a tûz, az más világ tüze,

Bíboros lánggal izzik és igéz,

De melegedni nem adatott nála.

Most messze jársz, magad. S a régi sárkány

Fáradt szívedben bôgve hánykolódik.

Arcod rózsáit faldossa mohón,

Hervasztó tüzet lobbant szemeidben,

Csorgatja egyre undok sárga nyálát.

S te kábultan nyújtod a csorgatagnak

Remegô kézzel tikkadt serleged.

És ûz elôre, pihenéstelen,

S te tántorogva botorkálsz elôtte:

Sodor, sodor a forró förgeteg.

Én sírva nézem haláltáncodat,

Nézlek messzirôl. Ösztövér szememben

Rég kiapadt a könnyek kútfeje.

Csak nézlek, nézlek, tehetetlenül,

És lelkem tépi, marja szüntelen

Kétségbeesett, béna keserûség.

A szemem elôtt szédülsz a halálba!

Én itt vagyok, és nem segíthetek!

Irtóztató, irtóztató tudat!

Lábaid elé hogy vetném magam,

Hogy kulcsolnám át sírva térdeid,

Hogy állj meg, állj meg, én szegény fiam!

De hasztalan! Te engem meg se látnál,

Te elnéznél roskadt fejem fölött

És átlépnél elomlott testemen.

Imádkoztam is, mennyit imádkoztam!

Az édes Istent sírva, sírva kértem,

Sújtson eléd villáma ostorával,

Hogy megdöbbenj és nézz magadba egyszer,

És légy magadé újra s a miénk.

De mind hiába! Nem jól imádkoztam,

Vagy nem eleget. Még nincs itt a nap.

Én nyomorult, tehetetlenül állok,

S te járod, járod gyilkos utadat.

Nézd, sírva kérlek: fordulnál meg egyszer,

Egy percre csak, és vetnéd rám szemed.

Csak egyszer nézz rám, csak egy pillanatra,

Akkor, tudom jól, akkor eljössz hozzám,

És ráborulsz testvéri vállaimra

S én átölellek és egy régi csókkal

Rácsókolom letikkadt homlokodra

A messze múltak ifjú illatát,

A messze lángok édes melegét,

S az élô Isten végtelen szerelmét,

Amely vigasztal, gyógyít és ölel.

És éreznéd, hogy élni nagyszerû,

És éreznéd, hogy óriás lehetsz,

És tenni hív a boldog végtelenség.

És együtt sírnánk hosszan, boldogan,

Az újulás teremtô könnyeit.

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú,

Jöjj, sírjunk együtt, én szegény fiam!


Novemberi utazás
Novemberi utazás	Költemények (1916)
November van, hajnal borong, nedves, ködös, didergô.

Templom magaslik messzirôl, sötéten, elmosódón.

Hárman botorkálunk felé, lelket átjáró ködben;

Csonttá fagyott földön megyünk, térdig fekete hóban!

Olajlámpánk pislog búsan és harcol a homállyal.

Mindent benyel a lomha köd, csak a messze templom áll.

Mellettem balra kisfiú szökdécsel könnyû lábbal,

Körmébe néha fázva fúj és belenevet a lángba.

Nagyokat csúszik a havon és talpraszökken újra

Kacagva kél, ha elbukott s nevetve megy tovább.

Mellettem jobbra hófehér vak aggastyán botorkál,

Görcsös boton kínnal döcög, meg-megrogyó inakkal.

Szakálla közt rút zúzmara, fogai összeverôdnek.

Lassan lép és nehézkesen, botját kinyújtja hosszan,

Úgy tapogatja, hova lép, az utat óvatosan.

És én közöttük harmadik, bizonytalan léptekkel,

Fázom, félek, fáradt vagyok és ismeretlen erre.

Azt súgja mégis a szívem, hogy jó helyt járok itt.

Megyünk, megyünk, el is jutunk a templom ajtajához,

És mindhárman fölmegyünk a három márványlépcsôn

És háromszor bezörgetünk a lakatos vasajtón.

Benn búg az édes orgona és biztat az édes ének,

És piros fény szûrôdik át az ajtó hasadékán,

És tömjénfüstnek illata szûrönközik felénk.

Mi letelepszünk csendesen egymás mellett a lépcsôn,

Egymáshoz közelebb bújunk és keresztet vetünk,

És várakozunk a kapu elôtt.


Fáklya
Fáklya	Költemények (1916)
Ülök az országúton, az árva útfelen,

Fáklyát lobogtat jobbkezem,

És mindeneknek, akik általmennek,

Szólok csendesen:

Testvéreim, megálljatok és üljetek le mellém.

Mert íme, mondom néktek:

Erre fog jönni, akit ti kerestek,

Erre fog jönni, akire

Oly igen nagyon nagy a ti szükségtek.

Engemet ô küld a vak idegenbe,

Hol szél sóhajt és úttalanok járnak,

És ô adta a fáklyát a kezembe,

És fényét ô gyújtotta meg,

Hogy mindnyájatokat, kiknek hajában harmat didereg,

És arcán reszketô, fázó cseppek verôdnek:

A fáklya köré ide gyûjtselek,

Mert itt egy kicsi körben száraz van és meleg.

Jertek, üljünk le békén s várjuk a mi idônket,

Míg eljön, akit várnak mindenek.

S aki elküldött fáklyafénynek lennem,

Imádkozom, hogy adja:

Amíg el nem jön az ígéret napja,

Füstöt ne vessen és el ne aludjon

S meg ne hûljön az élô fáklya bennem.


Követek
Követek	Költemények (1916)
Amikor mentem az országúton

És citera volt a kezemben,

És ajkamon zsongott a zsoltár:

Körülvettek az emberek,

Szitkozódtak és kiabáltak,

És te Uram, te messze voltál.

Körülvettek az emberek,

Mohó, nagy csattogó fogakkal,

Ebfalka módra, csapatostól.

Bólingattak, az öklük rázták,

És hátulról a fejemen

Végigvágott egy szennyes ostor.

Elhalt a dal, megtántorodtam,

Homlokomon vörösen égett

A széles nagy szégyenbarázda.

Lehúnytam mind a két szemem,

Méltóságos, nehéz harag

Az öklömet ütésre rázta.

Fölpattant két szilaj szemem:

S a messze-messze-messzeségben,

Megláttam a Te sápadt arcod.

És megütött a két szemed,

És ökleim széjjelsimultak,

Vérem zaja elzivatarzott.

És tudtam már: A szidalomszó

Ugyanaz, amely a tornácon

Feléd zúdult ama nagy este.

Tudtam: az ostor ugyanaz,

Mely a te gyenge vállaid

Vérezte akkor tûz-veresre.

Tudtam: Te küldted ôket is:

Apró hazugok, akaratlan

Terólad szólnak valamennyen.

Szegény, szegény bódult kicsik

A Te csókod hozzák felém

Ostorokon, szitkon és szennyen.

Látom: Dühöngô szemeik

A te szerelmes szemeidnek

Édes melegét mosolyogják.

S ráncos, haragos homlokukra

Gyönyörûséggel csókolnám rá

A hála és szeretet csókját.


A lélek a lélek titkairól -- Meditációk
Meditációk (1915) / I. A lélek a lélek titkairól	Költemények (1916)
A lelkem partján állsz és mosolyogva hívsz:

,,Jöjj, jöjj, ez a tó: a régi ismerôs.

Hûséges hullámaiban már egyszer megmerültél

És csodákra találtál.

Mért mentél messze tájra? Jöjj, vár a régi tó.''

Ó édesem,

Miérthogy messze mentem oktalan?

Ismerem jól ez édes, régi szép vizet.

Annyi titkot rejteget a csillogó csendes tükör,

Amennyi csillagot szikrázik rá a déli nap tüze.

Annyi csodára leltem benne régen,

Ahány hulláma fáradt testemet

Anyaszelíden végigsimogatta.

Ó, édes volt a víz keblére bízni rá magám,

S nem nézni másfelé, csak lefelé,

A csillanó ezüstlepel takarta mélységek felé,

És nem hallgatni mást,

Csak az alsó örvény titokzatos moraját.

És látni húnyt szemekkel lenn a tófenék

Százaranyajtajú kristálypalotáját,

S ezer termét és ezer kincsét,

És mindenik teremben más és másszínû

És más és más szépségû vízitündért,

És hallgatni az ezer tündér ezerhangú énekét;

Olvasni a falakra írt nehéz rovásokat,

Melyek minden betûje súlyos ablakot szakít fel

És látást nyújt a Vének hallgatag karára,

Kik zárt ajakkal, zárt szemekkel, lengô nagy fehér szakállal ülnek

És ôrzik minden titkait a tónak.

Édes volt akkor a hullámokat karolni boldog némaságban

És otthon lenni minden rejtelem közt.

S Te akkor is ott állottál a parton, édesem,

És mosolyogtál akkor is.

Mosolyod úgy siklott el a boldog hullámokon,

Mint csendes éjszakán aranyló holdsugár,

De mintha meleg holdsugár.

Ott álltál akkor is, mint mostan állsz

És hívsz.

Ó édesem, kábulat vakja voltam!

Megyek, sietek! Suttogó, mély, mély habok:

Krisztus-mosolyban daloló lelkem tava,

Merítsd magadba megtért gyermeked.


A csendességrôl -- Meditációk
Meditációk / II. A csendességrôl	Költemények (1916)

Ülj mellém, Uram, jöjj és fogd meg csendesen

Türelmetlen, ideges két kezem.

Szûnjenek egyszer fogni, motozni, írni, alakítani.

Kulcsolódjanak nyugalomra békén,

Legyenek egyszer magukért és érted.

Jöjj, csókold meg a szememet, hadd szûnjék egyszer nézni és kutatni,

Csukódjék nézni békén befelé,

Látni magát és téged.

Sokáig jártam sokfelé és Márta-módra sokban szorgoskodtam.

Kopogtattam a dolgokon és megmaradtak tompa némaságban.

Visszhangot adtak mások, de nem nekem valót,

Nem a te hangodat.

És mind a dolgok, amiket mohó és munkás ujjaim illettek,

Elnyeltek egy-egy darabkát belôlem.

El-elhagytam magamból mindenfelé az útfelen,

A lelkem jó, nekedvaló, érônek termett darabkáit.

Azt hittem: elhozom neked, amit lelek, és örömödre lesz,

Pedig ôk emésztettek engemet,

És megmaradtak: rossz kônek a kô, és ólomnak az ólom,

Mert nem volt ujjaimban az élet szent hatalma még,

Mert nem csókoltál még belém magadból eleget:

Én voltam még nagyon, a régi termés-durva én;

Termés-arany, mert kezedbôl került ki,

És csillogó, mert fényed fénylik róla szerteszét,

De szétfolyó, puha, erôtlen csillogás,

És nem született meg belôle még a drága Magisterium,

Mely amit ér, arannyá nemesít.

És mindhiába volt a jámbor járás sokfelé:

Egy-, egyfelé kell menni makacsul.

Jöjj, Uram, visszajöttem,

Jöjj és keverj belém acélt a lágy aranyba,

Fogj meg s taníts meg magamat megfogni,

És kezedet el nem bocsátani,

Akkor sem, mikor másért nyúl karom.

Vízbefúlót félkézzel menteni és téged fogni erôsen a mással;

Törni követ félkézzel meredek szirtek szélén,

S kapaszkodni a másikkal kezedbe;

Könyvet lapozni, húst aprítani,

Kezet szorítani és kardot köszörülni,

Félkézzel mind: a másikat hagyni nyugodtan a te szent kezedben;

Szólni az emberekkel, hogy rólad szóljon és neked a szó;

Írni taníts betût, hogy képedet képezze titkosan;

És lenni én, hogy légy Te én helyettem,

És hozni mást magamhoz, hogy hozzád hozzam ôket,

És adni magamat, hogy téged adjalak.

Taníts, Uram, taníts, a lábadhoz ülök,

Magamra és magadra, semmi másra.


A végtelenségrôl -- Meditációk
Meditációk / III. A végtelenségrôl	Költemények (1916)

Végtelenség, a te szemed rettenetes tükör!

Belenézek szemedbe: és összegörnyedek.

Belédvesz a szemem. Nagyvoltod oly irtóztató!

Fut benned, fut, fut a tekintetem: és utóléri önmagát,

De téged el nem ér.

És minô szép vagy! Iszonyúan szép vagy!

Amint köröttem mindenütt fakadsz

És formálsz, alkotsz szüntelen

Parányokat, világokat és én-eket.

S fönntartasz mindent élô színeden,

Engem is. És egyre énekelsz

És mosolyogsz örök-egy mosolyoddal,

Mindenre és reám. És én olyan nyomorult vagyok;

Ösztövér ázalag, akit feldob egy percre

Az örök hab szeszélye,

És azalatt is rosszra, csúfra tör,

Beszennyezi létével a habot.

Ó minô vakmerôség: lennem, szemedbe néznem!

Taposs el, ó taposs el, óriás! Míg el nem morzsolsz,

Önmagam gyötrelme és undora vagyok.

Végtelenség, a te szemed édes, meleg tükör.

Belenézek szemedbe: s kiegyenesedem.

Minô csoda! Te feneketlen mélység,

Te határtalan messzeség, te bolttalan magasság:

Te mindenestül elférsz az én hitvány szememben.

Összeszorulsz az én szívembe, egy kétes kicsi zugba:

És mégis, nem kisebbedel.

Hullámaidat gyûszûbe szorítod:

És mégis, nem sekélyedel;

És bennem-léteddel fénnyé és dallá bûvölöd

Bensôm szégyenletes titokzatát.

Mi vagyok én, hogy a csodák kelyhévé lettem,

A mindenséget foglaló keretté?

Hogy nincs gondolatom, mely végtelen ne volna,

Hogy nincsen bennem érzés, amely határt ismerne,

Hogy még magam is elférek magamban!

Ó mily csodálatos tükör a te szemed,

Ó végtelenség!


A testrôl -- Meditációk
Meditációk / IV. A testrôl	Költemények (1916)

Rossz bódé ez, Uram, amelyben lakni kényszerítesz.

Rozzant deszkák szorítanak köröskörül;

Amerre nézek, minden ócska, rossz falat

Repedezett, pókhálólepte vén tükör borít.

Amerre nézek: mindenütt ugyanaz az unalmas-egy,

Halálig unt arc néz velem farkasszemet.

Futni, futni szeretnék tôle már,

Kitörni innen elszánt bús ököllel

Ledöntött vén korhadt deszkákon át,

Ki innen, messze. Járni, boldogan

Harmatos, édes, illatos mezôkön,

Magas hegyeknek homlokáról nézni, nézni messze el

Nagy délibábos pusztaságokon,

És véghetetlen tengereknek titkain,

És látni, látni ismeretlen arcokat,

Szemükbe nézni, szemtôl-szembe, látón,

Nem így, a rossz tükörbôl.

Ó emberek, testvéreim, segítsetek,

Hogy elétek futhassak.

Oly szép lehet a szemetekbe nézni!

Segíts, szerelmem, jóságos Uram,

Jöjj, vessük szét e rozzant viskó rossz börtönfalát.

És zúzzuk szét ezer darabra már

Ez átkozott-egy tükör végtelenjét,

Ha meg is vérez sok álnok szilánkja.

Elég e roskadt pajta vén dohából,

Megfojt a pállott levegô --

Tied akarok lenni és övék.


A régi testvérekrôl -- Meditációk
Meditációk / V. A régi testvérekrôl	Költemények (1916)

Ó valóban, minket nagyon szerettél!

Jobban, mint régi nagy testvéreinket.

Mózest a hegyre fölvezetted és megmutattad neki az Országot.

Ott állt, lengô szakállal, rezgô ajakkal, némán, mozdulatlanul,

És lent a Jordán szent hulláma rólad énekelt,

S az ô szemében könnycsepp reszketett: nem látta arcodat.

Dávid, mikor hajnalra serkent, hozzád szólt magas, kövér hegyen,

Tetôled várt segélyt, mikor fejére támadt ellenség s hûtlen barát,

És pásztorának szólított és vendéglátó gazdájának,

Dallal és tánccal ünnepelt elôtted,

És szentek-szentjét épített neked:

S te szóltál hozzá mennydörgôs szavában és szálltál szélnek szárnyain,

Arcod körül zimankó járt, izzó parázstûz villogott szemedben,

És adtál neki templomot és kerubinos szekrényt állítottál,

Jó voltál hozzá és kegyes, szeretted, -- mégsem látta arcodat.

Izaiásnak ajkait izzó parázzsal égetted tüzessé,

Mint soha máshoz, szóltál hozzá, mennydörögve, súlyosan;

Állott, emelt nehéz kezével állt a nemzetek fölött,

Állt és harsogta minden népek terheit

És messze-messze végezések titkait;

Minden szavában egy-egy átok borzadott,

És végigömlött rettentô igéinek emésztô láva-titka a világon;

És felhôn át és fátyolon reszketve látta fényleni maga felé

Ellebbenô árnyékát nagymessze fölfehérlô köntösödnek.

De ôneki sem adtad látni arcodat.

Mi vagyok én, Uram,

(Kártékony apró féreg ez óriások döntô lépte mentén)

Mi vagyok én, hogy nekem megjelensz?

Hogy arcot öltesz értem, fehéret és puhát,

És hogy kezet nyújtasz felém, simogatót, édesanya-kezet,

És mosolyogsz, mint emberek mosolyganak,

És szólsz szelíden, mint egy édes jó barát,

S akarod, hogy ne féljek tôled, hanem leüljek bátran lábaidhoz

És engeded, hogy megcsókoljam a kezed

(Magdolnának a kertben nem engedted!)

És azt mondod -- csodás titok! -- hogy gyönyörûség énvelem idôznöd!

Én édes, édes jó Uram,

Hogyan lehet? Honnan van ez nekem?


Az Isten kezérôl -- Meditációk
Meditációk / VI. Az Isten kezérôl	Költemények (1916)

De most már megfogom a kezedet.

Járni akartam -- kisgyerek -- magam,

És elindultam. Istenem, de szép volna elmenni egyedül

Amoda messze!

De nagy kövek vannak az útban, nagyobbak nálam, hegyesek, kemények.

Minden lépésnél elbotlottam és megütöttem magamat.

És ott ültem a földön,

S ijedten néztem szét magam körül a nagy komor szobában.

Te meg néztél utánam, szelíden mosolyogva.

Tudtad, hogy ügyetlen vagyok és nem bír még el a lábam,

Hogy majd a földön csúszom vissza hozzád

S ijedt szemekkel nyúlok újra majd

Erôs kezed után.

Most lám, itt vagyok újra és akarok járni tanulni,

És nagyon szépen kérlek: Fogd meg a kezem újra,

Még egyszer fogd meg: soha-soha többé

El nem eresztlek.

Ha fogom a kezed,

Nem félek a nagy kietlen szobában,

Sem kint a tágas, tágas messze-messze udvaron,

Sem a végtelen hosszú-hosszú utcán,

Még tán a nagy, beláthatatlan mezôre is ki merek veled menni.

Pedig ott egy nagy kutya van, aki förtelmesen ugat

És ijesztôen vicsorítja a fogát.

És már gyakorta futottam elôle.

De hogyha Te velem vagy, nem tudok félni tôle.

A kutya is, ha rád néz, csóválni kezdi farkát

És boldogan morogva térdedhez dörgôlôdzik.


Ének minden emberhez (1916)
Ének minden emberhez (1916)	Maradék magyarok (1919)

Testvéreim, maradék magyarok,

S ti más testvérek, messze milliók,

Akik értetlen ámuló szemekkel

Hajtjátok a rettentô kereket,

A tébolyult Sors óriási gépét,

Amely pokolnak csépli, ami mag,

És csak a polyvát hagyja meg a földnek --

Öngyilkos hôsök, ártatlan bakók,

És ti szegény esettek, éhesek

És rongyosok, fosztott-fészkû anyák,

És gyermekek, kik gyötrelemre lettek. --

Mind, mind velem, szegény, bús emberek:

Testvérek, sírjunk!

Viselôs az idô! --

Meg kell születni már, meg akar már születni

A förtelmek esztendejének

Pokolméhében a nagy szabadító:

A könny! A közös, szent, emberi könny!

Sírjunk, mind, mind együtt! Soha még

Így nem éreztük, hogy egyek vagyunk.

Egy szó szaggatja mellünk,

Egy bélyeg ég a homlokunkon,

És Duna, Szajna, Boszporusz fölött

Egy hallgatás, egy téboly, egy gyalázat.

Testvérek, merjünk hôsök lenni már,

És merjük már megmondani magunknak,

Hogy sebet kapni fáj,

És sebet adni fáj,

És minden fájás fáj mindenkinek.

Testvérek, merjünk hôsök lenni már,

Acélozzuk karunkat ölelésre,

És merjük már elsírni azt a könnyet,

Embervoltunk, embernagyságunk könnyét!

Sirassuk immár siralommal

Szegény magunkat.

Mind, mind, mind bûnösök vagyunk!

Kik ôrült kézzel újra összezúztuk

Emberségünk királyi Bábelét,

Kik gyilkossá gyaláztuk a tudást

S a szûz erôt hóhérrá aljasíttuk,

Szentségeinket akik megtapostuk

És nemet mondtunk minden régi jónkra.

Sirassuk immár árva fiainkat,

Akiknek vérben virradt föl a reggel,

S az elsô, amit láttak, förtelem volt;

Kiknek nem nézhet apjuk a szemükbe,

És akiknek újra kell kezdeni

Elôlrül mindent.

Sirassuk véres Krisztusunkat,

Kinek mellérôl a szelíd tanítványt

Felrántottuk és a csodálkozó

Kisdedeket térdérôl felcibáltuk;

Kit megtagadtunk mind a gyilkosért.

És sirassuk az Istent,

Akinek dús kezébôl kicsavartuk

Az áldás mannájának kosarát,

És szabadságunk setét erejével

Kényszerítettük: legyen az ítélet

Rettentô Istene.

Sírjunk, testvérek!

Kik a teremtés ember-koszorúját

Szennybe tapostuk: nincsen más remény

A bukott földnek mása nem maradt.

Ez tán még felhat a fekete Égre,

Megharmatozza fertezett szívünket,

És lehetünk még egyszer emberek!


A költô háborús imádsága
A költô háborús imádsága	Maradék magyarok (1919)
Míg emberhúson hízik a föld,

És Káin ôrjöng és üvölt,

És forr az óriás sátánkatlan:

Nézek, némán és mozdulatlan.

Hallgatok. És hallgatni jó,

Mikor a szitkoké a szó,

S rekedt himnuszok harsonálnak

A gyûlöletnek, a halálnak.

Hallgatok. És hallgatni jó.

Hagyj hallgatnom, Mindenható!

Ne hagyd kitörni, könyörû ég,

Komorult szívem keserûjét!

Csak egyet kérek, Istenem:

Átkot ne engedj ejtenem,

Fojtson meg inkább néma mérge,

De meg ne mártsam ajkam vérbe.

Sírókkal sírni tanulj, szívem,

És várni, várni csendesen.

Halkan, dalom, halkan imádkozz.

Átkozott legyen, aki átkoz!


Tavaszi kórus (1917 május)
Tavaszi kórus (1917 május)	Maradék magyarok (1919)

A föld:

Harmat nevet kövér haraszton,

Simogató nap kelteget.

Én elkínzott, fáradt nagyasszony,

Télbôl és vérbôl ébredek.

Tavasz van. Új csírák mozognak,

Méhem új élettôl remeg.

És, egyformán mindnyájatoknak,

Kitárom telt emlôimet.

Az ég:

Legyen a föld szép Isten-asztal,

Rá langyos esôt hullatok,

És mosolygok meleg malaszttal,

S adok Krisztust és dús napot.

Békélten borul fölibétek

Békélten borul fölibétek

Kék ölelésem, boldogan.

Legyetek boldogok és szépek,

Hadd lássam bennetek magam.

Az ember:

És én a földet összetúrom,

Méhébe ásom poklomat,

S az ég meleg szívébe fúrom

Tûzhullató vak szárnyamat.

Nem kell a Krisztus! Legyen átok,

Sötét és Sátán: akarom!

Véres szememmel amit látok,

Marcangolom, marcangolom!

Az Isten:

,,Látván pedig Isten, hogy nagy az emberek

gonoszsága a földön, és a szívnek minden

gondolata gonoszra figyel minden idôben,

megbáná, hogy embert teremtett a földön.''

(Mózes elsô könyve, hatodik

fejezet, ötödik és hatodik vers.)


A hatvanéves Prohászkának (1918. október 10.)
A hatvanéves Prohászkának (1918. október 10.)	Maradék magyarok (1919)
A véres sár üvöltô tengerében

Egetkérô kolosszus módra állsz.

A századnak kiáltó Jele vagy,

Fáklyája te az evangéliumnak,

Amelyet Isten élô ujja gyújtott,

Hogy lomhanyíltú, kishitû szemünk

A titkok Arcát lássa mély tüzednél.

Széles és mély az evangélium

És véghetetlen gazdag rejtekû,

Mint élet és teremtés, mint az Isten.

És szól egyenlôn minden századokhoz

És mindeneknek egy Igét beszél,

S elébük szórja roppant kincseit.

És jô a század tágranyílt szemével,

Jön, jön feléje félôn, csendesen,

Szegény keblébe rettegôn takarva

Önizzadtának árva kincseit,

Hódító kézzel amit elcsikart

A Természettôl és a Rejtelemtôl,

S az ismeretlen evangéliumra

Idegenül és aggva, félve néz.

De férfi támad az Isten kezébôl

Önnön keblében a szomjas világnak,

Ki önnyelvén beszéli az Igét,

És úgy beszél, hogy a Krisztus beszél,

S a század lelke sír föl szózatán,

És benne zúgnak az örök szavak

És ónak, újnak emberkincsei

Ó fogyhatatlan sokszavú Igazság!

Ó drága, szép, nekünkvaló beszéd!

Görög ajakkal Athén piacán

Pál prédikál a bôszavú görögnek,

S a sziklaszívû Róma harcosához

A sziklává-lett Aggastyán siet.

Ágostonok, Ferencek és Tamások

És annnyian a legnagyobb nagyok:

A gyôzedelmes Krisztus kürtjei,

Az Istenszónak emberajkai,

Gyôzô és gyôztetô nagy Életek,

Ég s föld között világló büszke Tények,

Akikben újra s újra egybezengett

Az Akkornak az Isten és az ember.

Mánknak eleven Evangéliumja,

Tiprott szívünket hadd hozzuk neked!

Kisajtolt lelkünk maradék javával

Hadd köszöntünk e szívnyitó napon.

Ó mindnyájunkért búgó s vérezô szív,

Te legjobban tudod, hogy kínzatunk,

Hogy gyötrelem magyarnak lenni most,

S embernek lenni szégyen és csömör:

Keresztények ha mostan nem lehetnénk,

A borzalom közt nem látnánk sugárt.

Egyetlen csillag az öngyilkos éjben,

Mosolyogj ránk és maradj itt velünk!

Egyetlen dallam a pokoli zûrben,

Szólj, szólj nekünk és énekeld belénk

Az élô Jézust s zengô lelkedet.


Csend (1924)
Csend (1924)	Csend (1924)
Tépett világok, tépett emberek

Bódult zûrben kerengnek.

Jöjj drága testvér, add a kezedet:

Mondjunk ma csendet.

Az édes Isten nagy meleg kezén

Megbú két árva lélek:

És elcsitul és orgonálni kezd

A zûrös élet.


Búzavirág
Búzavirág	Csend (1924)
Jó volna lenni búzavirág-módra:

Ülni tövemen csendességgel,

És napra, rétre, aratókra

Rámosolyogni halkan, kéken,

Békességgel.

Ne lenne közöm semmi, semmi

Tevés-vevéssel, hangossággal:

Csak lenni, szépen, csendben, lenni,

És dicsérni a boldog Istent

Boldogsággal.


Orgonaillat
Orgonaillat	Csend (1924)
A hold ezüstös csónaka

Az ég vizén evez.

Oly tiszta, szép az éjszaka!

A föld oly fûszeres!

Az álmodó nagy orgonák

Az ifjú kerten át

Mintha dalolva ontanák

A május illatát.

Hull, hull a zsongó halk lepel,

Az illat fátyola.

Az éjszakában ünnepel

A teltség mámora.

Illattal, csenddel telve mind,

A tó, a föld, a fény,

Oly csordulásig telve, mint

A jó Istennel én.


Csendes tavaszi dal
Csendes tavaszi dal	Csend (1924)

Gyöngyvirágos szép tavasznap,

Testvérül ma elfogadj,

Kisgyereknek, szép-igaznak,

Önmagamnak visszaadj.

Fürge szellô, lég suhanca,

Légy te most a mesterem.

Míg szökellve szétsuhansz a

Friss füvön, jer, játssz velem!

Új tavasz, legyünk ma egyek!

Add, ma mindent elfeledjek,

Ami nem dal, nem derû,

Nem gyôzelmes-egyszerû.

Félre tôlem, téli rontás,

Zúzmarázó kételyek,

Sziromrázó részrebontás,

Gondok, árnyak, éjjelek.

Drága köntös, egyszerûség,

Tiszta tóga, légy ruhám;

Kék-fehér tükröd, derûs ég,

Arcom nézze vissza rám.

Zaj ha bennem, elcsituljon,

Csendnek ujja rám simuljon.

Angyalujjú rejtelem,

Tiszta béke, légy velem!


Ákácvirágzás
Ákácvirágzás	Csend (1924)
Este van, nyár van, mosolyog a csend.

Szellô, madár és ember elpihent.

Valami titokterhes boldogságtul

Ákácok könnye: nagy, fehér virág hull.

Oly frissen, könnyen megyünk egymás mellett,

Mint esô után gyöngyviráglehellet.

Fehér virág közt szótlan lépdelünk,

És a Jóisten szembejön velünk.


Lombzúgás
Lombzúgás	Csend (1924)
Keresztelôt imádkozott

A zöld kórus felettem,

Szívére vont a rengeteg:

Az erdô gyermeke lettem.

   Oly messze-messze innen

   Falu és város és minden.

   Csendes mély ereimben

   Az erdô vére ver.

Ha táncol az édes harmaton

A rózsalábú reggel,

Galambbúgásra serkenek

A serkenô füvekkel.

   Vén tölgyfa lombja ásít,

   De meglegyint a másik,

   S a harmatos, csilla pázsit

   Táncolni, futni hív.

Fekszem hûvös, kakukkfüves,

Verbénás réti páston,

S szellôk után, felhôk után

A lelkemet elbocsájtom.

   A lomb közt lassan átoson,

   Felhô-barik közt futkosom,

   Míg zizzen élô vánkosom,

   S rám néz egy karcsú gyík.

Egy ember ballag az úton amott,

Hol a nyírfák törzse tarkáll.

Elnézem, én meg egy vén rigó,

S elhallgat fönn egy harkály.

   Megy és dalol. Szavában

   Egy idegen világ van!

   Csak hallgatjuk mi hárman

   És összenevetünk.

Mikor az erdôn fellobog

Az éjszaka tûzkoszorúja,

S édes szemét a harangvirág

Csendes álomra húnyja,

   Az alvó mindenségben

   Csak három szív van ébren:

   A Miatyánk az égben,

   A csalogány, meg én.


Március
Március	Csend (1924)

Nézd: földben, szélben, erekben

Hogy lüktet a tavaszi láz!

A mélység ritmusa rebben,

Szíven, rügyön az furulyáz.

Friss szélben, bíboros érben

Megzendül a tártölû távol,

A lélek lobban a vérben,

És szállani, szállani vágyol.

Szökelleni, szállani vágyom

A szûz föld szíve felett,

Én, én a gyerek-rügy az ágon,

Én, én a kelô kikelet.

Mosolyomtól serken a pázsit,

És rezzen a tavalyi dudva

S búvó pici szarvacskáit

Félénken a napra kidugja.

Rám nyisson most, aki kóró,

Rám nézzen most, aki vak:

Énbennem az életszóró,

Ibolyáslehû tavaszi Nap.

Bontsátok mind meg a kelyhet

Szürcsölni a jó melegecskét,

Holtszirmú, télbeli lelkek,

Testvérek, árva rügyecskék.


Balatoni csend
Balatoni csend	Csend (1924)
Májusi béke mosolyog az égen,

Arcán angyalka-felhôk könyökölnek.

Fehér-kék árnyak hangtalan suhannak

Komoly színén a hallgató tükörnek.

Szellô se rebben, fûz ága se rezzen,

Boldogan, némán mosolyog a csend,

Hullám hullámra bodorodik mégis:

Valami nagy szív dobog odalent!

Egy szívverésbôl szívja dallamát

Zsongó lelkem s a zsongó tiszta mélység.

Elsóhajtom a tómorajba lelkem

És hallgatom az Isten pihegését.


Esô
Esô	Csend (1924)

Lomb közt a langyos permeteg

Lomhán hegedül.

Hallgatom, fázó kisgyerek,

Egyedül, egyedül.

Túl, túl a lompos víz falán

Ki tudja, mi van?

Ember van-e más is, vagy talán

Csak én magam?

Elzsibbad a föld, szétolvad az ég,

És minden rám nehezül,

És öntudat csak bennem ég

Egyedül, egyedül!


Herkulesfürdôi emlék
Herkulesfürdôi emlék	Csend (1924)
Ünnepnek írd ez óra csendjét,

A Cserna hûvös alkonyát,

Szíved csengôi visszacsengjék

A szívtelen múláson át.

A hegy fölött fehérke felleg.

Szökô sziklák zúgói mellett

Megbújt a zsongó vízesés.

Habok az esti dalt tanulták.

Szent hallgatásba finomult át

Szó, álom és emlékezés.

A lélek bontott néma szárnyat,

Ledobta az únt szóruhát.

Dalom, a daltalan magánynak

Ôrizd ez órák illatát.

Ünnepnek írd: Nehéz hegyek közt,

Szökô vizek közt, szûz egek közt

Öreg batár döcög tova.

Mosolygó felhô néz utánad.

A szónak mély zengése támad,

Mint messze mélyek sóhaja.

Szó szóra szikraként sugárzik,

És szemeden a sors rezeg,

S ajkadon lassan kivirágzik

Egész magányos életed.

Ünnepnek írd ez óra csendjét,

A Cserna zengô alkonyát,

Szíved csengôi visszacsengjék

A szívtelen múláson át.


Szonett egy palack forrásvízre
Szonett egy palack forrásvízre	Csend (1924)
Egy tört fenyôág és egy kis üveg,

És benne víz van, színtelen és szürke:

Egy kéz a forrást e palackba szûrte!

Üzent a forrás és a nagy hegyek.

Ó bús vendég, ki némán ôrized

Élô források messze muzsikáját:

Holt mélyeden a múltak álma fáj át:

Hegyekbôl omló zengô mélyvizek.

Míg alvó, bús tengerszemedbe nézek,

Tengerre lát riadt tekintetem:

Mélységek gyöngye, mélyeim idézed.

S rám néz -- szivárvány szürke fellegen --

Egy vízcseppbôl a messze vízesések,

Egy emlékbôl az életem.


Almafavirágzás
Almafavirágzás	Csend (1924)

Körül-körül virágban áll

És harmatban a kert,

Fölé az édes napsugár

Arany mosolyt lehelt.

Mint koszorús menyasszonyok,

Körül az almafák,

Dús pártájuk halkan suhog.

Virágzik a világ.

A földre lágy fehér esô,

Virágesô pereg.

A föld szívébôl forr elô

A májusi meleg.

A föld szívére szállani

Szirom, virág eped.

A föld szívére szállani

Elküldöm lelkemet.

A föld szívébe lelkemet

Halkan sóhajtom át.

Érzem, amint forr és remeg,

Az élet mély dalát,

Az örök mézzel áradó

Kövér erek tejét.

Szívom az el nem száradó

Életfa kútfejét.

Tártmarkú kéz minden fa itt

Gyümölcsöt ontani.

Földbôl az áldás karjait

Az Isten nyújtja ki.

Szívedbôl mély illat remeg,

Szívembôl mély ima:

Leheld az égbe lelkemet

Szerelmes földanya!


Imádságos dal holdfénynél
Imádságos dal holdfénynél	Csend (1924)

Hegy megett az esti nap

Most pihen el épen.

Bodros felhôk játszanak

Jóságos tüzében.

Lágy-fehéren tiszta hold

S egy kis csillag int mosolyt

Boldogságos égen.

Bennem is békén virraszt

Boldog mély imádság,

Rám is hármas hû malaszt

Hinti fénypalástját:

Mélyemen az Úr mosolyg,

Anyám arca drága hold,

Csillag a barátság.


Áldás
Áldás	Csend (1924)
Költemény az Istenrôl és lélekrôl (1921)

I. Kisgyerek

Amikor kicsi voltam,

Amikor ajkam mondani tanulta

Az elsô szót esetlenül,

És amikor merészke lábam

Elôször indult lépni botladozva,

És gyermek voltam, meleg homlokú,

Akarattermô és igent kiáltó,

Búgó visszhangja minden messzeségnek:

Akkor jöttél elém.

Hozzám jöttél és jó voltál velem.

Felém nyújtottad lágy, erôs kezed

S hívtál öledbe, hogy tipegni merjek,

És járni tanítottál.

És mondtál szót elôttem

És türelemmel százszor újra mondtad,

És utánad dadogtam és beszélni tanultam.

És a kezeden nôttem, egyre nôttem.

Atyát ha mondtam, atya voltál

S komolyan, bölcsen, vezetô-keményen

Jártál fiad elôtt.

Anyát ha mondtam, puha kisgyerek,

Öledbe vettél, simogattál

És nyugtalan szememre

Álomhozó meleg csókot leheltél.

Falánk fiúnak, bôven adtál lágy fehér karajt

És bögreszám meleg kövér tejet,

És mézet adtál nyalakodni sokszor.

Ostorkát fontál és sípot faragtál,

És mindent-mindent megmondtál nekem:

Nem volt elôttem kulcstalan fiókod.

És hogyha kértem, adtál titkokat,

És boldogságot belsejükbe látnom.

És engedtél ujjongva játszanom

Színes kövekkel és kagylókkal egy nap,

Máskor Magaddal és a Rejtelemmel.

És enyém voltál mindig, szüntelen,

Egyetlenül, elevenül,

És láttalak és tapintottalak.

II. Fogócska

És tapsikoltam, énekeltem:

Jó nekem! Jó nekem!

Fogócska-játék, fiúcska-játék

Az életem!

Nevetve fut az Úr elôlem,

Jaj de jó! Jaj de jó!

Mert én lettem kiszámoláskor

A fogó.

És nevetünk és meg nem állunk

Egy percre sem, percre sem.

Hopp, megfoglak, szaladj elôlem,

Édesem!

S gyakran, mikor gyerek-türelmem

Elfogyott:

Hamar megáll, magát megadja,

És újra mindig elfogatja.

És mosolyog, mosolyog.

III. Cseresnyefa

Májusra leperdül a cseresnye virága,

S éretlen zöldben meredez a törzs.

Májusra kifeslik az emberke-palánta,

S kimered fanyaron a nyurga fiú.

Nap méze aranylik dús rét füve selymén;

S báránnyal a farkas cicázik anyásan,

Ahova néz a gyerek:

Ködök komorodnak, titkok dübörögnek,

És semmi, de semmi egymásba nem illik,

Ahova néz a fiú.

Élet anyacsókja piroslik a kisgyerek ajkán,

Karácsonyi csengôcske csilingel kis szája szaván.

Összeharapja kemény ajkát a fiú makacsul,

És hallgatásán ismeretlen kataklizmák morajlanak.

IV. Beszélgetés

Játék után a pázsiton

Egymás mellett csendben leültünk.

Komoly szép nyári alkonyat

Kéklett és hallgatott körültünk.

És láttam jól: a szemeden

Bújó, nagy könnycseppek tolulnak.

És mondtad, hogy már nagy vagyok,

És mondtad, hogy az évek múlnak.

Hogy figyeljek s legyek okos,

Mert komolyan kell már beszélni.

És mondtad, hogy már nem lehet

Sokáig így kettesben élni.

Ám én azt mondtam: De igen,

Én így akarok élni mindég.

S te megcsóváltad a fejed,

És azt mondtad, hogy nem lehet

Megbontani a dolgok rendét.

És mondtad, hogy nem is lehet

Az életem mindig csak játék,

És hogy vár rám sok szép öröm

És vár sok szép szomorúság még.

Hogy el kell mennem messzire,

És magamnak kell oda mennem,

Kell állni tudnom egymagam,

És erôsnek, férfinak lennem.

Kell látnom messzi tájakat,

Az Alpeseket és a tengert,

Országokat és népeket,

És kell ismerni sok-sok embert.

Várnak sokan rám, sokfelé,

És kell, hogy ôket felkeressem,

És sok mindent mondjak nekik,

És mindüket nagyon szeressem.

Lesznek majd jók és rosszak is.

És engem is sok fog szeretni,

És mégis valamennyinél

Tégedet kell jobban szeretni.

És sok-sok súlyos gondolat

Fog a szívemben megszületni,

És félni tôlük nem szabad:

Gondolni kell mindnyájukat,

És mégis téged nem feledni.

A játékból így lesz komoly,

Így friss valóság minden álmom,

És át a tarka mindenen

Tégedet így kell megtalálnom.

Ezt mondtad s még mondtál sokat,

És fáztak a szavaid bennem.

És mondtam, hogy nem akarom,

Hogy jobb nekem teveled lennem.

Ám te csak mondogattad egyre,

Hogy megnônek a gyermekek.

De nem mertél szemembe nézni,

És a hangod is remegett.

V. Búcsúzás

Mint anya, hogyha útra készül,

Ha messze-messze útra készül

És mindörökre máshova.

Háló megett, kékgombos ágyban

Alszik a gyermek mosolyogva

És angyalokkal álmodik.

És utazó nehéz köpenyben

Melléje roskad édesanyja

És lázas ujjal simogatja

Fodor fehérke fürteit,

És hangos szíve-dobbanással

Asszú ajakkal megcsókolja

Álomkoszorús homlokát

S magába szívja még utólszor

A szunnyadó gyerek-virág-arc

Melegét, színét, illatát,

Aztán elindul, vissza-arccal,

És a küszöbrôl visszafordul

S fojtott sikolytól fuldokolva

-- Szegény kísértet -- elsuhan,

A kisgyerek meg alszik, alszik,

És csillogó, könnyû ajakkal

Kacag álmában boldogan,

És nem tudja, hogy maga van.

Így tûntél el mellôlem akkor,

És így maradtam egymagam.

VI. Az ablakból

De odakint már mosolyogtál

És benéztél az ablakon.

Azt gondoltad: Aludj, virágom,

Eljön úgyis az ébredés!

Fölébredsz és fölülsz az ágyban

És sírni fogsz soká, soká,

És hívni fogsz és megharagszol,

És megrázod a rácsokat.

Dél lesz, és meggyötör az éhség

És este lesz, és félni fogsz,

És a paplant fejedre húzod

És dideregve alszol el,

És három nap és három éjjel

Kiáltozod a nevemet,

És három nap és három éjjel

Csak sírni, sírni, sírni fogsz.

Aztán eljön a negyedik nap,

És fel fogsz kelni éhesen.

Aztán kifutsz a déli napra

És a szemed káprázni fog.

És nem látsz mást a déli napban:

Csak éjszakát és éjszakát,

És nem hallasz, csak némaságot

És siketítô zûrzavart,

És éjjel-nappal egyet érzel:

Az érthetetlen életet.

És akkor megmozdul a véred

És minden izmod megfeszül,

És a kezed ökölbe roppan

És a lelked megtornyosul,

És dobbantasz egy messze-döngôt

És nekiindulsz hirtelen,

Mert vár az út és vár a minden,

És minden út hozzám vezet.

Ezt gondoltad és mosolyogtál,

És elmentél, és éj maradt.

VII. Áldás

És a hegyen még egyszer visszanéztél

És megálltál és magasra emelted

Malasztos dús kezed.

És szólottál: Útravalónak

Szeges ostornak, örök ösztökének

Áldást hagyok neked:

Bélyeget írok nyugtalan szemedre,

Hogy bármit nézel, nézvén meg ne állhass,

Amíg a látás hozzámig nem ér.

És törvényt írok szomjazó fülednek

Hogy semmi hanggal meg ne békélj,

Míg ki nem hallod, hogy rólam beszél.

Futó lábadnak rendelést vetek,

Hogy menjen, menjen szerte-széjjel,

Föld ezer útján nappal-éjjel

Pihenhetetlen szenvedéllyel,

Míg el nem ér hozzám megint.

És két kezedre jelet égetek,

Hogy olthatatlan fájva fájjon

És mindig-mindig mélyebb mélyre vájjon,

Míg engemet ki nem tapint.

És szíveden élô parazsat gyújtok

Gyötrô és gyôzelmes jelül:

Legyen a lelked minden kinccsel terhes,

De tenmagadra addig rá ne lelhess,

Míg énbelôlem nem lesz újra teljes,

És tengerembe vissza nem merül.


Falusi reggel
Falusi reggel	Csend (1924)
Eresz alatt a fecske már cikázik.

Tereli népét már a kis kanász

És siket tülkén boldogan danáz.

Eperfalomb közt friss szél furulyázik.

A háztetôn egy álmos macska ásít,

Kézfogva nézi két apró gyerek,

Pufók az arcuk, kék szemük kerek,

Kontyos az egyik, süveges a másik.

Misére kondul harmadik harangszó.

A pap siet. Vékonyka, messzehangzó

Dicsértessékek kórusban kísérik.

S megbillentvén öreg kalapja szélit,

Dicsérjük! -- dörmög egy szavafukar,

Barázdásképû, ballagó magyar.


Alszik a sátor
Alszik a sátor	Csend (1924)
A vén hegyoldalon dörmögve bólogattak

A százados fenyôfák. Jóságos este volt.

A Garam mormogott. A sátor szûk nyílásán

Széles, nagy huncut arccal benevetett a hold.

Az erdôn még dalolt egy elkésett rigó

És frissen dudorászott víg éji szél körültem.

A jóillatú szénán fölültem csendesen,

A köpenyem ledobtam s a könyökömre dûltem.

Körül a ponyva mentén álomrózsállta képpel

(Pirosló aranyalmák) feküsznek a fiúk.

Végigsimul közöttük simogatón, fehéren

Az édes holdsugár, mint egy szelíd tejút.

Az alvó sátoron, -- virágos kertemen,

Úristen drága kertjén -- a hold fehér nyomában

Halkan végigsuhan könnyû tekintetem

S a pihegô fiúkat végigcsókolja lágyan.

És éber két szemem virrasztó szeretettel

Szemük zárt ablakán kopogtat nesztelen.

S a zárt szemek beszélnek, a lelkek ajka nyílik,

És áhítat fog el, szentséges félelem.

Még itt lebeg felettük a fészek illata,

Az édesanya-csóktól melegek még az ajkak,

De lenn a foghatatlan lélek-világ ölén

A termô mély melegben ki tudja, hogy mi sarjad?

Álmukban most a játék izgalma ûzi ôket,

A szálló fürge labda s a könnyû métabot,

De tán csíráznak már a szem-nem-látta mélyen

Nehéz, komoly csírák, végzethozó magok.

Verejtékes napon és éber éjszakán

Imádkozó szívem amin annyit virrasztott:

A gyenge szép gyökérbôl ki mondja meg, mi lesz,

Ha esôt ád az Isten, kövér, meleg malasztot!

Ó drága szép palánták, szívem szerelmeskertje,

Jövendô éjszakáján ki tudja, hogy mi vár?

Itt, -- itt a jó meleg, a sátor és a szívem,

De kinn, kinn dúvadak sorvasztó mérge jár!

És szívemben a messze magányos éjszakában

Felénk fohászkodó anyák mély szíve dobban,

Keresztbe kulcsolódnak maguktól ujjaim,

S remegô lelkemen imádság mécse lobban.

Kertem jóságos Atyja, ki nékem adtad ôket,

Szeresd, végig szeresd az én plántáimat!

Engedd, hogy úgy vihessem örök szívedre ôket,

Hogy tiszta szép szemükben megismerhesd magad!


Isten lánca
Isten lánca	Csend (1924)
Nem, nem engedlek, fogom a kezed:

Az Isten lánca vagyok én neked.

Kötlek, magadhoz, élô kötelekkel,

Komoly, virrasztó, nehéz szeretettel.

A ködlô múltat, akarom, feledd,

S állj meg hajnalló mélyeid felett.

És nézz magadba boldog félelemmel:

Isten szemével és az én szememmel.

És tépd el mind a félig-fátylakat.

Akarom: láss és megszeresd magad.

Hogy lásd magad: ifjúnak és igaznak,

Erôsségnek és mosolygó vigasznak.

Lásd, hogy világol a boldog titok:

A zengô porta, mit Isten nyitott.

Akarom: keljen új életre benned

Alvó dala az építô igennek.

És mosolyogd rám, édes jó barát,

Az erôs Isten élô mosolyát.


Dal három húron
Dal három húron	Csend (1924)

Havas, csikorgó téli szürkület.

A gyûrött égen bús hold didereg.

Járván havat és ordas hideget,

Meleg szemembôl boldog nap nevet.

A napot hordom belsô kápolnámban,

Mint Mária a hegyes tartományban.

S elküldöm búcsút járni lelkemet

A szellôvel, mely dél felé remeg.

Délnek, ahol most ketten, kéz-a-kézben,

Testvérek, járnak ama napsütésben.

És rám gondolnak mostan mindaketten,

Mert egy a Krisztus minden szeretetben,

És egy Krisztusban egy a szeretet.

És egybefog minden testvérkezet.

Hogy három húron egy dalt énekeljünk

S három-egy szívbôl egy tömjént leheljünk.


Ének egy rút arcról
Ének egy rút arcról	Csend (1924)
Forgatag utcák nyüzsgése között,

Az emberarcok rengeteg erdejében

Valami a szemembe villant:

Egy szem, gyûlölködô,

Alattomos, didergetô,

Akár a meztelen gyilok.

Rám néz egy arc,

Rút arc, kaján, sötét, gonosz.

Mint nyirkos ujjak illetése:

Borzongat és taszít.

Szegény arc!

Kegyetlen fátyol! Mi lehet mögötted?

Ez a szegény szem mennyi rútat láthatott,

Míg ennyi rútság ivakodta át!

E fül, e száj, ez orr

Ó mennyi rontó mérget szíhatott,

Hogy ennyi ártót tud fecselni szét!

Hány durva kéznek hány ökölcsapása

Szaggatta szét e boldogtalan arcon

Az Isten arca mását,

Míg ennyi vadság, ennyi gyûlölet

És ennyi sárga undor ülte meg!

Rettentô lajstrom ez az arc:

Annyi embernek annyi bûneit

Kiáltja ég felé!

Testvér, megállj! Hadd fogjam át

Melengetô testvérkezemmel

Verejtékes, magányos ujjaid.

Én szólni akarok veled:

Akarom hallani keserû titkodat!

A szó kegyetlen zúzmarája

Kimondva: boldogan megolvad ajkadon.

Zord rejtvény, tán a kulcsod én vagyok.

Vert életed kietlen sok nem-ére

Tán ajkamon rügyellik az igen.

Jöjj, fáradt bújdosó:

Tán írva van, hogy bennem lelj hazát!

Testvér, a kezedet!

Nincsen, sehol! Az arcok óceánja

Összesodort és újra szétkavart.

Egy pillanatra villant csak felém,

Mint hulló csillag lobbanása,

Mint denevér az éjszakában:

Csak meglegyint és elsuhan.

Csak siket arcok, értetlen szemek,

És én csak nézek, nézek, valamit, ami nincs,

Ezer testvér közt egyedül.


Sajó
Sajó	Csend (1924)

Ketten ülünk a parti köveken

Édes napfényen, a Sajó meg én.

Gügyög a Balaton gyermetegen.

Elmondhatatlan mély mosoly az égen,

És édes-kéken tükrözik a tóban,

És bennem, és az állat mély szemében.

Halk szellô rebben, néma felhôk szállnak.

Árnyak a vízen. Lelkem megremeg,

Riadtan lobban szeme a kutyának.

És gondolatom Istenhez suhan.

Nagyságos csendben ünnepel a tó,

S a kutya rámnéz, hosszan, komolyan.


Csigabiga
Csigabiga	Csend (1924)
Csigabigácska, jaj de nem-okos vagy!

Miért másztál az útra? Eltaposnak!

Fejetlen jár itt annyi tompa láb.

Csigabiga, menj tovább!

Akinek szeme nincs, az mind kegyetlen.

Mi lesz belôled, csigabiga lelkem?

Mit ér neked, hogy hátadon a ház,

Ha egy patkó elgyaláz?

Jöjj, szépen lassan tenyeremre veszlek.

Ne félj, ne bújj: meleg pázsitra teszlek.

Ez szarvacskáid kihizelkedi:

Csigabiga, gyere ki!

Az Úristennek sok a gondja, látod,

Mosolyán melegesznek a világok;

Mégis lelkecském: az Isten szeme

Érted könnyet ejtene.


Kis csibék
Kis csibék	Csend (1924)
Kis csibék,

Puha-pelyhes, sárga-bolyhos

Pici nép.

Anyja mellett szökdicsélve,

Csipogatva, csipegélve,

Húsz kerek piciny személyke

Félve lép.

Március kicsalta ôket:

Életosztó, rügyfakasztó,

Télszalasztó, héjszakasztó

Édes ég.

Zugolyán a vén teleknek,

Mennek, mennek, lépegetnek,

Melegednek, élegetnek

Kis csibék.

Kis pulyák,

Furcsa pelyhes, sárga-kelyhet

Primulák!

Értetek foszolt a tél el,

Értetek borul be széjjel

Fûvel, rüggyel, lágy levéllel

A világ.

Mert ti vagytok, élhetetlen

Kis buták, az érthetetlen

Diadalmas és egyetlen

Ifjúság.

Most a föld a kicsiké lett,

Most nekünk áll minden élet,

Szökdicséljünk kis testvérek,

Kis pulyák.


Harangvirág
Harangvirág	Csend (1924)
Harangvirág az erdô közepén,

Az ünnepélyes hûvösön

Simító szellôn meghajol felém

És rámköszön:

Megálljatok, kik halkan jártok itt,

A fák alatt, ti kedvesek.

Kik értitek az erdô titkait,

Rám nézzetek.

Párommal én az erdô ünnepén,

Szentséges édes alkonyon,

Csendben, harmatban, lilán és üdén

Harangozom.

A kelyhünk színig boldog áhítat,

Harangozunk, két kis virág,

Páros harang a templomív alatt,

Halk estimát.

Hogy jó az erdô, s szépnek lenni jó,

És jó az Isten és szeret

Harangvirágot és harangozó

Emberszívet.

S jó nektek, hogy mi, kis virágszívek

Lilák és boldogok vagyunk,

És értetek mi is, ti kedvesek,

Imádkozunk.


Útféli bokor
Útféli bokor	Csend (1924)
Az árok árva szélén,

Hol a tehén tipor,

Megbúvik egy haszontalan

Szegény akácbokor.

Lombját a kecske, birka

Félig lemarta már,

Betegre szítta színeit

A gyilkos napsugár.

Csendben leültem egyszer

Véznácska hûvösén

És simogattam ágait:

Testvér, szeretlek én!

Ki tudja, honnan hullatott

A szélbe tétova

Atyád, az ismeretlen,

A titkos messze fa?

Ki tudja, itt miért vagy,

Mi van megírva rád:

Megnô-e itt az útfelen

Virágod, koronád,

Vagy minden porcikáddal

A csordát hízlalod, --

Ma még csak meggyalázva,

Holnap talán halott?

S ki tudja, tudni üdvös-e?

Küldöttek, és vagyunk.

Törvényünk egy Kéz írta meg

S egy Kézbe lankadunk!

Ajkamról így peregtek

Halk harmatként a szók.

S hozzám simultak lombjai,

Mint lágy gyerekkacsók.


Tûzvész
Tûzvész	Csend (1924)
Messis multa, operarii pauci.

(Máté 9, 39.)

Csak most, Uram, csak most legyek siket!

Ne halljam ezt a százhangú sikolyt,

Ne lássam véresen kinyúlni százfelôl

Felém, felém a görcsös ujjakat.

Te adtad ezt a házat házamul,

És most a ház lobogva ég.

Hull, hull a szikra záporozva rám,

Szomjas gerendák üszke közt a láng

Sziszegve futja gyôzelmes futását

S hamusörényes, vérszín homlokával

Az éjszakába vad kacajt lobog.

És tárva minden ablak kétfelé

És tömve minden ablak emberekkel,

Búgó, sikoltó, vijjogó fejekkel,

Emberszemekkel, fuldokló szemekkel

És iszonyattal. Mert a szikra hull,

A mennyezet már hajlik és ropog,

Az ágynemû lobogva ég körül,

S fejük felett az izzó pernye száll.

Szívek, szívek, ne nézzetek reám,

Testvérszívek, ne rám sikoltsatok!

Jövök, futok, létrámat itt hozom,

Itt, itt a csô, a drága vízsugár

Csorogva kúszik már kezem között,

De irgalom, szegény szívek, nekem:

Én egy vagyok csak, és ti rengeteg!

Megfogok egyet, vinném lefelé,

A létra reccsen, de sikolt a másik:

Ezt is hamar! Sikolt a harmadik,

A negyedik. A negyediket is!

De jaj, ki nyúlhat négy-öt-százfelé?

Itt is kicsúszik egy a kéz közül,

Emitt is egy, jaj, és a mélybe hull;

Amott is egy sikolt, felé kapok:

Megint kettô lehull a láng közé.

Ezer kezet ha adnál, Istenem!

Fogd be, Uram, fogd be a szememet,

Hogy egyet, egyet fogjak meg keményen,

Ne lássak aztán semmit és ne halljak,

Míg azt az egyet elveszem a lángtól,

Megsimogatom, megmelengetem,

Verejtékét, vérét lecsókolom,

S egészen, épen elhozom neked.

Aztán hadd kúszom újra másikért.

Ezt a vakságot add nekem, Uram!

Add, hogy legyek szentül könyörtelen.

Erôt, Uram és makacsságot adj:

Amit megfogtam, hogy el ne bocsássam,

Amit megfogtam, hogy enyém legyen,

Amit megfogtam, hogy tiéd legyen!

Csak egyet, egyet, ó de azt egészen,

Csak egyet, egyet adj megmentenem!


Angyal
Angyal	Csend (1924)
Angyal, jóságos útitárs,

Ki mellettem komoly szelíd nagytestvér módra jársz,

És ujjad illetése könnyû, mint sóhajtás a boldog ember ajakán

S mosolyod édes, mint egy kisded álma karácsony éjszakán:

Esengve kérlek drága szép barát,

(Hernyónak hogyha kérni pillangót szabad)

Lebbentsd föl egyszer boldog arcod fátyolát,

Mutasd meg arcodat!

Mert olyanok vagyunk mi lásd,

Árnyékotokban bolygó emberek, akár az oktalan

Karonülô kicsik: ha látunk csillogást,

Kapunk mohón utána rögtön esztelen,

Mindegy nekünk, ha fénylik: rossz üveg vagy vert arany.

És embert hogyha látunk, akinek arcán fény rezeg,

(És minden emberarcnak fénye van)

Hozzámegyünk azonnal testvéri szóval, nyájasan,

S amerre járunk földnek útján szerteszét,

Kezünkbe fognánk sok felénk nyújtott kezet,

Mert jó embernek fogni más ember kezét!

Pedig kicsinyek mind az emberek,

És bús világuk egy-arasznyi szûk,

És minden ember-illetés a földre szegzi két szemed,

És földhöz von nehéz, meleg kezük.

Jöjj, jöjj, királyi testvér, jöjj, emeld meg arcodat

E sürgô hangyanép fölébe fényesen,

Magasodj föl elôttünk királyi termeteddel

És napszemeddel nézz ránk csendesen,

Hogy átöleljünk boldog döbbenettel,

És lepattanjon rólunk minden földi kéz,

S ne lássunk mást csak tégedet, nagy tündöklô, fehér alak,

És benned Azt, akinek fényessége vagy.

Mert lásd, fényesség gyermeke,

A jó közös Szülônek elsôbb szülöttje te:

Mi sejtjük sokszor (és a szívünk dobban),

Hogy testvérek vagyunk veled.

Mikor a szemed a szemünkbe lobban,

Érezzük benne messze-messze más világ

Nekünk a földnél otthonabb világ tüzét.

Hangod mikor megsímogat, meleg hullám borzong szívünkön át,

S érezzük: ez a földi szónál jobban

Nekünk való beszéd.

Taníts anyai szóra, taníts hazai dalra.

Nyisd meg nehézkes emberi fülünket,

Hogy halljuk a mindenség zengô kórusát,

Amint az Úrnak nagyságát rivallja

S az édes Jézust áldja s a drága szép Szûz Máriát.

Taníts, testvér, odasimulni minket,

Ahol te lengesz gyémánt fuvoláddal.

És hegedûs és hárfás angyalok,

És mind a többi énekes karok,

Mind, aminek megadatott dalolnia:

Szegény kis Szent Ferenc és Szent Cecília,

A vadgalamb és fülemile búja,

A kis füvek harmatos kórusa,

A tölgyek izmos barna himnusza

S a nagy hegyeknek zengô koszorúja,

S a gyöngyvirág, a fehér csengetyû:

És úgy vigyük oda szegény kis életünket,

Hogy észrevétlen köztük megsimuljon

És halkan, halkan pengeni tanuljon,

Mint egy szerény kis gyerekhegedû.


Fiúk
Fiúk	Csend (1924)
Sarumegoldó templomi tisztelet

Halk himnuszával félve köszöntelek,

  Isten tövén költ kis-világok:

    Fürge fiúk, eleven virágok.

Már az apák, lássátok megarattak

És letették a megrozsdált kaszát.

Munkájukon nem érett Istenáldás,

Barázdájukból nem sarjadt kenyér.

A zsellérföldön rosszul forgolódtak,

Mételyes kézzel vonták az ekét:

Vétkek üszögje vert ki a kalászon,

És nem fakadt szem puffadt szárain.

Rossz munka volt. S míg sírván emlegették

A régi szép fehér magyar cipót,

Hét-szûk-idôben nagy-dohogva nyelték

A méregbélû idegen karajt.

És jött a jég és jöttek zúzmarák,

Földindulások és halottas évek:

És áll a tarlott, elcsigált telek

És vár: lélekre, karra és ekére.

És ülnek, ülnek a rokkant apák,

Sovány pipával, rozzant ház tövében:

Fáradt szemükben a ti arcotok,

Égett szívükben a ti kacagástok.

Tirátok néznek, éledô virágok,

Hogy mozduljatok és feseljetek,

Tûzi pipacsok, szûzi margaréták,

Lobogjatok és fehérkedjetek:

Hogy a magyar föld új tövet csirázzon,

És új tavaszt emtessen emlején,

S az ôs barázdán mélyebbrôl fakadjon

Nemesebb bûn és emberebb erény.

Egy lüktetô, nagy, nyugtalan dal árad:

Halljátok ég-föld egy-sugallatát!?

A kínzott föld imádkozik felétek

S az önmaguktól megcsömölt apák.

S akinek bennünk kedve oly kevés telt,

Isten szeme is rajtatok virraszt:

Fiúk, köszöntöm boldog áhitattal

A tûzszemû tavaszt!

Sarumegoldó templomi tisztelet

Halk himnuszával félve köszöntelek,

  Isten tövén költ kis-világok,

    Fürge fiúk, eleven virágok.


Két imádság
Két imádság	Csend (1924)
I. Gyónás után

Áldd lelkem, áldd, fennen magasztald

Uradat, aki megvigasztalt.

Jézust, jóságos pásztorod,

Ki érted messze vándorolt,

Ölébe vissza sírva hítt,

Aklába vállán visszavitt.

Mert szenny közt, gaz közt görnyedeztél,

Sertések étkén töltekeztél,

Arcod ten öklöd tépte-marta,

Angyalod arcát eltakarta.

Ki vétkeid vérzettje volt:

Jézus tehozzád lehajolt,

Magához némán fölemelt,

Szegény lélekre, rádlehelt.

És engedett a durva kéreg,

Felujjongott a lelkem: Élek!

Szívem aszályos sivatagja

Új élet kútfôit buzogja.

Mélybôl lobog föl új meleg,

És ébredeznek énekek.

Pattanj fel ajkam néma zára

A szabadultak új dalára!

Egekbe hass, te meglelt ének:

A szabadítás Istenének.

Uram, kinek omló malasztja

Mi vétkeinket túlvirrasztja,

Ki elôtt bûnnél több a bánat,

Ítéletnél a bô bocsánat,

Ó fogyhatatlan Irgalom,

Tiéd a szívem és dalom.

Engedd, elôtted híven járjak,

Akaratodra rátaláljak,

És ne vétkezzem soha többé,

Áldjalak Téged mindörökké.

II. Áldozás elôtt

Jöjj el, édes Jézusom!

Szomjazom, szomjazom:

Asszú rét a harmatot,

Haldokló a holnapot.

Nincsen erre enyhület

Élô Serleg, kívüled.

Undor ennek földi bor:

Tûzbôl kelt és tûzre forr.

Élô tûzre szomjazom:

Jöjj el, édes Jézusom!

Minden, minden benned ég:

Boldogság és békeség.

Lázzal tágult életem

Elnyugosztom kebleden.

Benned: termô hallgatás,

Hallgatásban újulás.

Mámor benned, mély malaszt,

Minden forrást fölfakaszt.

Szállni mertet szárnyakat,

Titkok-titkát tárogat.

Jaj be jó ott, jaj be jó!

Földi álmot altató,

Mennyet szívnek megnyitó,

Jaj be jó, jaj be jó!

Én meg, én meg: jaj be rút!

Hogy bezártam a kaput!

Féreg, vér és fertezet

Szentélyembe férkezett.

Tört oltárom lépcsején

Tépett koldus várlak én.

Jézus, jaj hová legyek?

Így elédbe hogy megyek?

Jaj, lábadhoz hadd esem!

Jaj, taposs el, édesem!

Jaj, szemed ha rám tekint!

Csak ruhád ha meglegyint!

Olyan, olyan rossz vagyok!

Úgy nem, úgy nem az vagyok!

Mégis, mégis: szomjazom!

Jöjj el, édes Jézusom!

Tûzszemed ha rám veted,

Hátha még megéledek.

Kôszívemre rálehelj:

Hátha benne mag fesel.

Fogd meg ezt a rossz kezet,

Nélküled mert elveszek.

Szomjazom, szomjazom,

Jöjj el, édes Jézusom!


Sarlósboldogasszony
Sarlósboldogasszony	Sarlósboldogasszony (1928)
Nyár és hajnal. Sarlósboldogasszony.

Most indul az aratók eleven koszorúja a táblán.

Arany húrját a domb mögött hangolja már

A nyár nagyasszony napja:

Már benne párállik a pirkadati szélben

A csurranó nyárdéli tûz,

De az orgonalombon még reszket a harmat,

S acél-ifjan csillannak a kaszák.

Már bontja barna falanxát

Az aratók komoly karéja.

Hajlongnak utánuk a marokszedô lányok,

Kendôk vadvirág-bokrétája táncol.

Csend.

Egy fenkô csisszen a pengén.

Messzirôl egy kis csikó csengôje csilingel.

Egy riadt pacsirta fúrja fölöttem

(Daloló nyílvesszô) az égbe magát.

És testem-lelkem minden pórusán át

Érzem, hogy árad bennem ég felé

A föld felomló, mély dala.


Nyári zsongás
Nyári zsongás	Sarlósboldogasszony (1928)
Zsong a nyári rengeteg,

Zeng a napsugár.

Sárga búza megremeg,

Sarlajára vár.

Napraforgó napba néz,

Lepke mondja: rózsaméz,

Búza mondja: nyár.

Rád szakadt a nyár, szivem,

Forrón, gazdagon.

Búzafürtös földeken

Érik asztagom.

Bókol már a telt kalász,

Közeleg az aratás:

Delet ért napom.

Csorduló nyaram delén

Fönn a hegyfokon,

Szerteszét merengek én

Völgyön, partokon.

Mostan mindent értek én,

Most ez élô földtekén

Minden fû rokon.

Lelkem, élô lant-ideg,

Most be jó neked!

Minden, minden a tied:

Földek és egek!

Zsongd az ég-föld-szív zenét,

Emberét és Istenét:

Zsongd ki mélyedet.


Hullámmoraj
Hullámmoraj	Sarlósboldogasszony (1928)
Szürke tenger és szürke ég.

Ó véghetetlen szürkeség!

Jajongva száll a sok sirály.

A lágy esô halkan szitál.

Vonagló, méla vízmoraj,

Örök-egyhangú mélyi dal.

És mégse, mégse szomorú.

Ó szürke, szép, komoly ború!

Ti szürke tenger-távolok,

Lám én is, én is itt vagyok!

Az a hatalmas, furcsa szél,

Amely nem tudni merre kél,

Eddig sodorta csónakom,

S most ülve szürke partokon

Fontolgatom, elmélgetem

Harminchatéves életem.

Mily különös, hogy itt vagyok,

Hogy hallom az örök habot

A véghetetlen ég alatt.

Hogy annyi minden elmaradt,

Hogy annyi volt és annyi van,

És el fog ülni nyomtalan:

Mint harsogó hullámhadak

A fövenyen elomlanak.

Mily különös: Ma itt vagyok,

És holnap tán már új habok

És friss szelek ölelik át

Életem ingó csónakát,

Új tengerek és új egek,

Új szürkeségek intenek:

S holnapután új partokon

A régi zúgást hallgatom.

Mondd, mondd, te gazdag szürkeség:

Mi jöhet új elémbe még?

Amit a szív tud sejteni,

Ami emberi s isteni

Engedtetett a Föld színén:

Mindent megértem, éltem én.

Már minden volt. Hogy élhetem

Még gazdagabbá életem?

Ha jönne most az alkonyat,

Amely bezárja utamat,

Úgy hagynám itt a szép nyarat:

Békétlen vágyam nem maradt.

Úgy hajtanám le arcom én

A hívó Isten kebelén,

Mosolygón, érten, gazdagon,

Halk Tedeummal ajkamon.

De hogyha élnem méretett,

Ha zúgnak még a tengerek,

És ismeretlen partokon

Kell még kikötni csónakom:

Kedves nekem az Akarat,

Melytôl vitorlám megdagad,

S amely hajóznom rendelé

A láthatatlan part felé.

Csak zúgjatok, örök habok:

Én is egy kis hullám vagyok.

Testvér nekem a mélyi dal,

S a lelkem rá rímet sugall.

Ó édes ülni köztetek,

Hullámok, rímek, életek,

S hallgatni szívem halk dalát:

Az öröklét mély dallamát.

(Viareggio, 1925.)


Antenna
Antenna	Sarlósboldogasszony (1928)
I.

Vedd a kezedbe az eleven csodakagylót,

Fûzd a fejedre a zengô koszorút.

Úgy, úgy. Hadd ülök most szembe veled.

Nem, tedd el amazt, -- nem kell:

Az én kagylóm mélyebbrôl muzsikál.

Az én lámpám a te csillogó szemed most,

Az én kagylóm a te két tüzelô orcád,

Az én vezetékem lélekvezeték.

Én antenna vagyok magam is!

Nem látod, hogy feszülök a lelkek tarka-szürke városa fölött,

Szomjas-rezgô szál-idegekkel!

Hogy reszket, hogy sirallik rajtam át

Az emberhangok rejtelmes rengetegébôl

Minden lelkek minden hullámzása!

Millió ajakam ha volna,

Millió ritmus ha omlana számon,

Akkor sem tudnám fölzenélni mind

A bennem omló embermuzsikát.

II.

Ki szólhat most? Ki ülhet

A zengô pók lelkes acél-fülénél?

Talán egy sápadt, vérszegény poéta,

Egy háború-elôtti dekadens.

Lankadt fején csapzott, nehéz csigák,

Távolba révedô beteg szeme:

Álmos reggel vonagló utcavillany.

Roskadtan ül, sok gyöngybetûs papírral,

És halkan zenget árva rímeket,

Vérzô vágyról és sajgó pihegésrôl,

A ríkató, a villanó,

Illethetetlen illanó

Élet után.

Talán egy karcsú fiatal leány,

Egy énekesnô áll a gép elôtt

A zongorás, bokrétás pódiumon.

Fehér vállán és hûs gyémántjain

A csillárfény csillanva lejt.

Tán kezdô még. Egyik szeme

Aggódó anyját keresi suhanva,

A másik (már felülrôl) összefogja

A félhomály forró ködébôl

Felélövellô szemeket.

Félénken nyíló csengôs ajakán

Félig boldog és félig remegô

És mégis biztos ösztönös-rózsás mosoly.

S míg lágyan elsimulva ringatózik

Bimbócska lelke Gretchen áriáján,

Fél-álmodott, fél-vágyott tarka képek

Szivárvány-íve játszik lelke mélyén:

Siker, dicsôség, pénz és ragyogás,

És szerelem.

Most, most talán egy kopott muzsikus,

Egy vén, fogatlan, ráncos zongorás

Nyaggatja reszketôn a zengô csontokat.

Rongyos-cipôs, félig vak is talán,

Akit csak irgalomból tartanak,

Hogy egy-egy fáradt félórát kitöltsön,

Mikor talán nem hallja senki sem.

Görnyedten ül a billentyûk elôtt,

Erôtlen omlik fénytelen szemére

A kóccá szürkült hajdani sörény,

Jár, illeg hosszú bütykös ujja tíze,

S amíg a bûvös Pastorale búg:

Kísértetes életfilm-töredékek

Surrannak végig vézna lelke vásznán...

Egy holdas éj... egy csók a park ölén...

Egy régi otthon... egy karácsonyest,

Gyertyácskafényes, gyerekkacagásos...

Opera... fény... karmester-dobogó,

Tapsorkán-mámor... pezsgôs vacsorák...

Félisten-álmok új kották felett...

Aztán koporsók... apró kis koporsó...

És nagy koporsó... hantok zuhogása...

Fojtó november, végtelen szitáló...

Hideg lakás... töpörtyû-vacsorák...

Egy külvárosi mozi zongorája...

Beethoven... kuplék... cselédkacagás...

Zúg, zúg a rezgô drót a háztetôn,

Zúg a rejtelmes rádió,

A titokzatos élet és halál...

III.

Falusi ház fölött zenél a drót.

Falusi ház, ôsz-óta-zárt kis ablakú,

Tikkadtra fûlt, nehézszagú.

A gazda félretolja csendesen

A most faragott vasvillanyelet,

Aztán leveszi lassan a kagylót

Az új muzsikáról, amit a német fúrt esze kigondolt

És méltóságos kíváncsisággal,

És mégis fél-gyanakvón

És egy szemernyi megvetéssel is

Ráfonja verejtes, mélybarázdás homlokára.

Pirospaplanos ágyban

Viháncolnak a gyerekek.

Az asszonyok csörömpölnek a konyhán.

Az álmosan kérôdzô istálló trágyapárás melegében

Megzörren egy-egy légycsapó tehénfarok.

Kutya vonít, szekér zörög, gebe nyerít,

Locsog az utcán harmadheti sár,

Sivalkodik a pôre nyárfaerdô,

A kürtôben káromkodik a szél,

S a csizmás, lajbis, kostökös magyarnak

Rejtelmes-néma mély szemében

Ki tudja honnan-csillagos szemében,

Ki tudja hova-nézô-mély szemében,

Ezredes-ôs örvényeket kavargat

Az érthetetlen messzeségbôl

Beléje búgó Máté-Passió.

IV.

Most lelkem a láthatatlan hullámparipára szökell

És levegôben, estében, szélben,

Muzsikás hangok zivatarában

Szétszáll a mérhetetlen-egy világon:

Búgó szívek vonják ezer felé.

És zeng a csodálatos Passió.

Fiatal francia tisztek a garnizonban.

Cigarettafüst. Lármás étkezô.

Csillogó szemek, harcias bajuszkák,

Zörrenô kardok a fogason

Az asztalon likôrös poharak

És egy gyûrôdött Action,

És középen a titokzatos Tölcsér.

Rengô kajüt az óriás Óceánon.

Dohogva száll az eleven Acélház

A kincses-éhes Indiák felé.

Ô Brit Felsége lobogója csattog

A trópusi szélben az árboc tetején.

Méhében milliók könnyeitôl,

Verejtékétôl, reményeitôl

Remeg a roppant rakomány.

Kajütje mélyén a vén kapitány

Fiókba gyûri térképei titkát,

És végigdôl az ágyon,

És felcsatolja kagylós drótját.

Berlin. Külváros. Kocsma. Különszoba.

Sörtelen asztal: komoly és kemény

Arcok az asztal mellett: proletárok.

Két sápadt, csontos, szakálltalan arcú

Fiatalember szólott. Szenvtelen,

Monotón hangon Spinózáról az egyik,

A másik füstje-fojtott fáklya-szemmel

Világsztrájkról rakétaszókat.

Szomjas vita szikrái röpdöstek a légben,

S a végtelenbe tágult horizonton

Fantasztikus szivárvánnyá fonódott

Gyermekhit és számító jégvelô,

És véres, gyilkos világszerelem.

De most a vita véget ért,

És megszólal az áhitatos csöndben

A Hullámok rejtelmes harsonája.

Búg, búg a csodálatos Passió.

Hallgatja fellegszántó palotája mélyén

A milliárdos markú trösztkirály.

Hallgatja kis szobája laboratóriumi csendjén

A világjáró kis japán professzor.

Hallgatja Trockij, Chamberlain és Mussolini,

A csattos lateráni kanonok,

És a didergô kanadai farmer,

A duzzadt fokvárosi szerecsen,

És az atádi tanítókisasszony.

Hallgatja, hallgatja százezer füllel

És százezer szívvel,

Dobogó, remegô, lihegô százezer-egy szívvel

Az Ember, az Ember, az Ember!

V.

És látok! Látok a légen át,

Légen és zûrön és sötétségen át,

Káprázatokon és minden sokféleségen át,

És felcsatolja kagylós drótjait.

És minden ôrültségen át:

Látom, látom: az öklök szétsimulnak,

Szemkarikák, ajakráncok homlokbarázdák elsimulnak

Minden tisztátalan nem-ember hangok elcsitulnak:

Lám a Zengô Kagyló koszorúja alatt

Olyan testvér-egyforma minden arc!

Olyan szerelmes-egy zenébe öleli mind a milliószoregyet

A véghetetlen édes messzeségbôl

Belénk hullámzó Evangélium!


Éjjel a tengeren
Éjjel a tengeren	Sarlósboldogasszony (1928)
A tengeren a holdfény selyme zizzen,

Virraszt az ég ezernyi csillaga.

Örül a tenger és az éjszaka.

Fenn a födélen állok egymagamban,

És átremeg a vizek illata.

Ölel a tenger és az éjszaka.

Fanyar csókjával meglegyint a szellô,

Idegen mámor reszket rajtam át.

Érzem a tengert és az éjszakát.

Földtôl, hajótól, valóság porától

Lebbenô lelkem eltépte magát:

Szívom a tengert és az éjszakát.

Belesóhajtom lelkemet az éjbe,

Tengeranyám lágy hullámaiba,

Én, és a tenger és az éjszaka!

Belefürdöm a tengeréj szelébe,

És összebúg a hármas mély szava:

Én és a tenger és az éjszaka.

(A tengeren, Nápoly és Palermo közt)


A kis gomba dicsérete
A kis gomba dicsérete	Sarlósboldogasszony (1928)
Az erdô szempilláin dús cseppek ezre ül.

Egy kicsi gomba kandikál a nedves fû közül.

Mellette zúgva tombol el havasok patakja,

Nehéz sziklákat ostoroz türelmetlen haragja.

Fenn bújdosó sötét szelek vad titkot trombitálnak

A végtelenbe szökkenô imás fenyôsudárnak.

Villámmal vemhes fellegek, vén ördögflotta-gályák

Az ég vizét kormánytalan, cél nélkül úszdogálják.

Alattomos, búvó ködök lelesnek a tetôrül,

Sziklán a sas fészkébe bú, a völgy kutyája szûköl.

De itt a vén fenyô tövén a kicsi gomba áll,

A fû közül a fára fel nevetve kandikál.

Olyan picinyke, rózsaszín és puha és kerek:

Barázdás férfi oldalán így néz a kisgyerek.

Mohos gyökér közt megsimul páfrányos rejteken,

Bizalmasan és csendesen és engedelmesen.

Fenn végtelenbe zajlanak a szirti orgiák:

Itt csend van, illat és meleg: egy kis, kerek világ.

Meleg sugár hasítja szét a morgó felleget,

S egy kandikáló gomba-szem az égre fölnevet.

(Tömös)


A fenyôfa éneke
A fenyôfa éneke	Sarlósboldogasszony (1928)

Állok cseres hegyoldalon,

Magasba szúr örök dalom:

Föl, föl, föl, fölfelé!

Nem kell a völgyi szép meleg,

A tölgyek, bükkök és cserek:

Föl, föl, föl, fölfelé!

Hulljatok alsó ágaim,

Ne vonjátok le vágyaim.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Fussatok szét gyökereim,

Teljetek élô ereim.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Keményedjél hû derekam.

Tartani bírd templom-magam.

Föl, föl, föl, fölfelé!

Te lombosodjál koronám,

Vidd a magasba mély imám,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Évente új-új adorál

Zöldecske hármas gyertyaszál

Föl, föl, föl, fölfelé!

A kúszó templom egyre szebb,

Ez az imádság teljesebb.

Föl, föl, föl, fölfelé!

És egyre több karcsul elô

Iker-templom: testvér fenyô,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Ahol az élet idegen,

Aszályra perzselt köveken,

Föl, föl, föl, fölfelé!

Templomi zölddel fonjuk át

Pogány hegyormok homlokát,

Föl, föl, föl, fölfelé!

S megnyitja vén szemét a bérc.

És rajtunk át az égre néz,

Föl, föl, föl, fölfelé!

S az égnek úgy sikoltja át

A föld sóvárgó mély dalát,

Föl, föl, föl, fölfelé!


Árvák
Árvák	Sarlósboldogasszony (1928)

(Prohászka halálára, 1927. április 2.)

Testvéreim, akik árván maradtunk,

Bújjunk ma össze az üres lakásban,

Próbáljuk most nagyon szeretni egymást,

Mert nagyon-nagyon egyedül vagyunk.

Fogjuk meg egymás reszketô kezét,

Úgy nézzünk, nézzünk, még amíg lehet,

Nézzünk utána nagyságos Napunknak,

Amint száll, száll, mély bíborában égve,

A véghetetlen Óceán szívére.

Csodálatos, királyi alkonyat!

Hogy állt fölöttünk, óriás torony,

Hogy állt, mindvégig! Zengett a harang,

Nagy szívének kegyelmes nagyharangja,

És zengte, bongta mégegyszer belénk

Sikongó mély anyamadár-szerelmét,

S az Istenség öröklô titkait!

Hogy csengett rá föl boldog rezzenéssel

Aprócska ember-csengettyû szívünk!

Hogy állt fölöttünk, ég és föld között!

Nem is tudtuk, hogy a setét Követtel

Bírkózza harcát tûzhányó agyában.

S amíg a lángok végsô harca forrt,

A kráter izzó mélységeibôl

Új tûzigéket ragadott ki még.

És szórta, szórta lélek-pattanásig,

Csak szórta ránk a lángoló malasztot,

Míg egy utolsó áldásul ledôlt

Az Isten óriási tornya -- szépen,

Estében is töretlenül.

Ki méri meg a szörnyû szakadékot,

Amellyel fölszakadt a Tölgy kidôltén

És égre tátong a magyar sivány!

Ki nem veszített benne véreset?

Hol itt a szív, akit meg nem simított?

Hol ember-könny, amelyre csókja nem volt?

E bús magyar föld élô golfja volt ô:

Mind, mind melegszünk szíve melegén,

Ô van! Miénk is! Ismeretlenül is!'' --

Hánynak adott e gondolat az éjben

Embernek lenni, élni új erôt!

Ô itt az ihlet zengô ajkakon,

A gondolat az elmék tûzhelyén,

Fiatal izmok duzzadó zenéje,

Gyermekszemekben szûz mosoly dala,

És a magyar százezrek méhe mélyén

A fölvonagló lélek-öntudat.

Mint a Michelangelo Istene

Kinyújtott ujjal a nehéz napot:

A magyar lélek alvó glóbuszának

Ô rázta meg teremtô tengelyét,

Belôle forr itt, minden, ami élet,

Úgy szívjuk ôt, akár a levegôt.

Jóságos Isten, mi lesz ezután?

Te visszavetted a kegyes Napot:

Ki fog nekünk a télre fûteni?

Ó, Istenem, ha minden árva tudná,

Hogy árva lett, -- ha mind az unokák

Megsejtenék, hogy mért lobog setét

Keserû láng a vert apák szemében,

Amíg a Tûzfogatra fölsajognak,

Melyen a Pátriárka égre szállt:

Ó milyen sírás búgna föl e földön,

Milyen fekete felhôfakadásos,

Jajszó-villámos, lélekszakadásos,

Országraszóló magunksiratás!

Még ôk nem értik -- ó be jó nekik!

Még ôk nem értik -- ó milyen szegények!

Ó jertek, jertek, szegény gyermekek,

Akik értetlen, nagy, riadt szemekkel

Meredtek most az elnémult nagyok

Hervadt képére, elapadt szemére,

És félve jártok és lábujjhegyen

Kerülitek a halottas szobát --

Ó jertek, jertek, bújjunk össze mind

A szétzilált, a gazdátlan lakásban,

Hiszen ma mind, mind gyermekek vagyunk,

Megvert, elárvult koldusgyerekek!

Ó jertek, bújjunk össze melegen:

Bocsássuk le az ablak függönyét,

És oltsuk el a lármás lámpafényt!

Ne nézzen most szemünkbe, csak a mécs,

Amit még tegnap ô gyújtott nekünk.

A mécs, a mécs, az Isten-küldte mécs,

Amelybe mennybôl lángot ô hozott,

A drága mécs, mely mindenünk maradt,

Amelyben ô is, ô is ittmaradt!

Testvérek, óvjuk, óvjuk ezt a mécset,

Örökségünket, altató szelektôl,

Lehellettôl is, magunktól is óvjuk:

Nincs fény egyéb hetedhét éjszakában,

Nincs, nincs e hülô, dermedô világban

Kívüle láng, lélekmelengetô.

Itt gyertyát gyújthat minden, aki fél.

Errôl a tûzrôl, Isten úgy akarja,

Tüzet vehet még éji ôr kanóca,

Oltári mécses, drótos bányaláng,

Városi villany, tengerparti fárosz:

Itt szomjat olthat, ami fényre sír!

S mi, boldog árvák, választott virrasztók,

Kiknek kezére bízatott a mécs:

Csak nézzünk, nézzünk álmatlan tüzébe,

Végzet-nehéz nézéssel egyre nézzünk,

Amíg lángot vet szívünkön, szemünkön,

És fölkelvén, fölizzik homlokunkon

A Jel, és szétlobogjuk a tüzet

Szomjúhozó szegény testvéreinknek.


Hó a hegyeken
Hó a hegyeken	Sarlósboldogasszony (1928)
A nyár, a szénaillatos még itt aludt az este.

Reggelre már a hegyeket az ôszi hó megeste.

,,Hát ez a nyár is elrepült!'' -- hallom anyám szavát,

S rezzenve látom homlokán az élet-ôsz havát.

Ô rámnéz, s látom ajkain: imádkozik magában.

És dérbehajló homlokom végigsimítja lágyan.

(Tirol)


Angelus
Angelus	Sarlósboldogasszony (1928)
Erdô füvén fekszem hanyatt.

Jô lábhegyen az alkonyat.

Zsong, zsong a csend mély mámora.

Lebben az Isten fátyola.

A csend az ô szivén terem.

A csend az örök Szerelem,

A Lélek a vizek felett:

Egyetlen, áldott Felelet.

Ó mindent, mindent értek én,

Mióta ez a csend enyém.

Szívet nyit rám minden titok,

És mindenek nyelvén tudok.

Azóta hozzám szólanak

A füvek, fák és madarak.

Barátaim az állatok,

Zengnek a színek, illatok.

És mind oly boldogok vagyunk,

Hogy testvér-szóval szólhatunk.

Ó érteni, megérteni:

Mily édes, milyen isteni!

Megrezzen most egy vén csalán

Távol harangszó mély dalán,

Mely messze zsongja lombon át

Az esteli Úrangyalát.

Elhallgat minden itt körül,

Megáll a gyík, a szél elül,

És -- mindnyájunkért egymagán --

Ávéba kezd a csalogány.


Beethoven
Beethoven	Sarlósboldogasszony (1928)

Az elsô akkord búg a zongorán.

A húrok rejtett szíve szól...

Egy kezet érzek vállamon,

Bozontosan, kéken, parancsolón

Egy szempár mélyed a szemembe.

Szólít a Mester.

Mint távol emlék elfutó köde,

Úgy foszlik el köröttem

A szürke most... a szûk szoba...

Az álmos, tompa tengve-élet törpesége...

Itt állsz elôttem Óriás!,

Föld méhéig gyökérlô kôzet-lábaiddal,

Ércderékkal felbírkózkodol,

Tetôn, ködön, felhôkön át,

A gyötrelmes, teremtô végtelenbe.

Ó látom, látom a felhôk közül

Elôcsillanni véres ihletésben

Verejtékes, vajúdó homlokod,

Látom kinyúlni két titán karod:

A hangokat, a minden-hangokat,

A Zengô Mindent vágyol összefogni

Egy markolással, egy isten-marokkal.

Hallom, hallom: az erdô, a rét!...

Szellô-zilálta,

Madárka-szállta

Ember-nem-járta lombvilág.

Tél tovatûntén

Álmai szûntén

Ébred a tündér gyöngyvirág.

Csillog a harmat a páston,

Ríkatja a szöghajú pásztor

A csacska tilinkót.

Te hallod a lombot, a lángot, a sípot:

És mind magadba hívod

Szívedre szívod,

Búgó mélyedbe zuhintod.

Dübörög a föld,

Börtönök éjén csörren a lánc.

Öklök nyomakodnak elôre. Üvöltés.

Arcok, sipkák, lobogók, lobogók!

Részeg szuronyok sziszegik pirosodva: Szabadság!

Pirosan kel az égen a nap.

Fiatalság, mámor, erô!

Ifjak, katonák, milliók pattannak elô

Méhébôl az ifjú világnak.

Dagadó izmok riadó dala közt

Fölkent szuronyok csillámtüze közt:

Kel a Hôs, a Vezér; a Remény, a Jövô...

Hozsánna, Szabadság!

Hozsánna; Erô!

És csendet hallok, súlyos csendet,

A vérzô ember-éjszakát.

Fagyasztó ködben sóhajok kerengnek.

A föld szívén egy ismeretlen

Múlhatatlan, mérhetetlen

Sikoly nyög át.

Valami sír az ólom-ég alatt:

A maga-marcangoló akarat,

A vak Látó: az értelem,

Az örökégô, magatépô szerelem,

A múlhatatlan és élhetetlen,

Érthetetlen gyötrelem:

Az Édenébôl számkiûzött,

Ég-föld között karóra tûzött

Vijjogó, vérzô, keserû

Királyi keselyû:

Az Ember sír a lét fölött.

És minden jaj benned süvölt.

És az éjek elsimulnak,

Hajnal ébred, új-vidám.

Friss rögén a pernye múltnak

Áll a torzonborz titán.

Visszazsongul minden átok,

Minden lázadó sikoly,

Zûr-szivébôl új világok

Szûzi lángja csillagol.

Zeng a titkos istenóra,

Törve minden ôs pecsét.

Szenvedôre, lázadóra

Rásimul a békeség.

Mámor-álmok tornyosulnak

Túl a tompa föld-körön,

Áldva légy, Elysiumnak

Szûz leánya, szent Öröm!

Beléd, beléd

Omolva zeng a lét,

A minden hangok küzdenek feléd.

Ó hallom, hallom én is rajtad át

A milliószor-egy emberzenét!


Alm
Alm	Sarlósboldogasszony (1928)
A havasok, mint dóm-pillérek állnak.

Alkony rózsállik az Ahorn-tetôn.

Lejjebb borókabokrok, térdelôn,

És fenyvesek fölnyúltan adorálnak.

Körötte vén fenyôgerenda-háznak

Busa-homlokú, nehéz tehenek

Kövér gyepen némán kérôdzenek.

S a vajverô legények dudolásznak.

Fehérfogú, bajuszos ajkukon

Tájszó vadméze csurran vastagon,

Amíg a forró tejlepényre várnak.

A fáradt nap, amint a mélybe tûnik,

Még megcsókolja ájtatos betûit

A kormos Gáspár-Menyhért-Boldizsárnak.

(Tirol)


Gyerekek az utcán
Gyerekek az utcán	Sarlósboldogasszony (1928)
Szennyes falak, csatakos utca,

Március vége, kültelek.

A járda szélén víg zsivajjal

Rongyból spárgált ökölnyi göngyöt

Izzadtan rugdos egy sereg

Botlábú, vézna kisgyerek.

Bádogkürtôk és tûzfalak közt

Átsurran egy-egy pillanatra

Egy útjavesztett napsugár,

Szökdécselô aszfaltbogárkák

Rajára le-lekandikál,

S egy más világról muzsikál.

Muzsikál szöcskés réti fûrôl,

Szamócás erdôt emleget,

Ribiszkés, almás kerteket,

Csengôs csikót, bocit, báránykát,

És kislibák és kiskutyák közt

Sok barna boldog gyermeket.

Ó mennyi futkos pilleûzô,

Métás, pilinckés víg gyerek!

És birkózik és hempereg.

Mezitláb járnak puha fûben,

Fehér szalonnát falatoznak

És kakastejes kenyeret.

Zeng, zeng a jövevény sugárka,

Életpirosan, melegen.

De ôk lihegve kiabálnak,

Rongyoska lábuk rugdalózik.

A szennykimarta köveken:

Nekik a nóta idegen.

A járdán túl egy kapumélyben

A Jézus Krisztus áll fehérben.

Az egyik szeme mosolyog,

A másik sírva nézi ôket,

S testén megindul mind az öt seb.

S a kôre könny és vér csorog.


Könnyek
Könnyek	Sarlósboldogasszony (1928)
Mit tudtok ti a könnyrôl, könnyesszavú testvérek,

Mit tudtok fájdalomról, szegény testvéreim,

Kik halk panasszal jártok az est ösvényein,

És sápadt ajkatokról mindegyre sír az élet.

Jártok a fájó ködben, a síró víz fölött,

Úttalan elbúsultak, szegény árvák, kivertek.

S törékeny, lágy rímekkel, halk szóval énekeltek

Vért, vágyat és halált és keserû ködöt.

És mindig egy az ének, ami a halk húron szól,

Unt könnyek csurranása a lankadt, nyûtt dalon:

Apróka magatokról, apróka fájdalom.

Mit tudtok ti, testvérek, ama szent Fájdalomról!

A diadalmas könnyrôl, a tûzzel lobogó

Ujjongó fájdalomról, mely úgy száll homlokodra,

Mint gyôztes csatatéren haldokló harcosokra

Izzó és néma csókkal a gyôztes lobogó!

Daloltátok-e már ama nehéz tüzeknek

Mélyében Dániel hármának himnuszát?

A csontig-égô tûzben, mely a velôkbe vág,

Az élô tûz tavában, hol a lelkek születnek?

Mert bizony mondom nektek: ott, ama tûz megett,

Ott kezdôdik az Ember. S ha nem jártuk a lángot:

Maradunk egytôl-egyig csúf, éhes kis falánkok,

Nyafogó és játékos és durcás gyermekek.

Sírunk, mert megégettük gyámoltalan kezünket,

Mikor a tûzbe kaptunk (mert fényes és piros),

Mert kést csentünk a polcról, és azt mondták: tilos!

Mert a szigorú Mester az ujjunkra legyintett.

És toporzékolunk és keserûn, magunk,

Kiszaladunk a kertbe, vagy a sarokba állunk,

És megvetjük az ételt, szólongatjuk halálunk,

S azt hisszük: üldözött félistenek vagyunk.

Ott, messze, túlsó partján a súlyos tûzözönnek,

Az édes és halálos káprázatok megett,

Ahol látjuk magunkat, s látjuk a lelkeket:

Ott mélyekbôl születnek forró, szent férfikönnyek.

Ott, ott sirathatod az élô holtakat,

Az elbukott teremtést, a lelkek zuhogását.

Ott, ott hullathatod a Krisztus könnye mását,

Aki érted szorong az Olajfák alatt.


Bûbáj
Bûbáj	Sarlósboldogasszony (1928)
I.

Fekszem hanyatt az élô szônyegen,

A tölgyek áldott barna hûvösén,

És rám borul az erdei varázs.

Eperlevél-ágy megsimul alám,

Fölém hajol karcsú harangvirág,

S a szomszéd tisztás lelkemig lehelli

Kakukfüves, verbénás illatát.

Zsongó szellô megtölti lelkemet

A rengeteg dús, férfias lehével,

Nyílt ajkaim isszák a bûvölést.

Lombon, virágon, ágon, illaton:

Zsong, árad, omlik ôs emlékezés.

Ó értek, értek minden ôs mesét!

Testvéreim az ôsi istenek!

Mi surran ott a roppanó galyak közt?

Riadtka gyík rezzent iramlani?

Vagy tán a kecskelábú sipos isten

Illeg felém baráti szökdeléssel?

Mi csillog ott a sûrûbôl fehéren?

Nyír karcsú törzse? vagy pajkos, kecses

Fehérlábú driádok lejtenek

Erdei táncot csókos zöld sugáron?

Ó hallom, hallom a Pán-síp dalát!

Szívom az erdô boldog mámorát!

II.

Övé vagyok, az erdôé vagyok!

Csak heverek az élô szônyegen,

Csak heverek, én, virágos faág.

Érzem, hogy nyúlik szét az anyaföld

Meleg szívébe dús gyökérzetem.

A termô jó sötétbe száz eremmel

Hogy ágazok, hogy mélyedek belé!

Jaj! lenni, lenni, gyökerezni jó!

Jaj, nôni, nôni, sarjadozni édes!

Hogy árad bennem zamatos erôvel

Az élô nedvek boldog kördala!

Dús ágaim melegen szétölelnek,

Trillázva zöldel minden levelecském.

Úgy állok itt, én, tölgyfa, boldogan,

Karcsún, keményen, szálegyenesen.

Föl, fölfelé, az ég felé török,

Mely kék mosollyal énekel fölöttem,

S ád lágy napot és ád kövér esôt.

És körülöttem boldog simulással

Testvér-ezernyi lombos társaim,

És általjár s csókjával egybecsókol

A magasság szellôlehellete.

És ágak, erek, szárak ezrein,

És búgó lombok tenger-orgonáján

A Földanya sugallja ég felé

A Hatnap mély, rejtelmes énekét.

(Bakonysárkány)


Lámpák
Lámpák	Sarlósboldogasszony (1928)

Fanyar ködben, december éjszakában

Szaporázgattam fázó léptemet.

S valahol egy ötödik emelet

Esôtôl csapzott apró ablakában

Kigyúlt a sárga villany hirtelen,

(Lélek, akit az éjfél élni oldott.)

És halkan, halkan utánam sikoltott:

Testvér, ne menj el! Maradj itt velem!

Megállok. Rozzant kisember-kaszárnya,

Lomhán elôttem felnyújtózkodik.

És most egy lámpa, immár második,

Aztán megint egy, mintha engem várna,

Kigyullad és a szívemen kopog.

S míg sír a köd, és sír a járda mocska,

A három árva lámpás ablakocska

Zsongó szívemben félénk dalba fog.

És szálló lelkem föl, hozzájuk, érez.

Padláskamra. Szegényszag. Félhomály.

A lepedôtlen ágy a zugban áll.

Egy csíkos párna, verejtékes, véres,

És egy kiszolgált, vén bakaköpeny,

Két bütykös lábfej, egy kísértet arca,

És sípol szörnyû köhögése karca,

S dörömböl fojtogatva mellemen.

Ó jaj! Tovább! A másik kamra hí most.

Kis ágynál látok fiatal anyát.

Az éji szekrény hangos villanyát

Halkítja kékre gondos, lágy papiros.

Az ágyon egy kis gömbölyû gyerek,

Arcán nevet az angyalok aranyja,

S oly máriás mosollyal nézi anyja,

Hogy engem is elönt a jó meleg.

Tovább! Harmadik ablak mélye tágul.

Bozontos fej, halom papír felett,

Szemében láz, szájában cigarett.

Tovább! Csilláros szalon ablakábul

Szakállas férfi néz a semmibe.

Tovább, tovább! Egy kisírtszemû lányka

Tükör elôtt. A szesz boszorkalángja

Mellette alattomosan libeg.

S látom, hogy lobban százezernyi villany.

Kigyúlnak, élnek mind az ablakok.

És minden ablak új sorsot sajog,

S mögüle más-más élet titka csillan.

Minden lámpácska egy-egy zárt világ.

Forog a föld a zordon éjszakában:

És petty-egymáson, mégis mind magában,

Millió fénycsepp ég felé kiált.

Égô lámpások, szívek fölsajognak

A csillagokhoz, s csillagokon át

Ahhoz, aki az éjre napot ád,

És szívet tár az ezeregy titoknak.

S villanyos szívem, véres-mély rokon

Minden lámpával, felgyúl zsongadozva,

S az ezerhangú emberszív-zsolozsma

Egy hangba reszket élô húromon.


Szobor
Szobor	Sarlósboldogasszony (1928)

Szoborrá kalapálom, tiszta márvány

Érzéketlen testévé titkotok,

Ti forró könnyek, -- kôvé fagyjatok!

Ó Teremtés megváltó láza, szállj rám!

Szobor legyen belôlük, néma bálvány,

Melynek szívében élet nem dobog,

De mély szemébôl a nagy csarnokot

Befényli titkos drágakô-szivárvány.

Itt állj, szobor, fájdalmam templom-árnyán,

Itt állj, szonett, sugárzó, tiszta márvány,

S lettednek izzó titkát elfedezd.

Ne hallja senki és ne tudja senki:

Mikor a csarnok mélyén éjjelenkint

Az árva márvány halkan sírni kezd.


Mondtam magamban
Mondtam magamban	Sarlósboldogasszony (1928)
Mondtam magamban -- s megfagyott

Meleg futtába vérem,

S a verejték végigcsapott

Az arcomon fehéren --

Mondtam magamban: jaj, be jaj

Ember kezébe esni,

Emberszeszély, csúf törpe-faj

Szemöldökére lesni.

Be szomorú, be keserû,

Úgy lenni, mint a labda:

Gyerek kezére kényszerû

Játékul odadobva.

És mondtam rögtön, -- s melegen

Új dalra kelt a vérem --:

Ó én szegény bolond szivem,

Nem mersz-e nézni mélyen?

Hát ki parancsol teneked?

Rossz emberkék-e vajjon?

Ki küld angyalt és férgeket,

Hogy tégedet sugalljon?

A mécsesed most hol marad?

Vagy hitvány kósza láng-é?

Hát van-e itten akarat

Más, mint a Miatyánké?

Emberkék, furcsa kis-nagyok,

Fontoskodó pojácák:

Akaratát (akaratod!)

Az ô jelére játsszák.

Szeles fiú, bolond szívem,

Csitulj hát bölcsen, szépen,

Simulj meg engedelmesen

Atyád meleg kezében.


Havasi pihenô
Havasi pihenô	Sarlósboldogasszony (1928)
Alpesi kunyhó, kövi fészek.

Megpihenek és visszanézek.

A völgyön könnyû ködlepel.

Ma reggel onnan jöttem el.

A házikók a völgy szívében,

Akár egy távoli mesében,

A ködön át piroslanak,

És fel-felcsillog a patak.

Amott a völgy apró vasútja

Kis pályáját sikítva futja.

Elnézem, és azt gondolom:

Játékvasút kis asztalon.

Csak nézem, nézem félig-ébren,

És hallgatom a déli szélben

Hozzámmosódó völgy dalát,

A felcsengô Úrangyalát.

És hallom, hogy sóhajt utánam

Déli harangszó bánatában,

Ó hallom (és hallgatni fáj)

A templom és a völgyi táj.

Szép völgyi táj, amerre jöttem,

Hogy elmaradsz te is mögöttem!

Piros tetôk és zöld torony:

Gyerekkorom, ifjúkorom.

Játszottam és dalolva régen

Gyepes, gyümölcsös völgyi réten.

Száll, mint a szél az ifjúság!...

Hegyeket hágjon férfiláb!

Serkenj szívem, ernyeszt az álom!

Pilledt pilláim tágra tárom.

A hókendôs Gerlost lesem:

Magasba nézzen férfiszem!

Már hallom, hallom talpig-ébren

A gleccser-fútta fenti szélben

A fenyves gót hajóin át

A havasok harangszavát.

(Tirol)


Kilenc gödör
Kilenc gödör	Sarlósboldogasszony (1928)
Ez itt a csatatér.

Kilenc apró gödör. Csak annyi,

Hogy egy embertest belefér,

Megy egy kifáradt puskacsô.

Amott a gránáttölcsér holt tava.

Testvéreim, ez a hely temetô.

Itt vér omolt és emberek omoltak,

És fölöttük a szabadult pokolnak

Ördögei jártak parázna táncot.

Testvérek, mondjunk el egy miatyánkot.

Kilenc gödörben kilenc fácska ül,

Kilenc kis cserfasarj. Fiatalon

Mosolyognak a hant és fû közül.

Olyan üdék és olyan szomorúk!

Porló szíveken élô koszorúk.

Fûben és fában suhog a halál.

De virraszt az örökzöld becsület,

És csorognak az örök kútfejek.


Hová rohantok?
Hová rohantok?	Sarlósboldogasszony (1928)
(Horatius VII. epodosa)

Hová rohantok, jaj hová, gonosztevôk?

    Mért vontok újra kardokat?

Latin vérbôl hát most se folyt ki még elég

    Mezôkön és a tengeren?

Ó nem hogy tûzzel vesse szét latin erô

    Kaján Karthágó tornyait,

Nem, hogy meghajtsa végre a nyakas britannt

    Láncok között a Szent Úton:

Tennen hazátok ellen, mint a pártusok

    Emeltek öngyilkos kezet!

Oroszlánok közt, tigrisek közt sincsen ez:

    Önnön fajára egy se bôsz.

Mi ez? Ôrültség? Vakság? Vagy felsôbb erô?

    Vagy bûnötök? Feleljetek!

Hallgatnak. Arcukon halotti sápadás,

    A rémült lélek dermedez.

Keserû végzés ûzi jaj! a rómait:

    A testvérgyilkos ôsi bûn.

E földet Remus tiszta vére verte meg,

    Rajtunk a vérnek átka ül.

(Budapest, 1921. október 23, éjjel)


A pátriárka
A pátriárka	Sarlósboldogasszony (1928)
(Zimányi Gyula ezüstmiséjére)

Mikor a régi pátriárka

Súlyos karját az égre tárta

S a füstölgô oltárra lépett,

Hogy áldozzon az Úr elôtt:

Eljöttek mind a vére-népek,

A messze-messze legelôk

Kövér juhait terelôk,

A fiak és az unokák,

Harmadik ízig és tovább,

S úgy álltak ott az ôsz körül,

Imádkozván egy-emberül:

Az égiek hogy elfogadják

A pátriárka áldozatját.

Így sereglünk mi is elébed,

Szívedrôl széledt tarka néped,

Felnôtt fiak és unokák.

Jövünk szentséges áhitatban:

Köszönteni az áldozatban

A törzs atyját és látnokát,

Ki Mózesként mutat föl egyre

A törvény-termô Sina hegyre,

Kinek szemétôl szíven illet

A Lélek-adta régi ihlet,

S az oltártûzhöz visszahúz,

Ahol szikráin tûz-igédnek

Kigyúlt nekünk a nagy szövétnek:

Az élô Kalazancius.

Kigyúlt a láng és tündököl,

Virraszt fölöttünk messzirôl.

Ösvény ha kétes, út ha sáros,

Ha tán botorkán lép a láb:

Ragyog a tiszta, régi fárosz,

Az igazító fénynyaláb.

Te állsz a küzdô Rend felett,

Mint élô lelkiösmeret.

A Rendnek érverése vagy,

Mely a nagy testet élni rázza:

A bíbor ösztön áradása,

A sajgó szív, az éber agy, --

S amely belénk lángot vetett:

A mindhalálig tenni késztô,

A mindnyájunkért elemésztô

Megnyughatatlan szeretet,

A keltô, tartó, szentelô,

Centrumbahúzó szent erô.

S most, ünnepén a szent kehelynek,

Koronád alá seregelnek

Töved lemetszett vesszei:

Belôled ojtott lombjuk ágát,

Dús életed élô virágát

Mohos tövedbe hinteni.

És imádkozni egybezengô

Hittel az oltár rejtekén,

Hogy sarjadjon arany jövendô

Szántásod mély verejtekén.

Lássa fejünkön látnok elméd

Az örvendô Isten kegyelmét

Végigcsorogni melegen,

A kegyelmes kezek csodáit,

S unokáidnak unokáit

A kalazanti kerteken.


A Ziller litániája
A Ziller litániája	Sarlósboldogasszony (1928)
I.

Ziller, szilaj gleccserfolyó, vad szürke ár.

Szirtrôl szakadt kövek között zuhanva jár,

És jéghideg litániákat intonál.

Hány kis patak futkos feléje gyermekül!

Lohol a Ziller, míg az Innben elmerül,

Zuhog az Inn, amíg a vén Dunába dûl,

És hömpölyögve tengerekbe semmisül.

Mogorva, vén hegyek falkája fölmered,

Izzadtan másznak hátizsákos emberek,

És visszamásznak és a földbe fekszenek.

Nyújtózkodnak hideg-szürkén a gleccserek,

Ásít a hegy és ácsorog és didereg.

Kövön ülök s a szürke habba hallgatok.

S te sóhajtasz, ki balga versem olvasod.

Kerengenek kegyetlenül a kis napok,

És unokád forgatja egykor e lapot,

És más poéta hallgat akkor új habot,

És minden hegyek állanak

És minden vizek szállanak

És serken és leszáll a nap:

Halálos-ikrek mindörökké a tegnapok és holnapok.

II.

Ilyen sötét litániát

Morzsolt a Ziller morcosan

Egy ködös délutánon át.

De jött a napfény pajkosan,

És minden fojtó felhôtorlatot

Silány rongyokra szaggatott.

És ugyan mit gondolhatott

A fürge pisztráng,

Mely ott szökell a víz alatt?

És az a kislány,

Aki a réten sikongva szalad?

(A hajában piros szalag!)

És az a kékszemû legény,

Aki kaszával jön felém

És mosolyogva rámköszön?

És az a férfi odafönn

A meredek Gerlos-kövön?

Most rakta meg tüzét a sziklaháton

És összefont karokkal áll,

És eltekint a hangyaboly világon,

Mint egy király.

(Tirol)


Roma aeterna
Roma aeterna	Sarlósboldogasszony (1928)

(Róma, Anno Santo)

Kábultan állok ájtatos-magamban

A Péter-egyház roppant homlokán.

Körül a város barokk szarkofágja,

S nagyságos romjait elémbe tárja

Az ôsi Urbs, az alvó szent pogány.

Magam vagyok. Rám száll a déli csend,

Ezredes szellô lobban homlokomra,

Körül a márvány csillog és remeg.

S valami vonja, vonja lelkemet

A fejedelmi Capitoliumra.

Érctôl, aranytól szikrázik a Szent Út,

Triumphe! -- zúg százezrek ajakán.

A kô is zeng az úrság mámorától.

Koszorús fejjel Caesar Imperator

Vasban és gôgben áll a quadrigán.

Jönnek a gyôzô gallus légiók,

Négy világ kincse, vége-láthatatlan,

Foglyok, numidák, svévek, pártusok...

S Caesar fülébe zord lictor susog:

Eszedbe jusson: nem vagy halhatatlan!

Porfátyol lebben. Szürke szemfedôje

Besírja a Forum szentélyeit.

Kövén kérôdzik birkák bamba nyája,

S a szôrös barbár harci paripája

Templomok roskadt lépcsein nyerít.

És jönnek, jönnek négy széltáj felôl:

Ijjak és zászlók, kardok és keresztek,

Gallok, germánok, mórok, spanyolok,

Ostor Attilák, kegyes Károlyok:

Minden nagy álom Róma felé reszket.

És jönnek, jönnek a szellem-királyok,

Szomjuhozván az egy harmóniát.

E köveket tán Zrínyi sarka érte,

És elmerengvén kéklô tenger-égre

Itt látta Goethe Iphigeniát.

Énekszó kél. A térre villanok:

Mint szív felé a nagy test fürge vére,

Zarándok ezrek sûrû raja húz

Az óriás tér márványkoszorús,

Négy öleléssel ölelô szívére.

És hallom együtt a csizmás magyarral

Az autós angolt, göndör szerecsent,

Egy ajka-szíve németnek, japánnak:

A világok egyetlen Krisztusának

Örök dalában minden egybezeng.

És én tudom: a két Amerikán

Új Róma-vágyók lépnek most hajóra,

S Grönland haván s a sárga fal megett

A Város nyelvén áldoz serleget

És idesóhajt százszor minden óra.

Rómába hajlik mindig minden ösvény.

Itt, itt a régi ,,világ-köldöke'',

Itt, itt a minden-istenek lakása,

Itt mozdul új-új kinyilatkozásra

Az Istenség örök szemöldöke.


A Dioskurok temploma
A Dioskurok temploma	Sarlósboldogasszony (1928)
(Róma, Fórum)

Az ezredek tiporta köveken,

A Fórum vadvirágos közepén,

Juturna loncos márványkútja mellett

Elmondhatatlan szomorú szépséggel

Emeli égnek koszorús fejét,

Márványkoszorús szûz görög fejét,

A Dioskurok porló templomának

Örökéletû három oszlopa.

Körül a Fórum tiszteletes arcán

A múlás halk szépsége ünnepel.

Cézár lépcsôin hervadt koszorúk.

Ódákat ír az alkonyati napfény

Nagy Konstantin roppant kôboltjain.

A Vesta-szüzek fehér udvarán

Piros tûzrózsák hangosan feselnek.

Egy szöghajú olasz színészleány

Lobbanó szemmel, dallamos kezekkel,

A régi Rostrán új verset szaval.

A Basilica Julia tövében,

A praetorok kijárta tömbökön

Piros sipkás kislányok kergetôznek.

S a Palatinus márványlabirintján,

A rózsás-véres Cézár-orgiáknak

Egymásbaomlott falai fölött

Citrom-, narancsfa-, kaktusz-, pálmakertek

Lehelik égnek boldog ifjúságban

Az új tenyészet ujjongó dalát.

És napsugár és zsendülés között

Mereven, némán áll a három oszlop.

Nincsen köze a lármás környezettel,

Nincsen köze a mozgó, friss jelennel,

Csak áll s emeli -- három csendes Atlas, --

A régi szépség ittszakadt darabját,

A karcsú fríz görög virágait.

Virág nem éled nap-aszalt tövében,

Magas lábán nem kúszik új tavasz:

Mint hulló Cézár Brutus tôre láttán

Tógája leplét vonta homlokára:

A három oszlop koronás fejével

Oly néma gôggel burkolózik el

Szépséges és magányos bánatába.

És ez a bánat mégsem szomorú.

Messzirôl-jött, simogató szememnek,

Fenn a magasban, könnyû, mély mosollyal

A három oszlop halkan énekel:

Templom vagyok és szentség és örök.

Félisteneknek emberkéz emelt,

És emberkézzel Isten írt ide,

Hogy az idôben bizonyság legyek

Mindenrôl, ami gondolat és szépség

És végtelen és örökkévaló.

És én itt állok hármas homlokommal,

És nemet mondok a futó idônek,

Vétót vetek a porhanyó halálnak,

S a lábamnál hangyálló kicsinyek közt,

Az örök-egy élet-zajgáson át:

Az ezredeknek éneklem a Szépség

Örökkévaló hellén himnuszát.


Miserere
Miserere	Sarlósboldogasszony (1928)

Róma, Szent Péter, Nagypéntek. Palestrina Misereréje.

I.

Könyörülj rajtam Isten, a Te nagy irgalmasságod szerint

Könyörülj rajtam, könyörülô Isten,

Könyörülj, könyörülj!

Sikolt, sikolt az ének,

Beláthatatlan mélyrôl,

Feneketlen, kibírhatatlan

Mélyrôl sikolt,

Én elcsigázott életemnek

Korhadt fejfákkal tüskés,

Jószándék-magzatok hulláival betemetett

Feneketlenségébôl,

Bûneim tûzhányó temetôjébôl.

Könyörülj, könyörülj!

Nem látok mást, ha visszanézek életemre,

Csak a pusztulás utálatosságát

Állani a szent helyen:

Szentségeiddel ékesített

Szerelmes véred harmatával,

Kegyelmeid kifogyhatatlan

Csodáival dédelgetett,

Kezemre-bízott templomodnak

Megmarcangolt oltárait.

Könyörülj, könyörülj!

Mit mondjak érôt?

Kérjek? Kéretlenül is adtál,

És visszalöktem annyiszor kezed!

Imádjalak? Nem vétek-é,

Ha illetem csúf ajkammal neved?

Meaculpázzak? verjem a mellem?

Itt döngenek még roskadt boltozatján

A megcsúfolt, megtagadott

És elfelejtett régi mellverések.

Nincsen szóm immár semmi más:

Odaroskadva mindenestül

Megmorzsoló, mindenható,

Intézkedô akaratodnak

Irgalmasságos zsámolyára,

Ami él bennem, egy-sikoly:

Könyörületességednek sokasága szerint

Könyörülj, könyörülj, könyörülj!

II.

Te ellened vétkeztem egyedül

Te ellened vétkeztem egyedül.

Te ellened, más senki ellen. Szemrehányás

Egy marcangolja lelkemet:

A te halálig-véres Krisztus-arcod

Megöklözött szerelmes Istenem.

Mit tudják azt az emberek!

Eljönnek és azt mondják: jó vagyok.

És igen, igen, jó vagyok nekik,

Mert áldást hullatsz lépteim nyomán,

És édes ujjak, szók, szemek

Simogatnak és hálálkodnak

És zsolozsmáznak körülöttem.

És jó, hogy így van, jó nekik,

Mert minden szó, tekintet és imádság,

Amit mint egyház perselyébe

Hullat belém meleg kezük,

Eléd jut és érettük csörg imát.

Én nem vétettem ellenük:

Ügyefogyott szegény kutamból

Inniuk adtam szívesen.

Te ellened, jóságos Isten,

Te ellened vétkeztem egyedül.

Mit tudja más, hogy minden árva jóm,

Imádság, szándék, irgalom, áldozat,

Minden, ami jó bennem kivirágzott,

Mind, mind fölkel ma ellenem,

S bizonyságot tesz: bûneimmel

Testvér vádat tesz ellenem.

Minden gyümölcsöm, jó gyümölcsöm,

Panaszt virít és élô szemrehányást:

Hogy akart volna lenni jobb,

És lehetett volna igazabb,

És igazabban az enyém.

Mert oly kevés és oly szegény,

És olyan nyomorultul én

Mindvalamennyi jóm!

Ó rajtad termett minden jó gyümölcs:

Ami az enyém igazán,

Vad és fanyar mérges-bogyó.

És vétkeim fekete záporának

Setét vizétôl lucskosan

Állok és didergek elôtted,

Elôtted egyedül.

III.

Hints meg izsóppal s megtisztulok,

moss meg, és hónál hóbb fehér leszek

Kétségbeesett szomjúsággal

Szomjuhozom az egész-tisztaságot.

Én, aki láttam születni a hajnalt

S voltam heroldja hófehér ruhában,

És énekeltem virágos ajakkal

Az ébredô nap szûzpiros dalát,

És mégis alattomos ujjaimmal

Önnön gyertyáim oltogattam el.

De hidrává lett szívemben a hajnal,

Szûz homlokával újra-éledô

Minden halál után:

Mert nem halottak a halottak,

És minden áldott éjszakán

Koporsó-szívem tetszhalott ölérôl

Kísérteni sírásuk visszajár.

És én, üvöltô Tantalus,

Ajakig állván a fekete vízben

Az égre föltátongok szomjasan,

S minden inammal fölfelé feszülve

Harapni tudnám a fehér eget,

A tiszta levegôt,

A szûz napot.

Hints meg és moss meg, Isten engem,

Adj lelket újra szálegyeneset,

Egyenesítsd meg újra

Én tiszta-könnyû szép magamba,

Régi magamba visszasajgó,

Hozzádfehérlô lelkemet!

IV.

És nyisd meg Isten ajkamat

És nyisd meg Isten ajkamat.

Kit szólni küldtél és énekelni,

Megfojt a dermedt hallgatás.

És lelkem élô orgonáján

Csak akkor úr sugalmas ujjaim,

Ha minden billentyûm fehér.

Hét színben ég az én tüzem,

És minden élet-szín és élet-árnyék

Egymásba vibrál zengô lángjain:

De szivárványom hétszeres malasztja

Eggyé akar gyôzelmesedni

És lenni gazdag-egy: fehér.

Sugalló lélek, nyisd meg ajkamat:

Elrobbanásig dús mögötte

A visszafojtott forró, tiszta szó.

Akarok szólni, mindenekhez,

Sokan várják szegény szavam!

Testvér-igével megmutatni

A sivatag vad mélyeket,

Amiken végigvánszorogtam

Úgy megszaggatta, megkoptatta

Szép emberségem köntösét.

Szólni akarok: véreimnek

Ösvényes ujjat nyújtani,

Az útfelekre jelnek állani,

Kiáltani, kiáltani.

Az nem lehet, jaj nem szabad,

Hogy labirintos, kazamatás

Bürökvirágos útjaimnak

Ôk is végigverejtékezzék,

Végigvérezzék

Gyilokhegyes sok láblesô kövét.

Az nem lehet, nem, nem lehet,

Hogy meg ne lássa más,

Mindenki testvér meg ne lássa,

Amiket énnekem mutattál,

A lángoló látásokat,

A boldog, boldog titkokat!

Ó, lehetetlen, lehetetlen,

Hogy el ne riadjam, el ne sírjam,

El ne ujjongjam

A bennem búgó végtelent!

Nyisd, nyisd meg, Lélek, ajkamat,

Hogy szétkiáltsam mindenem,

Övék lehessen mindenem!

Hadd hozzam ôket templomodba,

Ifjan, fehéren, boldogan.

Isten-tükör szemük tüzébôl

Kelô tavasz töretlen arca

Hadd mosolyogjon ég felé.

S legyen elôtted drága lelkük,

Oltárfehérre mosdott két kezembôl,

Az épen-égô áldozat.


A római holdhoz
A római holdhoz	Sarlósboldogasszony (1928)
Róma felett kék-tenger éj,

Aranyhajó, a holdkaréj.

Állok didergôs éjidôn

A síma, néma háztetôn.

Körülsuhog nagy köpenyem,

Nemes birétum fejemen,

Kezemen zörgô olvasó,

Az ajkamon zsolozsmaszó.

De most a hold varázsa von,

S a holdat így szólongatom:

Te méla mécs imám felett,

Öreg barát, köszöntelek.

Két szarvad kétfelé mutat,

S én követem a két utat.

Az egyik ég felé suhint:

Ó, minden, minden arra int.

Tán odalel kis árva szóm,

Meleg még tôle olvasóm.

De most a másik szarvadon

Az éjszakot találgatom.

Fenn, éjszakon most zúg a szél,

Mutatja már fogát a tél.

De jó fészek a kicsi ház:

A kályhában piros parázs,

A tea lágyan duruzsol,

Sült krumpli hív a hamuból.

Az izzadt két ablak közül

Kövér szalonna is kerül.

(A Mári néni ölt minap:

,,Mondok, jó lesz az úrfinakl'')

S asztalhoz ülnek csendesen,

Az én négy szép legédesem.

S az elsô jó falat körül

A szó mindjárt reám kerül.

És meg se hûlt a tea még,

Elôkerül a könyv, a kép,

S fölé hajolva követik

Távoli lábam lépteit.

Aztán nyílik a zongora

És fölremeg Solvejg dala.

Zsong, zsong a gazdag, mély zene,

Mintha idáig zengene!

Ó, mintha most is hallanám

És melegedném dallamán.

Míg Róma holdját zengetem,

Lám szívem így melengetem!

S egy drága napra gondolok,

(Siettessétek angyalok!)

Amikor kisgyerek-fejem

Anyám ölébe ejthetem,

És elkezdem mesélni majd

(Mint vén hajós a régi bajt)

Hogy melegedtem egyszer én

Rómának ôszi éjjelén

Szent Pantaleon tetején.


Tengerparti ének
Tengerparti ének	Sarlósboldogasszony (1928)
A véghetetlen kék tükör

Komoly-nyugodtan tündököl.

Lelkem, a régi nyugtalan,

Rejtelmes arca tiszta kékén

Végigsuhan simulva, békén,

Határtalan, határtalan.

Nem állja röptét semmi gát,

Kibontja könnyû fény-magát.

Ezüst habokon búg elém

A végtelenség szûz zenéje,

S én szállok boldogan feléje

Az alkony szárnyas szekerén.

Nincs már nyugat és nincs kelet:

Határtalan vizek felett

Suhan a súlytalan fogat.

S miknek csak vágya játszik vélem:

Egy pillantás alatt elérem

A messze horizontokat.

Egy lebbenés és ott vagyok

Ahol a honni csillagok

Suttognak meghitten velem,

S lelkem elé szivárványozzák

Édeseim szerelmes arcát,

Akácvirágos estelen.

Tovább, tovább. És mély, komoly

Alattam a hullámmosoly,

Alul az örvény búg, dagad.

Aratásom delére látok:

Férfiakat, sok hû barátot,

Verejtékes szép harcokat.

Tovább, tovább. Új kép remeg,

Köröskörül csillagszemek,

Örök-mécs-lángok gyúlanak.

Titkos zsolozsmák hangja reszket

S egy óriás fehér keresztet

Imádnak rejtett sugarak.

És fönn és lenn kigyullad a

Csillagzsolozsmás éjszaka,

S a boldog mélybôl feldereng

Nagy kórusa a tengermélynek:

A titokzatos szféra-ének,

A véghetetlen tiszta csend.

(Taormina)


Alagút
Alagút	Sarlósboldogasszony (1928)
Erôlködik és liheg a vonat

A hosszú-hosszú alagút alatt.

Belül sötétség, aggó éjszaka;

A szén, a füst, az izzadság szaga

Átjár, lever, szorít és fojtogat.

És fölöttünk a szörnyû boltozat:

Kô, kô, kô, kô... ki tudja mekkora?

Szívtelen kövek végtelen sora.

S a levegôtlen, gyilkos éjszakában,

Vacogva, bújva, didergô-magában,

A kis vonat csak kínlódik tova.

Ülvén a kúszó hernyó vonaton,

Emberférgecske, ezt gondolgatom:

Lám, így futunk neki a semminek,

És így nyel el a néma hegytömeg.

És így fut lám a néma hegytömeg,

És minden földek és minden vizek,

S az anyaföld is így fut, így kering

Az ôsanya nap üteme szerint,

És a nagy nap is lejteni örül

Egy még anyább Nap ôs szíve körül:

A mindenség millió kis szívében,

Minden mozgások, minden ütemében

Egy ôsi Dallam mély törvénye ül.

S míg verejtékem kormosan csorog,

Én egyre a Dallamra gondolok.

Mert hasztalan a siket mély setét:

Hallom, hallom a dolgok ütemét!

Hallom a dalt és látom a kezet,

Mely a sötétbe kinyúl és vezet,

Hegy ölén sínylô kicsi vonatot,

Földet, napot és még nagyobb napot,

Érzem a napok középponti Napját,

Melybôl a dolgok a Dallamot kapják,

S melybôl én is egy kis szilánk vagyok.


Régimódi vers az isaszegi országútról
Régimódi vers az isaszegi országútról	Sarlósboldogasszony (1928)
Fut, fut velem a római vonat

Az éjben ködlô bús hegyek alatt.

Köröskörülem lágy-sebes zene,

Olasz beszéd mosolygó üteme.

S míg dalolnak a zengô kerekek,

Emlékek lágy esôje rámpereg.

Míg az országút nyújtózkodva, restül,

A dombokon velünk bicegve fut,

Emlékeken a lelkem szállni rezdül,

Országokon suhan a vágy keresztül:

S elôttem áll az isaszegi út.

Oly tiszta, élô szívemben a kép.

A hold ezüstje ömlik rajta szét,

És minden él és minden integet:

Látom a lankás bolgár-kerteket,

A fûszagú hullámos dombokat,

A messze-édes akáclombokat,

Emitt a tûnô pesti vonat illan

És szór a rétre csillagkoszorút,

Amott hét csillag: hét kis messze villany.

Ó, minden, minden a lelkembe villan,

Ó látlak, édes isaszegi út!

Csak robogjatok, hûvös kerekek:

Fognak, fognak a régi gyökerek.

Bokám ölelik élô fonalak,

És visszahívnak, visszavonzanak.

A világ körül keríthetsz övet:

Az anyarög sajgása elkövet.

Ó boldogok mi, kik ha menni szállunk,

A révbe gályánk mindig visszafut.

Nincs máshol életünk és nincs halálunk:

Élve vagy halva mindig visszajárunk

Öreg szívedre, isaszegi út.

Zörren az ablak, száguld a vonat,

Nekiszorítom halántékomat.

Szemem az éjben szertekóborol.

És messze-messze-messze valahol

Elomló halmok homlokára fent

Valami rózsás fényesség dereng.

Nem is tudom: Tán egy toszkáni város

Kerít az éjre villanykoszorút,

Vagy Pest lámpái fénye oly sugáros?

Vagy csak lelkemben ég a régi fárosz,

S te fénylesz benne, isaszegi út?...


Egy karéj fekete kenyeret -- Kenyérszegés
Kenyérszegés / Egy karéj fekete kenyeret	Fekete kenyér (1931)
Egy karéj fekete kenyeret

Szelnék elétek emberek.

Valamit adnék,

Valami meleget mutatnék:

Egy ember föltakart szivét.

Embernek ember: Úgy veszed a versem,

Ahogy született, suta-nyersen:

A szívembôl most bújt ki éppen,

Azon puhán és melegében,

Mint ért tojásból vaksi kis csibék.

Embernek ember. Mit tegyek? --:

Húrosan született a lelkem,

És nem lehet nem énekelnem,

S már nem tudok más éneket.

Egykor kiálltam házam kapujába

S a lobogó látásokat,

Amiket láttam az égboltra írtan

És szürke szívem hamujába,

Világ elé ujjongtam, sírtam,

És ittam boldogan a testvérhangokat:

Velem örültek, sírtak ezerek:

Szép, drága, testvér, választott sereg!

De hol a többi testvér milliom?

Az én versem nem gyémántbillikom,

De forrásvízzel csorduló tenyér.

Nem úri ínyeket csiklandni jöttem:

A szó, amit szólni születtem,

Mindenki-falatja, fekete kenyér.

De ki ügyel a dalra,

Aki a kor zakatát hallja?

És ének és ige mire jó,

Ha meg nem hallja a millió,

És nem lesz tôle különb a világ?

Mire itt, jámbor, a te muzsikád?

Szirtfokon állok,

Fölöttem mozdulatlan ideálok,

Átnapsugárzók századokon,

Mellettem egy marék rokon, --

És messze lenn

Eszeveszett atléta gyanánt

Rohan a világ új fények iránt.

És nincs a futásban értelem.

Mégis, mégis: amíg a lelkem jajdul,

A szívem, a szívem utánuk sajdul.

Mégis, mégis: szép ez az ôrült vágta

Az ismeretlen, égô pusztaságba.

Mégis: húz, húz közéjük valami:

Akarok utánuk kiáltani.

De boldog Isten, mit mondjak nekik?

Az igét, igémet kinevetik!

És mégis, enyém is ez az iramat!

Akarom, akarom: halljanak!

A szó lángnyelve kizúg belôlem,

Elperzseli az ajakamat.

Hát egyet mondok: magamat.

Nem mondok igent, nem mondok nemet:

Öletekbe dobom a szívemet.

Nincs benne semmi, csak szeretet,

Egyszerû, csendes, szürke szeretet.

Embernek ember szel itt kenyeret.

Kis szürke morzsák, kenyérszín szavak,

Csak menjetek,

Ne kérdezzetek, csak feleljetek!

Ne nézzétek, kit, csak öleljetek!

Ki tudja, szív még hány akad,

Aki megrezzen a testvéri szóra,

S egy félénk visszhang benne fölfakad,

És ráébred az örökkévalóra.


Ember -- Kenyérszegés
Kenyérszegés / Ember	Fekete kenyér (1931)

Embernek lenni!

Csak-embernek, semmi egyébnek,

De annak egésznek, épnek,

Föld-szülte földnek

És Isten-lehelte szépnek!

Lerázom magamról a port,

Amit a századok ajka rámlehelt,

Ledobom a palástot,

Amit a Hivatal rámtekert,

És az apostol köntösét is szétnyitom,

Amit szent ujjak fûztek össze vállamon:

Nézzétek, itt vagyok.

Lepletlenül, akár egy fiatal fûz a márciusi szélben,

Amit a földanya megformált a mélyben,

Amint elgondolt az Isten öröktôl való villanatában,

Fogantatásom titokzatos pillanatában:

Én, ember, egy a millióból.

Ne várjatok éntôlem prédikációt

És ódát és okoskodást ne várjatok:

Én azt beszélem, ami vagyok.

Apró vagyok, és nincsen bennem semmi jó:

És mégis, a gondolat, amely tagjaimat összetartja,

Öröktôl való.

Nyomorult vagyok: nincs magamtól semmim

Ami több lenne a pornál,

És mégis, úgy akarta az, aki formált:

Ami vagyok, örökkévaló.

Semmi vagyok, egy milliomod,

De minden, mert mindnyájatok.

Nézzétek, ezek az erek milyen kékek:

Akár a ti eretek!

És piros bennük és meleg a vér,

Mint bennetek.

Nézzétek ezt a szájat:

Kenyérre és csókra és szóra született,

Mint a tietek.

Ez a két szem nézni és nevetni szeret,

És látni tanult és sírni szokott,

Mint a ti szemetek,

És álmélkodik reggeltôl estig,

Mint ti és Plátó és a kisgyerekek.

Halljátok, a szívem hogy piheg?

Hallgassátok és megértitek,

Hiszen ô is, mint a ti szivetek,

Kilenc hónapon át pihegett

Egy édes anyának szíve megett,

És visszatér, mint ti visszatértek,

A földbe, amelybôl vétetett.

És ez a lélek, érzitek-é,

Hogy lüktet és ölel a lelketek felé?

Ó nézzetek belé!

Magát mutatja, egyet mutat:

De ebben az egyben a ti arcotokat.

Tükör módjára tükrözi hûn:

Benne az erény és benne a bûn,

És minden érzés benne van,

Ami csak bennetek megfogan,

S kimerhetetlen mélyébe lenn

Piheg a mindennapi rejtelem:

A közös, a közös Végtelen.


Megértettem, hogy kenyérnek születtem -- Kenyérszegés
Kenyérszegés / Megértettem, hogy kenyérnek születtem	Fekete kenyér (1931)

Van aki toronynak születik, és van aki remetének,

Van aki ôrlô szájnak, és van aki csemegének:

Engem magnak vetett a Magvetô,

És kenyérnek, annak is feketének.

Mintha csak játszani, bújtam elô

Meleg mélyedbôl, drága földem,

Kíváncsian, szelesen, zölden.

Babusgattak öreg barázdák,

Hízlalgattak kövér májusi pászták,

Éreztem a jó napsugarak csókját,

Míg körülem pitypalatty furulyáz,

És borzas szelek játszanak fogócskát.

Így nô ki nyurgán fiú és kalász.

És éreztem, amint a fürtös száron

Az Isten ujja végigsimogat,

S rámtelt a törvény: minden búzaszálon

Csak egy kalász marad.

És itt a pecsét is a szívemen:

A Szûz Mária áldott képét

Viseli minden búzaszem.

Aztán levágtak, a szérûbe hordtak,

Verejtes nyárban csépen meghadartak,

Malomba vittek ôrletôk,

Két kô között megtörtek ôk,

Azután sötét kamrába kerültem,

És megsüppedtem (puha liszt), és magamba merültem.

Aztán egy koporsószerû

Mély tekenôbe dobtak,

Két bütykös nagy tenyér belémmerült,

És nekifogtak:

És addig téptek, szaggattak, tepertek,

Öreg kovásszal úgy-úgy elkevertek,

Hogy sírtam, és a könnyeim cupogtak.

De addig nyúzott a két hadaró,

Míg elmúlt bennem minden savanyúság,

S nem állta görccsel rossz csomó

Tésztámnak tiszta belehúsát,

S igaz kenyér törvényeként

Színig dagadtam az edényt.

Úgy majd aztán a kemencébe raknak,

Míg porhanyó leszek és szép piros,

Meleg cipó, kívánatos.

Mert kínban kel meg a kenyér

Emberfalatnak.


Hát itt van, testvér -- Kenyérszegés
Kenyérszegés / Hát itt van, testvér	Fekete kenyér (1931)

Hát itt van, testvér, olvasd és szeresd,

Ha pihegni érzed a szó megett

A szívemet, a szívedet.

Olvasd, és ne keresd,

Hogy mi is ez a zengô mozaik.

Minô magból fogantatik

A vers, ki tudná azt megmondani?

Mondjuk, mert mondja bennünk valami.

Az énekelô énekel,

Mert ez a Kell.

A magot Mások vetik el.

És amikor az új bimbó kifeslett,

Csak néz, néz és álmélkodik az ember

Áhítattal és félelemmel,

Hogy amit érlelt anyaszerelemmel:

Ímhol, ez lett!

Hát itt van, nesztek.

Talán egy dalba menekült regény,

Talán egy tépett lap történelem.

Talán egy üvegszilánkon a fény,

Egy vízcsöppben a tenger,

Egy parányban a Kettôs Végtelen:

Az Isten és az ember.


Diákszakasz -- Mag és kalász / Édes Gödöllô
Elsô könyv: Mag és kalász / Elsô rész: Édes Gödöllô / Diákszakasz	Fekete kenyér (1931)

Ákáclombon, orgonákon,

Messze-kandi hintafákon,

Táncos mozdonyfüstön át:

Tornya tarka fejdíszében

Int a régi ház elébem

Híjja, húzza kisfiát.

Dér a kerten, csíp a reggel.

Táskarázó víg kezekkel

Indul két apró kamasz.

Dohog, prüszköl a vonat már:

Várja ôket, mint a kaptár,

Zümmögô diákszakasz.

Frissen azt az árva leckét!

Nosza, könyvek, füzetecskék,

Tollak, körzôk, léniák!

Latin, magyar, mértan, számtan:

Szedi begyre nekiszántan

Két mohó jeles diák.

Ül a tisztes iskolában,

Szûk tudomány karámjában

Két alvégi friss csikó.

A tudomány nincsen ingyen!

De a tarka tudás-kincsben

Mégis markolászni jó!

Hej de hogyha délre kondul,

És a szürke szorgalombul

Szét a falka, merre lát:

Megy a gôzös Gödöllôre,

-- Gödölyék a legelôre! --

Minekünk áll a világ!


Gödöllô -- Mag és kalász / Édes Gödöllô
Elsô könyv: Mag és kalász / Elsô rész: Édes Gödöllô / Gödöllô	Fekete kenyér (1931)

Édes Gödöllô! Tágas végtelenség!

Ti drága dombok, lombok, rétek, erdôk,

Nyulas mezôk, agancsos vadasok,

Királyi parkok, csordás majorok,

Kákabocikás, fûzfabús Malomtó,

Nefelejcses Rákos a kert alatt,

Gyíkos Fácános, titkos tilosok,

Kastély, kápolna, koronás fôoltár

(,,Nulli Sanctorum, Domino Sanctorum'')

Pirosgalléros ministráns-fiúk,

Vasárnap reggel: víg harangozás,

Gizella-fürdô, Önkéntes Tûzoltók

Szentistvánnapi vándor muzsikája,

Rabló-pandúr, méták, verekedések,

Gerely-duellum, csúzlik, nyíl-csaták,

Kavicsháborúk, úszóversenyek!

Ezüstérem! A juniorban nyertem!

Fejes vagy rúgás jobb-e startoláshoz?

De most lessük, lélegzetvisszafojtva,

Hogy karol már tizedszer oda-vissza

Hosszan elnyúló csillanó testével

A világbajnok Halmay!

Gyerünk kocsizni! Hol a kis fogat?

Elôre, jámbor Linda, lusta Sári,

Két vedlettszôrû, pislogó csacsi!

Gyerünk! No, igazán, indítsatok!

Ne bolondozz! Én hajtok! Nem adom!

Hajrá! Gyerünk!

                  A gyerekek kacagnak,

Még a kis Miklós is a Terka karján!

Jaj! Most! Vigyázz! jól fogd a szíjjakat!

Itt az erdôben vadkanok tanyáznak!

A télen is megugrasztotta egy

A Pista bácsit (Ô maga mesélte!)

Jaj! Linda! Most!... Kifordulunk!...

S az árokban, egymáson, össze-vissza,

Az öt testvér kacagva hempereg.

Az országúton, csak egy nénivel,

Maga sétál a feketenapernyôs,

Feketeruhás, kalapos királyné.

Olyan vékony és olyan szomorú!

Az ember szinte sírna, hogyha látja!

A Felsô-parkban vagy egy citrom-allé:

Nagy zöld kádakban furcsafürtû fák.

Azt mondják, a királyné itt szeret.

Én jobban szerettem a hattyúkat,

Amint úszkáltak a halastavon,

Karcsú, fehér, méltóságos nyakukkal.

De ez már rég volt: a halastavat

Kiszárították. Ó, hogy is tehették!

Az öreg király zöld vadászruhában

Ül a kocsin egy másik öregúrral.

(A toszkánai nagyherceg lehet:

Jóbarátom, a csendôr azt beszéli.)

De lám, mindjárt a második kocsin

Ott ül az öreg doktor: Thegze bácsi!

(Ugyan volna-e most is a zsebében

Aranypapíros lágy szaloncukor?)

Jaj, idenéz a Király! Int nekünk!

Haptákba állunk, úgy kiáltjuk: Éljen!

Majd este elfutunk az állomásra,

És megnézzük a sok szarvast meg ôzet,

Amiket lôttek: és majd ott hevernek

Véres homlokkal, olyan szomorúan!

Kirándulunk. Az isaszegi erdô.

A régi lomb Kossuth-nótát zsibong.

Minden bokor egy-egy csákós huszár.

Már megettük a vajaskenyerünket,

S hallgatjuk némán, kis hazafiak,

Hogy András bácsi, vén juhász, hogyan

Magyarázgatja, mint egy szép mesét:

,,Amarrul gyütt Damjánovics!''

(Csak otthon veszem észre, hogy a tôröm,

A drága, cifrán kifaragott tôröm,

Odamaradt az isaszegi fûben,

És meg nem kerül soha-soha többé!

Hét nap, hét éjjel sírok egyhuzamban,

Olyan nagyon szerencsétlen vagyok!)

Fiúk, holnap csatánk lesz! Igazi

A Pestiek, a nyaraló-fiúk,

Elkergettek a métázó helyünkrôl.

Pedig ôk még csak métázni se tudnak,

Csak rugdalódznak: valami bolond

Üres bôrlabdát rúgnak a bolondok!

De nem engedjük! Az a mi helyünk!

Azért, hogy ôk urak és pestiek,

Mi meg jobban csak mesztélábasok,

Azért az Alvég mégis a mienk!

Itt játszottunk már pendelyes korunkban!

Kotródjanak, ha jót akarnak, innen!

Megüzentem nekik a háborút.

Fiúk, két zsebbel gyûjtsünk kavicsot,

És csúzlival és nyíllal is lehet!

Az új fokost is kipróbálom holnap.

Hurrá! Ez egyszer igazi csatánk lesz!

Aki el nem jön, gyáva áruló!

És másnap egy kô gombócot dagasztott

A fejemen, és gyôztek az urak,

Mert a mamákat hívták ellenünk.

És megfutott az alvégi sereg,

És most csak nézzük búsan, messzirôl,

Hogy játszanak a matrózblúzosok.

Besnyôi búcsú. Sok mézeskalács

És tarka bot. Komoly prosecciók,

Templomi zászlók, tarka bucsusok,

(Jönnek, dalolva, tegnap óta, Vácról!)

Olvasós nénik, nagy-pápaszemes

Elôénekes jámbor öregek,

Legények, lányok, lacipecsenyék,

A Neszvedánál vaj, szalámi, szóda,

Zöld dinnyehéj a szekerek alatt.

Estére szét a templom oldalában

Ezer kis csillag-gyertya fénye gyullad,

S a Grassalkovich-kriptaköveken

Titokzatosan búg ezernyi szájon

Az éjszakában: Egek ékessége!...

Öt szomjas érzék néz a végtelenbe,

A gödöllôi dajka végtelenbe,

És szívja, szívja, feneketlen szomjjal,

És test és lélek minden pórusával

Hangok, illatok, színek miriádját.

És gombolyítja: gondolatnak,

És fonogatja: képzeletnek,

Szabdalja: tettnek, mindennek, világnak.

S már szülemlik a titokzatos Én,

És csírázik a csodálatos ritmus,

Fogantatik a kettôs végtelen.


Nagymama -- Mag és kalász / Édes Gödöllô
Elsô könyv: Mag és kalász / Elsô rész: Édes Gödöllô / Nagymama	Fekete kenyér (1931)

Ott látom ülni csipkés ablakában.

Édes sültalma-illat lengi át

A kályháról a tiszta kis szobát.

Táncol kezén öt karcsú tû vidáman.

Nagy ókulája kifelé tekint,

Mert a kertajtó csattan odakint:

S nekipirulva hógolyó-csatában,

(Lármás kutyuskák, egy a más nyomában),

Jönnek a lesett unokák.


Apám -- Mag és kalász / Édes Gödöllô
Elsô könyv: Mag és kalász / Elsô rész: Édes Gödöllô / Apám	Fekete kenyér (1931)
Apám. Két szikra szem. Nagy, tiszta homlok.

Úgy áll elôttem, mint egy óriás:

Egyszerre vonz és apróvá aláz,

Néhanap szinte lába elé omlok.

Úgy néz, akár egy római szenátor.

És én tudom: ha megaláztatik

Az igazság, ô nem lesz második,

És haláláig verekedni bátor.

Haragos hangon diktál a segédnek.

Most cikket ír. Borzongva hallgatom

A sok latin szót és büszkén tudom:

Holnap a nagyok mind errôl beszélnek.

Rettegve nézek csillogó szemébe.

Tudom: ô védi a szegényeket,

És hátamögött sok nagy úr nevet,

De hízeleg mindenki a szemébe.

És néha, csendes ôszi este, ketten

Sétálgatunk a kerti fák között,

Beszélgetünk, és érzem, hogy növök,

És hogy tágul a mindenség köröttem.

Elment. A tornyos ház is másoké lett.

De sokszor hallom, hogyha egymagam

Ott járok olykor este: ,,Kisfiam,

Az igazság erôsebb, mint az élet.''


Anyukám -- Mag és kalász / Édes Gödöllô
Elsô könyv: Mag és kalász / Elsô rész: Édes Gödöllô / Anyukám	Fekete kenyér (1931)

  A sárkányfejes régi lámpa

  Kigyúlt a nagy asztal felett.

  Anyám fáradt kezébe varrás,

  Elôttem kusza füzetek.

Anyukám, én valamit kérdezek,

Most, hogy alusznak mind a gyerekek.

Én már nagy vagyok, ôk még kicsinyek.

Tudom, árvák és szegények vagyunk,

Ilyen nagy házban nem is lakhatunk,

És sorban, lassan mindent eladunk.

Tudom, másképp lesz minden ezután.

Hogy is lesz most már, édes anyukám?

-- Majd megsegít az Isten, kisfiam!

  Tél van. A kis-házban lakunk.

  Kint megfagy az emberlehellet.

  Megjött anyám. Ketten vagyunk.

  Úgy didereg a kályha mellett!

Tudom, bátor vagy és erôs, anyám:

Ó, emlékszem, hány nehéz éjszakán

Virrasztottál az ágyam oldalán,

És néha csodát teszel, és varázst,

S majdnem megverted egyszer a vadászt,

Mikor a Miklóst bántotta, -- de lásd,

Azért így mégis csak nem élhetünk!

Minekünk megvan mindig mindenünk,

Te meg napestig, -- Isten tudja, hol? --

Csak lótsz és futsz és egyre dolgozol,

És egyre sápadsz és soványodol.

Hová jutunk így anyukám, hová?

Itt hagysz te is, ha így megy ez soká!

-- Majd megsegít az Isten, kisfiam!

  Járunk az Isaszegi úton,

  Szénát lehel a levegô.

  Mögöttünk mosolyog a múlt,

  Elôttem dalol a jövô.

Anyuka, meglásd, én költô leszek,

Nagy költô, mint a régi váteszek!

Akarok tudni, tanulni, sokat,

Segíteni az elhagyottakat,

Dolgozni, mint te, éjszakákon át:

Dicsôvé tenni a magyar hazát.

És hogy engem is mind szeressenek,

Mint téged, anyukám, az emberek,

És úgy elmondják minden bajukat.

Mondd, anyukám, melyik a hasznosabb:

Az író, vagy az ügyvéd, vagy a pap?

Melyik kell jobban Hazánknak manap?

Tanítani is szeretnék nagyon,

És játszani, igazi színpadon!

De költô, mégis, az legszebb talán!

Mi legyek, mondd meg, édes anyukám!

-- Majd megsegít az Isten kisfiam!


Zsibongás -- Mag és kalász / A fiú
Elsô könyv: Mag és kalász / Második rész: A fiú / Zsibongás	Fekete kenyér (1931)

A kispap-kert szôlôszegélyes útjain

Látom a nyurga fiút.

Talár béklyózza ugra-bugra lábait

S bölcs kezek írta szabály.

Szent Miklós tornya messze kongja mély dalát,

Víg teke döng amodább,

A szabad-órát éli a kispapsereg.

Ô maga jár föl-alá,

Sietve jár, meg-megszökellve hirtelen,

Lelkében zûr, akár a Hatnap hajnalán,

Még ama Légyen elôtt,

Nagy, zengô-bongó, tánckerengô tömkeleg:

Régi meg új muzsikák.

Anya-imádság, furcsa dajka-zümmögés,

Gyerekkacaj, iskolatréfa, bodzasíp,

Görög strófák, latin szabály, kurucdalok,

Recitált zsoltár, kiszámoló rigmusok,

Duhaj nóták és rejtelmes gregórián:

Összefoly, egybezsibog.

És kél a nóta, kölcsön-versek dallamán:

Mint a gyerek, kiabál,

És félig-férfi nagyhiszemben harsonál:


Rapszódia -- Mag és kalász / A fiú
Elsô könyv: Mag és kalász / Második rész: A fiú / Rapszódia	Fekete kenyér (1931)
Állok magasan, egyedül, a hegyormon,

Pitymallat elôtt.

A völgyön és a világon

Nagy, lomha szürkület,

Nyálkás, buta ködgomolyok.

Szememnek nyugtalan íjja

Átfúrja nyilát a ködön,

És lát, mert látni akar.

És lát: Csatatér a világ.

Kardok villannak a ködfalon át:

Óceántól Óceánig,

Barlangoktól és Bábelektôl

A véres máig: mindenestôl

Két tábor a föld.

Az egyik: mint az éj.

A másik: mint a nap.

Az egyik: a Sátán fekete falanxa.

A másik: a kardos Arkangyalnak

Fehérpalástú légiója.

Fekete zászlók lengenek ott,

És lebbenésük gyûlölet,

És káromlás az indulójuk.

Emitt labárumok keresztje csillan

És himnuszok galambja lebben

A felhôs égre hófehéren,

És aranyos küllôk énekelnek

Nagy harci szekerek alatt.

Az egyik nagy fehér bigán

Napzsámolyú Nagyasszony áll

Könyvvel, kereszttel és kehellyel.

És tövisbôl font jegyeskoszorúján

Krisztus-vér írta tûzírás:

Ecclesia.

A másikon: kettôs-keresztes

Nagy címerpajzson írva áll:

Édes Haza és Ezer év.

És farkas-bôrrel, fringiával

Kurucok ülnek a bakon.

A harmadik a Tudományé.

Bivalyok vonta nagy szekér,

Recsegésig tornyozva könyvvel

És Plátókkal és Ideákkal,

S minden ülôje égre néz.

De én nem látok arcokat:

Csak a fehér tömeget látom,

Az Angyalt és a lobogót.

És hallom, hallom a harci dalt,

A dalt, a dalt! Hisz az én dalom!

Én csak a harcot, a harcot várom,

Hisz ez a harc is az enyém!

Én csak a napot, a Napot várom,

Amely a harcra jelt lobog,

Hisz a nap is az én napom!

Az én dalomra kél ki tûzzel

A gyôzedelmes hegyfokon!

Én érzem már minden eremmel,

A vérem égô bizonyával:

Látom, látom a nagy Napot!

Hogy mit látok? Ne kérdezzétek!

Én nem tudom, csak azt tudom,

Hogy látok. Ó testvéreim,

Higgyétek el piros dalomnak:

Én látok, látok! Kél a Nap!


Intermezzo -- Mag és kalász / A fiú
Elsô könyv: Mag és kalász / Második rész: A fiú / Intermezzo	Fekete kenyér (1931)
De szép, de édes a fiatal álom!

Ikarus-szárnyon száll a gondolat,

S ha megcsuklik a végzetes Határon:

Észrevétlenül, pillanat alatt

Helyébe szökken az úr képzelet,

S játszani kezd a szakadék felett.

Színes kockákat festeget magának,

És illesztgeti a kedves lomot,

Míg engedelmes tarka rendbe állnak;

Épít belôlük magas templomot,

S a kész mûvecske festett homlokára

Ráírja büszkén: Ideák Hazája.


A prefektus -- Mag és kalász / A fiú
Elsô könyv: Mag és kalász / Második rész: A fiú / A prefektus	Fekete kenyér (1931)

(Zimányi Gyulának, az atyának és testvérnek.)

A folyosó végén, a hosszú, keskeny

Prefektus-cella könyvei felett

Két szem virraszt, két fényes és meleg szem.

Próféta-súlyos és anya-meleg.

Teremtô fénnyel zsong felém belôle

Értés, erô, segítés, tisztelet.

Építô nyugtalanság ihletôje,

És mégis termô békét simogat.

Csendesen épít utakat elôre.

Mélyeket sejtet, gyomot irtogat,

És hittel óvja tél s tavasz fagyától

A sarjadzó mûvészet-magvakat.

Mikor beszél -- tûzajkú prédikátor --

Bennem sugárzó sejtelem fakad

Lélekrôl, Igérôl és hivatásról.


Kupolaterem -- Kel a tészta / A tudomány méze
Második könyv: Kel a tészta / Elsô rész: A tudomány méze / Kupolaterem	Fekete kenyér (1931)
Egyetem. Dél van. Kupolaterem.

Nagy vén padok lépcsôzetes karéja,

Diákfejekkel tarka kisvilág.

Bozontos dús fejek, kopasz fejek,

Piros arcok és koplaló fehérek,

Égô szemek és virrasztó hunyorgók,

Könyves fiúk, sok-irkás lányok,

És itt is, ott is komoly kispapok.

Amott vita az új Horatiusról,

Amit megtalált Némethy professzor.

Emitt Adyt imádja egy bozontos,

S egy kis kövér paródiát szaval rá.

A pad szélén két izgatott fiú

A jövôheti zárthelyit beszéli.

A sarokban két lány, három fiú.

Nevetve tervez egy kirándulást.

Mögöttük egy szorgalmas magoló

Csóválja nagy, szemüveges fejét.

Legfelül egy aranymelltûs fiú

(Balkeze zsebben, lába a padon)

Magyarázza vidám, nagy gesztusokkal

A vasárnapi futballmérkôzést.

Egyszerre csend lesz. Mindenki feláll.

Megszakad vita, magolás, kacaj.

És a katedra hûvös magasából

Végigjártatja rajtunk csendesen

Szépségbe-fáradt, finom, mély szemét,

S hosszú, ideges ujjait emelve,

Elegáns, zengô, hosszú mondatokban

Szólni kezd Beôthy Zsolt.


A professzor -- Kel a tészta / A tudomány méze
Második könyv: Kel a tészta / Elsô rész: A tudomány méze / A professzor	Fekete kenyér (1931)

(Riedl Frigyes emlékének)

Két óra közt. Állok a folyosón.

Szembe jön rám egy villogó szemû,

Borzolt hajú és bozontos szakállú,

Rosszul-gombolt-kabátú, nyugtalan,

Mosolygó-ráncos fáradt arcú férfi.

Még bennem reszket szava szökkenése

Az órájáról. Apró cédulái

Még szemem elôtt röpdösnek zizegve.

Még látom, ahogy görnyed a katedrán,

Oldalt fordulva, könyökére dôlve;

Nyugtalan ujja gyér hajába jár,

Két szenvedô, nagy, lobogó szeme

Fejünk felett az ûrben tévedez

És ajkain sercegve gyúl ki ránk

A mûvészet sorvasztó mély szerelme,

Az ihlet fénye, lobbanó lidércláng:

A lélek omló, láttató tüze.

Jön, hozzámlép, karonfog, elkísér.

Mit olvasok? Mit írok? Mit szeretnék?

Kérdez, felel, tanácsol, hív magához,

Könyveket ígér. És csak hozzam el,

Amiket írok. Oly sûrûn kopog

Szava zápora szívem ablakán,

Mint a tavaszi termô lágy esô,

A nôttetô májusi permeteg,

Mely zöld mosolyba és selyembe vonja

A boldog ifjú földeket.


Mámor -- Kel a tészta / A tudomány méze
Második könyv: Kel a tészta / Elsô rész: A tudomány méze / Mámor	Fekete kenyér (1931)

Hamar, tanuljunk! Oly rövid az élet,

És oly hosszú és olyan érdekes

És nagyszerû a tudomány!

Neki bátran a habzó telijének!

Ex fontibus! Hisz mire jó a könyvtár,

És múzeum és szeminárium!

Kódexeket és monografiákat

És disszertációkat! Ezret is

Kínál a lipcsei antikvárius!

Szövegeket, princeps editióban,

És jegyzetet és szövegkritikát.

Ó milyen szép a filológia!

(De mégis, Cicero kitaposott

Fórumánál mennyivel izgatóbb

A fekete-piros spanyol-keresztény

Prudentius Hamartigeniája!)

És milyen kár, hogy nem lehet tanulni,

Mert készülni kell: kollokviumok

És vizsgák jönnek, és majd a szigorlat!

S Catullus és Symposion helyett

Magolsz Ókori Topografiát.

Mindegy, az is szép! És a többi, mind:

A Nyelvhasonlítás, a furcsa finn,

És minden! Csábít minden tudomány,

Hogy mindenestül elmerülj belé.

De neked nem szabad! Vigyázz, vigyázz!

Poétának küldettél, nem tudósnak,

Neked tanulnod kell, nagyon sokat,

Hogy sokat élhess, és sokat szeress:

Nihil humani a te alienum!

Neked látnod kell és magadba élned

Minden szépet és minden életet:

Görög márványt és német misztikát,

Francia élt és római erôt,

És mindent! Ó fiatal szomjúság!

Könyvek, betûk nehéz asszúbora!

Ó tudomány tavaszi mámora!


A két isteni Nôvér -- Kel a tészta / A tudomány méze
Második könyv: Kel a tészta / Elsô rész: A tudomány méze / A két isteni Nôvér	Fekete kenyér (1931)

Legszebb mégis a két isteni Nôvér:

Filozófia, theológia!

Állni a rejtelmes Mélység felett,

És áhítattal megmerülni benne,

S meg nem békülni koldus félúton,

Leszállani a Végsô Elvekig,

Szent részegséggel, csorduló gyönyörrel

Szemlélni azt, ami szemlélhetetlen,

Véges karral a végtelent ölelni,

És fölsuhanni kettôs szárnycsapással

Észnek és szívnek ikerritmusán

A levések és látszatok fölé,

És egy teremtô villanás tüzénél

Átnyúlni a mozgáson szellemujjal

A Próton Kinun Akinétonig!

Ó eszme boldog elragadtatása!

Ó látás izzó paradicsoma!


A mester -- Kel a tészta / A tudomány méze
Második könyv: Kel a tészta / Elsô rész: A tudomány méze / A mester	Fekete kenyér (1931)

(Schütz Antalnak, a mesternek és barátnak)

A katedrán egy Férfi ül.

A két szeme úgy szúr belém,

Akár az Írás kettesélû kardja.

Úgy átjár, mint a szûz acél,

És mégis meleg, mint a mécs:

A hûvös eszmén átizzik a Lélek.

Beszél. Az Ige szól az ajkán,

És minden szava, mint a mérleg,

Amelyen minden egyensúlyban áll:

A fogalom, a sejtelem,

Az ihlet és az értelem,

A véges és a végtelen,

Tudás, tapintás, reveláció.

Néz és beszél. Van és vezet.

Érzem a végzetes Kezet,

Amely lenyúl és kényszerít megállni

A húsos földön, mint a fát,

És felnyúlni felhôkön át,

És hallani a harsonát:

,,Deum docet et a Deo docetur.''


Verseket írok -- Kel a tészta / A pusztában kiáltók
Második könyv: Kel a tészta / Második rész: A pusztában kiáltók / Verseket írok	Fekete kenyér (1931)

Verseket írok. Minden nap. Sokat.

Az ének láza szinte fojtogat.

De olyan furcsák ezek a dalok:

Nem, érzem, ez még nem az igazi.

Valami mást akarok mondani,

De nem tudom, mit akarok.

Csak egyet tudok: én valamit látok,

Valami nagy-nagy-nagy világosságot,

Amit talán nem látott senkisem.

Arról, arról akarok énekelni,

Amirôl nem énekelt soha senki.

És meghalok, ha nem énekelem ki.

A dallam, a dallam szétveti szívem.

Nem kellenek a tisztes régi versek,

Amiket úgy szerettem valaha.

Nem kell a régi muzsika!

Nem vérzik benne az a valami,

Amit még meg sem tudok mondani,

De véres-biztosan tudom,

Hogy meg kell mondanom.

Nem kellenek a régi verseim,

Valami mást, valami mást,

Valami csontig-újat akarok!

A szót, a szót, a szót add meg, Uram,

Vagy meghalok!


Új ébek -- Kel a tészta / A pusztában kiáltók
Második könyv: Kel a tészta / Második rész: A pusztában kiáltók / Új ének	Fekete kenyér (1931)

Itt is, ott is, a fojtó csendbe

Új énekszó hasít fülembe.

Lobogó, részeg, vad dalok,

De újak és fiatalok.

Lázforrók vagy hideglelôsek.

Úgy szeretném szeretni ôket!

A testvér lázt hallom belôlük,

És mégis, mégis fázom tôlük.

Nem, ez a dal nem az enyém!

Nekem szentség a költemény.

Nekem nem kell a dal, ha nincsen

Hullámai fölött az Isten.

Én nem vagyok síró, se rokkant,

Az én gerincem meg nem roppant.

Nem kellenek a kis nyögések.

Én akarom a szent Egészet,

A szûz erôt, a harci frisset!

Nem lehetek magamnál kisebb.

Én a magamét akarom,

Az én bontatlan mélyembôl szülemlôt,

Eget és földet megigenlôt!

Jöjj már, siess már, én dalom!


A zászlónk -- Kel a tészta / A pusztában kiáltók
Második könyv: Kel a tészta / Második rész: A pusztában kiáltók / A zászlónk	Fekete kenyér (1931)

Regnum. Templom mögött nagy, széles udvar,

Az udvaron kacagó gyerekek,

A gyerekek közt labdázó atyák,

És hátul, az udvar sarkában: bújó,

Földszintes épület.

Innen szalad szét húszezer felé

Az országba a Zászlónk. Itt ülünk,

Heten vagy nyolcan, húszéves fiúk,

És úgy érezzük, hogy a Jövendôség,

A Nemzet Lelke itt virraszt velünk.

Az asztal mellett ül a Kiadó.

Nagy gyerekarca mindig mosolyog.

Szent komolysággal, ihletsebesen

(Akárha Caesar parancsait írná)

Kelnek ujjain a címszalagok.

Mellette a sápadt Histórikus.

Egyik nagyapja, tán a hatodik,

Tábornok volt még Rákóczi alatt.

És ô, mécs-szemmel, sípoló tüdôvel,

Magyar múltról, jövôrôl álmodik.

A Literátor beszédes, szelíd

Szemüveges szemével ránkragyog:

Goethét, Ibsent és filozófiát

Hajít közénk, és forró vita pezsdül

(Húszévesek vagyunk és magyarok!)

Nyugtalan ujja levegôbe rajzol,

Haja, szakálla: bozontos vihar, --

Így kezd a Piktor egy-egy furcsa szót.

S a Munkástitkár közénk csattan olykor

Kurta és józan mondataival.

De fölmered a Filozóf,

Kinyújtja csontos, ceruzás kezét,

S míg válláról lecsusszan a köpeny,

Omló képekben, tarka döccenôkkel

Megered ajkán a színes beszéd.

És mind a hat egyszerre magyaráz

Mind egyet gondol és mind mást beszél.

De ajtó nyílik, s betoppan közénk

Nevetve, frissen és fiatalon,

A Szerkesztô, a lobogó Vezér.

Játék tüzel még kopasz homlokán

És szikrás, apró két szeme alatt,

De ajakáról robban már közénk

A csírarázó léleknyugtalanság:

A forradalmas Krisztus-gondolat.

Beszél. És minket meglegyint a Lélek.

És szava: mint a bíbor hajnalég.

Hurrá, pusztában kiáltó csapat!

Mibennünk forr a Krisztus-öntudat,

S megmozdítjuk a magyar földtekét!


A Püspök -- Kel a tészta / A pusztában kiáltók
Második könyv: Kel a tészta / Második rész: A pusztában kiáltók / A Püspök	Fekete kenyér (1931)
Láttam a Püspököt!

A Hegyet láttam égbefürdeni

A lármás Liliput fölött,

És homlokán a sugárzó ködöt.

Hát lehet ember ilyen isteni?

Ez nem a nagyobb, ez a Más!

Ez a kinyilatkoztatás!

Ez a Sínai, ez a Tábor!

Ez a vércsepp a Krisztus oldalából!

Ó én boldog, hívô Tamás!

Ô van! Ó egyetlen jótétemény!

Loholhatok, botolhatok,

De álmomban is érzem a felém,

Nekem is fénylô fellegoszlopot,

Mint a zsidók a puszta éjjelén.

Ô van! Nem kell hát énnekem se gyáván.

Kicsinnyé lennem a Nagyért!

Hát van egy isteni Fehér,

Amelyben az egész ember-szivárvány,

Egy diadalmas össze-fénybe fér!

Ô van! Ó áldás: én is lehetek!

Lehetek én, szabadon és merészen!

Nem rontom ketté Isten-adta részem:

Az élô életet,

Istent és embert akarom egészen.

Századom élô Evangéliomja,

Esdj rám kegyelmet, Isten Szentje,

Hogy énbennem is magát megjelentse

Az Isten telje-szomja,

És belôlem is eszközét teremtse!


Apró lelkecskék -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Apró lelkecskék	Fekete kenyér (1931)

És a Küllô jár. Komolyabb kalásznak

Váltja mély csendjét fiatal vetésem.

Gyermekkönnyû fôm olajok titkától

Hajlani látom.

Sas fehér útját magasok haván át

Féktelen dallal, gyerekes gyönyörrel,

Ember-súly nélkül ki kacagva jártam,

Szárny-nekibontva:

Most öreg klastrom folyosói hûsén

A jövendônek fiatal reményét,

Óvatos kézzel eleven virágú

Sarjakat oltok.

Élesztem lángját tüzemen tüzellô

Apró lelkecskék puha szép szemének,

Apró szívecskék erein tapintom

Titkaid, élet.


Káté -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Káté	Fekete kenyér (1931)

Elsô B osztály. Hittanóra. Káté.

Az apró népnek magyarázgatom

A nagy Homályokat: Isten, teremtés,

Háromság, lélek, bûn, halál, malaszt.

Szédül a fejem, és a vakmerô nyelv

Dadog az óriási szók alatt.

De ôk: csak lesik boldogan a szót

És mosolyognak: Legszebb tárgy a hittan!

A legkönnyebb és a legérdekesebb!

Ezt tudják mind. Ôk mindent értenek.

Egy Laci felel: ,,Mi végre vagyunk

A világon?'' -- ,,Hogy megismerjük Istent,

Szeressük és szolgáljuk''. Nevetô

És önérzetes nagy barna szemével

Úgy néz a szóhoz, mintha mondaná:

,,Hát ez már csak világos!''

                           Kisfiam,

Ha téged nézlek, nekem is világos.

Olyan egyszerû megismerni Istent

Szemed tükröcskéjében! Olyan édes

És olyan könnyû szeretni is Ôt,

Hogy megismertem arcát bennetek,

Egyben is a legkisebbek közül.

Ó én boldog szolgálatom!

                         Fiúk!

Megyünk tovább: Második Ágazat.


Dolgozatírás -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Dolgozatírás	Fekete kenyér (1931)

Dolgozatírás. ,,Mi szeretnék lenni?''

Nagy nyári csend. Egy-egy toll serceg olykor,

(Még több rágódik szájakban laposra.)

Egy szôke fej rágöndörül egészen

Az írkalapra. (Csak kis poca rajta,

Az is csak mert a szomszéd fészkelôdik!)

Másik hirtelen fölkapja fejét

És fölmosolyog huncutul felém.

(Ki tudja, milyen furcsaságot írt le,

Vagy micsoda bolond ôszinteséget!)

Mert törvény: írni csak olyat szabad,

Amit maga lát, gondol, hall az ember.)

Meg másik (vérszegény jeles-diák),

Ül mozdulatlan, karbafont kezekkel;

Hanyagul biztos arcvonásain

Felírva (titkon lesi: látom-e?)

,,Már kész vagyok, nekem ez kis dolog.''

Megint másik (egy szuszogó kövérke)

Olyan nehezen töri a fejét,

Hogy a két arcán csorog a verejték.

Mert nagy dolog az, hogy kibôl mi lesz:

Orvos? pilóta? mérnök? utazó?

Ó, tudja mind, hogy mi szeretne lenni,

(Tízéves korban tudja még az ember)

És le is írja mind, szerelmesen,

Hogy akkor, majd ha! -- milyen nagyszerû lesz!

Csak itt-ott kel egy-egy nehéz sóhajtás:

Tudom biztosan: ez most arra gondol,

Hogy még odáig milyen messze van.

De akkor, akkor, -- akkor lesz csak élet.

Csak írjatok, kis népem, szabadon,

Szökelljen bátran szárnyas vágyatok,

Ne halljátok az Olló csattogását,

Amely lenyesni szárnyatokra vár.

Ne tudjátok meg még nagyon sokáig,

Embernek lenni hogy milyen nehéz!

S hogy még annál is nehezebb talán

Jó embernek, és boldognak (e kettô

Csak egy emberben fér meg, és azért

Oly ritka mind a kettô).

                         Jaj, kicsik,

Hogy oszthatnám el annyivá magam,

Ahányan vagytok, hogy kemény magamból

Verhetnék minden buksi fej fölé

Védôtetôt, -- nap ellen, zápor ellen,

Ragadozó ellen, rossz ember ellen,

A csendes mélybôl majd-majd felmocsárló

Szegény csúf rossz-magatok ellen!


Nagy fiúk -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Nagy fiúk	Fekete kenyér (1931)

Öreg diákok. A padok alatt

Sportlap, tükör, illatos hajkenôcs,

Szivarkatárca, tankönyvbôl lapok

(Irattáskába így jobban befér:

Amilyet az ügyvédek hordanak),

Fotografiák (kártya is talán),

A hátulsó padban egy pillanatra

Elfojtott és gazdátlan suttogás.

(Hiába, mégis akad, akit untat

A felelés, én penitenciám!)

,,Maga nem tudja, mivel tartozik

Egyik úriember a másikának,

Ha az hozzá beszél?''

                     Halotti csend.

De ebbôl ennyi. Magyarázat.

Olvasom Zrínyit.

                 A szemek kigyúlnak

És rámlobognak, mint megannyi égô

És nyugtalan és szomjasfényû csillag.

De én már nem is látom a fiúkat,

Én már nem látom, csak az Óriást,

Akinek boldog és alázatos

Kis apostola lettem, akinek

Igéit hirdetem a kicsinyeknek,

És szépségét, amelytôl mámoros vagyok,

Próbálom megértetni nyomorult

Kis szavaimmal. Ó gyönyörûség:

Szolgálni a Nagyot! Tolmácsa lenni

A szónak, amit a Géniusz ajkán

Mond az embernek Isten!

                        Ó fiúk!

Imádjuk együtt a megfoghatatlant

A Költeményben, az égô bokorban,

És adjuk át magunkat áhitattal,

Saru-megoldva a titoknak:

Hogy ily magas és ilyen mély az Ember.


Isten érkezése -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Isten érkezése	Fekete kenyér (1931)
S egyszer, mint a tiszta hold a vizen,

Mélyeimnek mormoló vizébôl

Fölmerült az Élô Isten arca.

Hírnököt nem járatott elôre,

Fullajtár sem harsonázta jöttét:

Nem mehettem hódolón elébe.

Még csak nem is kopogott az ajtón,

Még sem rezzent léptein a padló,

Meg sem lobbant mécsem lángja tôle.

Halkan, halkan, mint beteg fiúnak

Ágya mellé simul édesanyja,

Úgy az Isten: csak hogy egyszer itt volt.

Ráismertem: ez a dajka két szem

Kísérgette kisgyerek koromban

Pilleûzô tarka futkosásom.

Ráismertem: lobbanó szemétôl

Gyulladoztak hajnal-ifjúságom

Fellegjáró büszke víziói.

Ô nézett rám kisfiú-szemekbôl,

Szívüknek ha kátét nyitogattam,

És ha mondtam pillangó meséket.

Mintha mindig itt lett volna nálam,

Mintha most már itt maradna mindig!

Mintha most már itt maradna mindig!


Primicia -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Primicia	Fekete kenyér (1931)
Megérintettem a csodát.

Eljött a perc, a boldog:

A csengô felsikoltott,

Mellig bókoltak a fejek,

És a csillogó paténa felett

A Kenyér-Isten megmutatkozott.

És akkor hirtelen minden megváltozott.

Még éppen csak hogy elvillanni láttam

A márvány angyalok sikamló testén

A gyertyafényt, mint rezgô csillagot,

Aztán eltûnt egy tündöklô homályban

Kehely és tányér és gyertya és szekrény,

Becsukódott a két szemem magától,

És máshol voltam, mint az álomlátó.

Egy kebelen

Nyugodott a fejem,

Mondhatatlanul melegen,

És édességgel csordulásig telten,

Akár a csecsemô az anyamellen.

Ringatva vitt egy nagy-nagy-nagy folyó,

Parttalan víz és határtalan égbolt,

És mind a kettô mondhatatlan kék volt,

És elmerült a mérhetetlen csöndben.

És tudtam, hogy rendben van minden,

És minden jó.

Most áll az illanó

Idô.

Nem is voltak az öklelô

Problémák, gondok, szenvedések.

Itt a fészek,

Puha és meleg és enyém.

Fekszem a Fészek-Isten kebelén,

S az üdvösség illata rajtam.

Egyetlen vágytól mámoros az ajkam:

Így, így maradni végeszakadatlan,

Meghalni most, a Kebelen,

Mint a harmat a levelen,

A végtelenbe most ivódni át,

A Valóságba most ömölni át,

Az Egyetlenbe lényegülni át,

Most, amikor tapintom a csodát

És ölelem.

Suttogó hangot hallok hirtelen:

,,Folytatni kellene a szentmisét!''


Dunapart és cella -- Kel a tészta / Isten érkezése
Második könyv: Kel a tészta / Harmadik rész: Isten érkezése / Dunapart és cella	Fekete kenyér (1931)
És ha száll a délután,

Utak magánya hívogatja lábam.

Füzes ôszi partokon

Futó Dunának ballagok nyomában.

Fejlehajtva ballagok,

S ismeretlen dallamok

Mély orgonái zsongadoznak

Én ismeretlen énem csarnokában.

Árva cellám négyfala,

Nincs másom a világon,

És a deszkás ablakon

Egy zöld cserép virágom,

S lombon át és üvegen

Egy parányi kék egem:

De térdrehúzó ámulattal

Az újszülött kis Végtelent imádom.


A köldöknézô -- Kel a tészta / A köldöknézô
Második könyv: Kel a tészta / Negyedik rész: A köldöknézô / A köldöknézô	Fekete kenyér (1931)
S lettem a néma barlangmélyi ember,

Kihez nem ér el a Pán-sípos élet,

Aki mohó, kíváncsi szerelemmel

Csak érthetetlen önmagába mélyed.

Pilláimon, mint mesebeli mákony,

Maga-marcangló végzet nehezül.

S mint Buddha szobra mozdulatlan ül

Álmokban élô messze Indiákon,

Hol sejtelemben zsibbad el a lét,

S holtizmú lábát maga alá vonva,

Tétlenre termett ujját összefonva,

Csak nézi, nézi önnön köldökét:

Így ülök én is, mélyem-rabja bálvány,

Bús köldöknézô, a titokra várván.

Ez az arc! Mindig, mindig ez az arc!

Hát soha mást, én szegény szemeim?

Mint mozgójáték furcsa képein

Ha nézed kézbôl, mindig egy a rajz,

Húsz képen hússzor újra egy alak,

És minden képen mégis változás:

Egy érthetetlen, furcsa mozdulat,

Együtt ha nézed, mindig újra más,

És mégis mindig ugyanaz marad:

Nincs benne értelem és nincsen újulás!

Halálosan unalmas ez a kép!

Ó arc! Láttalak ezerféleképp!

Úgy nézel rám e vén, ravasz tükörbül,

Mintha nevetnél most is engemet,

A gúny nyilától ajkad ijja görbül.

Nem bánom! Jó. Nézzünk farkasszemet!

Nem értelek és tôled mégse félek!

Mit énnekem e szúró nagy szemek,

Melyek alatt az évek és az éjek

Rejtelmes árnyékai kéklenek!

Mit mond nekem a vonagló szemöldök,

És fölötte a homlok mozgó ránca,

Ez összevissza kígyózó barázda,

S a szüntelen szülemlô-múló gödrök,

Pillák, erek, inak tünékeny tánca?

Egy megriadt fény rajtam átsajog:

Én nem tudom, hogy ki vagyok!

Vagyok, és lenni! -- mondd meg, hogy mi az?

Itt, itt az örvény, itt a labirintok!

Hol válik el a látszó és igaz?

Az-é való, amit érzek, tapintok,

Amit ideges ujjammal fogok,

Amit szemeim látni boldogok?

Vagy amit rajzol nyughatatlan elme,

S mint bizonytalan messze csillagot,

Reszketve sejt a végtelen szerelme?

És honnan ez a sajgó sejtelem?

Mint drágagyöngy sugalmas tengerekbe,

A titkok kulcsa ebbe van temetve?

Futnak az órák, megint oda egy nap,

Az omló évek szállanak.

És én ülök, lomhán, ma is, mint tegnap,

És bennem is, mint ottkint, alkonyat.

Ülök, mint máskor ültem, únt magamban,

És várok, várok, egyre, mindig:

Valamit, ami ismeretlen,

Ami új legyen és egyetlen,

Ami fölráz és útnak indít.

És nem jön semmi. Csak hideg, kegyetlen

Percek peregnek halálos iramban.

Ôk nem várnak. És én csak itt ülök,

Elôtted, meghitt, vén, szomorú asztal,

Elperzselt percek pernyéje fölött,

Bús, szürke árnyék, akit itt marasztal

Valami súlyos lánc, amit nem értek,

Csak terhét érzem, szúrón, hidegen.

És csörgetem: szegény láncos kísértet,

Magamnak is örökre idegen.

Hiába minden, meddô minden óra,

S az alkony vár a tétlen álmodóra.

A percek futnak. Mi marad mögöttem,

Hogy megjelölje: egyszer én is éltem?

Vagy eltûnjek a sivatag setétben,

Jeltelen árnyék, nyomom-kiveszetten?

Nem, nem! Lobogva lázadoz a vérem:

A milliókból mégis nem vagyok!

A teremtésbôl részemet kikérem,

Akarok tenni valami nagyot.

Akarok? Én szegény boldogtalan!

Ez éppen az, ami nem adatott!

Az akaratnak rögös útja van,

És én nem jártam ott!

Ebbôl a kincsbôl nekem nem jutott,

Az én soványka mesgyém mérve van:

Én csak szeretnék, többet nem tudok,

Akarok nem az én szavam.

Mint vak leányka pengô bús gitáron

Sose-látott napfényrôl énekel:

Lelkemben tettek égô napja kel,

És ernyedt izmú karjaim kitárom,

Döbbentô álom szívemben dalol,

Agyamban szent építô vágyak égnek,

Titkokat túrni föl a föld alól

És Bábeltornyát fúrni föl az égnek.

És lázban, tûzben izzik a dolog,

És három napig muzsikál a munka,

És negyednapra hûlve, halva, únva

Sok csonka torz fal égfelé zokog.

És minden reggel új öröm, új kezdet,

És minden este többen meredeznek:

Új szégyen, új csonk, új tett-töredék.

Egy minden kezdet, egy a vég.

Valami megfog, hogyha fölkelek,

Rám tekerôdzik valami, ha mennék,

Mint láthatatlan szellem-kötelek,

Egy titkos hang minthogyha súgna: ,,Nem még!''

A tettek izmos, fürgeröptû szárnya,

Én árva lelkem, nem termett nekünk.

A mi világunk: a sejtések árnya,

A nehéz nézés a mi életünk.

Cselekvés? Istenem, ha nem lehet!

Az csak világos: hogyha tenni vágynál,

Meg kell elôbb gondolni, hogy minek?

És száz oknál -- megannyi rossz talánynál --

Csak meg kell állni, hogy mélyükre láss,

És szét kell szedni ízeikre bátran.

És itt a bökkenô: Ha rátaláltam

A gyökerekre, ott sincs állomás.

Egyet ha megfogsz, szólít már a másik,

Minden gyökérrel száz fonódik össze,

S ameddig látsz: elédbe messze-messze

Gúnyos gyökerek útvesztôje ásít,

Kétségbeejtô, buta labirint!

A nyílásnál, napfényen, odakint

Mint búcsúzó nap ôszi alkonyatkor,

A messze cél: a tett még búsan int,

De hol van már a vágy acéla akkor!

És hol van már a tûz a hamv alatt!

A mozdulás csak mindig elmarad.

Ó milyen árva, néma rab vagyok!

Lobognak bennem nagy, szabad dalok,

Lelkemben élô tengerek zenélnek,

És viharok repesô dala reszket,

De holtak a dalok, mire ajkamig érnek,

És mind a gyöngyök széjjeltöredeznek,

Ha rontó ujjaimmal illetem.

Ennenmagamból nem jut más nekem:

Hideg lárvái régi dallamoknak,

Szürkére száradt könnyek, égetôk.

Mély templomomban orgonák zokognak,

S én virrasztok a vasajtó elôtt.

A dal vágyától cserepes az ajkam,

És lakatmód ül néma végzet rajtam.

Úgy omlanának számra büszke szók,

A titkok zárát vágynám törni szóval,

Magamba vetni a mélységvonót,

Búvárharanggal, mélyre-szomjazóval,

Leszállni minden irigy mélyre bátran,

És látni mindent a szók üvegén, --

És látom: semmit, semmit sem találtam,

Rossz üveggyöngyök vak búvára én.

Hazug a szó: nem amit én akartam,

Nekem se azt, -- ki tudja, mit mond másnak!

Hát erre lettem: bús komédiásnak?

Hogy valami rossz szereptôl sugalltan,

Deklamáljak egy ócska színpadon,

Föstött seben valódi könnyet ejtsek,

S míg enszavammal magam gyilkolom,

Elhervadjon bennem a Sugalom,

Mint ablakdeszkán árva nefelejcsek?

Én Istenem! Hisz amióta élek

És amióta nyelvem oldva van,

Mást sem teszek, mint magamról beszélek,

És minden, minden hasztalan:

Idegen szó minden szavam.

Hiába vágy, hiába akarat!

Minden, de minden mondatlan marad.

A szó, a szó, minô silány egy jószág!

Zörgô dióhéj, száraz babhüvely.

Rég elhullt magva: az édes valóság,

S marad a héj siket zörgésivel.

Rejtett világ a valóság nekünk,

Kivetjük rája csáklyaként a szókat,

De semmit, semmit el nem érhetünk:

Cserben hagy minden, bús kapaszkodókat,

Nem markolunk mást, csak a híg leget.

Ha titkotokat illetni akarja

Az emberszó paraszti, durva marka,

Elsiklik rajtatok, szent Lényegek!

Ó ész, minô idétlen korcsszülötted,

Minô csenevész fattyad is a szó!

Egy másvilág forr benned és körötted

És nincsen róla reveláció!


Szerkesztôség -- Kemencében / Írott betû
Harmadik könyv: Kemencében / Elsô rész: Írott betû / Szerkesztôség	Fekete kenyér (1931)

Szerkesztôség. Nagy asztalnál ülök,

Elôttem versek, kusza garmadában,

Kéziratok, novellák, kritikák,

Klisék, fejlécek, angol magazinok, --

Írók, írók, kezdô rimánkodók

És leereszkedô beérkezettek,

Eszmék, viccek és cigarettafüst,

Rovatok és elôlegek.

És köztük, árván, fázó ihletünkkel,

Izzó másvoltunk lappangó tüzében,

Hárman, töretlen, fiatal szívek,

Lélekhozók, gyanútlan akarók,

Nagyot, gyönyörût mozgatni merészek:

Betûkövekbôl templom-álmodók!

Még nem tudtuk, hogy senkinek se kellünk,

Hogy szószékünkön egyedül vagyunk

A mennyezeti Szentlélek-galambbal:

A hívôknek (ha vannak) kedvesebb

A zsinórpadlás dörgô-masinája,

Az utcasarki verkliszó-zene,

S a templomban az ásítás nyugalma

Szundikálós litánián.


Írók asztala -- Kemencében / Írott betû
Harmadik könyv: Kemencében / Elsô rész: Írott betû / Írók asztala	Fekete kenyér (1931)

Kávéház. Nyüzsgés. Írók asztala.

Findzsák, likôrök, vizespoharak,

Könyvek, írott papírok, hamutartók,

Sebes pincérek, belsô munkatársak,

Pletykák, szerelmek, botrányok, krokik,

,,Mester!'' -- ,,Van egy témám.'' -- ,,A kötetem!''

,,Levágom.'' -- ,,Két sort!'' -- ,,Tehetségtelen!''

,,Kiírta magát.'' -- ,,Ezt olvassa el!''

,,Szabadjegy.'' -- ,,Korrektúra.'' -- ,,Elsejéig!''

Egy lélek, melynek éber mélyén

A gödöllôi erdôk csendje hallgat,

Csak szívja, szívja, gôgös szomjúsággal,

A füstös, súlyos élet-hangzavart.


Fôpróba -- Kemencében / Írott betû
Harmadik könyv: Kemencében / Elsô rész: Írott betû / Fôpróba	Fekete kenyér (1931)

Színház. Fôpróba. Félhomályos földszint.

Üres páholysor. Álmos délelôtt.

Csupa ismerôs és közömbös arc.

A szerzô elbújt egy páholy-sötétbe.

Csak én vagyok itt magánosabb nála.

Egy támlásszéken meghúzódva hátul,

A szétcsapódó függönyön szemem,

S köszöntöm ernyedetlen áhitattal

A Mûvészet viseltes istenét.

És nem látom az erkély bársonyát,

A kritikusok cvikkeres hadát,

Festett papírt és festett arcokat,

Azt sem tudom, hogy kritikus vagyok,

És amit látok, meg kell írni holnap:

Egy zengô szó, egy élô mozdulat,

Egy csepp igazság már elég nekem,

Mûvész-szívek maguk-se-tudta mélyén

Az embert látom, és a Titkot érzem:

A sugaras Szépség lobog felém.


Könyvek, sereggel -- Kemencében / Írott betû
Harmadik könyv: Kemencében / Elsô rész: Írott betû / Könyvek, sereggel	Fekete kenyér (1931)

Könyvek, sereggel, légió titán:

Hajdani szentek, mai óriások,

Nehéz orosz és skandináv próféták,

Könnyû gallok, keserû angolok,

Sophokles, Nietzsche, Shakespeare, Kölcsey,

Móricz, Verlaine, Hebbel, Li-tai-pe, Pázmány,

Pálinka, pezsgô, must és arany óbor,

Az ember négyezredes Szent-hegyének

Mindvalamennyi mámornedvei,

Dal és rikoltás, síp és orgona:

Csodálatos, vad, zengô tömkeleg.

És jöttek, jöttek kábító özönben,

Költôk, ikertestvérek, maiak.

Halk fuvolások és beteg rajongók,

Káromkodók és mellüket verôk,

Térdepelôk, tántorgók és bohócok,

És közepettük, erôszakosan

És egyedül, a mindszenti Sikoltó.

És én: Elôször a fülem bedugtam,

És apagét kiáltottam haraggal.

Aztán: hallgattam némán szánalommal

Dalban vonagló véres szíveket.

Utóbb: velôkig hasgatott belém

Az össze-vissza-új ének siráma,

S akkordjaikban zsongó húrvilágom

Önzengzetének lelte meg riadva

Alsó s felsô testvér-akkordjait.

A felderengô mélyben elmerültem,

S fölöttem összecsaptak altatón

A zûr Jelen zsibbasztó árjai.


Razzia -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Razzia	Fekete kenyér (1931)

Angyalföld. Éjjel. Razzia.

Megyünk: urak, rendôrök, írók.

Sápadt csend. Össze-visszafirkált,

Vakolathagyta tûzfalak.

Egy-szoba-konyha. Pisla mécs.

Penészes, pállott levegô.

Szegénybûz, fojtó. (Hullaszag?)

Párnátlan ágyon, csíkos, szennyes

Hasadt dunnával eltemetve

Négy félig-ingû kisgyerek

Halottas arccal hentereg.

Az anyjuk ül, kiaszott mellén

Az ötödikkel. Rámmered:

Két nagy, üres, csodálkozó szem

És két hegyes vad arci csont.

Szoba. Füsttôl, bacillusoktól

Fekete és savanyú légben,

Nagy zsírpecsétes asztal mellett

Tizenkét ember: öregasszony,

Két fiatal pár, hét gyerek.

Tizenkét sípoló tüdô,

Tizenkét kínnal köhögô,

Tizenkét véresen vonító

Halál-kutyája. Ülnek együtt

S halálraítélt ujjaikkal

Cukrász uraknak csomagolnak

Ezüstpapírba cukrokat.

Pincelakás. Matrác a földön,

Sûrûn, sorban, és emberek,

Kiéhezett, agyongyötört,

Halálig hajszolt emberek,

Lihegô, pilledt emberek,

Melegre-sajgó emberek,

Férj, asszony, lány, legény, gyerek,

Vad, össze-vissza gombolyag,

Vad ember-kígyó forgatag.

Szobák, pincék, zugok, lyukak...

Az Inferno setét csodája

Szakadt fel lábaim alatt!

Véres fonákja a villamos világnak!

Jaj, hát ez is van a világon!

Jaj, sok-sok élet, amely nem-élet,

Tengernyi ember, aki nem-ember!

Velem-egy-lélek emberek,

Tenyésznek és ténfergenek,

Fetrengnek és penészlenek,

És rám merednek, mind rám merednek:

Átok-szemek! vérvád-szemek!

Minden szentek, segítsetek!

Ki láttam ezt a látni poklot,

Hogy éljek evvel? Mit tegyek?


Miért? -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Miért?	Fekete kenyér (1931)

Én ha ledôlök fáradt vánkosomra,

Isten nevében békén nyugoszom.

Ôk felriadnak rothadt vackukon,

Ha razziára rendôr zörget ajtót.

Miért?

Én hétszer mosom a kezem naponta,

És vár a fürdô, szappan, tiszta gyolcs.

Ôket alattomos, rekedt kacajjal

Csókdossa szájon a tuberkulózis.

Miért?

Hozzám beszél évezrek bölcsessége,

És lélek és természet énekel.

Az ô szegény szemük csak láb alá néz:

Szemellenzôs igásló így üget!

Miért?

Énbennem búg a szférák orgonája,

És minden reggel Istennel beszélek.

Nekik szegényeknek üres az ég,

És Názárettôl milyen messze járnak!

Miért?

Enyém a mély, a magas és a minden,

A végtelent lehellem levegômül.

Ôk, mint a ló a taposó-malomban,

Élnek dolgozni és dolgoznak élni.

Miért?


Jól van ez így? -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Jól van ez így?	Fekete kenyér (1931)

Jól van ez így? Istenes így?

Szabad-e nekem így élnem tovább?

Mikor a csengô hív a refektóriumba,

És a kereszt alatt a leves párolog,

Azt gondolom: Nem kell elfutnom innen

Járdánülô kubikosok közé,

Megosztani a kenyeret velük

Meg a targoncatolást?

Amikor várnak villamos teremben

Melegszemû, jólfésült gyerekek,

Hogy magyarázzak consecutiót

És olvassak nekik Zalán Futását,

Egy kérdés rajtam átnyilall:

Nem ûzne el, ha látna, innen

Jóságos mesterem,

A Trastevere Kalazanciusa,

Napfénytelen utcák közé,

Sápadtka rongyosoknak vinni Kátét

És Ábécét és embermeleget?

És amikor ülök az asztalomnál

És bongatom az édes rímeket,

És amikor márványos oltár

Lépcsôin állok aranyos palástban,

Valaki mintha hína:

Talán a Krisztus?

Az angyalföldi szükségkápolnának

Szegényes Krisztusa? --:

Ide kell a halász,

Szennyes vizeire a külvárosi ködnek!

A kérgeseknek kell a szó:

Az össze-visszarugdosott

Mostoha bárányoknak

Serege sír vagy sírni se tud már

Pásztor után!...


Össze-vissza -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Össze-vissza	Fekete kenyér (1931)

De hallanák-e szómat értük?

És értenék-e szómat ôk?

És érteném-e ôket én,

Aki nem értek semmit immár

Ezen az össze-vissza zûr-világon,

És azt a furcsa idegent sem értem,

Aki azt mondja bennem: Én...


Vér az utcán -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Vér az utcán	Fekete kenyér (1931)

Hirtelen erôszakos zörrenéssel megtorpan a villamos.

Az emberek egymásnak esnek, a kocsivezetô káromkodik.

Mi történt?

A mellékutcákból fekete-vörös áradat gomolyog elô:

Emberek, eltorzult arcok, hadonázó karok és botok,

Vörös virágok és vörös cédulák, és egy vörös kendô egy törött boton

Szemérmetlenül táncol a levegôben.

Balra nézek: egy kancsal ember valamit rekedten ordít.

Jobbra nézek: egy zöldköpönyeges ember a könyökével törtet a többi elé.

Egy kopasz és egy vöröshajú karonfogva topog és egymásra nevet.

Kiabáló embertesthullám körülözönli a villamost.

Mi történt?

Sztrájk! Munkások! Tüntetés! Ki az utcára! és Jogot a népnek!

És egyre nagyobb és egyre sötétebb tömegek áradnak a Parlament felôl.

Megálljunk!

A villamos menni akarna. Nem szabad! Zörren az ablak,

Az üvegcserepek hullnak, és az emberek lebuknak a pad mögé. Verekedés.

Le a kocsiról! Fussunk! De merre? hová?

Kôdarabok surrannak a levegôben. Kirakatok vasfüggönye recsegve gördül alá.

Zörren az utcai lámpa üvegje.

Lábak dobogása. Üvöltô jelszavak, szitok és zuhanás.

Segítség!

Egyszerre végigvonaglik a tömegen egy dacos és keserû nyögés:

Jönnek a rendôrök! Attak! Fussunk!

Jönnek!

Nagy keményhúsú lovakon, magasraemelt karddal,

Összeszorított szájjal, jönnek, ügetve, némán,

Nagy, széles, dobogó sorban.

Villognak fekete fénnyel a kardok, a szerszám, a sisakok harci taréja.

Fussunk! Fussunk! Itt emberhalál lesz!

De hova fussak? És miért? Én nem vagyok a tüntetôkbôl!

És nem vagyok a kardosokból!

Vagy mind a kettô én vagyok?

Irgalmas Isten! Mind a kettô én vagyok?!

Fussunk! Szikrázva csattognak a patkók.

Most! Lecsap egy bukdácsoló sárgakabátos fejére a kard.

Elesik. Véres a homloka. Rohan az attak hullámrengése tovább,

Vér!

Messzirôl puskák ropogása kattog. Lônek! Emberekre!

Vér!

Állok magamban egy kapubolt alatt,

Pihegek a falnak dôlve és kétségbeesetten

Próbálom egymáshoz illeszteni a gondolatokat.

Ó jaj, szegény futók!

Vér és verejték csorog az arcotokon,

És vért kiáltotok és dinamitot és hullást és ôrületet,

És hány tudja köztetek, miért?

Ó, hogy szánlak, szánlak benneteket!

És jaj, ti szegény rendôrök!

Csizmába, sisakba bújtatott szegény parasztfiúk,

Kiknek kardot kell vonnotok,

Akikre száll kô és káromkodás,

És markotokon csurran a vér,

Míg odahaza tán sír a kisgyereketek és templomban reszketve könyörög értetek az asszony.

Ó, hát titeket hogy szánlak, jó testvérek!

És ti szegény, szegény nagyok,

Kapitányok, grófok, miniszterek,

Kiknek fejére zúdul minden átok,

És lelketeket égeti a vér,

Titeket is, nyomorult testvérek, ó mennyire, mennyire szánlak!

Mind, mind, mind szánlak és értlek és szeretlek,

Szegény testvérek, igavonó vakok,

Vak gyilkosok és vak öngyilkosok!

Betegséget betegebb orvossággal orvosoló balgák!

Ó jaj, sírjunk mind, sirassuk magunkat és egymást,

És próbáljuk meg gyûlölni a gyûlöletet,

És könyörülni nyomorult magunkon:

Hátha talán még megkönyörül rajtunk

A meggyalázott Isten!


Prédikáció -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Prédikáció	Fekete kenyér (1931)

És miután bezárt ajtók megett

Feltúrtam mind a könyveket,

És megtanultam, mit beszélnek

A bölcsek és a lázadók,

Egymásra-zendült szívem két felének

Imígy tartottam prédikációt:


Credo quia absurdum -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Credo quia absurdum	Fekete kenyér (1931)

Sírhatsz! Hiába! Lángol a vad Szüret.

Vér-gálicokkal csorgadozó nyesett

  Fürtökre vár a Tiprató Kád,

    Várnak a vad taposó legények.

Két ôsi tipró, két iszonyú iker:

A Bûn az egyik, másik a Balgaság.

  Sivalkodó kis szív-szemeknek

    Mustja zuhog feketén alattuk.

Hiába lángol háborodó szemed,

Üres szemgödrük rád vigyorog bután:

  A Krisztus tûzszemét se látják,

    Hát a te pisla picinyke mécsed!

Hány zengô lélek sírta siralmadat,

Ó hány acélszív ökle dörömbözött

  Mellük bozontos boltozatján:

    S tombol a tánc, fut a vér a Kádban.

Nincsen reménység: hinni tanulj, szívem,

A nincsent hinni, hinni a képtelent:

  Az érthetetlen Értelemnek

    Hinni tanuld igen--es malasztját.

Az érthetetlent Értelem életi,

Rothadt szembôl is bort fanyarul a must.

  Övé a szôlô: és a Gazda

    Tudja, miért, hogyan és mi végre!


Tenni, tenni -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Tenni, tenni	Fekete kenyér (1931)

Haj be vénes bölcsesség ez,

Ifjú szívem, haj be bús!

Könyves ész ha erre végez,

Sajgó szívnek csak kevés ez,

Ki tövissel koszorús!

Nem születtem eszme-ágyon

Elheverni álmodón:

Tenni, tenni, tenni vágyom!

Élni mért e bús világon,

Hogyha meg nem mozgatom?


Kenet -- Kemencében / Véres utca
Harmadik könyv: Kemencében / Második rész: Véres utca / Kenet	Fekete kenyér (1931)

Csitt, nyugtalan szív, légy szerény!

Öröködet te magad választottad:

A legkisebbet és a legnagyobbat

A föld színén.

Te választottál: jó neked!

Jól járt fölötted sorsvetô-fonálod:

Hát simogasd, ahol elôtalálod,

A lelkeket.

Nézd, nézd, fönt, lent: özönlenek!

Szívükön száz seb láthatatlan lángol.

Kell, hogy te lásd: azért kaptál a Lángtól

Lámpás szemet!

Lámpás szemet, orvos kezet,

Szívet, mely ég, mint Mózes csipkebokra:

Eredj és légy ütôdött homlokokra

Zsongó kenet!


Földindulás -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Földindulás	Fekete kenyér (1931)

Földindulás! Földindulás!

A Kéz mozdult meg lábaink alatt!

Úgy jártunk rajta eddig

Akár az alvajárók,

Akár a játszó gyermekek,

Azt hittük: így, szilárdan áll,

És minden mindörökre így lesz,

És így kell lennie.

Hogy van egy pápa, százéves, Leó,

És van egy örökéletû öreg Király,

És hatvanhét és negyvennyolc a zászló,

Packáz és rubrikáz a hivatal,

A Vármegye hajdús kocsin parádéz,

A munkás népgyûléseken szaval,

A nemzetiségi izgatók hazudnak,

És emeletes szép Cunard-hajókon

Amerikába szállnak bús parasztok,

És ezer éve kél és száll a nap,

Gyémántküllôkön forog a világ.

De megmozdult a Kéz,

A mindenség megreccsent legbelül,

És minden össze-vissza tántorog.

Máról-holnapra meghalt a bizonyosság.

A holnap, a holnap vérveres

És borzadály-setét!

Valami lesz. Valami jön!

A láthatatlan, sejthetetlen Elme,

Amely mozgatja a tartó Kezet,

Valamit gondol!

Virrasszunk és imádkozzunk:

Isten valamit mondani akar.


Dalt, dalt! -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Dalt, dalt!	Fekete kenyér (1931)

Dalt, dalt riadjon hangos ajkunk!

Sírtunk, susogtunk eleget!

Sipogó, szürke verebektôl

Tanultunk nyálas éneket.

Ritmust immár hadd adjon egyszer

A mennykô és a fergeteg.


Barakk -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Barakk	Fekete kenyér (1931)

Vén katonák közt pap vagyok.

Szürke mellemen keskeny stólám

Egy-egy sóhajtól megsajog:

-- ,,Húsz éve gyóntam!'' -- ,,Harminc éve gyóntam.''

Bûzös barakk, levegôtlen sarok.

Penészes szalmazsákon görnyedek.

Közöttem és a kártyázók között

Egy felakasztott sáros köpenyeg.

Harapni lehet füstöt és ködöt.

Este van. Tél van. Hideg van. Sötét van.

Ülök, zsibbadtan, félnap óta egyben,

És hallgatom a félhomályban, félaléltan,

Barázdás arcokon a könnyek hogy görögnek,

Deres bajusz alól amint elôdöcögnek

Nehéz szavak, szégyenlôsen, rekedten:

-- ,,Hát volt az is!'' -- ,,Bizony, a nélkül nincsen!''

Odahaza most duruzsol a kályha,

Itt is, ott is, akiket szeretek,

Már készülôdnek éjszakára.

Az egyik: sóhajt, ahogy ágyba tér,

S fia életét Istennek ajánlja.

A másik helyre rakja könyveit

S a Matutinumot anticipálja.

A harmadik, negyedik, ötödik

Már megtanulta a holnapi leckét

És most készíti kis füzeteit.

A szomszédban emitt

A két hadnagy-lakótárs is lerakta

Sártól nehéz, nagy bôrlábszárait.

Az egyik ír és állományt jelent,

Másik feledi a gyertyás jelent

És sárgatáblás regényébe mélyed.

Itt is, csak túl a köpenyegfalon,

Szalmazsák-széken, láda-asztalon,

Röhög, kártyázik és füstöl az élet.

Én meg csak ülök a barakk zugában,

És nem is érzem, hogy fagyos a lábam,

Észre sem veszem, hogy a könnyem

Hideg fonálban csordogál,

Mikor egy-egy öreg magyarnak

Kemény mellébôl fölzihál:

,,Jaj, lelkiatyám, nagyon-igen bánom.''


Amikor minden visszájára fordul -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Amikor minden visszájára fordul	Fekete kenyér (1931)

Amikor tetszik, hogy próbára vess,

Mikor mindent kegyetlen köd fedez,

Amikor lelkünk elszürkül a portul,

Amikor minden visszájára fordul,

És megfakul a földi szeretet,

És úgy állunk a Minden közepett

Egyesegyedül, s már-már görnyedünk:

Kegyelmes Isten, angyalt küldj nekünk!


Testvérek vagyunk! -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Testvérek vagyunk!	Fekete kenyér (1931)

Sok-sok millió testvérszív sajogtát,

Haragos Isten, hadd hozzuk eléd.

Szüntesd az Ostor rettentô suhogtát,

Mondd, mondd, Uram, már, ó mondd, hogy elég!

Egy anyaföld sír száz sebben alattunk,

Millió szívek egy vágyra virradtunk,

Egy szó szaggatja mellünk és agyunk.

Soha-soha még így rá nem riadtunk,

Hogy milyen nagyon testvérek vagyunk!


Szolgálat -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Szolgálat	Fekete kenyér (1931)

Ferencvárosi teherpályaudvar,

Nagy marhaszállító vagón.

A padlatára hintett szalma közt

Fáradtan fekszünk, tíz cserkészfiú.

Ma éjjel mi vagyunk inspekciósok.

Negyedórája, hogy elcammogott

A legutolsó menekült-vonat.

Elszállítottuk sebesültjeinket,

Az éheseket megetettük,

A szomjasokat megitattuk,

Az állatokat elláttuk alommal,

Megfutottuk a megbízásokat,

Most két órát pihenhetünk:

Hajnalig nem jeleztek vonatot.

Fekszem, hanyatt a ritkás szalma közt,

Egymagam ébren, nem tudok aludni,

Kemény a padló és a szalma szúr.

Keményebben szorítja mellemet

Fásult kérdések durva markolása.

Élesebb tôrrel szúrdal szívemen

Keserûség alattomos nyílzápora.

Fekszel, lihegve, lázas-éberen,

Penészes szalma-vackon, és körötted

Az eszelôs emberiség

Ágyúzenére, zörgô csontzenére

Haláltáncot kereng!

A föld szívébe véres árkok ásnak

Pokol-csatorna-hálót,

Vérnek, halálnak, bûnnek, kárhozatnak.

Tûzontó gyilkos szekerekbe fogják

A boronáló, békés barmokat,

Jámbor parasztok gyilkolni dühödnek,

Templom szívét, Isten harangját,

Gyilkolni küldi a gyôzelmes ördög,

S a Két Kôtábla mind a tíz bûnét

Törvény avatja káromló erénnyé.

Nyugat síkjai, Kelet hegyei,

Észak mocsara, Dél kôszikla-pokla

Magyar testekbôl vonnak takarót.

Magyar véren részegszik a világ.

A véres orkán ôrült forgatagja

Szétfújja ezt a kismaroknyi fajt.

E magaontó, bûnös, drága vért,

Mely eddig vétkes cseppenként szivárgott,

Öngyilkos késen, most téboly-toron

Akószám issza semmivé a föld.

Jaj, elfogyunk, jaj, meghalunk!

Magyarság árva mécse, jaj neked!

Kitárva rád két iszonyú torok:

Vad ellenség és óriás barát.

Olyan mindegy, hogy melyik fújja el

Szegény, sápadt, halódó mécsbeled.

A hóhér Sátán vágószéke tárva.

A levegôben láthatatlan Ostor

Csattogva hajtja négy égtáj felôl

Falánk torkába, vége-nincsen árban,

Az édes szép virágos életet:

Pufók fiúk, karcsú fiatalok,

Fontolt férfiak, ingóléptû vének,

Bekötött szemmel, egymáson tiporva

Tülekszenek az égô Híd felé.

Veres kórusban sír a föld utánuk:

Igavonó, nehézkes asszonyok,

Riadtszemû, vérszegény gyermekek,

Szántatlan föld és születetlen élet,

Eltemetett múlt és halott jövô.

Miért? Miért? Ki tette ezt?

Kinek agyában kelt a gondolat?

Ki forgatja a szörnyû Kereket?

Ki áll a Gépnél? Milyen iszonyú

Generális gyilkos pálcája jár

A fekete-vörös térkép fölött?

Mi ez? Miért? Mi végre?

Jaj, nem tudom! Jaj, semmit sem tudok!

Csak azt tudom, hogy nem tudhatja senki,

És hogy hazudik, aki mást beszél!

Csak azt tudom, hogy van egy Gondolat,

Mindenestül nem-ember-gondolat,

És abban egy a kezdet és a vég,

A Honnan? és a Hogyan? és a Mért?

És ami nekem ôrjítô setétség,

Abban a gondolatban napvilág.

Csak azt tudom, hogy van egy Akarat,

Ô akar mindent, ami akarás,

Ô akar mindent, ami akaratlan,

És ez az Akarat a Kell!

És ez az Akarat az Így jó!

És ez az Akarat az Amen.

És én akarom, amit Ô akar.

Fiúk, hajnal van! Kondul a harang.

Itt az új vonat, új nyomorultakkal!

Sebesülthordók, küldöncök, üdítôk,

Sorakozó! Szolgálatban vagyunk!


Isten forrása -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Isten forrása	Fekete kenyér (1931)

Ó nyári vasárnap reggelek!

Ó fecskék friss zenéje!

Anyámmal a kastélykerten át

Megyünk misére.

Kezében öregszemû olvasó

S egy nyûtt Elmélkedések.

És minden ember ismerôs,

Amerre nézek.

És minden ember ránk mosolyog

És ránkköszön utcahosszat.

Mindenki kapott már tôle jót,

És senki rosszat.

Ha írni kell idegen levelet,

A jótanács ha drága,

Ha elfogyott a liszt, a zsír:

,,Majd ád a Sík-naccsága!''

Kis árvákért ki tudja más,

Lábát térdig lejárni?

Beteget más virrasztni ki fog,

S halott szemét lezárni?

Házak és szívek titkai

Elôtted nyitva régen.

De mit tudják az emberek,

Mi vagy te nékem!

Mit tudják azt az emberek,

És el hogy is beszéljem,

Hogy anya és testvér és barát

Vagy egy személyben.

Hogy a szemembôl olvasod,

Mit volna szeszélyem ennem,

De ragyogsz, ha kigyúl a gondolat

Szikrája bennem.

Hogy testem lágy párnája vagy,

És lelkem ihletôje,

Isten forrása: életet

Iszom belôle.


Az egyetlen kéz -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Az egyetlen kéz	Fekete kenyér (1931)
Kezed, mely most akár egy kisgyerek-kéz,

Olyan soványka, takaró kezem

Körülkulcsolja félénk öleléssel,

És áhítattal teljesen.

És a nagy csendben gyöngyözô szemed

És buggyanó szavad lesem.

Ó, hogy látom a gyér szavak nyomán...

Flórika... rózsaszínruhás, tizenhatéves,

Táncol, valcert a bolondos fiúkkal,

És elfelejti, szegényke, hogy éhes.

Flórika táncol... Oly vidám, oly édes...

Elnézi egy bozontos, morc legény is

Égô szemmel a szoba szegletébôl...

Szakadt a gombja, és felsô zsebébôl

Kikandikál a Magyar Themis...

Tornyos ház. Ôsz van. Téglás konyhapince.

Vörösen forrnak a nagy katlanok,

Zubog a két nagy üst. Nehéz az illat.

Szilvalekvárt fôznek az asszonyok.

Anyuka ott ül a középen,

És ki nem fogy a kötés a kezében

S uralkodik, akár egy királyasszony.

De száguldozva, mint a vihar,

Rohanunk le a lépcsôn Bandival.

A latin leckén összemarakodtunk:

Futunk anyushoz, hogy igazat osszon.

Én vagyok bûnös, kikapok,

És az anyuka szomorú!

És zokogva szívére borulok

(Ha az anyuka szomorú,

Az élet oly borzasztó és kietlen!)

És úgy kiáltom kétségbeesetten:

,,Jaj, verjen meg anyukám, csak szeressen!''

Karácsonyeste délutánja,

Ereszkedik az alkonyat.

A Ház a gyerekeket várja.

Ilma néni a nagy szatyorral

Sajtért és almáért szalad,

Anyus a harmadik szobában

Most szeleteli a halat,

A dióspatkót hûlni rakja,

És ablak közé a vajat.

Fát vet a kályha parazsára,

(Lacika, ne légy láb alatt!)

S a kis kapuból ki-kipillant,

Nem füstöl-e még a vonat?

A karácsonyfa készülôdik

Az abroszlepte zongorán,

A pásztordal akkordja bújkál

A váró billentyûk során.

Fenyôfaillat lengi át

A kis szobát,

És jézuskás meleg mosollyal

A szürkületbe szétdalolja

A karácsonyfa dallamát.

És mindenhonnan visszacsókol

Ami az égi s földi jóból

Itt egy helyen ütött tanyát:

Az anyamell, az anyafészek,

Az elsô, legemberebb pihegések,

Élet, otthonban és melegben:

Szemetekben és szívetekben

Ti drága, drága két anyák.

Ó, fogom édes, egyetlen kezed!

Érezd te is a kezemet,

Mely most a tieden remeg:

Hiszen a tied ez a kéz,

A te húsod és a te véred.

Hogy öleli a lelkedet!

Hisz a te lelkedbôl lobbant életre hajdan:

Fényedbôl fény lett,

És szeretetedbôl szeretet.

Így fog egymásba mindvégig pihenni

Kézben a kéz, és lélekben a lélek,

Míg majd egyszer egy ünnepélyes

Pillanatában a kegyelemnek

Az egyik kéz egy gondolatnyira enged

És belesimul boldog-csendesen

Az Isten nagy anyakezébe

És benne egy percig pihegve pihen.

Aztán a következô pillanatban

Kinyúlik újra néma áhítatban

A másikért, amellyel egy,

És el nem bocsátja soha többé,

Míg elsimul majd egyszer mind a kettô

Egymásban és Istenben mindörökké...

Rám járt az ünnepélyes pillanat.

Az Egyetlen Kéz eleresztett.

És én szorongatom a kis keresztet

A zörgô olvasón.

És eltörik a szóm...

(Valami eltört, összeforraszthatatlanul...)


Sibyllák éneke -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Sibyllák éneke	Fekete kenyér (1931)

(Az Advent c. oratóriumból)

Sibyllák kara:

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Imádunk téged, titokzatos Úr,

Akinek neve homlokunkra írva,

Akinek nevét a vajúdó verejtéke sírja,

Akinek neve kísér a záruló sírba,

Láthatatlanul, olthatatlanul,

Kimondhatatlanul.

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Imádunk téged, titokzatos Úr!

I. Sibylla:

Illatban, harmatban, csillagdalos éjjelen:

Tavasszal bimbó boldogan így terem.

    (KAR: Csupa illat! Csupa illat!)

Nyögés, sikoly, verejték, vér és gyötrelem:

Az emberfia így terem.

    (KAR: Csupa sírás! Csupa sírás!)

És mégis öröm! És mégis öröm!

Ember született a világra!

    (KAR: Ember született a világra!)

Ki mondja meg, mi várja?

Boldog lesz-e, vagy boldogtalan?

    (KAR: A végzet, a végzet írva van.)

Áldás lesz-e, vagy átok?

Poklot hoz-e, vagy mennyországot?

Kérdeni, kutatni hasztalan.

    (KAR: Sirassátok, sirassátok:)

A végzet, a végzet írva van.

A végzet írva, a végzet örök,

Nem ismeri más, csak aki fenn dörög,

És írja az írást, olvashatatlanul.

    (KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten,

          Végzet írója, érthetetlen Úr!)

II. Sibylla:

Szöcsketáncos hajnali réten, harmatmámoros éjjelen:

Így kezdôdik a szerelem.

    (KAR: Csupa illat! Csupa illat!)

Cukros vér és beteg holdfény, förtelem és gyötrelem:

Ezzé lesz a szerelem.

    (KAR: Csupa sírás! Csupa sírás!)

Mégis gyönyörû! Mégis gyönyörû!

Kéz kézbe sóvárog örökre!

    (KAR: Kéz kézbe sóvárog örökre!)

Hol a kéz, amely egybekötözze?

A kéz, a kéz, a mennyei kéz?

    (KAR: A kettô csonka, az egy az egész!)

Az egy az áldás, a kettô az átok!

Ki látta, ki látta a boldogságot?

Magánál többre ki merész?

    (KAR: Találgassátok, imádkozzátok:

          A kettô csonka, az egy az egész.)

Hiába feszülnek a földi karok:

Csak egy az egység: aki fenn mosolyog,

Örök-egybe a kettô csak benne borul.

    (KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten,

          Oldhatatlan egység, foghatatlan Úr!)

III. Sibylla:

Isten az ember! Az ész meg a kéz

Olympra veri a várat.

De pattan az ér, de feccsen a vér:

És tetem az ember, és dög az ember,

Akár az esztelen állat.

    (KAR: Az ítélet fejünkre írva áll,

          A tagló fejünkre mérve már.

          A máglya rakva, az urna vár:

          Halál, halál, halál!)

Minden édes vége rút,

Minden ösvény egybefut,

Minden lábnak egy az út:

    (KAR: A sír, a sír, a sír.)

Minden érzés ebbe fagy

Ebbe dermed istenagy

Mind a szent és mind a nagy:

    (KAR: A sár, a sár, a sár.)

De aztán!

A test el-asztán!

Mi jön aztán, mi jön aztán?

Félek, félek, félek, --

Mégis, borzongva remélek:

A lélek, a lélek, a lélek!

Mi jön aztán? Mi jön aztán?

    (KAR: A Semmi! A Semmi! A Semmi!)

Nem, nem, nem! A szívem mondja:

Vagyok valaki gondja!

A rontást egy rontó rontja!

Aki alkot, tudja mért!

Aki széttör, tudja mért!

A testem mondja: a lelkemért!

A lelkem mondja:

Vagyok valaki gondja,

A vég a kezdet pontja.

A minden mondja:

Múlás, szülés, szakadatlanul.

    (KAR: Imádunk téged, ismeretlen Isten.

          Kezdeten, végen egyetlen Úr.)


És jönnek hozzám -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / És jönnek hozzám	Fekete kenyér (1931)
És jönnek hozzám emberek,

Férfi és asszony és gyerek.

Az egyik mondja: Testvér itt vagyok,

Segíts!

Ha nem segítesz, összeroskadok.

Halálos csend idáig kergetett.

Elég!

Megfulladok, ha nem beszélhetek.

A másik mondja: Minden össze-vissza!

Vad labirint

Köröskörül az életem fölissza.

Két hang-iker verekszik vérre bennem:

A Nem igen ma, holnap az Igen nem.

És mind a ketten énbelôlem vannak.

Testvér, segíts!

Ints rendet és magyarázz meg magamnak!

Én vétkeim! -- kiált a harmadik,

Burjánzanak, pokoli bürkök,

És vigyorog rám kaszával az ördög.

Testvér, téged a Krisztus küldött!

Mondd, mondd hogy minden megbocsáttatik!

És jönnek, négyen, nyolcan, tízen,

Véres flotta fekete vízen,

Reggel és este és minden órán

Csókolni szegény viola stólám.

Lihegve mind elém omol

A vérzô, mély embernyomor:

Koldulni hullott kényes régi princek,

Apadt szemek és roskadó gerincek,

Pogányok, akiket bálványaik megöltek,

És véresmosolyú mártírok,

A siket törvény kerekébe törtek.

Eleven múmiák, emberi lárvák,

Kikbôl a lélek tovaszállt,

Kik virrasztanak halott ideált,

Aszott magányosok, keserû árvák,

És keserûbb, aszottabb, árva párok,

Kiknek a vére cseppenként szivárog, --

Ezer sikoly és százezer fekély:

Emberkönny- és vér-óceán, amely ajkamig ér!


Szabadíts meg a gonosztól! -- Kemencében;Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Szabadíts meg a gonosztól!	Fekete kenyér (1931)

És hányszor nem lehet segíteni!

Egy vérzô pár. Két egymásnak való

Szép, igaz ember. ,,Milyen boldogok,

Milyen igazán boldogok lehetnek!'' --

Örülnék nekik, messzirôl ha nézem:

Közelrôl jajszó, sikoltás, pokol.

Jó és szép minden, csak egy kicsi pont van,

Egy szabad szemmel meg sem látható

Picike pont, és abban egy fulánk,

És a fulánk szúr, a megszúrt sikolt,

A sikoltás a fulánkosba szúr,

S kétszerte maróbb és kétszerte mélyebb

A második döfés, kétszerte tépôbb

A második sikoly, s a harmadik

Megint halálosabb és gyilkosabb.

Könyörögnél az egyiknek: ,,Barátom,

Csak egyszer törd el a fulánk hegyét,

Egyetlen egyszer legyen, hogy ne bánts:

Másképp lesz minden!'' Sírsz a másikának:

,,Egyetlen egyszer tûrd el a sebet

Sikoltás nélkül, csak egyetlen egyszer

Maradj mosolygó, és örökre gyôzöl!''

Hiába minden: ,,De hát mért gyötör?'' --

Zokog fel görcsös-keserûn az egyik.

,,De ha ô rámsikolt!'' -- kiált a másik, --

,,Mint egy gonosztevôre!''

                         Nincs tovább:

A sudaras, nagy, lombos drága fát

Tûhegynyi résen megöli a szú.

És nem lehet rajtuk segíteni!

Ó hogy az ember milyen tehetetlen!

Fiatal férfi, okos és derék.

A lelke sudár, mint egy szép fenyô,

És mégis egyre vállbahúzott nyakkal

Görnyedve jár, mintha mindenkitôl

Bocsánatot kérne, hogy élni mer,

Mintha szégyellné lelke kincseit,

Szinte szánalom nézni rá. Miért?

Mert azt hiszi magáról, hogy kicsi,

És retteg, hogy ha kiegyenesíti.

A derekát, meglátják, mekkora,

És gúnyosan találnak nézni rá,

Vagy, ami sokkal szörnyûbb, szánalommal.

Hát inkább összecsuklik önmagától,

És azt mondja magában: ,,Ostobák,

Azt hiszik rólam, hogy kicsiny vagyok,

Pedig én tudom, hogy nagyobb vagyok

Valamennyiüknél, csak úgy teszek,

Mintha kicsiny lennék, mert mulatok

Az embereken, hogy olyan kicsik!''

És mondom neki: ,,Testvér, föl a fejjel!

Hisz olyan szép vagy és olyan sudár!

Hadd nézzünk föl rád! És örülj magadnak!

Mindnyájunk kincse vagy, csak egyenes légy!''

Rám néz, és megszorítja a kezem,

Szemében könny, azt súgja: ,,Köszönöm.''

És magában azt mondja: ,,Szán ez is!''

És elmegy és még jobban összegörnyed.

Ó hogy az ember olyan tehetetlen!

Azt mondja bosszúsan a harmadik

(És egyszer sír hozzá, és másszor ásít):

,,Én nem tudom, mért élek a világon!

Egyedül vagyok. Megvan mindenem,

Okos vagyok, egészséges vagyok,

Nem izgat semmi és nem érdekel

Semmi, de semmi, minden oly unalmas!

Reggel fölkelni, lefeküdni este,

Napjában négyszer enni, hírlapot

Olvasni, délelôtt a hivatalt

Lemorzsolni, egy ostoba libának

Rúzsát csókolni, és négyszer hetenkint

Borotválkozni: Hát ennyi az élet?

Buta komédia! Elôbb-utóbb,

De meg kell unni, s pontot tenni rá!''

,,Felebarát, keress egy célt magadnak,

Egy eszmét, egy ügyet, egy ideált,

Aminek élj, és feláldozd magad.

Csak attól lesz az élet érdemes,

Ha odaadjuk. Mindegy, hogy minek:

Ha odaadtad, akkor megtalálod,

Ha feláldozod, akkor a tied!''

-- ,,Mit erôlködjem? Hol van olyan eszme,

Amely megérné, hogy egy napra is

Föláldozzam a kényelmemet érte?''

,,Szeress valakit! Egy lelket keress,

Akihez jó légy! Oszd ketté magad,

Csak aki ád, csak az kap igazán!

Nem jó egyedül! Szeretni születtünk!''

-- ,,Kit szeressek? Engem se szeret senki!

Ej, mégis más bolondja nem leszek!''

,,Gondolj Istenre! Krisztus! Másvilág!

Ego sum via veritas et vita!''

-- ,,Az Isten majd csak meglesz nélkülem!''

Nem, nem lehet rajtuk segíteni!

Az embervolt keserû csôdje ez!

Sírjunk, sírjunk, elesett emberek,

És kiáltozzunk mind, emberen túlra:

,,Jöjj, szabadíts meg minket a gonosztól!''


Csillag -- Kemencében / Szolgálat
Harmadik könyv: Kemencében / Harmadik rész: Szolgálat / Csillag	Fekete kenyér (1931)
Ez a világ az ördögé!

Már csak belátod?

    Jaj nagyon is belátom,

    De mit tegyek: mégis az én világom!

    Csak szeretem ezt a szegény világot!

Eh, rúgj belé!

Maga kereste! Pusztuljon magába!

Te félreállj!

    Hiszen már rúgnám rég, -- de fáj!

    Nekem jobban fáj! Mindhiába:

    Csak az enyém, és csak az Istené!

Ej, romban régen, ami isteni!

Bolond, aki a romokon veszékel!

Evvel az élve-rothadt nemzedékkel

Már nincs mit kezdeni!

    Jaj mérgezettek a kutak!

    Az Isten hidege megvesz!

    De indulhatnak új utak!

    A Csillag Istállót mutat:

    Bocsássatok a kisdedekhez!


Életem útja közepén -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Életem útja közepén	Fekete kenyér (1931)

Életem útja közepén

-- Ó ezt az édes utat hogy szerettem! --

Akit az Isten küldött, hogy akarjon helyettem:

Új utat írt elém.

Még nem is értem, hogy kerülközött.

Csak tapogatom magam a talárban,

Akár az egyszeri szabó a bálban,

Mint Saul a próféták között.

Vonogatom a vállam,

És hümgetem, furcsállom a fejemben:

Hány ember volna boldog a helyemben!

Hány volna hétszer különb ide nálam!

Én nem kerestem, Isten látja lelkem!

Nekem jobb volt a gyerekek közt

-- Verebecskének verebek közt --

Bukfenceznem és csiripelnem.

Itt komolyan kell szóljak komolyoknak:

Ülök egy nagy magas katedrán,

Sok várakozó szem mered rám,

És óraszám sem mosolyognak.

Az öreg Házat csak-csak visszasírom,

A gyökereim ott eredtek,

Ott szerettem és ott szerettek.

Ott, ott magától szólt a sípom.

Ez más világ!

Más életek másképp zenélnek!

Sok esô kell átültetett gyökérnek,

Míg forran új csírát.

Ej, ahogyan van, úgy a jó!

Durcás gyerekképp mit ficánkolódom!

Aki átplántált ilyen kurta módon,

Legjobban tudja, mi nekem való.

Ami dolog, majd csak eligazítom:

Tudok úgy, mint más, a kaszához én is,

Amilyen másé, lesz az én kepém is,

És kebelemben itt a régi sípom.

És lesz a lelkekben is otthonom!

Jó ember itt is van elég,

Aki a szívét tárja ki eléd,

S csak megérzik, hogy a szívem hozom.

Hát vállalom, amit a sorsom ad,

Csak kettôért könyörgök Istenemnek:

Uram, csak szívem maradhasson gyermek,

És el ne vedd a sípomat!

(Szeged)


Koszorú -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Koszorú	Fekete kenyér (1931)

(Gyermekeimnek)

Életem koszorúja, drága lelkek,

Élô virágok, Isten szépei,

Kiket egyenként úgy adott nekem

Játékos kedvvel, ingyen kegyelembôl,

Hadd teszlek most le csendes áhítattal

A lépcsôre a Legszentebb elé.

Hadd nézlek boldog meditációban:

Legyetek ma is mint olyannyiszor,

Lompos lelkemnek exercicium.

Akik annyiszor gyóntatok nekem,

Most nektek gyónok én. Nem bûnöket,

(Atyjáról gyermek föl nem éri ésszel,

Hogy lehet rossz is, aki neki oly jó)

Én a csodákat gyónom, a csodákat,

Amiket általatok ad nekem

Mindennap Isten, amiket ti adtok,

Amik ti vagytok énnekem.

Ti vagytok nekem a hús és a vér:

Az életet tapintom rajtatok.

Barlangban ül a Plátó embere

Hátával fordul a világ felé

És csak a szájnál égô tûzön át

Barlangfalára ingó árnyakat:

Ködképeit szemléli a Valónak.

Hozzám, barlangom áldott hûvösébe

Nem árnyak lengnek: eljött a Valóság.

Ti, mint a sorsos Szentiván-tüzén,

A félôs lángon átszökdöstetek,

És elvetvén az árnyak fátyolát,

Megmutattátok hús-vér lelketek:

Élô, pihegô, véres életet.

Milyen gazdag vagy, élô koszorúm!

Ebben a csendes kis virágcsaládban

(Nem ember keze válogatta egybe!)

Az embererdô minden színe itt van:

Férfi és asszony, gyermek és öreg,

Pap és ifjú és özvegy és apáca.

Ó én parányi univerzumom!

Ti vagytok az én eleven könyvtáram,

Pszichológiám, pasztorálisom,

Laboratóriumom, klinikám,

Csillagvizsgálóm, világkábelem:

Az emberiség idegrendszerében

Nincs rezzenés, mely át ne futna rajtam

Szívembekapcsolt ereiteken.

S ti vagytok nekem a Negyedik Szentség:

Lelki-tükör és erôs-fogadás.

Ó hogy érzem az égô parazsat,

Amit csüggedt fejemre gyûjtötök!

Jöttök hozzám és mea culpát mondtok:

És én ülök a Székben görnyedezve

S adok bûnökre abszolúciót,

Amik feketén ülnek rajtam is.

Jöttök, tanácsért, járatos atyához:

És én levájok agyamba, szívembe,

És a fenékrôl hozom fel a választ,

Véremmel írtat, amit annyiszor

Kellett volna már mondanom magamnak,

Ha mertem volna kérdést tenni arról,

Amit vérig szánt szavatok ekéje.

És jöttök, jöttök kézcsókkal köszönni

A jót, amit kezembôl kaptatok,

Együtt örülni jöttök boldogan

A szépségen, amely kannám nyomán

Kinyílni serkent belsô kertetekben.

És én már szívnám az új illatot

Alázatos önérzet örömével,

És már hangolnám a himnuszra lelkem,

De hirtelen csak enmagamra hull

Tekintetem, és látom megriadva

Én öntözetlen, össze-visszagázolt

Hernyók-kikezdte gyümölcsösömet:

És fönnakad a nyelvemen a szó,

És szaladok a szerszám-kamarába

Kertészollóért, kannáért, kapáért,

Mert nincsen órám, veszteni való:

Hogy mehetek a menyegzôre majd,

Ahol az én háznépem lesz a násznép,

Ha valamennyi között egyedül

Énnekem nincsen menyegzôs ruhám!

Aki meg nem jön, aki elkerül,

És nagy távolból szégyenkezve-formán

Csak lopva néz felém, hogy elkerülje

A szememet, -- ó nem is sejti tán,

Hogy pillantása éles nyíl nekem,

Mérgezett nyíl, a lelkifurdalás

Vesékig égô vad savába mártott.

Miért hogy elkerül? Hogy nincs bizalma?

Fáradt? Vagy megriadt? Vagy megcsalódott?

Föltéptem tán egy forradó sebét?

Vagy nem volt elég az elmélkedés:

Az orvosság a bajhoz nem talált?

Vagy türelmetlen voltam a beteghez,

Akire visszajárt a régi láz,

És most úgy érzi, hogy úgyis hiába?

Azt hiszi tán, hogy közömbös nekem?

Nyilván nem szólt a szeretet belôlem,

Vagy dadogott. Korán fáradtam el!

Nem voltam állhatatos az imában

S a virrasztásban érte! Menni kell,

Utána menni, vissza-hazahozni!

Vagy várjam csendben, míg megjön magától,

És kezdhetem elôlrôl?

                      Akkor is,

Ti akkor is mellettem állotok.

Amikor Mózes állott a hegyen

S imádkozott kiterjesztett karokkal:

Az ô népének állt a gyôzelem.

De amely percben karja elhanyatlott,

Fordult a harc, és Izrael futott.

És akkor eljött Hur és Józsué,

Aláfeszültek a fáradt karoknak,

Megtámasztották a csüggedt imát,

És Mózes végig, naplementig

Állhatatos volt, és gyôzött a nép.

Így állított az Isten minket is

A harc fölé, a szédítô oromra

Hamar hanyatló, hûtlen karjainkkal,

Szegény, kicsiny, félig-se-szenteket.

Ó ti tudjátok, mennyit küzdenek

A ránk-fonódó Isten adta lelkek,

Milyen kétes és milyen messze sokszor

A gyôzelem, hányszor aláhanyatlik

A küzdô karja, s hányszor belezsibbad

A kislelkû nem-Mózes az imába!

De köztetek, ti drága szent-család,

Akad egy mindig, aki odalibben

És megtámasztja lankadó karom

És megsegít együttimádkozással

Embererônél állhatatosabbra,

Usque in finem, lélekszakadásig.

Ó majd ha üt a végzetterhes óra,

S oda kell lépni vonakodhatatlan

Az Utolsó Gyóntatószék elé,

És kérdi majd a Bíró: Mit hozok? --

Énnekem nem lesz fölmutatni másom,

Csupasz kezemben kis kettôt viszek:

Egy repedezett gyerek-bodzasípot,

És ezt a drága emberkoszorút,

Amit még csak nem is magam kötöttem,

Csak óvtam, csak ápoltam, csak szerettem,

És semmi másom! -- Ó, úgyis tudom

Mit mond erre az igaz Gyóntató:

A sípot a magad kedvére fújtad:

Ebben elvetted a jutalmadat.

A virágokat én adtam kezedbe,

S illatuk széppé tette életed:

Ezért az érdem ôket illeti.

Ha mégis mostan jobb oldalra léphetsz,

(Ó mégis, hátha hozzáadja ezt is!)

Nem teszi más: egy leheletnyi illat,

Mely róluk érted föllehelt az égbe,

S amely megérzik most is lelkeden:

Mert aki mindig virágokat ápol,

Csak megmarad az ujjai hegyén

Egy leheletnyi ismeretlen illat,

S a mennyország legalsó lépcsejéig

Ez az egy csöpp illat is fölemel.


S. O. S. -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / S. O. S.	Fekete kenyér (1931)
(Alszeghy Zsoltnak)

Azt mondod, testvér, hogy nem érdemes!

Kihalt faluban minek a harangszó?

Minek az ének rokkant regimentnek,

Ahol dezentor a java legénység,

A többi kullog, bélyeges tudattal,

És nincs egyébre vágya, mint aludni

És enni, és nem-lenni katona.

Ahol a zászlót kapcára metélték,

És nem ismernek egyéb muzsikát,

Mint duhaj nótát s vénasszonysipítást.

Húzódjunk félre (mondod) már az útból,

Köveknek kántáló apostolok.

Jöjjenek azok, akiket kívánnak;

Ébresztôk helyett a gyújtogatók,

És gyújtsanak, pusztuljon, ami rothadt,

Úgyse kár érte! És ha beleég

A nagy tûzvészbe az is, ami Szentség,

Legalább veleégünk, legalább

Ha nagyszerû nem is lesz a halálunk,

De mégsem kell megvetni minmagunkat.

Mondod keserûn. De a két szemed

Ellenemond a keserû ajaknak.

Az életed, amelyet odaadtál

Amaz Oltárra égô áldozatnak,

A két karod, mely most is érte fárad,

Míg a tagadás vérzi ajkadat:

Hangosan tagadják a tagadást.

Ezt a nemet nem lázadás üvölti:

Ezt a szeretet sírja, nem a sértett,

De a szerelme tárgyáért jajongó,

A vérrel verejtékes szeretet.

Ó szeressük is, testvér, ezt az árva

Kitaszított szegény Hamupipôkét!

Ha még mi is, öten-hatan, utolsók,

Átesküszünk a két gonosz leányhoz,

Szegény kicsi végképp szemétre jut.

A nagyok, kik öngyilkos jóhiszemmel

Heverésznek a gôg vak nyoszolyáján,

Vagy jóravaló restség kerevetjén,

Meg sem látják szegénykét a suton

És inaszakadtak leszállni hozzá,

(Az egyetlenhez, aki még talán

Tud adni jó szót holnap is nekik

Közelgô koldusságuk éjszakáján!)

A kicsinyek meg... Ó elvész a nép,

Amelyik tudomány nélkül való,

Ha meg nem fogjuk ártatlan kezét,

És el nem visszük a forráshoz ôket,

Hogy igyanak, hiszen még azt se tudják,

Hogy szomjúság az, ami gyötri ôket.

Elhagyott templom papjai vagyunk.

A nép, amelyhez fiatalon küldtek,

Idegen istenekhez tántorult,

Csak egy öklömnyi ministránsgyerek

Maradt eljátszani a csengetyûvel.

Ó de mi csak meghúzzuk a harangot

És felöltjük a súlyos kazulát,

Régi királynék ujja-hímzetét,

És bemegyünk és mondjuk a misét,

És cselekedjük emlékezetét

Mindennap Annak, aki rendelé.

Nem ember dolga, Isten dolga ez!

Ha más nem hallja senki, hallja Ô.

Ha nincsen ember, aki térdre hulljon,

Angyalszárnyaknak érezzük suhogtát

Magunk fölött az Úrfölmutatáskor.

Ha nem mondja Dominus vobiscumra

Senki az Et cum spiritu tuo-t:

A mi lelkünkkel csak itt van az Isten

S utána jár az ô lelküknek is.

Ha nevetik is, övék a misénk,

Ha átkozzák is, áldást hoz nekik.

Ó mondjuk, testvér, mondjuk a misét,

Van miért mondjuk! Van, aki velünk van

Minden napon, világ végezetéig.

Hisz tudod testvér (ej, magunk között

Minek tagadjuk!): süllyed a hajó.

Ez a rozzant, vén Európa-bárka

Addig irtotta legénysége színét,

Addig gyilkolta kapitányait,

Addig baltázta önnön padozatját,

Addig aludtak a kormányosok:

Léket kapott eltömhetetlenül.

Árad a szennyes sósvíz. Hasztalan

Gép és szivattyú: süllyedünk! De hagyján,

Nem nagy kár érte! Ami drága volt

A rakományban, régen kidobálta,

És ez a rozzant vén jószág sokáig

Már úgy se bírná a kalózkodást:

Ifjabb hajók járják az óceánt.

Hát Isten neki, egyszer halni kell!

Hallod testvér, hogy csendesedik ott lenn

A szalónban a rekedt grammofon?

Hallod, milyen halálos lett a csend?

És odatúl a csónakok felôl

Hallod az ôrjöngô tülekedést?

Azelôtt régen, kemény kapitányok,

Erôs hadnagyok revolverrel álltak

És tartották a rendet. A legénység

Értô parancsra dolgozott halálig,

És a parányi mentôcsónakokban

Megmenekült az utasok java.

Most rég legyilkolták a tiszteket,

Nincsen vezényszó, nincsen céltudat.

Pálinkáshordók üresen görögnek,

A fedélzet a vértôl sikamós,

Egymást gázolja ôrjöngô tömeg,

Egymás után merülnek el sikoltva

Az ôrült módra túltölt csolnakok.

Nincsen segítség! Nincsen józan ember

Rajtunk kívül az elítélt hajón!

Testvér, magunk állunk a rádiónál

És szórjuk szét a négy égtáj felé

Végsô szavát egy süllyedô világnak,

A csupasz lelkek hördülô imáját.

Ki törôdik a süllyedô hajón

A veszendô lelkekkel kívülünk!

Mink, mink, kik soha mással nem törôdtünk

A lelken kívül, most ez a mi percünk!

Ezért a percért volt szükség reánk,

Ezért a végsô, egyetlen dalért!

Mert ez a dallam örökkévaló.

Amikor ember és hajó

Régen korhad a moszatok között,

Ez a dallam még élni, szállni fog,

Óceánok és jéghegyek fölött,

És átüvölt a viharok zenéjén

És átharsog az ezredek zúgásán

Világokon és világsírokon,

Úgy sírja fel az égiek felé

A hulló ember végsô sóhaját,

A csodaváró meztelen imát:

Mentsétek meg lelkeinket!

Mentsétek meg lelkeinket!


Testvér -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Testvér	Fekete kenyér (1931)

(Balanyi Györgynek)

Vasútról jövök, késô este van.

A pihenô ház setét, hangtalan.

De a folyosó végén enyhe vékony

Fényecske néz rám ajtóhasadékon.

Valaki vár ott, nyílt ajtó mögött,

Valaki, aki tudja, hogy jövök,

És tudja, hogy bár haza éjfél vetne,

Az elsô utam csak hozzá vezetne.

Most ül a sárga lámpa-kör felett,

Sasszeme Giotto képére mered,

Hol a Hatszárnyú Férfi a sugárral

A Poverellót most szegezi által.

Forgatja súlyos fóliánsait

És édes Umbriáról álmodik,

Hol Leó testvér, Isten barikája,

San Damianóban zörget éjszakára.

Belépek. Lámpaellenzô mögül

A Dante-orr az ajtónak szegül,

És a belépôt pattogón fogadja

Zsémbes kötôdés tréfás zuhatagja.

Ó, milyen kedves ez a hang nekem!

Egy negyedszázad óta szeretem.

És kél a válasz, testvér nóta-nembe:

Két összeszokott iker szablya-penge.

Aztán, hol jártam? elmondogatom.

Mi volt Gödöllôn, meg a vonaton?

Ô meg, hogy valamit ki ne feledjek,

Minden századik szavamra szól egyet.

De üt az óra; az éjfél közel.

Gyerünk, gyerünk, anticipálni kell!

Búcsúzom is már, csendes éjszakára,

Hiszen a hajnal oltárnál találja.

Ó, be jól esik gondolni reád,

Te igaz ember és igaz barát,

Maurinus elme, szent Ferenc szívével!

Az Isten áldjon mind a két kezével!


Íme mily édes és gyönyörûséges... -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Íme mily édes és gyönyörûséges...	Fekete kenyér (1931)
A legfelsô emeleten

Van egy fehér folyosó,

Fiatalok kacajától

Olykor visszahangozó,

Másszor ifjú meditálók

Halk sorával koszorús:

Ott egy igénytelen ajtón

Huszonkettes numerus.

Benn a négy fal szûk körében

Csontroppantó fapadok,

Nagy kereszt, s a Sanctus Pater

Gyerekek közt mosolyog.

Ablakon át integetnek

Lombfüzéres szép hegyek,

Benn virágos férfiszívek

Mosolyognak meleget.

Itt, mikor a munka fogytán

Békés este alkonyul,

Jóbarátok kis csapatja

Meghitt körben megvonul.

Itt is három, ott is négy-öt

Üldögél a fapadon,

És az érzés és a szellem

Szétcikázik szabadon.

Most az égi Gondolatnak

Bontakoznak szárnyai;

Egy-egy szóra hallgatás kel,

És a csendet hallani.

Másszor fönncsapong a jókedv,

És a lélek fölzenél,

Nóta cseng és élc patakzik,

És a serleg sem henyél.

Szóba jár az ország dolga,

És a Kaptár gondjai,

Méhesének zsenge mézét

Kiki dúsan ontja ki.

Egyik itt a másikának

Sok hibát szemébe mond,

És az együtt-hallgatásban

Elsimul a durva gond.

Ó, mert szívben régen egy már

Ez a kis testvér-csoport:

Súlyos évek próbalángján

Véridôkben egybeforrt.

Kéz a kézben, szív a szívvel

Álltunk itt e szent helyen!

Ujjainkat összefûzi

Egy darab történelem.

Ó, legjobb imádba foglald

Ezt az áldott drága kört!

Ennyi kalos-kagathosnak

Hol veti mását a föld?

És a zsoltár méze csurran

Áhítattal ajkamon:

Ecce fratres habitare

Quam iucundum et bonum!


Kéz kézben -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Kéz kézben	Fekete kenyér (1931)
Tudod, mióta árvák lettünk,

És köd elôttünk, köd megettünk,

Te maradtál magad nekem:

A föld azóta idegen.

Azóta e világi élet

Egy árnyalattal feketébb lett,

És hûvös minden arc nekem,

Csak te maradtál melegen.

Tudod, hogy így maradtunk ketten;

A többi szerteszéledetten

Éli a maga életét:

Csak itt nálad nincsen setét.

Ha együtt így kéz-kézben ûlünk,

Még alig is ment el közûlünk:

Még melegszünk a melegén.

Ó maradjunk így, te meg én.

Hisz mintha most is hína minket,

És összefogná kis kezünket,

Mint annyi boldog éven át,

Hogy mondjuk az Úrangyalát.

Így, így maradjunk mindig ketten,

Szent árnyékától meglepetten,

Amilyeneknek Ô szeret:

Két szép, imádkozó gyerek.


Kézszorítás -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Kézszorítás	Fekete kenyér (1931)
Milyen szóval szeresselek?

Az atyafiság nemcsak vér közöttünk:

Isten elôtt atya és fiú lettünk,

Mert lélek szerint én nemzettelek.

Emlékszel a kis vézna fiúra?

Pici voltál és fázó és beteg,

Mikor anyád a tenyeremre tett:

Animula blandula vagula.

És most -- ó talán meg sem ismernélek,

De napról-napra láttam a csodát:

A gyám karókat hogy sudárlod át

A test háncsain hogy nô túl a lélek.

Lebéklyózottan, béna kötelek közt,

Szép szabad lélek, épeknél egészebb

Derült homlokkal hordozod a részed,

Felnôtt ember a sok rokkant gyerek közt.

Két emberrésznyit tûrsz és dolgozol,

És hallgatsz és gondolkodol és értesz,

És egyengeted, ami érdes,

És vigasztalsz és nem panaszkodol.

Így állsz elôttem: két botorka lábon

Súlyos férfiszív, kemény férfiagy.

Betegen is gyengék ereje vagy.

Nekem is az vagy: leghívebb barátom.

Nekem is az vagy, több mint vérrokon:

Oltártestvér és néma bátorítás.

Vedd ezt a verset, mint egy kézszorítást,

Mint férficsókot férfihomlokon.


Gregórián -- Meleg cipó / Koszorú
Negyedik könyv: Meleg cipó / Elsô rész: Koszorú / Gregórián	Fekete kenyér (1931)
Hallod a mély harangokat?

A negyvenes évnap vesperása zeng felénk,

Komoly derûvel, ünnepélyesen.

Édes volt felérni kézfogva a hegyre,

De most üljünk le pihenni a gyepre,

És nézzünk vissza szépen, csendesen.

Emlékszel-e még? Szép volt odalenn!

Édes játék volt a küzdelem,

S oly mérhetetlen a szép világ!

Hogy hívott minden harsonaszó,

Hogy mentünk táncos lábbal a harcra,

Mint játszótérre fürge diák!

És fekete volt a hajunk,

És a homlokunk ránctalan fehér.

Emlékszel-e még? Szép volt odalenn!

És a szívünkön harangvirág!

Ó, szép a virágos völgy alant,

De idefenn a lég tisztább, igazabb,

És közelebb van az ég.

Dúsabb, ha idáig elér, a harangszó.

Hallgassuk: nagyharang-e, vagy lélekharang,

Vagy odalenn Úrfelmutatás van épp?

Vagy egyet hallunk mind a ketten,

És minden harangszót ebben az egyben

(Dúsabb, ha idáig elér, a harangszó!):

Egy más harangozó szívét?

Miért merengenénk a völgybe vissza?

Itt közelebb az ég.

Harangnak, életnek, halálnak

Most, most érezzük igaz-mély ízét!

S szürkés hajunkkal, árkos homlokunkkal

Hallgatva fogjuk egymás jó kezét.

Ó, édes itt csendben pihengélni! -- de menjünk,

Menjünk tovább, a szívünk ezt dobogja,

Föl, föl, harangszó, szálló szél után.

Ó, tudom én testvér, hogy a szívünk

Ôsdallama gregórián!

Menjünk, menjünk a dallam után!

A zengô mély harangmámorban ó hogy érzem:

A láthatatlan hullám-ölelésben

Hogy húz, hogy szí bennünket vissza önmagába

A titokzatos isten-óceán.


Egyszerû titok -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Egyszerû titok	Fekete kenyér (1931)

Nézvén naphosszat emberek szemébe,

És este ülvén egymagamban,

Nehéz könyvek között,

Egyszerre valahonnan kicsapott

És elém lobbant mindörökre

Az egyszerû Titok.

És elfoszlott a nagy Illúzió.

Messzelátóm megfordult hirtelen,

Az életnyüzsgés olyan messze volt,

És úgy álltam fölötte szent magányban,

Mint egy alpesi szirtorom fején,

Napfényes, istencsókos, friss magasban,

A mozdulatlan ég-mosoly alatt.

Lenn, lenn sürögnek apró hangyabolykák,

Apró faluk, és apró városok,

Pici Besnyôk és pici Londonok,

És gombostûfej emberkék közöttük,

Ici-pici nagy bottal, nagy tasakkal,

Nagy pápaszemmel, nagy szakállal,

És ici-pici nagy-nagy akarással.

Ni, ott egy gazda, jár az ekenyomban

És veti, veti a magot

A barázdába: nyílt istenmarokba.

Amott egy furcsa kis kalmár lohol

A Börze autós ajtaja felé,

Percentes agyú, asztmás kis öreg,

Forgatni zsebnyi játék tantuszát:

S nem látja, hogy a kattogó kerék

Forgatószíjja a nagy Mozgató

Láthatatlan kezére tekerôzik.

Amott kis napfény csillan pajkosan

Játékkatonák új sisakjain:

Állítgatják ôket felnôttes arccal,

Farsangi, cifra, csillagos ruhákban,

Bajuszos, furcsa, szögletes fiúk:

Vezeti kezüket egy öreg szolga,

Az alázatos szolga, a Szerencse,

Akit dolgoztat a Parancsoló.

Milyen érdekes ez a nyüzsge játék!

Hogy látom apró agyvelôiket kigyúlni

(Papírmasé-váracskák pici körte-fénye!)

És látom bennük a gondolatot

(Plakát-betûsen, hangos, nagy színekben!)

Mind azt hiszi, hogy lép, mozog, cselekszik,

S fontoska énje intéz, hat, teremt,

És nem érzi az Egyetlen Erôt,

A minden mozdulásnak Mozgatóját,

A minden fondolatnak Gondolóját,

Az okozások egy Okát.

Ó én akarom az Akaratot!

Én szabad szívvel és gyermek-repesve

Az Áramkörbe kapcsolom magam,

Kis, szürke szívem hadd izzítsa fénnyé!

Én akarom: akarjon általam,

És hasson, és építsen, és teremtsen.

Akarok lenni szerszám a kezében,

Toll és eke és mécs és rádió:

Kis életem, hadd nôjön által így

A szabad légen át a végtelenbe.

Ó akarat, szabad szolgád vagyok,

Hûbéres úr e rabszolga világon:

Szolgám minden, mert én szolgád vagyok,

Enyém minden, mert én Tied vagyok!


Nehéz poggyászú katonák vagyunk -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Nehéz poggyászú katonák vagyunk	Fekete kenyér (1931)
Nehéz poggyászú katonák vagyunk.

A vállunkon mázsányi zsákkal

Görnyedt háttal

Bandukolunk.

Bukdácsolunk a bûneink alatt.

Ó milyen unott egy teher!

Hogy hajítanánk az elsô gödörbe,

De jaj, egybe van benne gyömöszölve

Golyó és gyertya és élelmiszer.

Szólt a parancs, az ellenség közel,

A pergôtûz szitál,

És minden árok ránk tüzel:

Mindig, mindig sietni kell.

Nincs mód ügyelni zsákra, szíjjra,

Ahogy elô van írva!

Eh, össze gyorsan, ami kézre áll,

Örüljön, aki él!

Ki szólhat ott, ahol a két Nagyúr beszél:

Az Élet és Halál.

S most, este, rejtett borszeszláng körül,

Mikor a zsák elôkerül,

S éhes kezed könyökig belevájnád,

Csak félve, babrálgatva oldozod ki

A szennyes borjú vércserzette száját

És belenézni csak remegve,

Pislogva mersz:

Mert e tapadós, mocskos göngyölegben

Már magad sem ismered magadat ki,

Magad sem tudod, benne mire lelsz,

És álmosan találgatod,

(Rettegve a keserves holnapot)

Hogy amihez borzongó kezed ér:

Ázott puskapor-e vagy ragacsos kenyér?


A bûneimmel egyedül -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / A bûneimmel egyedül	Fekete kenyér (1931)

A bûneimmel egyedül vagyok.

A szó lebotlik ajakamról,

Mint elesett, fölvérzett kisgyereknek:

Kiáltana, de csak szepegni tud,

És poros arcán két sáros barázdán

Nagy tehetetlen könnyek cseperegnek.

Ó, hogy ismertem jót és rosszat egykor!

Néven neveztem a bûnt és erényt,

Mint Ádám a paradicsomban

A rámosolygó teremtményeket.

De most: egy néma rengeteget látok

Egy ismeretlen, névtelen világot

Az önmagát sem értô szó megett.

Oly kétségbeesetten egyszerû

A szó, a név, a számozott szabály!

A tett is olyan: megtapinthatod.

A mások tette olyan egyszerû!

De az én tettem? Ki értheti azt,

Mikor magam sem értem,

Amikor már az anyaméhben

Hét fátyollal fogantatott.

Ki mondja meg, mi vagyok benne én?

Mi az apám, és mi a nagyapám,

Mi ház, föld, víz, nap, amely érlelé?

Meddig Plutarchos, meddig Mózes,

Meddig Jókai, meddig Szent Ferenc,

Meddig a kenyér és meddig a perc,

És mekkora része az Istené?

Én azt sem tudom, tettem-é? nem-é?

Én cselekedtem, vagy csak úgy esett?

Vagy az egész csak képzelet?

Ó, vak sebészet gyóntatónak lenni,

De gyónni, -- patakot tenyérbe merni,

Kottába venni a forgószelet!

Jaj, így vagyok a bûneimmel!

Megvert, fölvérzett, maszatos gyerek,

Még sírni is csak szepegve merek.

De Egyvalaki hozzám térdel,

Ölébe vesz, semmit sem kérdez,

Csak megcsókolja vérzô homlokom.

És én meleg mellére bújva,

Szabadító sírásba fúlva

Az egyetlen szót dadogom:

Atyám!


Férfiak -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Férfiak	Fekete kenyér (1931)

Mint óramutató a számlapon

Számtól számig, éjtôl a délig,

Mi férfiak

Úgy járunk közöttetek, asszonyok,

Anyaméhtôl az Anyamélyig.

Férfi testvérem, ó hogy szánlak én,

Ki úgy lebegsz el a titkok színén,

Mint fecske vízen, nyomtalan!

Vagy a kertben, amely illattal áldott,

Ugrándozol, mint butuska gyerek

És verdesed és rázod a virágot,

És balga örömed abban találod,

Hogy a fehér szirom pereg.

És üresen maradsz és egyedül,

És leszel egy a sok közül,

Aki a napon didereg.

És hát még téged, boldogtalan testvér,

Ki magad és mást marcangolni lettél,

Ki pôre szemmel, mardosó körömmel,

Nesszus-vértôl vonaglani születtél.

Kiben a szép a jónak gyilkosa.

Ki tenmagadig el nem jutsz soha,

S találkozásod nem lesz az örömmel,

Mert jaj ízenkint taglózod a testért

Mostoha lelked, és a csend ölén

Neked fakadt Isten-tükör virágot,

Mely téged tükröz kelyhe tükörén

És Isten-arccá emberíti arcod:

Vak sirokkó, letarlod.

Ó boldog férfi, aki feltalálja

Isten mintázta mását idelenn!

Lepattan Éden vétekverte zára,

Ha rámosolyog Méltó Szerelem.

Örökmécsnek lesz kápolnája sátra,

Hol véges lángban ég a végtelen.

Hol (csak a szeme vaksággá ne váljon)

Szebb az ébrenlét, mint a hajnalálom.

De énnekem, (mert esnek ily csodák:

Méltatlanabbnak nem juthat nagyobb)

Az Isten mást adott.

Az én mutatóm szüntelen forog,

És minden számot végigmosolyog,

De soha meg nem áll,

És minden számnál muzsikál.

Ó, lányok, asszonyok,

Virágok, fák, kik mellett életem

Apró patakja elcsobog,

Fölkavaratlan, melegen:

Egy sincsen köztetek számomra idegen.

Asszonykezek párnázták életem,

Mióta bölcsôm pelyhe átölelt.

Anyák, testvérek, drága jó barátok,

Ó mily hálával nézek vissza rátok!

Ti adtátok nekem,

Hogy megtartottam hitemet a Nôben.

Énnekem minden asszonykéz adott,

És tudtam mindnek én is adni bôven

Amit az Isten meghagyott belôlem,

Aki régtôl magának követelt,

S aki valami ôs Kellés szerint

Rám ily törvényt szabott:

Elvette mind és nekem adta mind.


Asszonyok -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Asszonyok	Fekete kenyér (1931)
Mint félreesô állomás lakója az egyetlen vonat után,

-- Ó lehetôségek, álmok, életek! --

Úgy mozdul némán a férfi után

Asszonyok, lányok, meleg szemetek.

S mint hajszolt utas vonat ablakábul

Melegfényû csöpp messze házra bámul,

-- Ó csend, melegség, tiszta fészek? --

Asszonyok,

A férfiszem úgy melegszik felétek.

Ti vagytok a párna, ti vagytok a pólya,

Kisfiúnak, nagyfiúnak,

Gügyögôje, ringatója.

Álommézes ajkatok,

Orvosság a csókotok,

Ti a puha mély kebel,

Ti a csorgó tiszta tej!

És ti a forró délsarki delej.

Úgy ömlötök el a képzeleten,

Mint zsarnoki számum tikkadt Keleten.

Úgy harsogjátok az ereken át

Az el nem alvó tûz dalát,

Az olthatatlan idegekét,

Akár a Szfinx károgta a mesében

Vérszomjas énekét.

És mennek, mennek az ének után:

Fiatalok a vének után,

Csetelve, botolva, tolongva, sután,

Bénának sánta nyújt kezet,

Világtalan vakot vezet,

Úgy hullnak elôre szegény bolondok,

Amerre ti cikáztok és csapongtok,

És csillogtok, akár a vér,

S elpállik az élet és pattan az ér,

De nincs megállás!

És ti vagytok a Háziáldás

Fehérre meszelt kis falon.

Szegett kenyér az abroszon.

Ti a kútvíz a harmatos pohárba,

Duruzsoló, jóságos kályha,

Szekrényben illatos, puha,

Tündöklô, hófehér ruha,

Ti vagytok az olajmécs, mely álmatlan lobog

S imádkozik, míg mások alszanak.

A hervadtan is illatos csokor

A feszület alatt.

Én meg, húgaim, az vagyok,

Aki nem akar semmit tôletek.

Aki úgy néz rátok,

Ahogy nézni szokás a virágot,

Meg a kisgyereket, meg a napsugarat,

Ahogy rámosolyog a fürjecskefiókra

A barázdában az, aki arat.

Nem férfi szeme néz rátok itt:

Emberszem.

Komoly és mélyrôl mosolyog ez,

Akár a tengerszem.

Komoly és mély és rengéstelen,

Mert örvénye van, de a mélybe lenn,

És ez az örvény a végtelen.

Így néz ez a szem csendességgel rátok,

Átjárja lengô, nevetô ruhátok,

De meg nem áll a testnél:

Mélyebbre mélyed ez:

Ahol a lélek piheg és epedez,

A lélek, amely egymaga van

A nagy Közös Kín karmaiban

(Mely az asszonyt kétszerte vérzi)

Nem húgaim, ez nem a Férfi:

Ez az Ember, a Testvér.


Bölcsek -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Bölcsek	Fekete kenyér (1931)
Szeretem a bölcseket,

Az Ismeretlennel birkózó Jákobokat,

Tengerszem-mélyek hallgatag búvárait,

Akiknek a Gondolat izzó izgalma ismerôs,

És akiknek keresni kedves,

És látni élet,

És akiknek értelem és gyönyörûség

A szemlélet cél- és oknélküli csendje.

A félig-bölcseket is

A szegény álbölcseket is szeretem:

Amint nekitaszítják izzadt-homlokú nagy fejüket

A problémák mohos kôtömbjeinek

És dagadtra verik makacsul magukat.

Amint csábítja ôket az alattomos fekete szénben

Az igazság fel-felrémlô kvarcszem-csillogása,

És a megpillantott szemcse szerelmével

Hempergetik maguk elôtt az idomtalan fekete tömböt.

Szeretem ôket, az igazságnak e sánta marathóni futóit,

Oktalanságukban és félségükben és furcsaságukban is szeretem ôket,

Az ô bolondos szenvedélyükért:

Testvér erôlködésükért:

Az Egyetlen felé hasító

Reménytelen szerelmükért.

És szeretem a szögletesfejûeket is,

A nagyképûeket,

A kómikus gôgbe puffadt labdaarcokat,

Akik a pult mellett a laboratóriumban,

Vagy a boncolóasztal kései közt,

Vagy a lexikon és a német Handbuch vastag sánca mögött

Elégedetten tapogatják -- mi tudósok! -- tudományuk gömbölyödô pocakját,

És önemelte katedrájuk mérhetetlen magasából

Szánalommal nézik le az árva mi-fajták

Fogyhatatlan csodálkozását,

S szép gesztusokkal értekeznek mindenrôl, ami tudható,

És még egynémely egyébrôl.

Szeretem ôket és szánom kimondhatatlanul,

Mert kénytelenek kifelé nézni

A belsô ûr kegyetlen kényszerébôl,

És kénytelenek szavalni színészmódra szüntelen,

Mert nem bírják a csendet,

És nem tudnak nem-ágaskodni görcsösen,

Mert az Ecce nos! bamba koturnusa nélkül

Oly aprócskák szegények,

Hogy föl nem érik az ember-kicsiséget.

És szeretem az egyszerû embereket,

Akik nem tudnak az eszmék poharáról,

És tenyérrel isszák a forrás vizét.

Akiknek a szó csak önmagát mondja,

És kurta beszédük igen és nem.

Akik nappal dolgoznak izzadással,

És éjjel egyhuzamban, álom nélkül alszanak,

És nincsen mellékíze fekete kenyerüknek,

És nincsen mérge ajkukon a csóknak.

Sohasem láttak szillogizmust

És Pantheont és Parszivált,

De látják nôni a füvet,

És néven szólítják a nyájban a bárányt.

Vasárnap énekes misére mennek

És délután harmonikáznak a kis padon a ház elôtt.

Süveget gyûrnek a fergeteg elé,

És mosolyognak a májusi esônek,

Harisnyaszárba gyûjtik a garast,

Szebben halnak meg Sokratesnél,

És emberbimbót úgy teremnek,

Akár a kiskert orgonát.


Hivôk és hitetlenek -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Hivôk és hitetlenek	Fekete kenyér (1931)

Szeretem a hivôket.

Amikor mennek a körmenetben

A méltóságos baldachin után,

És férfi, asszony, lány, gyerek

A tavaszi ég alatt egy szívvel énekli a himnuszt:

,,Föltámadt Krisztus e napon!''

És a kisfiú megrázza a csengôt

És minden fej egyszerre lehajlik

A titokzatos Szentkenyér elôtt.

És köztük, köztük az Isten.

És szeretem a hitetleneket:

Amint szegény kisiklott életüknek

Arcuk verejtékével gyötrelôdnek

Kômíveskedni filozófiát,

És erôlködnek úgy tagadni,

Hogy nem-hitükben hinni tudjanak,

És tagadásukkal imádják az Istent.

És a kételkedôket,

A becsületes inaszakadtakat,

Akik sem hinni, sem nem-hinni nem elég erôsek,

És félszeg áhítattal tátongnak a Krisztus után,

És életük egy imádság:

,,Uram, hiszek, segíts hitetlenségemen!''

És akiket, ó, jól tudom, elôbb-utóbb

Vállán viszen aklába az Igaz Juhász,

És akikhez engem is küldött.

Ó, mind, mind szeretem ôket,

Csak egy van, akit gyûlölök:

A cinikus, a röhögô.

Akinek nem szent az igazság,

És nem legnagyobb a szeretet,

Aki nem sajdul a szépség után,

És nem tiszteli az életet.

Aki a minden-mindegy hullamérgét

Oltja miazmás ördögmosolyával

Az édes élet organizmusába.

Az ilyen elôtt zárva kilincsem,

Az ilyen neve ne is említtessék

Házam népe közt, (mint szentekhez illik).

Az ilyennek alkottatott

Világnak kezdetétôl a Pokol:

Az ilyen, az ilyen (ha van ilyen!)

Legyen örökre átkozott!


Gonosz emberek -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Gonosz emberek	Fekete kenyér (1931)

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek!

Disznó a sárban azért hempereg,

Mert jónak érzi.

Ember azért jár szennyes utakat,

Mert az ösztönnek húsába szakadt

Tövise vérzi.

Mindig a jó, a szép után lohol

Akkor is, mikor sírva fuldokol

Hináros árban,

Facsarja szívét a fehér Örök,

Akkor is, mikor rekedten röhög

Vad bacchanálban.

Bús szívének igazság kellene,

De el nem bírja bedagadt szeme,

Földes vakondnak.

Erényre sólymász és a bûnbe lép:

Gáncs és tôr neki a rút és a szép,

Szegény bolondnak.

A lompos földön nem leli helyét,

Az ismeretlen neki az elég,

Csak menne, törne,

Míg falba zúzza lüktetô fejét,

És marcangolja önnön kebelét

Vak vágya körme.

A tûzbe nyújtja gémber ujjait,

És bosszús jajja nem fogyatkozik,

Hogy ímhol: éget!

Lustán kifújja Krisztus mécsesét,

Aztán siratja, mint távol mesét,

A fényességet.

Minden léptén csak bajt és jajt csinál,

Aztán duzzogva a sarokba áll,

Vagy dúl jajongva.

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek:

Az ember, mint a kényes kisgyerek,

Csak oktalanka!


Gyalogjáró ember éneke -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Gyalogjáró ember éneke	Fekete kenyér (1931)
I.

Az országúton ballagok.

Holdfény-ezüstös fellegek közt aranybogárka csillagok.

Tücsök muzsikál, csak úgy magának,

Alvó fûszálak harmathûvös rejtekén.

Bóbiskoló barackfalomb mögött,

Egy láthatatlan pajta melegén,

Hosszan, békésen, álmosan, elbôdül egy tehén.

De hirtelen rezzen és mozdul mögöttem az út,

Dobogó, durva távoli lárma zúg.

Fény szúr elô, mint éles, hosszú nyíl,

És ide-oda táncol és nô és közelít

És egy vakító pillanatig

Gôgös-sebesen, titok-sötéten

Dübörög el mellettem a vonagló éjben

Az automobil.

Félrehúzódva, jókor, gyalog ember, az útból,

És a szememen a kezem:

Az árokpartról,

A mozdulatlan csillagok alól,

Nézek utána csendesen.

II.

Vajjon ki lehet,

Aki bent ül az üvegfal megett?

Hárító bôröket pajzsol a fülére,

Hideg üveget hord a szemén.

Ugyan ki lehet szegény?

Végigszáguld az éjszakán,

Villanysebesen, gép-magán,

És nem is nézi meg talán

A kedves, furcsa freskót a templomunk falán,

A szentjánoskák mécsét meg se látja,

Nem sajdul a szívébe a tücsök szerenádja,

Nem állítják meg az emberek,

Akik itt élnek a gyertyás ablakok megett,

Nem mond neki semmit a báránykák kolompja,

Még fel sem nézett tán a csillagokba!

Tán nem is érzi az élô éjtszakát!

És elgázolja az ôr kutyát.

III.

Így dübörög el a dolgok mellett,

Az éj és az országút közepén:

Bôrpáncél van a füle mellett,

Acél üveg két halszemén.

Csak átvillan a dolgokon:

Nem, mint az esti szellô,

Mely minden bokorral, bogárral rokon,

Csak mint a villany, a reflektor sápadt északi fénye,

Úgy csillan végig az úton, a dombon, a réten, metszôn, hûsen,

És meg sem melegszik tôle a fû sem.

Meddô sugár: nem simogat, csak villan és vakít,

És aki belenéz, eltakarja védôn

A szemeit.

Csak ellohol a dolgok mellett,

Buta percek alatt,

És ahogy elcikázott,

Utána semmi sem marad,

És a millió pici mindenségbôl

A minden aprók melegébôl

Neki szegénynek semmi sem marad.

IV.

Ô csak dübörög. Hová?

Egy pillanat: még itt kaszál

Körülöttem a sárga sugár.

Egy pillanat, egy surranat:

S már a falun túl gyullad fel a táj.

Két pillanat: és már oson,

Lassít az alattomos gép a városon,

Ahol bárokban zakatol a jazz,

És a bestiáról foszlik a mez.

Három villanat: Budapest, és Bécs és Páris.

Egy nagy házban egy generális

Virraszt nagy térképek fölött.

Az ôrült gép tovább zörög:

Pálinkabûzös sztrájktanyák,

(Almukban nyöszörögnek az édesanyák)

És még egy utolsó villanás,

Egy fénysikoly robban az égnek:

A mechanikus a rozzant gépet,

A hullát várja a hullaház.

V.

Ó Istenem, milyen szegény!

Pedig ember ô is, akárcsak én!

És akár az a vándorló legény,

Aki ott ül a híd peremén,

Szivarkát sodor víg füttyszó-ütemre

És visszamosolyog az Adjistenemre.

Hiszen ôt is az Isten keze gyúrta,

Mint ezt a kis kutyát,

Amely az úton most fut át

És felém kaffant barátságosan,

Mintha mondaná: Szervusz, pajtás,

Úgy-e bizony szép este van!

És ezt a lekaszált édes lóherét,

Amelyen most elnyújtózkodom

A lelkem gyökeréig telten

Békességgel és illatokkal.

És föltekintek, és összemosolygunk

A csillagokkal.


Az autó éneke -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Az autó éneke	Fekete kenyér (1931)
Hívtok, fiúk?

Az autó remeg és zihál,

Mintha már a repülés izgalma rázná.

Szinte látom, hogy tágulnak az orrcimpái,

Hogy remeg a véknya,

Mint egy karcsú paripáé,

Amint az oldó dörrenetre vár.

Hát itt vagyok. Gyerünk.

Úgy, én majd ideülök elôre, melléd.

Nem, a volánhoz nem vagyok való:

Nem illik a kormányra kezem,

Csak emberkezet ért szorítani,

Te fond az acélküllôkre fiatal kezed,

Én majd gyönyörködöm

Benned és a repülésben:

Repülök veletek.

Átzuhog rajtam minden fiatalság,

Minden repülés az enyém!

Hajrá! Elôre!

Lehullt a fonál, a pálya szabad.

Szökken az útnak a gép, alig-alig fékezve magát,

Mint menyasszonyi táncra fürgebokájú lány.

Most, most odavetve a gyeplô,

A számlapon hetvenet füttyent a nyíl.

Szilaj, nevetôfogú szél arcomba harapdál:

Nem is harapás ez: valami fanyarfriss vadízû csók.

A levegô szinte paskol:

Tán nem is levegô ez, hanem szín-oxigén!

Érdes, robogó ritmusban kanyarog alánk az út,

És félighunyt szememen át

Messzirôl, messzirôl elénk lobog a nap.

Nem is nap talán:

Valami ingerkedô Integetés

Valami bujócskázó, ki-kibukkanó Nagyszerûség.

Talán a mesebeli Akastyán-hegy,

Amely magához húzza a hajóst.

Talán a Kacsalábon Forgó Várkastély,

Ahol az elátkozott királykisasszonyt ôrzi a sárkány.

Talán a Sohasemvolt, a Mindighajszolt,

A Titok, a Teljesülés!

Hajrá, repülünk feléje!

Százszorta él, aki száguld!

Ó pedig nehéz embernek lenni!

Nézzétek, hány mezítlábas ember gyalogol az úton!

(Bizony, ezerre ha egy autó esik!)

Hány fintorítja ránk az arcát!

(Bizony, a benzin elnyeli a széna édes illatát!)

De semmi az, fiúk!

Másképpen lesz maholnap!

Ennyi kerék és ennyi motor és ennyi csavar

És ennyi szárny

Csak megmozdítja mégis egyszer

A nagy tehetetlent, az Embert,

És megremeg a nagy mihaszna Massza,

És ami áll ki-tudja-óta,

Földrengetô mozgásba kezd.

Hej fiúk, az lesz a pillanat!

Ó de mi szálljunk addig is, fiúk!

Velünk repül a fecske,

Velünk a szél, velünk a nap,

És sóhajjai a millióknak,

Akiknek szárnyat nem adott a sors,

De a szívdobogásuk szállani sír.

A választottak mind velünk!

Ha behunyom a két szemem,

És úgy nézek mögénk az útra vissza,

Megborzongok az ámulattól és az áhítattól:

Annyian és oly szépek vagyunk!

Elsônek egy teherautó zakatol,

Kenyerekkel rakva színig:

Robog az éhes emberekhez.

A másikon öreg pap meditál fehér karingben:

Haldoklónak visz Szakramentumot.

A harmadik, negyedik, ötödik

Téglát, vasat, szerszámokat cipel:

Amoda készül a hegyre a karaván,

Ott épül a csillagvizsgáló torony,

Amelyen égbe néz majd a tudós,

És a felhô kezébôl kicsavarni tanulja

A villám nyilait.

Az az óriás, otromba gép

Afrikába visz expedíciót,

És, és, talán, ha nem csalódik ájtatos szemem,

Nem gépfegyvereket visz, hanem patikát és bibliát,

És rádióállomást állít sivatagban.

És lesz, amikor a Szahara szívében

Háromféle színû ember ül együtt

És hallgatja Beethoven zenéjét,

És Szentpéter harangszavát.

És ki tudja, talán egyszerre csak

Belekapcsolja magát a körbe,

Az Ismeretlen Hullámhosszú Állomás,

És egy lélegzetelállító pillanatban

Megszólal az Isten.


Ribiszke -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Ribiszke	Fekete kenyér (1931)
Honnan a rügy?

Úgy pattant ki egy április éjszakán

Dagadó kebelén egy gyenge ágnak,

Fiatal-édes forradalomban.

Én is onnan! Én is onnan!

Honnan a gyenge ág?

Sivatag télben szakadott barnán

Egy barna gyökérrôl,

Fekete földben, fekete gondban.

Én is onnan! Én is onnan!

Honnan a barna gyökér?

Ki tudja, honnan?

Mag hullott melegen,

Ijedt és idegen,

Kézbôl-e, szélbôl-e, égbôl-e?

Ki tudja, honnan?

Máshonnan, messzirôl, felülrôl,

Egy küldô küldötte valahonnan.

Én is onnan! Én is onnan!

Mi lesz a rügybôl?

Fürtös, gyenge virág.

Gyerekek járnak: szemükbe akad,

Leszakítják, megszagolják, elhajítják.

Ha nem bántják is: ott marad,

Elszárad a szemetes sövény alatt.

Jó rügynek lenni mégis!

Akarok én is! Akarok én is!

Mi lesz az elszáradt virágból?

Ribiszke lesz, fanyar gyümölcs,

Picike bogyóka, piroska, kerek,

Habzsolva lefosztja mohó gyerek.

Édes gyümölcsnek lenni mégis!

Akarok én is! Akarok én is!

Mi lesz a megevett gyümölcsbôl?

Fekete-piros, fanyar-édes

Zubogó vér lesz.

Szeleburdi gyerekkacagás,

Lánycsilingelés, anyakéz-simogatás,

Ajándékozó férfimozdulat,

Piros dallam ölelô ég alatt.

Szemben tûzpiros mosoly,

Teremtô titkok üszke:

Az lesz, ha meghal, a csepp ribiszke.

Meghalni, gyümölcsnek, gyönyörû mégis!

Így akarok én is! Így akarok én is!


Bocsánatkérés -- Meleg cipó / Hegyen ülô ember gondolgatásai
Negyedik könyv: Meleg cipó / Második rész. Hegyen ülô ember gondolgatásai / Bocsánatkérés	Fekete kenyér (1931)

Testvérek, kérlek benneteket:

Bocsássátok meg ezt az éneket.

Ó tudom én, hogy zivatar van,

És hogy nem kiált a viharban

Csak az eszelôs!

Mikor a mennykövek szakadnak,

Ki hallja hangját remegô ajaknak?

Ó tudom én, hogy fáj az ének annak,

Aki ordító kínnal viselôs.

Ó tudom én, hogy fáj ma lennetek,

És mint szegény rákos beteg

Nem fordulhat úgy a pállatag ágyon,

Hogy még jobban ne fájjon:

Úgy tekerôdzik sajgó lelketek.

És itt egy boldog ember hangol halk éneket.

Mégis, hallgassátok meg muzsikámat:

A nagy, keserû világbánat

Simogató kis énekemtül

Talán-talán egy sóhajtásnyit enyhül.

Hisz többnek úgyse gondolom:

A láztól gyöngyös homlokon

Egy hûvös illetésû kéz.

Egy gyufaszál a betegszoba éjén,

A keserû pohárnak szélén

Egy cseppnyi méz.

Mégis, tán elgondolni jó,

Hogy a boldogság csak bújdosó,

De nem szállt el végképp a földrül.

Hogy mint a fa, mely törten is kizöldül,

Van ember is,

Akit ha vesszô megver is,

Ha nyögve is, ha megteperten,

De mindig újra talpra serken,

S bár fojtogassa a Világsalak

És maga bûne, verítéke,

De el nem apad belsején a béke,

Mert mécs aranylik éjjelébe:

A szabadító Akarat,

Amelytôl otthon lesz a földi börtön.

Hogy a boldogság virraszt még a földön,

És hogyha virraszt, várhatod,

Akár ma is még feltalálhatod,

És úgy lehet: ha ráakadnál,

Nagyobbá lennél tenmagadnál,

Mert ami meleg, másnak is meleg.

Ezért hadd kérjelek,

Mint jó testvért és édes húgomat:

Vedd testvérszívvel ezt az éneket,

És bocsásd meg a boldogságomat.


Virrasztó
Virrasztó	Magányos virrasztó (1936)
I.

Mint éjszakföldi castruma kôfalán

Az éjbe nézô légionárius,

Lesvén a pártus és a géta

Lopva ölô nyila zizzenését,

A szôrös barbárt, aki nem ismeri

Az élô Város isteneit, borát,

Egyforma mind, akár a farkas,

S rája veres fogain halált hoz:

Így áll a költô. Dermedezô szívét

Egy szó nyilazza, és ez a szó halál,

Egy barbár szó: Poéta, némulj,

Nincs ki szegény szavadat kívánná.

A Törvény reccsen, bújnak a csillagok,

A tiprott földbôl idegen istenek

Nehézkes nemzedéke támad,

Daltalan és merev és gyanakvó,

Mogorva Múzsák ujja emelkedik,

Dobszóra dobban s kurjog a falka-tánc:

A szót, a vérbôl s végtelenbôl

Felpihegô pici szót, ki értse?

II.

Ha én elnémulok?

Ki lesz, aki szól

Ajakatlan titkairól

A Végtelennek?

Ki érzi meg a csendet?

Ki hallja meg a rög alatt

A fûszál és a gondolat növését,

Pehely-szirmon pihegô bogarat

És a szívetek zümmögését?

Mikor a szenvedély rikolt,

Karcosan, mint a vércse,

Ki lesz helyettem, aki értse.

És kihallja belôle a sikolyt?

Ki szûr nektek, ha megepedtek,

Mérges kövekbôl tiszta cseppet?

Ha sírhatnátok, ki mondja meg, hol fáj?

Ki fog együtt-sírni veletek?

Ki mondja nektek, hogy örüljetek,

Mert többek vagytok magatoknál, --

És sírjatok, mert kevesebbek!

Ha én elhallgatok,

Elalusznak a csillagok,

A piros hajnal szederjesre kékül,

Elapadnak a föllegek,

És a megalvadt tengerek színérül

Az Úrnak lelke visszalebeg:

III.

Nem, -- amit mondtam, ne higgyétek:

Kiáltó száj rég nem vagyok én!

Már nem vagyok csak két szegény

Rémült kar, amely kiremeg felétek.

Két árva kar,

Amely tíz görcsös ujjal sírja: Jertek!

Mert ölelni akar,

Mert lesorvad, ha nem ölelhet.

Ha szó vagyok is: nem kiáltás,

Csak suttogás, csak pihegés.

Amit mondok is, oly kevés:

Egy csendes áldás.

És ha még így sem kellenék,

Ha reménykedô énekemre,

Odalehelt kis életemre

Még egy ámen sem tellenék,

Ha visszaûztök, megdobáltok,

Mint bosszúságig hû ebet,

Mely megrugdosva is követ:

Akkor is utánatok sántikálok.

Úgy mint az eb, úgy mint az árnyék,

Úgy mint a lelkifúrdalás:

Semmi nem ijeszt, nem aláz,

Mert küldetésem szörnyû perce vár még:

Ha majd csontig ég a pokol-marás,

Ha ellobogtok, mint az üszkök,

Ha feketére fagy a láz,

És a nagy sírban elfeküsztök:

Kísértetlátó kutya-mód

Vánszorgok el a sírotokra,

És a keserû csillagokra

Felüvöltöm a siratót.


Az acélember
Az acélember	Magányos virrasztó (1936)
(Ének a sürgönypóznáról)

Áll, egyenesen, egymagán

Az acélember a hegy homlokán.

Széttárva karcsú, hosszú karjai,

A kábelek kígyóit tartani.

Nem görnyedez és nem erôlködik:

Áll és feszül és hordja terheit.

De hûvös feje túl a drótokon

Hosszan elnéz a nyúlós utakon.

Lát, embereket és országokat,

Bolond és keserû látásokat:

Az éhes ember néma ráncait,

Dokkok penészes árusáncait,

Országhatárok inga-táncait,

És hall, hazug és gyilkos hangokat:

Borhôsöket, barátokat, bankokat,

És népgyûléseket és tankokat.

Az eszme önmagára-lázadását,

A forradalmak bárgyú körfutását,

Az ôrülések örök újulását.

A földgömb reng és ég a szemhatár.

Az acélember néz és konstatál.

Áll és szótalan ég felé feszül:

Hordja a kábelt rendületlenül.

S ha olykor egy-egy holdas éjszakán

Ráül terhével a szörnyû magány,

S a látomások emlékeitôl

Dereka már-már megroppanni dôl:

Ilyenkor elég egy szempillanás:

A szomszéd hegyen másik óriás,

A harmadik ormon a harmadik

Hordozza látomása titkait.

Egy pillanat, egy közös rezzenés:

A három acélember összenéz.

Testvér -- mondja az acélpillanat --

Tudom: gyengének lenni nem szabad.

Tudom, a mi törvényünk állani:

Mi vagyunk a Vezeték várai.

Nem tudjuk honnan, nem tudjuk kinek,

De rajtunk megyen át az Üzenet.

Az ismeretlen Igét hordja vállunk.

Bennünket ideállítottak. Állunk.


Telihold
Telihold	Magányos virrasztó (1936)
Ma telihold, mondja a gazdám,

Tán megfordul az idô mégis,

Reggelre tán kisüt a nap!

Hiszen már olyan nagyon régen

Zuhog az esô szakadatlan,

És a fekete szél harap.

Ma telihold. Hajnalra kelve

Gyûrkôzhetnek az aratók,

Surroghatnak a kerekek,

Sütkérezhet a jó napocskán

A vén ember, a szárnyas jószág,

Meg a csipogó gyerekek.

Telihold van. Az idô fordul,

Kitárhatjuk az ablakunkat,

Szellô, illat és napmeleg!

Fölszáradnak a pocsolyák is,

Meg a vérfoltok, meg a könnyek,

És a mocsár: a gyûlölet!

Telihold van! Holnapra kelve

Újra látjuk a kék eget,

S a nap csodája ránkköszön,

Ó még talán fordulhat úgy is,

Hogy újra ember lesz az ember,

És nem lesz vízözön!


Imádság a Kolosszus elôtt
Imádság a Kolosszus elôtt	Magányos virrasztó (1936)

Agyaglábú Kolosszus!

Kit istenné tömjéneznek fölénk

Élelmes boncok s bódult milliók,

S országokat állítanak oltárodul,

És áldozatul kaszálnak eléd

Aki egy fejjel több a többinél:

Hallgass rám, Tömegisten,

Hallgasd meg ezt káromló imát.

Amaz ezerek szólnak ajakammal,

Akiket meg nem számolhatni számmal,

És nem mérhetni, csak a végtelennel.

Nem, ó Bálvány, mi nem bálványozunk.

A monotón litániából,

Mellyel hozzád hunyásznak híveid,

Egeket vívó diszharmóniával

Harsan ki férfiénekünk.

Nekünk nem kell a megrágott falat,

Belénk dalolt dal, elôírt imádság:

Ajakunkon a szív bôsége szól

S szívbôl a Lélek, aki ott fuvall,

Ahol akar és ahogyan akar,

És szívünkbôl szakadt imánk Ahhoz kiált,

Kinek titokzatos betûje ott lobog

Olthatatlanul minden élô homlokon,

A tieiden is, ó Millófejû!

Mi ott voltunk, amikor Socratesnek

Kezébe adtad a bürökkehelyt,

Álltunk a részeg gijjotin tövében,

Ott borzongtunk Pilátus udvarában,

Amikor egy ajakkal üvöltötted

A Barrabás-t és a Feszítsd-meg-et,

És láttuk a Kálváriáról,

Vérbôl, hamuból, oltár üszke közül

Örökké újrakelni a Jelet,

Az Egyetlenét. Mi övé vagyunk

És ellened mondunk az Ô nevében.

Ó mert mi ismerünk, agyatlan álarc!

Tudjuk: ha leszakítanók

Érinthetetlen csillámköpenyed,

Ha szétvernôk testvázad óriás

Aranydongáit, ó szegény Kolosszus,

Istenségedbôl nem maradna más,

Csak a sok hentergô emberbogár!

Az összezárt fejetlen milliók,

Akiket egyszer egy kéz leborított

Az istenek gazdátlan köpenyével,

S arany kolosszust építvén föléjük

Isten-neveket írt a homlokára.

Nem, faragott istenség, nem imádlak,

Nem udvarollak: szánlak és szeretlek,

Mint ember embert, gyöngét az erôs.

Nem jövök kérni: nem adhatsz nekem,

Nincs, amit adhass! Én ezért jövök,

Hogy én adjak neked, a legnagyobbat,

Amim csak van: töretlen magamat.

Azért jövök, mert tabuid mögül

Felém, felénk hallom kiáltani

A megváltatlan bálvány jajszavát,

Tömjént nem osztó egyistenhívôk felé.

Hát itt vagyok, hát elhozom neked

Az énemet. A gondolatomat,

A félelmest, az idegent, a pártütôt,

És nem engedem elcsonkítani,

Mert nincsen jód a csonka gondolatból,

S nincs más reményed, mint a gondolat,

A nagy, az egész, az egyemberi.

És hozom neked gazdag szívemet,

Érzései örvénylô tengerével,

Nyugtalanító, lázadó tüzekkel,

És nem engedek oltót közelembe,

Mert életed és sorsod és jövôd

Ebbôl a termô lángból születik.

Hozom egész szent különségemet,

Hogy neked adjam. Fejjel magasabb

Akarok lenni nálad, ó Kolosszus,

Hogy le tudjak hajolni hozzád,

Ölelhesselek, nôttethesselek:

A megváltás a magasból való.

Így, így adom magamat mindenestül,

Hogy ahány holt atomodat a lelkem

Megilleti, annyiszor megszülessél

Egyekké, egészekké, emberekké!

Igyál föl engem, szegény Millió!


Sóhajtás a felhôk után
Sóhajtás a felhôk után	Magányos virrasztó (1936)

Hegyek hátán járdogálok,

Üldögélek, meditálok.

A világból kiszakadtam,

Kék fölöttem, zöld alattam.

Bár közéje illeném!

Csupa lanka fenyvest látok,

Tengertáncos hegyvilágot.

Csupa hullám, csupa dallam!

Ami nincs is, belehallom,

Ami fáj is, muzsikál.

Fürge könnyû fellegárnyak

Erre jönnek, tovaszállnak.

Hej de volna szállni kedvem!

Nézem ôket irigykedve,

Mint a sárga repceföld.

Ó hogy int a tarka távol:

El a bûnös, buta mából!

Zsibbadt lelkem ó hogy lendül,

Föl a kötôfék jelenbül,

Mely kemény húsomba vág!

Felszökellni, köteletlen,

Merre zsong az ismeretlen,

Szállni, nôni, föl a föbe,

Elsimulni amaz Ölbe,

Amely egyre hívogat!

Ott, az Ölben elpihenni!

Aztán újra visszalenni,

S mindenkinek, kéretetlen,

Odatárni meleg mellem,

Mint a jóságos hegyek!


Homoki felhôk
Homoki felhôk	Magányos virrasztó (1936)

Gránit hegyek alkonyatában

Némán hullámzik a tó.

Ez a mohos fal, ez a lándzsás erdô,

Ez az acél víz olyan ríkató!

Gondolataim szöcske ballonát

Erôszakos kezekkel visszatartom:

Nem, nem, itt nem akarok sírni,

Ha nem sírtam otthon, a Tisza-parton.

Elhessegetek mindent, ami fájó.

Szállj rám, szelíd szél, gombaillatú!

Nem akarom, hogy az eszembe jusson

A Csorba-tó, meg a Szent Anna-tó.

Az édes Balatonra gondolok,

A Rákos-menti fûzeket sóhajtom

És a legszebbet, a legszomorúbbat:

A felhôket, a zsongó Tisza-parton.

Aranypárás alföldi alkonyok,

Felhôcsodáló mély tanyai csendek,

Rózsaillatú, almaillatú szellôk,

Homoki felhôk, hozzátok esengek.

Felétek fájdít ez a néma tó

És ez a mozdulatlan gránit alkony.

Gomolyogni, lengeni akarok,

Mint a könnyû felhôk a Tisza-parton.

Alföldi felhôk, gyönyörû csodák,

Színesebbek a gazdag délibábnál,

De jól el lehet veszni bennetek,

Mikor az emlék, amikor a vágy fáj!

A kérgestalpú ácsorgó magyar,

Kinek a földön nincs ügyére pardon,

Az égbôl kap bennetek enyhülést,

Ha elhever a forró Tisza-parton.

Ti jóságosan játszotok vele,

Jóllakatjátok szegény szeme-száját,

Mutattok neki tündérszépeket,

Átilla kincsét, Mátyás palotáját.

Írtok aranyat, akár az igazság,

Rózsát, akár a boldog-ember-arcon:

Mindent, ami szép, mindent, ami nincs,

Álmodhatunk az álmos Tisza-parton.

Lesz még szôlô és lesz még lágy kenyér!

Meghalt a Krisztus az esettekért is!

Akár a dacos felhôk odafent,

Úgy tornyosodik bennünk az azértis!

Az aranyos jövôt a sima ég

Elébünk bontja, mint egy tiszta karton;

Teleírjuk arannyal: tetteinkkel.

Hôsök vagyunk a felhôs Tisza-parton.

Felhôk, akik az Arber-csúcs felett

Most álmatag bíborban megjelentek,

Az otthoniak küldenek talán,

Hogy elhozzátok a tiszai csendet?

Hogy a könnyet, amely az idegenben

Olyan régóta szorongatja torkom,

Elsírjam meghitt árnyatok alatt,

Otthonosan, akár a Tisza-parton?

(A Bajor Erdôben)


Óda a várhoz
Óda a várhoz	Magányos virrasztó (1936)

(Budavár visszafoglalásának emlékünnepén)

Budai vár! a napszerette síkon,

Mit száz faj egyszín vére öntözött,

A szent Természet a történelemmel

Épített téged Isten-akarattal,

Kiáltó jelnek, oltárnak: Középnek

A szertehúzó széltájak között.

Szent ez a szikla, ez a nagy Keresztkút,

Ahol életre mosdott a Kelet,

Hol egy teremtô Jobbkéz jogarának

Atyai árnyán törvényre juházott

Farkas ösztönök foga-csattogása,

Nagyúri kény és szolga-gyûlölet.

Szent ez a bástya, mely eleven húsán

Fogott fel lándzsát és gyújtó nyilat,

Míg a család szerencsései híztak

És építhették tornyaikat égig,

S toportyánként üvöltve járt a pusztán

A pusztulás a vérzô vár alatt.

Szent volt, amikor hét ország szívébôl

Zúdult falára harcos áhitat.

Nem volt ily sereg Jeruzsálem óta!

Magára eszmélt a szent Európa:

A végzetpallost eltörô imádság

Utolszor égbe akkor lelt utat.

Egy percig mintha meghalt volna Bábel!

A Város búgta szét a szózatot,

Buda nevét himbálták a harangok,

S e névben újra egy lett, ami egy volt:

Egy imádság és egy csatakiáltás,

És a pogányság visszarontatott.

Ó gyönyörû nap, testvérség csodája!

És mint a villám, oly kilobbanó!

Csak feketébb a nyirkos éj utána,

És iszonyúbb a gyilkos mába nézni

És érezni, hogy kísértetek járnak,

És dôl a ház, és süllyed a hajó.

Az éjszakából csak az öldököltek

Halálos hördülését hallani,

A mártírmáglyák vértarajos füstje

Köröskörül a horizont harapja,

S a fél világ mennyboltját eltakarják

A barbárság fekete tornyai.

Ki hallja még a nagy közös harangot,

Az Ember Vára vészharangszavát?

Az oroszlánok visszafarkasodtak

S egymás vérétôl részegen, maguktól

Feküsznek a vigyorgó Szörny elébe:

Az Ember elárulta önmagát!

Ó Vár, hasíts az éjbe ünnepeddel,

Mint harsogó próféta-villanat:

Jelek vannak a napban és a holdban,

Az óranyelv tizenkettôre kondul,

A csontok kelni mozdulnak a mélyben:

Ember, a legutolsó pillanat!


Máglyafüst
Máglyafüst	Magányos virrasztó (1936)
(Spanyol polgárháború)

Egy jajnyira villámlanak fejedtôl

A vérebarcú mongol szárnyai,

A máglyafüst egekre hányja szennyét,

Hajtóvadászat hajráz véreidre,

S Istennek tetszôt cselekedni vélnek,

Akik köveznek és rostélyra vonnak.

A mécset, melynek olajához adtad

Kis életed soványka csöppjeit,

Egy fél világ esküdt eloltani.

A tûzokádó antikrisztusok

Világtusáján, elzárt otthonodnak

Ziháltatóra ritkult légkörében

Mi vár reád, én ember-árva énem?

A Káinok kifent baltái közt,

Homlokodon az Ábelek jegyével:

Mi lesz veled, te máshonnan-való?

Világölelô ifjú napjaidban

Hányszor álmodtál bizonyságtevô

Mártírhalálról! Most eljött az óra,

A gyilkos Néró már elnyújtja karját

A lángtengerbe roskadó világon,

S még kormos ujja téged ád halálnak.

Készülj, a lictor már ajtódon áll!

Ó gyönyörû is volna a halál

A megfeszített Isten jobbja mellett!

Kiáltani még egyszer, hangosan

A küldetés szavát, mit életemmel

Nehézkesen csak eldadogni tudtam.

De így, de most! Bûnhôdni bûnökért,

Amelyeket mások követtek el,

Amelyektôl fanyar a falatod!

Azok kezétôl esni, akikért

Hogy kenyerük és Krisztusuk legyen,

Mindennap hétszer adnád életed!

De hogy mehess velük: a dómokat

Porló kövekké visszadöntögetni

S az életet a darabban-maradtak

Emberalázó egyszintjére nyesni!

És hogy szegülhess szívvel ellenük

A káromlóknak, ha a feszület

Tövébe rejtik el a vámosok

Izzadt arannyal hízott zsákjukat,

S a Cézár önnön istenszobrait!

Rettentô sors! Az egyik fél világ

Fölfalni készül a fél másikát:

Testvéreid egyformán mind a ketten,

És egyképp ellenük kell mondanod,

Mert a Krisztust feszítik mind a ketten.

Te mind a két pogánynak idegen!

Parányi vagy, picinyke fénybogár

A vaksötétben, mégis ama Lángból

Pattant ki szikrád, mely jelül vagyon,

Jelül, melynek ellene mondatik:

Hát ellened is hogyne mondanának,

Ki tûznek is csak félig vagy tüzes,

S égô igéid kormos füstuszályán

Bénán szállongnak pernye tetteid!

Ez jönne hát, egy félig-vértanúság?

Amit szomjaztál teljes életedben,

A színigtelt, a vér-egész igent

Ki ne kiálthasd a kereszt alatt sem?

Meg se lobbantsa véglehelleted

A Lélek húnyó parazsát?

Még véreddel se ázzék nemesebbre

Az ember-csúfja föld?

Te balga szív, mit oktalankodol?

Bûnbánat illet: bûnös szolga vagy:

Felét sem érte langy szolgálatod

A munkának, mely tellett volna tôled!

Csak verd a melled! Kényes puhaságod,

A tenger jó, amit mohó gyerek

Módjára gondolatban elfogadtál,

S a tengerebb jó, amit adni, tenni

Kényelmes voltál: egy-egy fáklya mind

A gyújtogatók végzetes kezében:

Vállald a bûnt és vállald sorsodat!

Ki mondja meg: a máglya merre lobban,

S mivé szivárog a bárdverte vér?

Nem tudod-e, hogy aki életét

Érette veszti, megtalálja azt?

Ha Isten úgy akarja, megtalálod

A boldogtalan gyilkos életét is.

A nagy Krisztus-keresztnek rádesô

Részecskéjét, az élô passiónak

Most teljesülô rejtelmes darabját

Vállalni szívvel: ennyi a tiéd!

Ha élet: élet! Gyenge vállaidra

Nem rak nagyobbat az atyai végzet,

Mint amit elbírsz! Jobban tudja nálad,

Milyen kicsiny vagy, milyen elpuhult,

A koszorúra milyen gyáva-hitvány!

Ha meg halál: majd ád hozzá erôt

Ki hôssé tette a bimbócska Ágnest

És hitvallóvá kétszívû Tamást.

Nem, kishitû, ne bánd a holnapot:

A rendelés a forró mába küldött.

A rôt aszálytól pattogzik a föld,

Tátong feléd a lelkek szomjúsága,

Tôled esengnek élô harmatot,

A munka ég: rabló lennél, ha most

Az izzó percet kis magadra szánnád!

Egyetlen egy a szükséges: szeress!

És tégy, amint az Isten adta tenned.

Mindenkié vagy, mert mindenkihez

Küldött szeretni, aki a szerelmes

Keresztrôl a világot átölelte.

Egy szó tied csak, áldott életednek

Értelme, célja, foglalatja: Testvér!

Ezt, ezt az egyet, ezt mondd, ezt imádkozd

Életeddel és haláloddal.

A többit hagyd az Úristen kezére!


Világítótorony
Világítótorony	Magányos virrasztó (1936)
I.

Földön túl, tengeren innen

Áll a torony.

Jobbra, balra, elôre, hátra

Veti a lángot.

Emberek, odakint a fekete vizen,

Ne féljetek, állok.

Hajósok a fergeteg éjben,

Szélmarta vitorlák, rokkant evezôk,

Ide hozzám:

Emelem a lángot.

II.

Sajgó sugár,

Sem a földé, sem a vízé:

Ki vagy te, levegôbeli láng?

Jobbra, balra, elôre, hátra

Örökegy ütemben

Ingó unalom!

Lélek nélküli kupolád mélyén

Közönyös vezeték,

Embertelen ûrben

Halotti láng

Honnan a fényed?

III.

Kô vagyok, tompa és kemény,

Szülötte a fekete földnek.

Remegô árnyék,

Állok az alaktalan árban.

De agyamban izzik a villám,

Villám a magasból.

Örökegy ütemem lobogó nyugalom:

Forgok, forgok:

Az örökkévalóság ütemét járom.

Mert makacs a víz, és konok az árny,

De forog a torony, és örök az ütem:

Virraszt a láng.

A testem föld,

De sötétben áll:

Senki meg se lássa!

A lelkem, a lelkem

Alszik-e, sír-e, halott-e rég,

Ne bánja senki:

A fáklya nem ô!

Én éj az éjben:

Ne lássatok engem,

Csak énem égô magja mécsét,

Csak a lángot, a lángot!


Óda az Értelemhez
Óda az Értelemhez	Magányos virrasztó (1936)
E barbár korban, amely megtagad,

És bálványoknak ver oltárokat,

És kegyeikért embert öldököl;

Mikor fôisten az inas ököl,

És a cselló és az orgona hangját

A boncok dobverôi túlrikongják,

És ellened mond minden idelenn:

Mi téged vallunk Isten-örökünknek

S feltömjénezzük hozzád énekünket,

Ó Értelem!

Terólad vall, Isten-lehelte fény,

A medve-ember barlangrejtekén

Az elsô tûz, az elsô tiszta szó:

Te vagy az ember-alkotó.

Téged lehelt a gyúró Isten ajka

Hatod napon a szétmálló agyagba,

Hogy általad az ember úr legyen,

Belôled ömlött Sionon a zsoltár,

A próféták ajakán te rivalltál,

És Hozzád szólott Krisztus a hegyen.

Te fogtad hámba a villámokat,

Ó napbarontó Phaeton-fogat.

Üstökön kapja szárnyad a szelet,

S a csillagokba fúrod föl fejed.

Kihallgatod a Földanya igéit,

Alákutatsz az Óceán szívéig,

És kottára fogod a Végtelent.

Ha imádkozol, Istent lát a látó:

Dante és Rembrandt, Bolyai és Plátó

A semmibôl világokat teremt.

Eget és földet, új naprendeket:

Elbonthatod és megteremtheted,

Mert csak általad alkot az Erô.

Mert ama Lángból lobbantál elô,

Amely izzott az örök Atya mélyén

És fellobbant a kezdet kaosz-éjén,

Aki által lett minden, ami él:

Akit dadogunk Legyen-nek, Igé-nek,

Elsôszülöttje Isten életének:

A Második Személy.

Nagy származásod égette beléd

A nyugtalanság isteni jelét:

Mint dús anyára feslô hajadon,

Fény-ujjaddal túlmutatsz magadon.

Mint selyemhernyó, ha kibontja szárnyát,

Hit lesz belôled és szálló imádság,

Ha ledobod az érzékek mezét.

De így sem férsz el hûvös templomodba,

Oltáraidról lelépsz mosolyogva

És megfogod a Szeretet kezét.


Óda az Egyházról
Óda az Egyházról	Magányos virrasztó (1936)

Anyánkat énekeljük,

Akinek kebelérôl le nem téphet semmi,

Akinek csókja fogadott a földön,

Akinek kebelén akarunk elpihenni.

I.

Ó édes otthon!

Mindenkinek való!

Hány beteg árnyék oldalog körülted;

Minden fél-ember elkerülget,

De tárt karokkal lelkendez feléd

Minden, ami életre való.

A törpe-torz, a darabban-maradt

Holtig keresi benned a helyét;

Aki épségnél horgasabbra nôtt,

Gerendáiba veri a fejét.

Ám aki épp embernyi ember,

Azt két arkangyal vezeti feléd:

Emberösztön és emberértelem;

S zörgetnie sem kell, mert a kegyelem

Feltárja elôtte az otthon küszöbét.

Az otthonét,

Amelyben gyereknek gyönyörûség lenni,

Amelyért küzdeni férfinak érdemes,

Amelynek kebelén édes elpihenni.

II.

Anyánkat énekeljük,

A szomorú édesanyát,

Akinek szívét szüntelen

Hétszer-hét tôr veri át.

Ó nézzétek a vérrel-festett,

Tejtôl és szeretettôl áradó anyatestet,

Hogy omlik pirosan belôle,

Ahol átjárja fiai tôre,

Annyi eleven vérpatak!

Ó jaj, miattunk omlanak!

Ismeritek a tôröket?

Evvel a tôrrel azok verik át,

Akik nem ismerik benne az édesanyát!

Ez a másik tôr még elevenebbre szaggat:

Akik anyamellérôl elszakadtak.

Amannak millió döfése:

A minden ember minden szenvedése.

A betegség, a nyomor, az éhség

Elállítja nagy szíve pihegését.

Mikor az ember emberre támad,

Sikoltva szakad zuhogni vére

Az egyetlen anyának.

Mikor a milliók kenyeret kérnek,

És nincs kenyér,

Kataraktái lepik el a vérnek,

S égre kiált az anyavér.

De leggyötrôbb gyötrelmei,

Kétélû kardok, fûrészfogú tôrök

(Darabokban szakad ki szíve tôlök!)

Az édes fiak vétkei.

Leghóhérai mi vagyunk:

Feltûzött lámpák, akik pislogunk;

Kik kenyér helyett, kérô véreinknek,

Kövekkel irgalmaskodunk;

Magunk elôtt kürtöltetô imádkozók,

Mosdottkezû, mosdatlanszívû áldozók,

Mammont udvarló léviták,

Cézár-lakája Áronok,

Maguk-bálványa Mózesek:

Ó fogyhatatlan szent sebek!

Ó vérrel csorgó drága Test,

Titokzatos és isteni,

Mely végignyúlsz a téren és idôn

Világ végezetéig vérezni!

III.

Anyánkat énekeljük,

Az Isten Országának Asszonyát,

És az Országot, mely bennünk vagyon,

A Krisztus vére csíráztatta Fát.

Énekeljük Szenteknek Egyességét:

Mert minden a mienk:

Ott fenn és idelent.

A nap alatt, a föld felett

Örökségünk a Nyugat és Kelet.

A Földön vannak kunyhók és vannak paloták,

De mi vagyunk a Ház.

Vannak mecsetek, vannak pagodák,

De mi vagyunk a Templom.

Múlnak a múltak, a jövendôk jönnek:

Mi vagyunk az idôtlen Élet

Vannak fehérek, feketék, együgyûek és bölcsek,

De mi vagyunk az Ember.

Forrásból iszik a folyó,

De a folyó célja a tenger.

Forrásnak felhô ád vizet,

De a felhônek a tenger.

Folyó a földön sok csobog,

Itt is csapong, ott is csacsog:

De mi vagyunk a Tenger.

Jubileum van, világforduló.

A titokzatos kapcsok ereszkednek,

Az óceán színe alatt

Ismeretlen vulkánok berzenkednek,

Süllyedô kontinensek inganak.

De itt is, ott is fölfehérlenek

A mélybôl már új koráll-szigetek:

A Tenger új életet ringat,

S a kibukkanó szirtek szûz fején

Már kelni látjuk ifjan és üdén

Oszlopainkat.

Üdvözlégy, új emberiség!

Testvéri szívek köszönnek eléd.

Már bontja csorgó emlejét

A nagy Közös Édesanya,

Egyetlen anyja a jövendôségnek,

Akinek csókja emberré avat,

S aki felnyújtja csókra arcodat

Az Istenségnek.


Hiszek
Hiszek	Magányos virrasztó (1936)
Hallják meg hívôk és hitetlenek

Élet-halálra szóló eskümet!

A szív bôsége zúg fel ajkamon,

Az kényszerít a Krisztus vallanom.

Hallják meg rokkant, vén aposztaták

S a vétekben vajúdó új-világ,

A forradalom, a vak Leviáthán,

És hallja meg a settenkedô Sátán:

Isten nevében vallomást teszek:

Hiszek.

Hiszek, és hitem súlyos és kemény.

Nem tünde tan, nem pille vélemény.

Nincs benne így-úgy, bárcsak és talán:

Igen és nem, kereken, magyarán.

Semmi csûrés és semmi csavarás,

Ínyeskedés és köntörfalazás:

Hiszem és vallom, szeretem és élem,

Amit az Egyház hinni ád elébem.

Ebben a hitben élek és halok:

Katolikus vagyok.

Hiszek egy Istent, ki három személy,

Az élô Istent, aki bennem él,

S akiben élek, mozgok és vagyok,

Kinek tenyerén megsimulhatok.

Akinek rám is éber gondja van,

És cselekszik bennem és általam.

Aki mozdítja minden mozdulásom,

S én jóban-rosszban boldogan imádom

Intézô édes mély akaratát.

Hiszek Istenben, hiszem az Atyát.

Égnek és földnek testté vált frigyét:

Hiszem a Krisztust, hiszem az Igét.

Akit az Atya örök óta szül,

És akiben szépséggé lesz a zûr.

Kinek emberré tetszett válnia,

Hogy Isten legyen az ember fia.

Ki hogy minden nap eljöhessen hozzánk,

Ízlelnünk adta a rejtelmes Ostyát.

Benne az élet és benne az út.

Hiszek Istenben, hiszem a Fiút.

Hiszem a Krisztus gyújtotta tüzet:

A Szellemet, aki a Szeretet.

Aki Szent Péter ajakán rivall,

Hegyeket bont, szíveket áthidal,

És hét csatornán csorgatja beléd

Az élesztô kegyelem kútfejét.

Ki tüzet gyújt az embergondolatnak,

Kibôl fölébe nôhetsz tenmagadnak

És mosolyoghatsz, alkothatsz, ölelhetsz.

Hiszek Istenben, hiszem a Szentlelket.

Hiszek, és tudom, honnan a hitem.

Házamat én kôszirtre építem.

Négy élôlény az erôs alapok:

ember, oroszlán, sas, tulok.

Hallottam a piacon szólni Pált,

Hallottam Ágostont és Ottokárt,

Látom a szirten Péter kulcsait,

S bennem a mélyben, hallom döbbenettel:

Kimondhatatlan gerjedezésekkel

A Szentlélek sóhajtozik.

Ó tudom kinek, ó tudom kinek:

Én az eleven Istennek hiszek.

Élô hitemmel vagyok én szabad.

Mankó helyett kötöttem szárnyakat.

Ami akad a földön emberi,

Gazdag szívem testvérnek ismeri.

És ami túl az emberkörökön,

A végtelenség: ígért örököm.

És mikor üt a boldogságos óra,

Hogy befogadjon koporsóm gubója:

Hitem gyertyája utolsót remeg,

És Istennek ajánlom lelkemet.


Lelkecskék
Lelkecskék	Magányos virrasztó (1936)
I.

A toronysisak hûvös magasából,

Kihajolván a mellvédô felett,

Nézem a vasárnapi fôteret.

A dobogón recseg a banda.

Kifent bajsszal zörög a dob.

A cintányér kövéren rácsörömpöl,

S a trombiták bô nyárspolgári torkán

Az induló zuhog.

Köröskörül a székeken,

Fejek, pocakok, lábak és karok,

És körülöttük savanyú cigarettafüst kavarog.

A fák mögött az ingyen publikum

Szorong, hullámzik, mormol és pipál,

A térzenén haránt recseg a rádió.

Két-három pár, akit az utca egybesodrott,

Összetapad, és vonaglik a foxtrott.

Mi ez a kétes, fortyogó tömeg?

Ezek az összevisszahányt tagok,

Ezek az ismeretlen áram sodrán

Vonagló furcsa emberdarabok?

Akár a nyüzsgô cserebogarak!

Gyerek-koromban, május derekán,

A kerti fákról zápor-módra ráztuk

És hordtuk a hordóba kannaszám:

Ott, a sikamlós fekete lucsokban

Izgett a sok-sok fuldokló bogár,

És mi ott lestük libabôrös háttal

A mozgó lábakat és pajzsokat,

Míg el nem halt a furcsa cincogás,

És undor émelyített és bûnös borzadály.

II.

S mint a reflektort, hirtelen

Beléjük fúrom a jobbik szemem.

Pocakos polgár, izzadt, nagybajuszos:

Két kidülledt vizes szem rám mered.

S én nem látom, csak ezt a két szemet:

,,Ó milyen jó ez a vasárnap este,

Egy kis muzsika, egy kis feledés!

A fiam meghalt. Rosszak az idôk.

Az üzlet áll és hízik az adósság.

A fiam meghalt. Nem tudok aludni.

Rám hasonlított. Egyetlen fiam.

Be fogok zárni. Meghalt. Minek is!

Oly jó ez a kis muzsika. Hisz érted!''

Csirkefogó az utcaszögleten.

Inget nem ismer rossz kabátja rongya,

Cipôje orrán kinéz a nagyujj,

Az arca sárga bôr és szálka csont.

Fölnéz, köp egyet, aztán mondja:

,,Hát igen, testvér, vasmunkás vagyok,

De nincsen munka és nincsen kenyér

És nincsen Isten. Két esztendeje.

Lopjak, azt mondják. A másik, hogy öljek.

A moziban is láttam. Ej, hisz én

Robbantanék is, csak tudnám, hogyan.

Hát így van testvér. Ezt a kis zenét

Ne sajnáld tôlem. Addig jó, ameddig...''

Már villanok tovább. Nagy barna lány.

Most hagyta ott a táncot. Ajakán

Ordít a festék. Lengô selymein

Ordít az utca. Még hevült a tánctól,

Még egy kis percig boldogan piheg,

Mint játékból kiállott kisgyerek.

Egy percig, aztán visszaül szemébe

A valóság mosolygó undora.

És rámnéz, ô is, és mondja magát,

Suttogva mondja. Én nem mondom el,

Amit beszélt, és amitôl a vért

Fagyos utálat állta bennem el,

És átperzselte lelkemet a szégyen

Férfi-voltomért, ember-voltomért.

III.

És hirtelen behúnytam a szemem,

És kinyitottam a még-másikat,

Az igazlátót.

                      Elfoszolt a tér,

Csak egy áttetszô kékes köd maradt,

És benne kis bizonytalan körök;

Egyforma mind: emberfejek!

És mindenik felett

Egy-egy félénk lángocska libegett,

S vékonyka hangon, halkan, monotón

Akár az óvodás gyerek,

Minden pici lángocska énekelt:

      ,,Lelkecskék vagyunk.

      Minekünk nem jó,

      De mi jót akarunk.

      Itt nincsen jó tanyánk.

      Nyirkos és homályos a házunk.

      Hideg van. Fázunk.

      Mondjátok, merre van a Láng?

      Itt nem jó lenni.

      Mi nem vagyunk idevalók.

      Haza akarunk menni.

      Valaki jöjjön,

      Fogja meg tapadós kezünket,

      És mondjon egyszerû szavakat,

      És vezessen haza bennünket''.

Így énekeltek a picike lángok,

És megkondult fölöttem a harang,

A százesztendôs óriás.

És olyan közel voltam, szinte benne,

Hogy általjárt és fölivott:

A mindenségben nem volt semmi más,

Csak ez az egyetlen, mámoros, óriás

Harang, harang, harang.


Kaszálók
Kaszálók	Magányos virrasztó (1936)
Kövér aranyat izzad a nap,

Illattal, mézzel csordultig a széna.

A mezôn hajlong az is, aki béna.

A suhogó rendek hullanak.

Dalolnak a marokszedô lányok,

Az ember nekidôl a kaszának,

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.

Az országúton vastag, csúnya por

Lomhán kevereg,

Köpködik, kavarják lôcsös szekerek,

Olajos gumik, tankos seregek.

Mennek, mennek, sereglenek,

Sírnak és szemtelenek,

Életek, halálok menetelnek.

A menendôk mennek, a maradandók állnak.

Az ember nekidôl a kaszának,

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.

A barátszekfû meg a zsálya

Boldogan nyújtja fejét a kaszára.

Ád a jó tehén szagos fû helyett

Habzó csuporba párolgó tejet.

Forró tejbôl lesz meleg vér patakja:

Ember élete, Isten gondolatja.

Az ember, akár a mezôk virága,

Rámosolyog az illatos világra,

Holnap hajnalra kasza éle várja,

Porából kinô a szekfû, a zsálya.

A múlandók múlnak, az állandók állnak.

Az ember nekidôl a kaszának.

Az asszony a kenyeret bontja,

Pöttönke porontya

Kapkod a pille után.


Kecskepásztorkák
Kecskepásztorkák	Magányos virrasztó (1936)
Ugrabugráló alpesi kecskék

(Szegény embernek jó tehenecskék)

Zamatos lejtôn szerteszét

Ropogtatják a zöld csemegét.

Ahol lankát vet a köves oldal:

Kis tarisznyával, nagy szöges bottal

Vigyázza ôket két kis legény;

Az arca piros, a talpa kemény.

Míg a mekegô nyáj legelészget,

Vernek a partba maguknak fészket.

Hordja görnyedve a két kicsi hát:

Iromba kövekbôl védô kalibát.

Liheg és izzad a két pici mûves,

Pedig a hegyrôl húz le a hûvös.

Nagy suta felhôk ólmos egen:

Torlik a zápor, az ár odafenn.

Verdesi máris az erdei sûrût,

Forrnak a vizen fekete gyûrûk.

Játszani másszor kéne, fiúk!

Most vihar ellen kell nézni odút!

Kis negyedóra, annyit se vélek,

És nyakatokba ver az ítélet,

Zúdítja nektek a vad patakot,

Tépi magával félig-falatok.

Unszolom ôket váltig ijedten.

Egy szót se szólnak szavamra ketten,

Csak tiszta szemük nagy kékje nevet

S cipelik szaporán tovább a követ.

Jön, jön a romlás, nincs hova bújni,

A világ készül tûzbe-vízbe borulni:

Kisfiúk, ketten, öklömnyiek,

Akár az Isten, csak építenek.


Lány, kötéssel
Lány, kötéssel	Magányos virrasztó (1936)
Szürkeruhás nem-fiatal lány

Ül a családi asztal alján.

Ujjain kötôtûk peregnek:

Kabátka lesz a gyerekeknek.

Kabátka lesz, meleg kabátka.

A család a testvér családja,

A gyerekek a másokéi.

De jó így köztük üldögélni.

Kisanyaként ügyelni rájuk,

Megfoldozgatni ruhácskájuk,

Amíg az anyjuk messze fárad,

(Harminchat-órás a szolgálat.)

Mesél nekik és dudolászgat,

Plajbászt hegyez az iskolásnak,

A durcáson kifog türelme,

Száz kérdésre százszor felelne.

Míg a kis párnát rázogatja,

Nem jár máshol a gondolatja?

Elég neki ez a kevéske?

Ád meleget a mások fészke?

A kis borzasok elpihentek.

Ó hogy szereti ezt a csendet!

Elül a rácsos ágynak szélén

És eltûnôdik mindenfélén.

Szorongva néz a jövendônek,

Mikor az aprók nagyra nônek.

Lesznek-e vajjon boldogabbak,

Mint akik bennük felolvadtak?

A széken hírlapok hevernek,

Forradalmak, szabadszerelmek,

Születések korlátozása,

Isten megrendszabályozása.

De ô nem bánja a betûket,

Fogja a meghitt kötôtûket,

Gyûretlen ujjai remegnek, --

Kabátka lesz a gyerekeknek.


Szomorú kisfiú
Szomorú kisfiú	Magányos virrasztó (1936)

Itt egy fiúcska, ott egy kisleány,

Szép fiatal mamájuk oldalán,

Illedelmesen, szép fehéren,

Sétálgatnak a sétatéren.

A fiú karján sétapálca lóg,

Mosolyogva nézik a nyaralók.

Olyan kimosdott, olyan ápolt:

Egyenesen a skatulyából.

Iparkodnak a pici lábak:

A felnôttek sebesen járnak,

Hosszú a lábuk és mindig sietnek,

Hármat kell lépni, míg amazok egyet.

Az aprók kérdenek, gagyognak,

Mosolyogni kell a nagyoknak.

Vetnek is egy-egy kurta választ,

De gyerekcsacsogás kifáraszt.

Söröskorsó és kávé mellett

A felnôttek órái gyorsan telnek.

De ô már fészkelôdik régen

A lába-le-nem-érôs széken.

Éhesen néz újra meg újra

A kerti kerítésen túlra,

Ahol a négy egyforma gyermek

Egy nagy labdát kacagva kerget.

Úgy eljátszanak, hancúroznak négyen,

Mint pajkos gödölyék a réten,

S ha magukat kiverekedték,

Összecsivognak, mint a fecskék.

Nézi ôket ôzike-szemmel.

A négy testvér hívná is, de ô nem mer.

Neki tilos: baja ne essék!

Olyan könnyen jön a betegség.

Neki vigyázni kell magára,

Szülei szeme-sugarára.

Ha Isten-ments! valami érné,

Anyuka soha túl nem élné.

Így él, mind okos emberek közt,

Szép villamos játékszerek közt,

Elôkelô egyhangúságban,

Míg lefürdetik a csipkés kiságyba.

S ha beszökik hozzá az álom,

Vele-játszó testvérke, három,

Az ablakon át torzan rávigyorog

A meddô, sárga hold.


Apácák
Apácák	Magányos virrasztó (1936)
Ahol járok a hegyoldalakon,

Körül egy különös uradalom:

Akik a rögöt kaszálják, kapálják,

Fekete-fehér fejkötôs apácák.

Szentolvasóra szokott kezeik

A gôzölgô trágyát egyengetik.

Nagy bakancsukon csomósan ragadnak

Göröngyei a felhígult agyagnak.

Lenn egy nôvér az istállók mögött

Két-csacsi-vonta vén kordén döcög.

Másik a nyitott pajtában keresgél:

Harmincöt éve van a teheneknél.

Az iskola kertjébôl nóta cseng,

A nôvér körül apró nép kereng.

A fônöknô benn ül az irodában:

Levelet diktál Délamerikába.

De szól az Angelus harangszava,

És elpihen írógép és kapa,

Oly messze már a hitvány földi munka:

Sietnek mind a szent officiumra.

S míg munkájuk imába olvad át,

Már nem látom a kápolna falát,

Csak ôket látom, százszorosan ôket,

Csupa kemény és fehér fejkötôket.

Milliónyi fehérlô bóbitát,

Tarka tôlük a fekete világ:

Délövi hôben, alaszkai hóban,

Máglyák között, vérengzô Mexikóban.

A kelevények sajgó púpjait

Elsimogatják hûvös ujjaik.

Hol emberésznek nincsen már bejárta,

Ott megjelenik Mária és Márta.

A föld sebére ôk a jó kenet.

A nagy sötétben ôk fehérlenek.

Mint milliónyi öröklámpa, égnek

Dôlt oltárain az emberiségnek.

És Isten, aki tíz igaz miatt

Kettétöri a büntetô nyilat,

Miattuk, akik érettük elégnek,

Kegyelmez a kárhozott nemzedéknek.


Angolok
Angolok	Magányos virrasztó (1936)

Havasi szálló. Köd csüng a világon.

A morcos nap ki tudja hol barangol!

Nincsen kilátás. Egy maréknyi angol

Végigsétál a jól fûtött szobákon.

Csak megjelennek, és övék a színtér.

Otthonná lesz a foltnyi föld alattok:

A szobatennisz ütôkéje csattog,

És öt fogással fut nekik a pincér.

Vadrózsaképû misszecskék suhannak,

Kacagva lejt a tánc. Egyedül vannak,

Nincs más a nagyvilágon. Angolok.

Betöltik a világot, mint a termet.

Királyi faj, földet-igázni termett!

(Elfojt a könny. Egy népre gondolok.)


Ibolyák
Ibolyák	Magányos virrasztó (1936)
Az áprilisi réten

Gyerekszem-kéken

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Bujócska-félve,

Mint a tavasz a télre,

De mégis diadalmas-kéken,

Mint a lebegô kék fátyol az égen,

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Kék tôlük a part meg az árok:

Amerre járok,

Csupa kék, csupa kék, csupa kék a világ!

Nem téplek el innét,

Ó réti picinykék,

Ibolyák, ibolyák, ibolyák.

Csak egy ami aggat:

Lesz tán aki durva, leszaggat,

Aki nem simogatja pihétek,

Nem vágy lesimulni közétek,

Mint én, öcsikék, ibolyák,

Csepp szirmaitokkal összeremegve

Nem sír föl a boldog egekbe:

Csupa kék, csupa kék, csupa kék a világ!


Tojás
Tojás	Magányos virrasztó (1936)
Az ablak alatt, a fáskamránál

Házfelverô kodácsolás van.

Négy tyúkanyó billeg és kárál

Sopánkodó fontoskodásban.

Kotkodács,

Itt van, itt van, megszületett,

Tiszta, fehér, nem is pettyegetett,

Kerek és nehéz, a legszebb fajta.

Érdemes lesz kotlani rajta!

Kotkodács,

Mily csodás!

Megszületett, megszületett:

Egy tojás.

Elhallgatom az ablakon át

A zenebonát

És elnézem a négy anyát,

Milyen lázasan harsonáz

A pelyhes csöpp vacok felett,

Hogy megszületett

Az értelem, a folytatás,

Az új tojás.

Egy tyúktojás!

Pedig mi lesz belôle más:

Egy kotló-botló bóbitás,

Új búbosokkal összebújva

A régi kotkodács,

S a régi szalma közt megint csak újra:

Mindennap egy tojás!

És ahogy éppen kérdeném magam,

Meghatódjam-e, vagy nevessem,

Fölkacsint félig csúfondárosan,

Félig begyessen

Az egyik bóbitás anyó:

,,Jó, jó!

Szép az okoskodás,

De meg fogod tán vallani,

Hogy ez mégis csak valami:

Egy igazi

Tojás!''


Cserfa a fenyvesben
Cserfa a fenyvesben	Magányos virrasztó (1936)
Alpesi erdô néma hûsén,

Ahol a napfény lábhegyen oson,

Aszkéta fenyvek kórusában

Egyetlen cserfa áll magányosan.

Olyan más, olyan messzirôl-jött,

Olyan vidámzöld, olyan csupa-lomb.

Melegebb táj sóhaját hallom,

Ahogy a búvó szélnek visszazsong.

De lám, mohos törzsén derékig

Csupa korcs levél, csupa satnya ág.

Csak fönn, a lélegzôs magasban

Bonthatta szét szemérmes sátorát.

Hibátlan oszlop karcsú teste,

Homloka csertelen magasba nôtt,

Új idomok vernek ki rajta: --

A cserfaszál formázza a fenyôt!

Mondd, te magányos koszorús,

Minô sors ez: fenyvek közt árva csernek?

Befogadnak maguk közé

Ezek a titokzatos fejedelmek?

Elfogadnak testvérökül?

Néma lényüknek megosztják-e titkát?

A hallgatás misztériumát

Lassult ereid már magukba itták?

Már benned is otthon a csend?

Mikor az erdôn esti szél dorombol,

Nem jönnek el kísérteni

Napos tisztások, langyszellôjû dombok?

Vagy választott vagy, és az ég

Mindkét áldást fejedre harmatozta:

Lettél a rengetegek mosolya,

Anyaföldedért felszökô zsolozsma?


Októberi rózsák
Októberi rózsák	Magányos virrasztó (1936)
Piroslanak az októberi rózsák,

Széltôl, madártól zsongnak a fakó fák,

A szökôkút csorog, akár a jóság.

Bennem is, bennem is, félénk dallamok

Borzolgatják a lomha ôszi prózát.

Elálldogálok egy árvácska-ágynál.

Mondd, árva szívem, merre, mire vágynál?

Mi az a dallam, ami benned vájkál?

Messze van, messze van, minden messze van,

Az is ami volt, az is amit várnál.

Nézel az égre? Az a piros felleg

Immár csak emlék: nap-vissza-lehellet!

Ülj meg a békés szomorúfûz mellett.

Békesség, békesség, békés öregek

Bölcsek mosolya, immáron az illet.

Pereg a levél és pereg az óra.

Jön a november, a dér meg a bóra.

Jobb lesz, gondolj a decemberi hóra.

Neked is, neked is, holnap, úgy lehet,

Neked is fúvatnak takarodóra.

Hadd fúvassanak! Tudom, az is szép lesz!

Érett sziromnak lelengeni édes.

De míg bennem a dal fecskéje fészkes,

Hadd szálljon, -- hadd fájjon: a tearózsát

Idesimítom ajkam melegéhez.


Ojtovány
Ojtovány	Magányos virrasztó (1936)

A percet, amikor megláttad

A boldogságot,

A szíved közepébe plántáld,

Mint egy mennyei ojtoványkát,

S virrasztva ápold.

Húsodból hasíts neki háncsot,

Hisz oly parányi!

Ójad széltôl, heves sugártól:

Kényes hajtás, nem tud akárhol

Otthont találni.

Ha nem akarna megeredni,

Ne sírj utána.

Tudd meg, úgyis hiába várnád:

Tévedtél, nem a te palántád,

Más ég leánya.

De hogyha látod, hajtáskái

Hogy telnek, élnek:

Szájadban hordd a cseppet rája:

Ez az a zöld, amelyik állja

Fagyát a télnek.


Borongás naplementekor
Borongás naplementekor	Magányos virrasztó (1936)
Közelebb hozzám a vég, mint a kezdet.

Még dús gerezdek

Hintálnak izmos száramon.

A szüretelôk fiatalja, vénje

Sikongva jár még mézes venyigémre,

Még idecsalja illatom.

Még szeretem az ablakom kitárni,

Hegyeket járni

Hajlós bokám nem lomha még.

Megkönnyezem az eldobott virágot,

S ha két szerelmest összenézni látok,

Még mindig áldást mondanék.

De néha nincsen íze a gyümölcsnek.

Már néha bölcsnek

És hûvösnek érzem magam.

Sokszor messzének látom már a messzét,

S mint nesztelen fecske a ház eresszét,

Valami olykor megsuhan.

Hajamban több a szürke, mint a barna.

Az évek karma

Belém-belémkap vérzetôn.

Meg-meglegyint a túlnani sötétség,

Mikor az esti nap legördülését

Lesem a hûlô hegytetôn.

Nézem a gyorsan eltûnô korongot,

És elborongok,

De sohasem a múltakon:

Még nem tanultam visszanézni mélán,

A pezsgô pír az esti ég acélán

Nekem még hívó sugalom.

Megyek, megyek az alkonyati fényben,

Piros reményben,

Elôretárva két karom.

Mit bánom én, ha nô az árnyék!

Mindent, mindent, ami rendelve vár még:

Fiatal szívvel, akarom.


Nyári esô
Nyári esô	Magányos virrasztó (1936)

Megjött az esô valahára!

Hull, hull kövéren, akár az olaj.

A tikkadt földbôl felszakad a pára,

Mint egy megkönnyebbült sohaj.

A bújócskázó nap sugára

Durcás-nevetô, szürke-zöld.

Az ágon az alma pufókra ázik.

Hogy szürcsöl a pázsit,

Hogy csemcseg a föld!

Állok az almafa tövében

S a pajkos esôt hallgatom,

Amint susogó zeneképpen

Végigcsikland a lombokon.

Arcomon is széles kedvében

Egy huncut csepp végigcsorog.

Kacagva nyalom meg utána a számat:

A földnek, a fának

Testvére vagyok!


Hullámverés
Hullámverés	Magányos virrasztó (1936)

Szélcsend a tavon.

Fenn és a vízen ránctalan az ég.

Egyszerre megzajdul a hullám,

Cserepekre hull szét a tükör,

Nyújtózkodik a tófenék.

A hullámhad rohamra dobol,

Tajtékot hány, mint a harag.

Egymásba torló száz vad vonalon

Rohan az ôrült hullám szilajon

S a reszketô parti fövenybe harap.

Két perc az egész. És újra csend.

A tó mosolyra nyitja újra önfeledt szemét.

Csak a megmart parton hever szanaszét

Kivert kavics, kihányt szemét,

Apró, szegény, halott halak.

Mi volt ez?

Honnan ez a kétperces ôrület?

Hirtelen szél a víz felett?

De hova lett?

A tó olyan anyásan szendereg,

Akár a bölcsôben a kisgyerek.

Valami nagy hajó

Ment el valahol feneket kapálván?

Sehol egy kémény,

Sehol egy folt a mennybolt kékén,

Ég, föld mosolyog, mozdulatlan, békén,

Mint alvó lányka szénapárnán.

Ó nyughatatlan buborék,

Sejted-e, mitôl remeg a Fenék?

Pici hullám örök tavaddal:

Áradj te is az áradattal,

Ragad, ragad az ôsdagály.

Hunyd le a szemed áhítattal,

Hadd játszadozzon tarajaddal

Tüzes csodát a napsugár.


Szürke dal
Szürke dal	Magányos virrasztó (1936)
Csupa szépség és csupa szomorúság

Ez a vidék.

Fekete kô és barna lomb fölött

Az ég is szürke-kék.

Szürke utak és szürke háztetôk

És szürke nagy cicák.

És dorombolni kezd a szívemen

A szép szomorúság.

Itt élni sem, itt halni sem,

Csak álmodozni jó.

Csak üldögélni csendesen,

Mint békés vén apó,

Öreg paraszt, elüldögél

A padkán és pipál,

És a fülébe duruzsol

A ringa félhomály.

Csak üldögélek csendesen

A zsongó völgy felett.

És minden olyan messze van:

A völgy, az emberek.

Oly messze élet és halál,

És én is, én magam,

Lelkem, a régi lüktetô,

Az is oly messze van.

Ki voltam én? Mi voltam én?

Ki mondja meg nekem?

Valami kötél elszakadt:

Elment az életem.

Elszabadult és nyomtalan

Az ûrben elbolyong,

Mint a nehéz köd-ég mögött

A néma napkorong.

(Belgium, Ardennek)


Ezüst híd
Ezüst híd	Magányos virrasztó (1936)

Csilla könnyû párafátyol

Koszorú az ormokon.

Ring a vízen, ring magától,

Hintatestû csónakom.

Álmodozva, ringadozva

Kél a hold a hegytetôn,

Színezüstjét szétporozza

Vízre, partra reszketôn.

Rám, elém, hajóm alá foly

Hûsen izzó láncezüst:

Híd remeg a holdi távol

És a csónak orra közt.

Muzsikálva mosogatja

Ringatózó láncait.

Éji lelkem bontogatja

Gúzsbadermedt vágyait.

Menni, menni! -- sugdogálja --

Jönnek érted álmaid.

Menni, menni, messzi tájra,

Más világba: vár a híd!

Mindig fényre, fölre vágytál,

Kész a palló: nosza, menj!

Odafenn -- ki tudja! -- rád vár

Csodaföld és csodamenny.

Szállni, mint a tiszta szellô,

Ez volt mindig sóhajod,

Rá-se-lépô, úgy-szökellô

Lábbal, mint az angyalok.

Könnyen, mint a kisded-álom,

Mint a nem-kérô ima:

Most suhanhatsz holdsugáron,

Itt az égiek nyoma!

És ha felhô száll a habra,

És a fényhíd elborul,

És a hold -- az égi labda --

Ha elôtted elgurul:

Semmi, szállj csak, útfeledten:

Szállni, menni, lengeni,

Önfeledten; véghetetlen,

Föl, föl, ez az isteni!


Encián
Encián	Magányos virrasztó (1936)
De jó itt lenni, ilyen mese-távol

A velem-egy, az untig-egy világtól,

De jó itt, túl az óperencián!

Ahol nem tudja, ki vagyok,

Csak a szellô, mely fülembe gagyog,

És lábamnál a kékszem encián.

A csigaházból ó be jó kibújni,

Amelyben örökszomjú énem ujjnyi

Megnyomorított csiga-torza él.

Már nem is vagyok más talán:

Csak tiszta test, akár az encián,

És lélek, mint a fenyvesormi szél.


Ünnep
Ünnep	Magányos virrasztó (1936)

Borongó fenyôfák alatt

A nyirkos erdôn végigsimogatnak

Legszélérôl a lángoló nyugatnak

A legutolsó sugarak.

És fölgyúlnak a kérges sudarak,

Mohette kövek, zörgô tobozok,

A haldokló füvek is földerengnek.

Oly ünnepélyes ez az óra,

Mint mikor egy haldokló szentnek

Homloka felett föllobog

A glorióla.


Sirály
Sirály	Magányos virrasztó (1936)
Szálló sirály,

Ki hangtalan lebegsz a mérhetetlen kék felett,

Fehéren, mint szentáldozás utáni lelkiismeret,

Hadd nézzelek,

Amint suhansz a langy szellôn a kis hajóval,

Kitárt szeplôtelen kétszárnyú lobogóddal:

Láttodra bennem felgügyög egy lélekaltató dal.

Ó meg ne szólalj!

Ne halljam karmos károgásodat:

Ó hadd maradjon messze még a harc, a vágy, a gondolat,

Hadd ringatózom még, ezüstbe kék mennybolt alatt,

Ezüstbe-zölden zsongó tengerágy felett,

Akár a bölcsôben a kisgyerek,

Ki boldog-boldog-öntudatlan szendereg

És álmában is mosolyog és gôgicsél.

Ó hagyjatok, hagyjatok engem

Szálló sirály módjára lengnem,

Hadd ringasson a boldog végtelenben

Az óceáni szél!


Hanyatló hold
Hanyatló hold	Magányos virrasztó (1936)

A hold az égen úszik.

Szemem utána kúszik.

A csillagokat számolom,

Számolom tízig, húszig.

A völgyre lomha pára

Ülepszik éjszakára.

Nyirkos szaga idáig ér,

Belep tán nemsokára.

A hold hanyatlik egyre.

Kúszik a köd a hegyre.

Hûlô holdvilág életem

Mikor és merre megy le?

Hold, állj meg a hegyélnél!

Köd, hátha el sem érnél?

Most mondom még a vesperát,

Még messze van az éjfél.

Még fiatal az este,

Még harmatát hadd esse,

Hadd sírja el szép könnyeit:

Holnap, ki tudja, lesz-e?


Bárányfelhôk
Bárányfelhôk	Magányos virrasztó (1936)
Pacsirta szól.

Szivarom füstje száll.

A domb alól

Bukdácsol a barika-nyáj.

Csilingel a táj,

Barigyapjas az égbolt.

De rég, de rég volt!

De visszafáj!

Pacsirta szólj,

Bodorodj, szivarom füstje!

Hûlô hamuból

Foszló emlékek ezüstje.

Bari-nyáj, muzsikálj,

Zsongj, zsongj, puha égbolt.

De szép, de szép volt!

Ne bánd, ha fáj!


Kakasszó
Kakasszó	Magányos virrasztó (1936)
Kukorikú, a kakas trombitál,

A sarkantyús ébresztôt intonálja.

A függöny sarkát futri szél cibálja,

És incselkedve be-bekandikál

Fitoska napsugár.

Kukorikú, kukorikú:

Bizonykodik a bolondos kakas.

De amikor az álom oly nyakas,

Édes és furcsa és tejillatú,

Akár egy kisfiú!

Egy pendelyes rózsás gyerek:

A paplanodra hentereg,

Bohó játékod ûz veled,

S te fekszel, lomhán, édesen és fájón,

Tûröd, paskoljon és cibáljon,

Csak el ne szálljon!


Havasok
Havasok	Magányos virrasztó (1936)

Sütkérezem a Pfänder-ormon,

Ezer méter a föld felett.

Komolyan hullámzik elébem

A fenyves, lomha zöld kelet.

Túlnan a nyugat pára-kéken,

S ezüstösen a magasok,

És messze-messze megcsillannak

A háromezres havasok.

Bizsereg a tó gyenge bôre,

A lágy nap olyan ringató.

A langyos szellô elbabusgat,

Hintál a lelkem, mint a tó.

A három ország létzsivajja,

Mire idáig felszüröng,

Akár a dajka zümmögése:

Még mélyebb tôle fenn a csönd.

Erdômorajba, szélbe, vízbe

A lelkemet szétoldozom.

Visszasimul a mindenségbe

Mámoros mikrokozmoszom.

Az én tragikus érverése

Egy pillanatra nem sajog.

De minden meredélyek túlján

Virrasztanak a havasok.


Mint bölcs kutya a küszöbön
Mint bölcs kutya a küszöbön	Magányos virrasztó (1936)

Nyárdélutáni lankadat.

Heverni vágy a lomha tag,

Nyújtózkodik a lélek is,

Eresztékei oldanak.

Szunyókálgatni, egyedül,

A fekvôszékbe beledûl

A test. A csend bizsergetô

Hallgató-nótát hegedül.

Mint bölcs kutya a küszöbön,

Félig hunyt szemmel feküszöm.

Nem is tudom, hogy én vagyok:

Csak érezek és tükrözöm.

Szívom a dajka meleget,

S a dunna-lágy felhôk megett

Visszahunyorgom huncutul

A kandikáló kék eget.


Hûsen és aranyon
Hûsen és aranyon	Magányos virrasztó (1936)

Lebeg a hold hûsen és aranyon

Három véznácska törpe-nyárfa lombján.

Így ül a lelkem, hûsen elborongván,

Halovány múltakon.

A holdvilági csend szívembe zsongván

A holdvilágos végtelenbe fájok.

És fönn és benn, hûsen és aranyon

Derengenek a névtelen homályok.


Pirongató
Pirongató	Magányos virrasztó (1936)
Meglendül a tárcsa,

Elmordul a gép.

Sirály rikácsa

Szívembe tép:

Rekedtre kiáltja:

Eljár, ami szép.

Mit írtok a habra,

Ti tétova felhôk?

Mért zúgtok a napra,

Ti alkonyi erdôk?

Ügyelj magadra,

Ne sírj, te felnôtt!


Szénaillat
Szénaillat	Magányos virrasztó (1936)
A mézillattól mámoros mezôt,

Méhikék, pillék zsongó kánaánját,

Tegnap hajnal elôtt

Hosszú haldokló rendekbe kaszálták.

Se baj! Ne sajnáld! Így a jó:

Így születik a szénaillat,

S a szénaillat örökkévaló!

A Paradicsom illata

Játszadozott a kábult emberekkel

Egy nap, egy éjszaka.

Aztán behordták zörgô szekerekkel.

Mezôk virága, egy napig nyíló!

De minden szépet visszaillatoztat:

A szénaillat örökkévaló!

Ha lépteden majd csikorog a tél

És didereg az esthajnali csillag:

Akkor is él,

Akkor is melegít a régi illat.

Fû, mámor, élet: illanó,

De illata az Istené:

A szénaillat örökkévaló!


Túl a borókán
Túl a borókán	Magányos virrasztó (1936)
Fönt, fönt a hegygerincen

Túl már a lombok s a boróka övén,

Se baj! Ne sajnáld! Így a jó:

Borzongatón közel a csúcshoz,

Ahonnan már jólesik visszamerengeni

Messzirôl még integetô melegére a völgynek,

De a szem már idegesen tapogatja a sziklaéleket:

Szakadékok alattomos fenekedését

És gleccserek néma csuszamlásait sejtvén;

Itt, hol különös harsogó szelek

(Amelyek mintha lentrôl sodornának fölfelé)

Újra, meg újra föltekinteni kényszerítenek

Az anyagtalan kék magasba,

Ahol a szemnek nincsen megpihenni pont,

De visszasiklani mégse tud:

Itt, most, hadd állok egy pillanatra meg,

Fölgondolni és megköszönni

Cicomátlan énekem áhítatával,

Teneked, aki hívtál,

Hogy elhívtál idáig.

A hegyi szabadságot köszönöm:

Hogy lendületeddel nekisegítettél

Átszökkenni a téren és idôn.

Hogy nem vagyok kénytelen szôrös hernyó módjára megtapadni

A szem-fül tények ragacsos porában.

Hogy el nem tömte fülem királyi szomját

Emberszabású gépek kattogása

És gépvelejû emberkék csacsogása.

Hogy el nem kábít szivárványos fényreklám villitánca

Felhôkarcolók tornyai felett

És eszme-fellegvárak ormain.

Hogy kikapaszkodhattam az Isten levegôjére,

Tudós és tudatlan babonák kazamatái közül,

Osztályok, pártok, iskolák ablaktalan páncéltermeibôl;

Átbújhattam a filozófia világborító hálójának

Gordiusi bogszemei közt,

S itt nyújtózhatnak lelkem zsibbadt izmai

Áttetszô kékje alatt az értelmes csodának!

Ó látomás!

Boldog szabadsága a nyughatatlan hatolásnak,

Boldog teljessége az akadálytalan ölelésnek!

Ó végtelenen szabadult énem!

Milyen alázattal érzem idefönn

Testvérvoltodat a szuverén nappal,

Amely a látszatokon túli magasságból

Jónak és rossznak pókháló szôttesén át

Az ember-egyet látja.

Harmat vagy, gyöngyözô, esô vagy, öntözô, lágyhideg hópaplan, melengetô,

Szépnek és rútnak, kicsinek és nagynak, fehérnek, feketének:

Érlelô, éltetô, nôttetô.

Mit neked, áradó életnek, kicsi és nagy, fekete, fehér!

Egyet akarsz és egyet munkálsz:

Érjen és nôjön minden, ami mag,

Érjen, túl a borókán.

És szél vagy, könnyû és komoly.

Rigmusod a vonuló nehéz hegyvonalak ritmusait búgja,

És törtetô csúcsok dallamától csattogó.

Komoly is vagy, terhes felhôk fekete közelétôl,

És a havason csillanó napfény mosolyától könnyû.

Ez az életed: lengeni, zengeni,

Havasi szél, alulról fölfelé,

Völgyeken át, hegyeken át, mindenen át,

Annak, aki a minden,

Aki -- mint felnôtt ember a visszhang üregébôl --

Gyermekmosollyal figyeli belôled

A szót, amit beléd-kiáltott.


Imádság a hegyen
Imádság a hegyen	Magányos virrasztó (1936)
Itt a hegyen, ahol minden levôk:

Menny-kupola, hétágú-gyertya fák,

Kakukkfû-tömjén, hangyakörmenet,

Szóló madárdal és szellô-karének

Egy zsolozsmába olvad fel Tehozzád --

Hozzád, kit megnevezni nem tudok,

De a Te neved minden szó a számon;

Akit keresni hiábavaló,

Mert nem vagy ember-érhetô helyen,

De kereslek, mert megtaláltalak,

És aki keres, az is csak Te vagy;

Akinek halló füle nincs szavamra,

De minden szómat visszahangozod,

Gondolatomat, a vérem verését,

És minden szómat Te vagy aki mondod:

Hadd tárom Hozzád én is mindenestül

Veled csordultig-édes lelkemet.

Elsô szavam a néma bámulat,

Az alázatos mámor: a csodán,

Hogy az útszéli csöpp üvegszilánknak

Engedtetett tükrözni a Napot.

Hogy aki nem is tudom biztosan még,

Vagyok-e hát, és mi az, hogy vagyok:

Tudom és érzem, élhetem a van-t,

A tudhatatlant, átérezhetetlent.

Hogy életem -- e gyújtó-villanás,

Megpillantanom alig elegendô

Mind a sok mozgó, fényes furcsaságot,

Ami hozzám ér kívül és belül --

Ez a sikolynyi pillanat: elég

Meglátnom az egyetlen Látomást:

Láthatatlan, idôtlen Arcodat.

Hogy tapogató, vaksi ujjaim,

Amelyek még magamig el sem értek,

Fogják, szorítják a Megfoghatatlant

És ölelik és érzik ölelését.

Hogy bennem, ki magamnak szûk vagyok,

Elfér a Fértelen, a Végtelen.

Hogy imádkozhatom: hogy én, a semmi,

Tegezhetem a Mindent és Atyának

Szólongathatom és szerethetem

És kéréseket gügyöghetek Hozzá:

Add meg a mindennapi kenyeret,

És add meg a mindennapi kegyelmet,

Hogy jó lehessek, hogy ember lehessek,

És el ne rontsam a Harmóniát.

A mindennapi szépséget is add meg,

Hogy legyen mindig lehelnem belôle

És szétlehelnem a testvér világnak.

És add meg, add meg ugyanezeket

Minden embernek és minden nap. Amen.

Amen, amen. Ládd, nem tudok én kérni!

Ó pedig mennyit volna kérni még!

Mindennapi bûnök-bocsánatát,

Bûnbánatot és különb holnapot,

Hogy jobb legyek, mindennap tiedebb,

És szeressem az embereket jobban,

S az emberek is jobbak legyenek

És okosabbak már és emberebbek.

Ó annyiért kellene könyörögnöm,

Nagy dolgokért! -- de ládd, én nem tudok.

Nincsen szavam: én Téged láttalak,

S oly kicsi minden, ott, ahol Te vagy!

Olyan nem-fontos, ami nem Te vagy!

Elvesztegetett minden szó nekem,

Mely nem egyedül Tégedet dicsér!

Ó engedd, engedd csak azt mondanom,

Amivel lelkem színültig tele:

Az egyetlenegy boldog dadogást:

Hogy vagy, vagy, vagy, ó milyen nagyszerû!

Hogy énnekem vagy! milyen édes, édes!

Hogy Te vagy, nagy vagy, szép vagy, jó vagy, szent vagy!

A szégyen és a fájdalom vesékig

Hasít belém, hogy másra is fecséltem

Szép életem felséges perceit

És el nem óvtam fukar-boldogan

Teneked és nagyságod énekének.

Ó engedd legalább már ezután

Összefognom egyetlen markolással

Parányi létem minden pillanatját,

Az áhitat, az ihlet illanatját:

Eggyé szorítni széthulló magam,

Oly földetlenné, olyan súlytalanná,

Hogy visszasóhajts, föllehelj magadba,

Belesóhajts, elhaló dallamot,

Az Örök Zengés egységébe. Amen.


A magányosság toronyablakából
A magányosság toronyablakából	Magányos virrasztó (1936)
Ôt, aki túl képzeletem heroikus mennykupoláján

És gondolatom illattalan ûrén

Ül a Centrum mozdulatlan trónusán

Egyetlenül,

Soha még ilyen fogható nappali fényben,

Ilyen érzett-élôn meg nem láttam,

Mint amióta meglegyintett engem is a jéglehelletû szél

A magányosság tragikus toronyablakában,

Ahová felverekedtem magamat vakmerôségemben,

És ahol most lihegek és borzongok, ülvén

Egyedül, emberül.

Hiszen ismertem addig is én és szólogattam naponta hétszer

Testvér sokakkal, mesterpálca ütemére:

Édes volt litániázni milliókkal egy imát,

Egy-emberül.

De tudtam, mindig tudtam, hogy kevés ez,

Hogy valami nincs még benne velük-dalomban,

Egy új dallamnak kell születnie még:

Amit éntôlem akar az Isten,

Magamtól, egyedül.

Megvan a dallam. Nehezen született csecsemôként

Dadogni tud csak és sírni szegényke.

Meg nem érti senki más a csepp idomtalant,

Csak ô egyedül.

Aki a néma halat is érti,

Akinek dallam a vicsori orkán,

Ô engem is ért, és én is értem ôt,

Akkor is, amikor mennydörög emberevô elemek torkán

És dadog a törvény keserû dobszavába nyelve:

Vérembe zúgja szavát és vesémbe,

Félreérthetetlenül.

Ó pedig azóta kegyetleneket követel rajtam!

Meredek a torony és kísérteti szélben ide-oda hajlong.

Embertelen, fojtogatós emberkének idefenn

Szál-egyedül.

Melegebb és otthonosabb volt ott, ahol a többi,

Úgy, ahogy a többi:

Törvénytudóktól tanulni a törvényt,

Nem lenni felelôsnek,

Kerülni az ugrást, a különt, a kalandot,

Hasonlítani, emberül.

Most a határtalan horizon figyeli mozdulásom,

Még a lélegzetem is visszhangot ver a végtelenben,

De válasz nem jô szómra, ítéleti csend

Borzong körül.

A magányos Igazság arca elôtt állok

Magányos igazammal,

Meztelen mellel,

Ám ô, egyedülvalóságának iszonyú távolából,

Meghitten néz a szemembe,

Egyedül, emberül.


Vízválasztó
Vízválasztó	Magányos virrasztó (1936)
(1936. júl. 12.)

Úgy állok itt, Uram,

Örömömben és szomorún:

Se aranyom, se tömjénfüstöm,

Se kenetem, se koszorúm,

Még csak egy árva gerlém sincsen,

Hogy felajánlnám, mint tôlemvalót.

Könyörgök: végy el így, amint vagyok.

Ó, nem indultam így!

Feltarisznyáztál pazarul:

Csak dobbantottam, s ami kellett,

Elôtermett a föld alul,

Virág közt jártam, friss vetés közt,

A dús határ mind nekem állt,

Huszonöt termô boldog éven át.

Szürcsöltem, mint a bort:

Amivel test és szellem itatott,

Szépség harmatát, jóság mézét,

És nektárt is: áhitatot.

Ittasultam a kegyelemtôl,

S a szárnyas szó magam fölé ragadt.

És minden elfolyt, mint a zuhatag..

A hét bôév után

Most rámborul egy óriási csend.

Ami hang volt az életemben,

A tûnô árral velement.

Kiáltanék, tapogatóznék,

Keresném: mi maradt velem,

Keresném magamat, és nem lelem.

Most már nagyon tudom:

A sok jóból semmi se volt enyém.

Csak átzizzent rajtam a szépség,

Mint a szellô a jegenyén,

Csak átsuhant rajtam az élet,

Mint a dróton az üzenet,

Rostán a víz, árnyék a föld felett.

Vízválasztó vagyok:

Jobbról-balról a sok forrás lefolyt,

S én száraz kônek itt maradtam,

Színtelen, mint az égi bolt.

Szép, jó köröttem most is minden,

Csak én se szép, se rút, se jó, se rossz:

Alaktalan, akár az ôs kaosz.

Nincs bennem annyi én,

Hogy elszégyellném szürkeségemet:

Tehetetlen vagyok a jóra,

És lázadni is ellened.

Ágaskodva sem érem el, hogy

A bûn sarkát érinteném:

Még a bûneim, még ôk sem enyém.

Ez és csak ez vagyok:

A végsô, a tátongó semmiség.

Ó milyen jó idáig lennem:

Így, így vagyok csak a tiéd!

Most mindenestül rád maradtam,

A mindenre a semmiség.

Van-e, ami így összeillenék!

A tompa kô remeg,

Sötét méhében mozdul valami,

A mélységbôl elmondhatatlan

Pihegéseket hallani!

A világosság és az élet

Foganni akar odalent:

Uram, a kaosz utánad eseng.

Vajúdik és kiált:

Szomjúhozom a második Legyent,

Amely a közönyös anyagból

Új istenalkotást teremt.

A szót, amelybôl megszületve

Új embert hozhatok eléd,

Aki én legyek és aki Te légy!


Közelebb a kékhez
Közelebb a kékhez	Magányos virrasztó (1936)

Kidôlt-bedôlt kápolna áll mohverte kô fején,

Ködben sunyító völgy felett.

Fekszem hanyatt a hegytetô gyíkzöld gyepén,

Fölöttem elsikamló fellegek.

Leintenek hozzám és prédikálnak:

Elôre! nincs itt állandó lakásunk!

A szerzetes fenyôfák orgonálnak:

Föl, föl, föl, nincs idelenn maradásunk!

A patak olvasója rám-imádkoz,

És a havasok áhitatja töltöz.

Ó, közelebb vagyok a kékhez, mint a zöldhöz,

Valóságnál az örökkévalósághoz.

Köröskörül kemény hegyek kicsorduló-zöld oldalán

Hordják a szénát.

Így hordja, hordja hegyi ember, hegyi lány

Egész kis életén át.

Lent a falucska: jámbor emberek

Százesztendôs tempóban élegetnek.

Túl a hegyen a város sistereg,

Habszennyes katlana buborék életeknek.

Fölötte sajgó drótokon az ôrjöngô történelem kiáltoz:

Gyilkol kés, ágyú, gáz; pénz, csók, dal, eszme mérgez.

-- Én nem vagyok itt! Én messze vagyok! Közel csak az éghez, az éghez,

Az örökkévalósághoz.

Megálljatok zarándok fellegek:

Tudjátok-e merre szálltok?

Ti zöldkámzsás fenyôsereg,

Kinek a zsolozsmátok?

Mitôl zümmögtök, édes életek,

Legények, lányok, méhek és virágok?

Honnan a tüzes ostor bennetek,

Tébolyult népek, kizökkent világok?

Kérdezzetek, ha nem tudjátok, engem,

A titokoldó Egység mámorosát:

Itt, itt dorombol parányi szívemben,

A valóság, az Örökkévalóság.


Város a hegyrôl
Város a hegyrôl	Magányos virrasztó (1936)

Hegyen állok, völgybe nézek.

Lenn a város: hangyafészek;

Utak, sínek labirintja,

Mely kígyózva szétszalad:

Egy kitépett lap papíron

Odafirkált vonalak.

Földek, házak: tarka pontok.

És a nagy, sürgô bolondok,

A kéz-lábas emberek:

Nem is aprók: nincsenek.

Fejcsóválva eltûnôdöm:

Ilyen hát a hegytetôkön?

Hát az eszme, hát az érzés,

Hát a munka mámora,

Mind az egész handabanda

Rúgkapálás: ekkora!?

Hát ha nézném még föllebbrôl,

Fellegekbôl, fény-egekbôl!

És ha lenne még tovább!

Ó ember-parányiság!

Hát viszont ha mélyre buknék,

Válni hogyha cseppre tudnék,

Mint a hernyó, mint a hangya,

Mint az apró ázalék?

Hogyha az embervilágra

Alulról leselgenék?

Vajjon akkor újra másnak,

Borzadalmas óriásnak,

Kitôl futni sincs remény,

Istenségnek sejteném?

Ilyen hát az emberérték?

Itt is, ott is más a mérték?

Futó féreg az úton,

Vagy az Isten óriása,

Képe-mása? Nem tudom.

Ez tán épp az emberérdem:

Mind a kettôt érzem, értem:

Minden összefér velem,

Semmiség és végtelen.


Az ég
Az ég	Magányos virrasztó (1936)

Az ég, az ég, amerre látsz,

Ameddig érsz, amerre vágyol:

Az ég, az ég, a kerek ég,

Körülkarol és elhatárol.

Amerre nézel, visszanéz;

Nem oszlik el a négy elemben,

Csak néz, és tükrözi magát,

Tengerben, kútban, emberszemben.

Felhôk fölött, szelek fölött,

Csak mosolyog és mosolyog,

Kék és kerek és érthetetlen.

Amikor úgy jön: mennyezet,

Fehér és puha, mint a bárány,

Csecsemôk álmai felett

És gázba-fúlt népek halálán.

Máskor fekete és vörös,

És véres villámmal tekézget,

Viharba fojt Kálváriát

És széthulló pacsirtafészket.

Zöld legelôn, zöld temetôn

Felhozza napját mosolyogva,

És esôt ád és harmatot

A jókra és a gonoszokra.

Mi ez a kék egyformaság,

Ez érzéketlen bura csöndje?

Nincs a felhôk közt indulat?

Nincsen a létnek lentje-föntje?

Mi ez az ég? Vagy nincs is ég,

Csak én látom a fellegekbe,

Embert, értelmet akaró

Magamba és a mindenekbe?

Vagy túl a kékség közönyén,

Túl a csillagok tündököltén,

Túl ember-ész-ítéleten:

Ott virraszt a Központi Törvény?


Köd a Pilátuson
Köd a Pilátuson	Magányos virrasztó (1936)

Ködben állok a Pilátus ormán.

Lomha tenger, szürke, mozdulatlan,

Nincs se part, se csillagok, se kormány:

Óriási alvilági katlan.

Rámborong a mindenség borúja.

Nincs a szemnek még irányt se lelni:

Hol kezdôdik a menny domborúja

S hol a mély, a harmadfélezernyi.

Fel-felcsukló zokogásként reszket

Fel a mélybôl egy tehén kolompja.

A magasban egy irányavesztett

Szírti sas rekedt jaját sikongja.

Bent a házban, egy halomba zárva,

Egy vonatnyi borzoltkedvû vendég.

Ki morogva, ki fecsegve várja

A szökött nap hátha-visszatûntét.

Esznek, isznak, nem is látnak engem,

A világköd fenségét se látják,

A borongó másvilági csendben

Megsuhamló Istenarca fátylát.

Nem hallják a végtelenbe ködlô

Óriási szárnyak néma röptét,

Megborzongva, mint az árva költô,

Akit ujjal illet az öröklét.


Hetes fogat
Hetes fogat	Magányos virrasztó (1936)
Azt mondod, hogy én jó vagyok,

És könnyû nekem, mondja hozzá sóhajod.

Hogy én vagyok a szerencsés kivétel,

A fekete hollók közt a fehér,

Hogy jól jártak a csillagok fölöttem,

Amikor megszülettem,

És ezért nekem érthetetlen

A keserûség, a bukás, a kétely,

A rossz, a bûn, az ádáz, a kegyetlen

Szenvedély.

Tudod, mit hoztam?

A részességet minden rosszban:

A hét fôbûn és hétszer-hét egyéb

Mellékbûnöcskék mind bennem tanyáznak

Az elsô óra óta otthonosan,

Hogy megízleltem kegyetlen kegyét

A boldogtalan ésszel-akarásnak.

Tudod, mit hoztam

Az ismeretlen örökségeként?

Idegszálakból épült kényes ént,

Nem is egyet, nem is kettôt, de százat.

Egy részük szundikál és baljós arccal ásít,

De hánykolódik és morog a másik,

Mint a kitörni készülô rabok.

És jönnek sirokkós napok,

Hogy ordít valamennyi s a börtönrácsra lázad

És fenyegeti csóvával a házat.

És én egy vagyok minddel.

Ha lelkembe tekintel,

Magadra köztük hamar rátalálsz,

És a többi kavargó én között,

Amelyeken szemed fölütközött.

Amik neked különség és kivétel,

Magára lelne kutató szemével,

Visszatükrözött életével

Vagy hét-embernyi más.

Hát én ne értenék?

Amikor ez az egy a küldetésem,

Hogy az embereket megértsem,

Hogy legyek a kristályszem tófenék,

A hét forrásból gyöngyözô,

Eget és embert visszatükrözô!

Hétszerhét-színû szivárvány vagyok,

De ez a sok szín úgy-úgy összekavarog,

Hogy messzirôl: egy és fehér.

Te jónak hívsz ezért?

Fehér összhang, harmónia:

Attól fehér -- úgy gondolod -- a lelkem.

Nyugodt egyensúly, megbillenthetetlen,

Ez volna bennem. -- Ó elérhetetlen

Isteni összhang, ki lakol egekben,

Bírhat-e téged az emberfia?

Én nem tudom. De akik itt a földön

Viselik ezt az angyali ruhát,

Azok fehérét én már fel nem öltöm:

A kisgyerekek és nagy ostobák.

Az együgyûek, szentek és nem-szentek,

A még-nem és a már-nem emberek.

De akiben forr ész és képzelet

És zsong a vér és borzong az ima

Az nem ismer zajgás-nélküli csendet.

Tudod, mi az emberharmónia?

Megmondom a magam harmóniáját.

Képzelj el vaskaput, melynek kívül, belül

Két mindenképp egyforma erejû

Haragos ember nekiveti vállát,

És úgy feszítik, úgy megráncigálják,

Hogy majd megpattan izom és halántok.

Egy pillanatnyi pillanatra

Engedjen egyik konok akaratja:

Pattan a zár és szakadnak a pántok,

És zuhanás lesz és emberhalál.

Ez a kapu az én harmóniám,

És most képzelj el a két oldalán

Kötélnyi izmú óriásokat,

Nem is kettôt: két vállközös hadat, --

Jaj, ha az egyik lankadni talál!

De te azt mondod: minek a verejték?

Ez a konok vívódás mire jó?

Aki erôs, hadd fújja el a gyengét,

Pusztuljon, ami pusztulni való.

Mért nehezíteni az életet?

Aki egyszer igenre született,

Az meg se lássa a nemet,

És akinek tagad a vére:

A mindenség merev szemére.

Daccal nézzen farkasszemet.

Ó, milyen édes volna menni,

Amerre szívem mondaná: eredj!

Elôre, bátran, mint a kisgyerek,

Amerre húz a napmeleg,

Amerre a madár csereg,

Amerre a szellô futos,

És lenni jó vagy lenni rossz,

De lenni egy!

Kicsorduló kedv és fitos szeszély

És pillanat amit beszél,

Amit rendel korbácsos szenvedély,

És amiért vonít a vér:

Ártatlanul azt tenni csak,

Szép kisgyereknek lenni csak,

Csorgó gyümölcsöt enni csak,

És minden másra lenni vak!

Vagy lenni, mint a puszták remetéi,

Vadakkal hálni, gyökerekkel élni;

Ciliciummal, szeges ostorokkal

Harcolni testtel, rontó démonokkal,

Virrasztó bôjttel, imával elölni

Mindent ami test, mindent ami földi,

A szeretetnek tüzében elégni:

Élni csak annak, ami bennem égi!

Kemény beszéd?

Megborzongatja az ember szívét?

Mégis, még az is könnyebb lenne annál,

Mint kisebbé konyulnom enmagamnál.

Oly gyenge, olyan nyomorult vagyok,

A magam súlya nehezétôl

Majdcsakhogy összeroskadok,

És mégis: elejétôl

Egy töméntelen törvény virraszt bennem:

Nekem nem szabad és én nem tudok

Csak egyikemnek lennem.

Lásd,

Nekem ezt a hét szilaj óriást

Kell egy igába vennem.

Én nem tudom, van-e a földön jóság,

És harmónia van-e idelenn,

De a szépség és az erô: valóság

És gyönyörûség: ez a küzdelem!

Fönntermeni a hetes fogaton,

Amikor szilaj hét-sörénye-rázva

Már-már rohanna széjjel a világba,

Megállani fönn, a kemény bakon,

Csuklód körött a gyeplôk csókja forrva

Belevágni a pataverte porba,

Izzó küllôn, tajtékos zabolával,

Ostoraid fennvijjogó dalával

Szállni, amerre lelked vágya lendül,

És érezni, hogy új erôk ragadnak

És átadni magadat a végtelenbül

A végtelenbe sodró Akaratnak.


Cinege
Cinege	Az Isten fiatal (1940)
Kertünk bokrán cinege, cinege.

Szobámba behallik éneke.

Asztalom mellett olvasok,

Asztalomon könyvek, hírlapok.

Értelek, pajtás, cinege, cinege!

Azt fütyörészed: ,,Minek-e? Minek-e?

Tisztes a munkád, szereted, szereted,

Az ágyad fejénél feszület, feszület,

Nem elég ennyi? Mire több? Mire több?

A többire hékám fütyülök, fütyülök!''

Igazad van, pajtás, cinege, cinege,

Egy fütty az ember élete.

Egy pici fütty az életem,

Elég az gondnak, hogy szép legyen!

Elég az gondnak, hogy jó legyek.

Mindenkinek, amíg lehetek.

Mire nekem bánnom, -- igaz-e! --

Bolond-e más vagy gonosz-e?

Ember öröme, panasza

Úgyis az Úristen igaza.

Feneketlen a világ feneke,

Igaz-e, pajtás, cinege, cinege!

Egy az igazság, kicsikém,

Egy az okosság, tudom én, tudom én:

Vagyok-e Isten gyereke,

Mint te kicsi testvér, cinege, cinege.


Csitt!
Csitt!	Az Isten fiatal (1940)
Ring a tó és reng a tón

Álmodón a bárka.

Kinn a parton ríkatón

Cserreg egy madárka.

Ring a lelkem, mint a tó,

Dajka-ujjú szellôn.

Minden olyan biztató,

Békesség-lehellô.

Csitt te, csitt te bús madár

Odakint az éjben!

Most az Isten muzsikál

Ily halálos szépen.


Felhôk, felhôk!
Felhôk, felhôk!	Az Isten fiatal (1940)

Felhôk, felhôk,

Suhanó felhôk,

Alkonyi-komolyak, esti-lilák!

Szállnék veletek!

Vigyetek, vigyetek!

Felhôk, felhôk,

Rossz a világ!

Felhôk, felhôk,

Nyugtalan felhôk,

Zivatar-kékek, szélbe-zilák!

Úgy-e máshol,

Szélelnyugováskor,

Még más, úgy-e más,

Úgy-e szép a világ!


Csemete-ákác lombon át
Csemete-ákác lombon át	Az Isten fiatal (1940)
I.

Csemete-ákác lombon át

Felhô-pihék.

Felhôcske-hasítékon át

A kondor ég.

Mi van a dombor ég fölött?

A semmi ûr.

És mi van a semmiség fölött,

És még azon fölül?

II.

Legyez a lombos pillanat,

Mély-kék a csend.

Mi sír a lombos szín alatt,

Ha elpihent?

Mi sír a lompos szív alatt,

És azon is belül?

Hallod, hogy nô a mély dagály,

Amelyben élet és halál

Cseppenként elmerül?


Pocsolya
Pocsolya	Az Isten fiatal (1940)
Csendes esô csordogál,

Köves úton folydogál.

Szomjas utat az angyalok

Locsolják.

Ahol eddig keréknyom volt,

Csupa pici pocsolyák.

Morogják a szekerek:

Süppedt kerék nyekereg.

De sikongva járnak rá a

Gyerekek,

Pocsolgatnak, locsolgatnak

Maszatoska tenyerek.

Dörmögnek a bácsikák:

Csupa mocsok a világ!

Verebecskék teleisszák

Magukat,

Becsípetten billegetik

Kettéálló farkukat.

Hûvös tócsavíz felett

Bólogató este lett.

Tócsavízben ezer csillag

Hunyorog.

Keréknyomból ezer szemmel

Nevetnek az angyalok.


Tiszavirág
Tiszavirág	Az Isten fiatal (1940)
Szint' áll a folyó libegése,

Hullámot alig vet a mély,

Alig érzik a szél pihegése,

Az ég is, a föld is alél.

Mondd már, tétova szívem,

Mért borzol e csókpuha szél?

Engedd el a rúdat, a csónak

Járását ismeri már!

Nem tudsz-e örülni a jónak,

Míg lángol a dél meg a nyár?

Nézd, hogy táncol a vízen

A sok pici percnyi bogár!


Felhôgomolygás
Felhôgomolygás	Az Isten fiatal (1940)
Alabástrom felhôk körmenetje

Húzódik a kék egen keletre.

Közepettük fátyla ezüst selymén

Átragyog az arany nap, a Szentség.

Ájtatosan, némán úszdogálnak,

Nem is felhôk: kincses karavánok.

Legközépen, ringó teveháton,

Királylányt rejt mennyezetes sátor.

Látom is a sátor nyilatán át

Kivillanni habos pici lábát.

Olyan fehér és olyan parányi:

A dromedár letérdel imádni.

Lompos állat, nem is dromedár tán:

Réztarajú háromfejû sárkány.

Veres torka mint a pince tátong,

Most falja be a szép napvilágot.

Ahol elnyúlt, gyöngyös puha páston

Selyemsubás, aranyhajú pásztor

Teregeti bari borzas nyáját.

A karámnál kis angyalok várják.

Kis angyalok, fürtösek és furcsák,

Fitos arcuk egymás fölé fúrják,

S résein a foszló felhôrácsnak

Hempergôzve ki-kikukucskálnak.

Farkasszemet néznek a felhôvel,

Mely a hegyen morgolódva jô fel.

Mondanak egy Miatyánkot érte:

Hogy a földet semmi baj ne érje.


Fakereszt
Fakereszt	Az Isten fiatal (1940)
Kékre mázolt deszkabódé,

Benne durva feszület,

Adj ma is, mint annyi másszor,

Áhitatot, ihletet.

Kontár ujjak faragdáltak,

De nem kontár áhitat,

Mely az erdômélybe plántált

És örökre itt maradt.

Ôzikék rátarti népe

Hajnalonta erre húz.

Rigó surran, harkály koppan,

Hogyha szól az Angelus.

Reggel-este jô a hangya,

(Fürge kolduló-barát)

És lerakja lábaidnál

Izzadása zálogát.

Üldögélek elmerülve

A csöpp deszkazsámolyon,

Míg a hegyi legelôkrôl

A kolompszó rámborong.

S a rigóval, a kakukkal

Egyetértve, mint iker,

Dúdolom a dallamocskát,

Mely szívemben csiripel.

Ó ha versbe kottázhatnám

Ezt a szótalan imát,

A térdeplô természetnek

Ôs gregóriánumát.

Bár ezt búgná béna szívem

Akkor is, ha meghalok,

Mint a nyíló felhôk szélén

Felkönyöklô angyalok.


Mint a fû a szélben
Mint a fû a szélben	Az Isten fiatal (1940)

Könnyû felhôk fenn az égen,

Mondjátok meg,

Merre volna mehetnékem?

Bárányfelhôk, aprószentek,

Mondjátok meg,

Honnan jöttök, hova mentek?

Jôdögéltek, mendegéltek.

Mondjátok meg,

Mért, hogy annyit kérdegélek?

Mért nem tudok ülni szépen,

Lengedezni

Szótlanul, mint fû a szélben?

Erre hintál, arra hintál,

Sorsán túlra

Kerekedni nem kalimpál.

Szôkepihés csepp fûszálam,

Ó be szép vagy,

Ó be nagyon bölcsebb nálam!


Rikkant a rigó
Rikkant a rigó	Az Isten fiatal (1940)
Csodaszép reggel! Rikkant a rigó.

Érik a dinnye, élni jó!

Érik a dinnye, csorog a méz.

Ki amit szeret, arra néz.

Csûrre a gazda, sarjúra ökre;

Szegény, aki éhes, dinnyére, tökre;

Pántlikás lány után nyalka legény.

Hát, Uramisten, mit szeretek én?

Mindent, amit elnyílt két szemem lát:

A napot, a lombot, a lomha Tiszát,

Kemény munkát és lágy kenyeret.

Mindent, mindent, mindent szeretek.

Egyebet magamnak nincs is mit kérjek:

Csak tiszta lehessen test és lélek,

Legyen kit szeretnem, legyen mit ennem,

És el ne fogyjon a nóta bennem.


Lila virág
Lila virág	Az Isten fiatal (1940)

Fut a kocsi, zörög a kerékagy.

Árokparti lila virág, de szép vagy!

Nem ereszti bokrod szememet,

Pedig azt sem tudom, mi neved.

Lábad alatt unottan tovajár

Lélektelen autó, buta nyáj.

Kelyheid a poresô befolyja

Te csak nézed lilakék mosollyal.

Mosolyogva, lilácska, fehérke,

Te csak nézel a földre, az égre,

Poron át is utánam fehérlesz.

Aki lát is, tudom, hogy szebbé lesz.


Ôszelô
Ôszelô	Az Isten fiatal (1940)
Rozsdabarna ôszi lombok

Hulló pelyhe közt bolyongok

És a hullást hallgatom.

Rozsdabarna bú a fákon,

Barna bánat, ôszi mákony

Édessége ajkamon.

Régi módon andalogni:

El-elnézek egy maroknyi

Késve nyíló kankalint.

Zördül lelkem mély avarja,

Hogy az ôszi szél fanyarja

Hûvösével megsuhint.

És a zörge rôt avarból

Fölkacsint egy elcsavargó

Elmaradt arany sugár.

S fák közül egy ritka vendég:

El sem könnyezett növendék

Ifjú énem kandikál.

Nézem, nézem nedvesülô

Szemmel, mint egy ágon ülô

Szárnyalibbentô rigót.

Csak a már-már rebbenônek

Súgom el, hogy ôszelômnek

Ez legelsô könnye volt.


Csak eltûnôdöl csendesen
Csak eltûnôdöl csendesen	Az Isten fiatal (1940)

Tûzben a vonat, tûzben a mezô,

Zengô zsarát hull.

Már nem is tudod, merre az elôl,

Merre a hátul.

Már nem is érzed: igent vagy nemet

Dobol a véred.

Már nem is érted: meddig a halál,

Meddig az élet.

Csak azt tudod, hogy már nem is tudod,

Azt, amit régen.

Csak eltûnôdöl csendesen

A mindenségen.

Találgatod, hogy merre van

Eleje, vége.

Egy ismeretlen mozifilm

Kiszakadt töredéke.


Megy a hajó a tavon
Megy a hajó a tavon	Az Isten fiatal (1940)
Megy a hajó a tavon.

Bizsereg a Balaton.

Fel-felszusszan álmos habja,

Esti szellô borzolgatja.

Megy a hajó a tavon.

Zümmögését hallgatom.

Selymes-bolyhos dajkaszóval

Ringat, mint egy altatódal.

Megy a hajó a tavon.

Sugárzik a Badacsony.

Feje búbján arany fáklya.

Vagy tán Isten szeme lángja?


Hegyorom és fátyolfû
Hegyorom és fátyolfû	Az Isten fiatal (1940)
Körülöttem szeszélyes kôtitánok:

Izzó szürkén a Dolomitok állnak.

A Sella óriási orgonája

Fölénekel az ég felé.

Körülzümmög a vadszegfû arája:

Egy igénytelen pici méh.

A gleccserek sugárzó fénymezôi

Messzirôl hívnak: menni, menni, nôni.

A fátyolfû sugalmas erdejében

Úgy zsong az élet, úgy nyüzsög;

Majd szíve szakad igyekezetében,

Úgy zöng egy szerelmes tücsök.

Ó Istenem, ha volna százezernyi

Karom, ezt a szépséget átölelni!

Vagy mint szeráfnak, énekelni hangom,

Bezengni ég-föld közt a tért!

Fejem ringó fûszál tövébe hajtom

S megcsókolok egy pipitért.


Ribiszkegallyak, piszkebokrok
Ribiszkegallyak, piszkebokrok	Az Isten fiatal (1940)

Jöjj Ilmikém, e csúnya Pestre

Lomhán leszáll a téli este,

Jöjj, hagyjuk Pert sarát!

(Húgomnak. 1909.)

Jöjj Ilmikém, fülembe zummog

Egy harmincéves nótaszó:

Patakcsörej, akácfalombok

S napfény, a kerepesi dombok

Erdeit megaranyozó.

A kút mellôl hatan vigyáztuk,

(Minket az áldott Hetedik),

És hintáztunk és hahotáztunk

S köténybôl, zsebbôl kotorásztunk

Keményre fôzött tengerit.

Olyanok voltunk, mint köröttünk

A dús ribiszke gyöngyei:

Fanyar-piros fürtjét ha szedtük

És marokszám magunkba ettük,

Nem gyôztünk rá csettinteni.

Olyanok lettünk, mint az udvar

Mélyén a kettes hintafa:

A puszta két ág most is ott van,

De kiket szállatott sikongva,

A víg gyereknép, odavan.

Olyanok lettünk, mint a kertben

A vén akácfa lombjai:

Hogy az emlék szellôje lebben,

Kezdünk illatos bûvöletben

Egymás felé bólongani.

Ribiszkegallyak, piszkebokrok,

S ti, répa, krumpli és retek,

Kik alattuk megkuporodtok,

Egy furcsa szép nyárvégi csokrot

De kötnék már belôletek!

Kiskert-szagú csokrot csinálnék

Egy áldott régi kép alá,

Mely mint az eltûnt nap után még

Visszasugárzó fényes árnyék,

Ott reszket most lelkünk falán.

Ákácillat legyen e dallam,

Amit ma szívem szûrt neked.

Mézet és meleget sugalljon:

Ôszülgetô akácfa-gallyon

Lelsz néha forró fürtöket.


Gyanta
Gyanta	Az Isten fiatal (1940)
Se múlt, se jövô, se jelen,

Se harc, se végzet:

A csöppnyi részt sem ismerem,

Hát az egészet!

Már bújhat tôlem a titok,

Nem loholok, nem kutatok,

Csak nézek.

Már elpihen a gondolat

Unalmas érverése.

Kék mámorával átitat

A Végtelen vad-íze.

S úgy gyûlik bennem az áhitat,

Mint a fenyôfa-háncs alatt

A gyanta méze.


Ezen az áldott estelen
Ezen az áldott estelen	Az Isten fiatal (1940)

Ezen az áldott estelen,

Mikor a hold aranyja

Végigcsókolja nesztelen,

Mint csecsemôt az anyja,

Végigsuhanja csendesen

Az álmodó világot,

Húnyt szemmel én emlékezem:

Édes gondolni rátok,

Sok messzi messzi kedvesem,

Ti szép, komoly barátok.

Cirmos felhôn nyújtózkodik

A bolyhos, álmos égbolt.

Már botladozva bújdosik

A lomb között a kék hold:

Elnyúlok én is. Oly nehéz,

Lebillenôs a pillám.

Félálom önt el, mint a méz,

És hintál, mint a hullám.

Kialszik az emlékezés,

Mint ablakon a csillám.

Jó így, anyaszült egyedül!

Így, álmos, így pihenj el.

Pislogass össze gyerekül

A szép anyuska mennyel.

Valami így is egybefon

Én minden édesemmel,

Mi lehet az, találgatom

Bóbiskoló szívemmel, --

Lágy, mint a langyos fuvalom,

És mézes, mint a szender.


Vakáció
Vakáció	Az Isten fiatal (1940)
Otthonomtól messze járok,

Mint a madár, szabadon.

Hegyek vállán napot várok,

Erdôk csendjét hallgatom.

Újságlapot fel se bontok,

Nem olvasok levelet:

Kimondom a kontrabontot

Évköznapom, ellened.

Minden gondom elátkozom,

Mókusokkal barátkozom.

Nem parancsol a bíró!

Éljen a vakáció!

Három hétig fittyed hányom,

Bölcsesség és tudomány.

Eprészés a tudományom,

Bölcselôm a csalogány.

Ha a tóra kievezek

Csillaghûvös estelen,

Bizony minden úgynevezett

Okosságom restelem.

Berzenkedô tekintélyem

Rövid úton elintézem:

Ki vet nálam, gyerekek,

Különb cigánykereket?

Ám ha audienciára

Járulnom a Múzsa int,

Vált az arcom egy szavára

Fehéret és rózsaszínt.

Füleimbe furulyáznak

Neveletlen rigmusok,

Rímgolyókkal gurigáznak,

Igen-nagyon pajkosok.

Erre tépnek, arra húznak,

Ihletemnek szárnya duzzad,

Zsebeimet lehúzzák

A megvadult ceruzák.

Elfogyott a toll, a töltô,

Kész az újdon versezet.

Erdôben a cserkész költô

Publikumra szert tehet.

Minden állat idefülel,

Fû, fa csupa áhitat,

Galagonya, fülemüle,

Szamócák és nyúlfiak.

Kellôn koppant rímet rája

Harkály mester pálcikája.

Hangom is majmolja már

Egy bolond Mátyásmadár.

Így élem bíz én világom,

Három hétig úr vagyok.

Mind a jót kimuzsikálom,

Ami szívemben gagyog.

Rosszat is, ha benne serceg,

Rímszellôbe kifújom.

Gyûlnek a mihaszna versek

Ôsz fejemre, mint a gyom.

S mire kész a paksaméta,

Már szegény szezón-poéta

Penzióba iszkola:

Kezdôdik az iskola.


Cserdülj ostor!
Cserdülj ostor!	Az Isten fiatal (1940)

Hull az esô makacson,

Nincs elállhatnékja.

A fölázott ragacson

Ül egy puffadt béka.

A két szeme kocsonya,

A potroha mocskos.

Az unalom démona

Ez a vén varacskos.

Undok szemét rám veti

Szint' elér a nyála.

Azt hiszi, elveheti

A kedvemet mára.

Szeretné, hogy szétvessen

Májkaparó méreg,

Csak azt tudjam, érezzem,

Hogy hiába élek.

De nem addig, béka bá!

Gyôzöm ám én szusszal,

Engem nem nyomsz víz alá

Hókusszal-pókusszal!.

Esôd is ha csordogál,

Kedvem el nem ázik:

Ördög ellen Szent Mihály

Mellettem csatázik.

Ördög ellen Szent Mihály,

Béka ellen bárány:

Versek (borzas bari-nyáj)

Vidám népe vár rám.

Cserdülj ostor, fura rím,

Butus barik ôre,

Hátha esô, béka, rém

Eloldalog tôle!


Huszonöt vers
Huszonöt vers	Az Isten fiatal (1940)

Huszonöt vers egy hónap alatt!

Bolond Pegazus, de nekiszaladt!

Sok is lesz tán már, derék csikó,

Az a nagy sietség sose volt jó!

Bizony, hogy pányvára kerítlek én.

Agg szó: ha ballag, úgy szép a legény.

Szapora portéka gyanús eleve:

Olcsó húsnak híg a leve.

-- Hányhatod a pányvát, míg engem elér!

Nem született még arra kötél!

Már ha kicsaptál: Legelj, okos állat, --

Ez egyszer én leszek okosabb nálad.


Doromb
Doromb	Az Isten fiatal (1940)
Kavarják mások a szeleket szárnyon,

Búgó zenéjük csillagokig szálljon:

Én a susogó szénamezôt járom,

Pille a párom.

Hadd fújja más a csatahívó kürtöt,

Tartson a népnek bûnt vallani tükröt:

Én csak a ménták fejebúbját lássam.

Tücsök a társam.

Sirasd te látó, sarkcsillagok hulltát,

Zúgd el a földnek üstökös indultát:

Én a magam kis bíbelôit dallom.

Isten a hallóm.

Isten a halló, s ô az, aki mondja,

Én csak az Isten fura kis dorombja.

Bong a kis ember öröme és búja,

S Ô aki fújja.

Hátha egy éjjel felkönyökölsz rája:

Versre, tücsökre, szellômuzsikára!

Hátha kihallod, hátha meg is érted:

Ô üzen érted.


Süss fel nap!
Süss fel nap!	Az Isten fiatal (1940)
Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

A kert alatt egy kis bárány majd megfagy.

Csúnya tavasz, csúzos esô csepereg,

Szegény bari csak botorkál, didereg.

Azt a konok fene felhôt hussogasd el,

Szegény barit melengesd fel, simogasd fel,

Élhessen, bégessen,

Csemegézzen édesen,

Kicsi gyapja gyarapodjon selymesen.

Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

Ez a szegény bolond világ majd megfagy.

Háza-tüzét eloltotta ridegen,

Majd megveszi az Úristen hidege.

Elkoppantott, ha mit elért, gyertyát, mécset,

Lehellete csillagokat elemésztett.

Langyos nap, éleszd fel,

Szíve fagyát égesd fel,

Hátha talán ember lehet még egyszer!

Süss fel nap!

Jöjj fel nap!

Az Úristen, ha lenéz ránk, majd megfagy.

Le se nézhet: az eget is elállja

Rosszaságunk fellegezô párája.

Maga mûvét, gyönyörûjét úgy se lelné,

Csak az ember, csak a kontár keze szennyét.

Süss fel nap! Föld és ég:

Te utánad egy éhség.

Mosolyogtasd meg az Isten fölségét!


Rudolf Czinege
Rudolf Czinege	Az Isten fiatal (1940)
A Sella és a Marmolata közt,

Ahol a szikla rózsa és ezüst,

(A vért felitta rég a hó s idô)

A hegyoldalban meghúzódik

Egy parányi katonatemetô.

Az óriási templom-dolomit

Alján feketén elôvillanik

Az ócska vasrács négyszöge.

Egy sírkôrôl, nehéz osztrák nevek közt,

Egy név szalutál: Rudolf Czinege.

Császárvadász. A büszke régi ezred

Neve leporlott. A csorbult keresztet

Bokrétázza egy pici lobogó.

Három színét megszítta rég a napfény,

Vagy tán a szív, a tövén álmodó.

Nincsen szó arra, ami elfogott.

Cirógattam az ócska szalagot

És sírva mondogattam: Czinege.

S havasi szélként elkapott magával

A süppedt sír tragikus éneke.

Császárvadászok. Mitha látnám:

Böfög a tûz a Col di Lanán,

Felundorult a poklok feneke.

Kaverna mélyén, csukaszürke arccal,

Ül a Becsület: Rudolf Czinege.

Rudolf és Péter, János és Mihály,

És mind-mind, ami bennetek zihál,

Ó Czinegék, ó drága Czinegék!

Ki mondja el a szalmahéjas fészkek

Sótalan, cukortalan életét!

Ki mondja el a füsttelen tanyákat,

A szikkadtmellû, fásult nem-anyákat,

S a szörnyû mánál iszonyúbb jövôt,

A fenekestül felborult világot,

S a nagy kérdést, a rátok meredôt:

Lesz-e vagy nem lesz bukott Magyarország? --

Az ítéletet, Isten-írta sorsát,

Ti mondjátok ki, fáradt Czinegék.

A tar sziklák közt üvölteni hallom

A kétségek hiénaseregét.

Feleljetek, ti nagyszerû halottak!

Meghalni nálunk csodaszépen tudtak

Mindig a hôsök, halni másokért:

De élni, élni, élni magatoknak:

Ez az, mit most a végzet-óra kérd.

Az élet és a szétomlás határán

Horkanj meg immár, történelmi bárány,

És mutasd meg, hogy mire vagy erôs!

Jámbor Czinegék, tudtok-e tar-ölyvvé,

Kesellyé válni, mint a mesehôs?

A mesebeli legkisebb legény,

Ki átbukik a fejetetején

És azzá válik, amivé akar?

Mindenné kell ma válnod egymagadnak,

Czinege Rudolf, utolsó magyar!

Egyetlen magyar a kereszt alatt,

Mozdulj, felelj hát, felszólítalak,

Kényszerítelek: van-e még remény?

Van-e még benned sír-szétrúgni élet?

Vagy jól pihensz a német kô tövén?

Mély csend. Czinege Rudolf nem beszél.

A Selláról lejött az esti szél,

Ismeretlen dallamot suttogott.

Hogy visszanéztem: a szélben, a síron,

A lobogócska lobogott.


Az Isten fiatal
Az Isten fiatal	Az Isten fiatal (1940)
Angyalt, ördögöt látok verekedni,

Szodoma kénköveit kerekedni,

Ég-föld omlani készül,

És mégis, nem tudok megfélemedni!

Dús gyümölcs érik szélcsavarta ágon.

Kalapom szélét a szememre vágom:

Még elvégzi magáét

Ötvenesztendôs jó fiatalságom!

Te is anyácskám, ráncos Magyarország,

De kinövöd még mái magad torzát!

Érzem, érzem, újul már

Ezeresztendôs szép fiatal orcád!

Az Isten fiatal, senki se féljen!

Nyissuk az égre szívünk szenvedéllyel:

Isten-kézben a villám,

Nem téveszt össze feketét fehérrel!


Fogfájós rímek
Fogfájós rímek	Az Isten fiatal (1940)

Egy bamba fog.

Sajog.

-- Ej, vannak ennél súlyosabb bajok!

De fáj!

Ne kiabálj,

Egy pici dagért ekkora dagály!

Mégsem arány:

Parány

Kínért nyafogni, mint egy kisleány!

Hát mit teszek majd százéves koromban,

Mikor a vénség ravaszdi, goromba

Vésôje vájkál minden kis tagomba!

Miképpen fogadom, ha

Békés, meleg lakomba

Bezúg a bamba bomba,

Égetni romba,

Mindent, amit

Szentnek tanít

Tudás, becsület és a hit,

S ami, amíg

Mozogtak ifjú izmaid,

Ha untad itt

Az élet bárgyúságait,

Az Isten országába vitt!

Ne hidd,

Hogy mert egy kis fog a velôdbe szaggat,

Megérted már a legrosszabbat,

S az éjszakáid most a leghosszabbak!

Ó, lesz az még ebebbül is,

Fájsz még feketébb sebbül is!

Végy hát morált most ebbül is:

Ha fáj fogad, szíveld meg

A bölcs, a régi elvet,

S tartsd szépen rajt a nyelved.

Csak meg ne add elméd derûjét:

Csörgesd a rímek csörgetyûjét,

És mondogasd makacs szeszéllyel:

Ha jô: a más, a csúnya széllel,

Ember maradsz és szembe nézel.


Mentsd meg lelkedet!
Mentsd meg lelkedet!	Az Isten fiatal (1940)

,,Mi egysége Krisztusnak Béliállal?

És miképp egyezik meg Isten temploma a bálványokkal?''

A Korinthusiakhoz írt II. levél 6,16.

Vágd el a kötelet,

Ha másként nem lehet!

Taszítsd a csónakot,

Siess, nem tudhatod,

Még meddig engedik

A kannibálok szennyes karmai!

Ott, ott, a szûz magány

Klastromi csónakán,

A tiszta tengeren

Lelked szeplôtelen

Szellôk melengetik,

S a mélységet hallod morajlani.

Siess, ne bánd a partot!

Hisz ami visszatartott,

Amit elhagyni fájnál,

A tiszta régi táj már:

A szentséges, harangos

Templomi tájék, nincs sehol.

Szerelmes csarnokod ma,

Mint kikötôi kocsma

Ivója, bamba, részeg,

Bicskázó tengerészek

Rekedt zajától hangos,

S a Szentség benne sírva haldokol.

Közöttünk dúlva jár

Egy aljas új ragály.

Ó, látni, hallani

Hitványan hullani

A legjobbak sorát!

Orcájukon fekély, setét!

Mint ôserdôn tenyész

Alattomos penész

És hôsi koronás

Szálfákat elgyaláz,

Erükbe lopva át

Egy nemtelen törzs vérkeringetét.

Úgy, úgy, sirasd el ôket,

Aztán -- az evezôket!

Hajód míg mélyre rántod,

Mondj el egy Miatyánkot

Szegényekért, de aztán:

Elôre, mentsd meg lelkedet!

Ha szálmagad maradnál,

Téged a mély ragad már,

Hív a temérdek tenger:

Jôjj, jôjj, maradjon ember

Legalább egy, de szabadon, de tisztán,

Kiben az Istenség lakást vehet.


Esô, esô, esô
Esô, esô, esô	Az Isten fiatal (1940)

Esô, esô, esô,

Vígasztalan és végtelen.

Elömlô ólom odafönn,

Elömló posvány idelenn.

Esô, esô, esô.

Mi lehet odafönn?

Csak egy van ilyen el nem fáradó:

Fosztott anyák szemén a könny.

Esô, esô, esô,

Te tán az Isten könnye vagy:

Kicsalt a szívekbôl felborzadó

Sarkéji fagy.

Esô, esô, esô.

Talán a türelem

Végtére odafönn is elfogyott,

És most már nem lesz másként sohasem!


Állj meg, fölemelt kéz
Állj meg, fölemelt kéz	Az Isten fiatal (1940)
I.

Kemény és karcos légy ma, ének,

Légy szikladarab,

Hogy odahajíthassalak

Vérszennyes küllôi közé

A század undok páncélszekerének.

Porszemnyi vagy, útját elállnom,

Tudom, eltemet,

Mégis, szikrázó lelkemet,

-- Hátha megzökken rajt a szörny! --

Kovamelledbe belekalapálom.

Tücsökciripp, orgonabongás

Hiába sajog:

Elhalnak imák és sóhajok,

Amíg a gépszíj nyöszörög,

És fojt a horgas keselyûvisongás.

Keményedjél és keseredjél,

Dal, csepp lövedék,

S ha elmorzsol a lánckerék,

Ha rádtipornak milliók:

Tiportasd el magad az Egyért.

Amaz Egyért, amely a minden,

És nélküle nincs

Csak vér és vakság és bilincs,

És neve: lélek, -- neve: én, --

A neve: testvér, -- és a neve: Isten.

II.

Állj meg, fölemelt kéz, feleúton, állj még!

Karcoló kavicsom, keserû dal, várj még!

Mint a regés pártus a halálos nyílra,

Mielôtt ellôtte, a nevét ráírta,

Hadd tudja ütôje nevét a haló még:

Valamit a kôbe én is belerónék.

Üzenetet annak, utolsó igémül,

Ki a siket börtön páncéla mögén ül.

Hisz ember ül ott is, szív a cudar gépnek,

Ember, kit félelmek, habozások tépnek,

Kiért gyerek, asszony, üreg szüle retteg,

Akiért a Krisztus hordta a keresztet.

Ember, felebarát, aki ott benn rothad,

Bendôjében ama gyilkos Behemótnak,

S igazítja lelke örök jussa árán,

Nem állati hóhér: áldozati bárány.

Ember, ki ha bánt is, ha veszteni jár rád,

Ha kész is a kezén ellened a gránát;

Rívó szeme mélyén olvasod a jelet:

Nem követ vár tôled: kenyeret, kenyeret!

Követ hiszen úgyis hiába ragadtál:

Nem mondhat az ének egyebet magadnál.

Sebeket nem ütni, orvoslani lettél.

Hajítsd el a követ, kenyérnek születtél!

Hajítsd el a fegyvert, állj ki szabad mellel,

Nézz szembe a Szörnnyel: Ôneki is kellel.

Mosolyogj fel bátran a Gép emberéhez:

Kenyerem van, testvér, egyen aki éhes!

Ha úgy kell, ha úgy jó, ám vonagolj által

Élô tetememen Sátán-boronáddal,

Csak ezt az utolsó szívembeli hangot,

Mit az acélküllôk közül kisugallok,

Titokzatos nevét ama Egyetlennek,

Ki után a lélek sorvadozik benned,

Sóhajtsuk el együtt, hátha ma sem késô,

Aztán, -- jôjjön amit rendel az Intézô!


Szegedi óda
Szegedi óda	Az Isten fiatal (1940)
Látlak már messzirôl integetni újra

Fogadalmi Templom két felnyújtott ujja,

Szentegyház a homokon.

Szeged, híres város, nekem édes város,

Tápéval, tanyával, éggel is határos,

Köszöntelek, otthonom!

A füstös, az álmos izzadó vonaton,

Csak az én hunyorgó parázs gondolatom

Viaskodik egyedül.

Kétértelmû ködben, kétarcú estében,

Hol kicsapó szikra, hol meg elestében

Szálló füstként visszahûl.

Szellôcske reménység röppentgeti szárnyán:

Szellôcske reményem, leskelvén, cibálván

A kegyetlen kárpitot,

Melynek odatúlján az a magyar Másnap,

Mit lihegô szívvel ifjú daliásnak,

Óriásnak áhítok.

Most akarom annak, most annak alítom.

Most vagyunk, most vagyunk a lebegô-hídon,

Most az egyszer, tán merünk!...

Sose volt még bennünk ennyi fiatalság,

Ennyi magaérzô, akaró magyarság:

Tán az Isten is velünk!

Ama titokzatos, ama válogatós

Nagyon erôs Isten, ki nem marad adós

Az istenes népeknek.

De ki magával nincs, az a nép nincs vele:

Pozsgás-piros Isten, egyedül Istene

Lábon álló épeknek.

Lábon, mint a vetés, amibôl kenyér lesz,

Lábon, egymás mellett, gyökér a gyökérhez,

Mint szép fák a tölgyesen.

Lábon, egymás mellett, ölelô egyszinten,

Mint az áldott Alföld: gôgös hegye nincsen,

Alázatos völgye sem.

Hátha minálunk is a gyom, a tömérdek

Ártó butaság és kancsalszem önérdek

Pusztulna már pokolba,

S a szép mag, a dús szem kelne ki délszínre,

Kinek üszögös ma szép legjava színe,

Betaposva, romolva.

Jött ideje immár a nagy fordításnak,

Csak ember akadjon ekésnek, kapásnak,

(Áldott szép fekete föld!)

Csak a rossz helyébe jôjjön a jó váltás,

Lesz még Átokházán duplaszemû áldás,

Kit a magunk napja költ.

Süss fel nap, jôjj fel nap, pusztai zarándok,

Melegítsen össze napkeleti lángod

Csírabontó melege!

Tôled eloszol tán az a nehéz árnyék,

Mit vet az Alföldre a nyugati szárnyék

Feketéllô fellege.

Jôjj fel, -- ama lángnak sosetûnô mása,

Mely most oly ígérô tûzzel koronázza

A dómcsúcsi keresztet,

Azt a szép, egyenes, szívünkbeli párost!

Uram, ezt a földet, Uram, ezt a várost,

Ezt a napot szeresd meg!


Szentkirály szólongatása
Szentkirály szólongatása	Az Isten fiatal (1940)
Eljöttünk, eljöttünk

Szent István szolgái,

Kézen hozván szívünket.

Udvarlunk országul

Szent István szolgái

Istápunknak, szentünknek.

Dicsôséged miközöttünk

Kilenc százados,

Mégis néped körülötted

Sírván darvadoz.

Lerongyollott örökséged,

Héja, holló beletépett,

Sajog, hervadoz.

Régi javunk idézgetjük,

Régi urunk keltegetjük,

Jôjj el, vigasztalj!

Emberíts meg élô karddal,

Élôbb malaszttal.

,,Népemnek sírását

Hallom én hívását,

Fejérvári rög alul.

Idô kemény kezét,

Napjai nehezét

Síromba is, régi pásztor,

Érzem ostorul.

Fiaim, halljátok

Virrasztó királytok,

Régi szava szívetekben

Légyen örök-új.

Gázoltatok sokszor sajgó sírom hantján,

Idegen istennek térdeteket hajtván,

Napnyugatnak, keletnek.

Hitefogyott népem, ellenemre járván

Hányszor felemelted a ledöntött bálványt,

Mint a pogány, eretnek.

Bûnbánatos mellet háromszor verjenek,

Mind akik magyarok, mind akik engemet

Hívnak, szeretnek.

Nem szólok én szókkal,

Széllé szállandókkal

Magyarjaim tinéktek.

Kardemelô karom,

Keresztelô karom

Temetetlen hagyom rátok:

Megtiszteljétek!

Ôrizzétek épen

Testamentumképpen,

Törvénytevô akaratom

Abból értsétek''.

Édesapánk, elfeledtünk magagyilkos ésszel:

Meg is verjük a mellûnket pironkodva hétszer.

Mind a hazát mossa végig vezekelô bánat,

Úgy kiáltunk, újhodottan, te utánad.

Édesapánk, országunkat tenyeredre tesszük,

Országosan Isten elôtt esküsszük az esküt:

Aki nekünk törvényt tettél ezer esztendôre:

Megfogadjuk, meg is álljuk ezer esztendôre.


Virrasszatok!
Virrasszatok!	Az Isten fiatal (1940)
A Szegedi Fiataloknak

Fiatalok,

Kikkel a tea józan illatában,

A tiszta munka testvér mámorában

Most összehajolok,

Mint bor fölött és honfibú alatt

Másszori magyarok!

Barátaim,

Setét az égbolt, jégmorcos tetôjén

Még vendégképp sem villan a verôfény.

Ily nap ki járna kinn!

A kutya-macska is ina összebú

Szélvédte vackain.

Hát hogyne mink,

Kikben a szépség boldog némasága

És az igazság zendülô vágya

Közös ritmusra ring,

S kiknek egy tûzbôl lobbannak elô

Virrasztó lángjaink.

Virrasszatok!

Ha barlang lesz is és ha katakomba

A fészek, ahol megbújtok szorongva,

S a cirkusz-állatok

Bôgése rontja is ma semmivé

Szép álmatok.

Az álmokat,

Miket megélni boldog rendeléstek

S miket -- bár vétót mondjon rá a végzet,

És vért a szolgahad --

Akinek Isten megnyilatkozott,

Míg él, meg nem tagad.

Elmondanám

Hisz a féltéstôl a szívem kicsordul:

Ne féljetek a lélekhagyta kortul,

Amelynek piacán

A bölcset túlrikoltja a vasas

Bárgyú pretórián.

Elmondanám,

Érzem a kort, melynek bírái lesztek,

Látom, látom az újszülött keresztet

Egy templom homlokán

Felfényleni az elzörömbölô

Szennyes vihar után.

Egy templomén,

Melyben ti lesztek a pillér, az oszlop,

Kik nem görnyedtek és nem ingadoztok

Bálványok küszöbén.

Már hallom a búcsúsok énekét! --

De még sem mondom én.

Hallgatni jobb.

Hiszen akármi szépet mondanék is,

Tudjátok, mondatlan maradna mégis

A fô, a legnagyobb,

A szent, ami most összevillanó

Szemünkön felragyog.


A szívemet jártatom
A szívemet jártatom	Az Isten fiatal (1940)
Városról városra

Madárként szálldosva

A szívemet jártatom.

Nyájas völgyek, ormok

Szeme közé kormot

Fú fekete vonatom.

Gyakorta de vágynék

-- Ellibegô árnyék --

Megállani valahol,

Ám már a tûnékeny

Gép messze vidéken

Kacarász és zakatol.

Itt is, ott is mécses,

Csöpp emberi fészek

Meleg szeme hunyorog.

Szuszogó gyerekek,

Gyökerek, gyökerek,

Békességes otthonok!

Volt nekem is egykor!

Gyönyörû gyerekkor!

Ó anyaszem mosolya!

Volt nekem is, kettô!

Ó drága Gödöllô!

Ó szép Kegyes Iskola!

Az egyik lebontva,

Másika számomra

Temetôvé változott.

Oda már -- madárka

Letörött faágra --

Csak sírni ha szálldosok.

Görögj hát karikám,

Fekete paripám,

Hegyen, völgyön, temetôn,

Ostoros négy szelek,

Érzelek, érzelek,

Bokám-bizseregtetôn.

Minek tétovázzunk.

Maradandó házunk

Úgy sincsen a nap alatt.

Mért volna kímélned:

Elvillan az élet,

Ha botorkál, ha szalad.

Szakadt gyökereid

Síró csöpp ereit

Szárogasd fel vigyázva

S széjjelteregetve

Tájakba, szívekbe

Küldd el ôket világba.

Teljenek, éljenek,

Lelkekhez férjenek,

Emberekhez, egyenként.

Szívvel ha felfogod,

Így lehet otthonod

Mind az egész mindenség.


Mit láttam!
Mit láttam!	Az Isten fiatal (1940)
Mit láttam! Mit láttam!

Kisfiút rózsaszín ruhában

Szaladni egy autó nyomában.

Az autó piros volt, robogott,

A gyerek pici volt, kacagott,

Lihegett az autó nyomában,

Nevetô rózsaszín ruhában.

Mit láttam! Mit láttam!

Nénike könyökölt magában

Félhajas ablaka zugában.

Nézte a loholó gyereket,

Nézte, nézte, és nem nevetett.

Valamit mormolt magában,

Tafota fekete ruhában.

Mit láttam! Mit láttam!


Elkésett hold
Elkésett hold	Az Isten fiatal (1940)
Ragyog a nyári reggel.

Ezüst harmatszemekkel

Virágzik a haraszt.

Kék-arany égnek aljám

Elkésetten a halvány

Halottas hold virraszt.

Úgy bújik, oly parányi!

Még a szemét se látni:

Lehunyta szégyene.

Mint egy kinézett vendég,

Ki, hogy idôzni mer még,

Elnézést esdene.

Mint egy kivénült herceg,

Kit várából kivertek

Ifjabb hatalmasok,

S most érzi tehetetlen,

Hogy visszajöhetetlen

A szép kor elsuhog.

Mint egy nagyságos eszme,

Amely, varázsa veszve,

Nem rombol, nem terem,

Már nem vérszínû zászló.

Csak kékesen parázsló

Szelíd történelem.

Oly némán foszladozgat,

Mint egy hamvába roskadt

Szerelmes szenvedély.

Már megmozdulni sem mer:

Mint egy százéves ember,

Csak ül és üldögél.

Hold, hold, öreg barátom,

Ej, légy legény a gáton,

Ne hagyd el így magad!

Hol lesz ma még e jöttment

Világ, mely most elömleng

Körötted s kitagad!

A kamaszfényû hajnal,

A zsibvásári zajjal

Rikongó nappalok,

S a festett arcú vénlány,

Az alkonyat, oly mélán

Hiába andalog.

Akármi fennre héjáz:

Az est, a zordon íjász,

Vesszôje már suhog,

S a nap máglyája üszkén

Feléd bókolva, büszkén

Kelnek a csillagok.

A hû testôri gárda,

És koszorúba állva

Kísér a trónra fel,

És ég-föld összecsengve

Egy hûvös, tiszta csendbe

Megváltást ünnepel.

Csak néz reám az árva,

És arca mint a lárva,

Már nem is szenvedô,

Amíg elömli végkép

Hideg halotti képét

A szürke szemfedô.


Szikrazápor
Szikrazápor	Az Isten fiatal (1940)
Fehér a hold és vágtat a vonat,

A szikra pattog.

Zajgó kerekek és sajgó szívem

Vadul versengve kattog.

Egy sírhalom és egy világ

Múlt el mögöttem:

Tegnap még fogtam egy kezet,

És ma temettem.

A szikrazápor vissza-visszahúz

A temetôre.

De zúg a gép, de menni, menni kell,

De törtetünk elôre.

Bújhat a hold, a füst eláll,

De bárhogy essék,

Te mégy! te mégy, elôre: hív

A kötelesség.

Ô már megérkezett. Virrasztani

Nincsen miért ôt.

De kattognak kerekek és szívek:

Várnak az élôk!

Nézd mennyi kéz eseng feléd:

Húznak, cibálnak,

Neki az éjnek és az új

Sírok sokának.

Ó, hányszor kell még drága sírokon

Hangtalan rínod!

Ó még hányszor kiújul véresen

Búcsúzni kínod!

Nem a tiéd az életed,

Nem a halálod.

Csak verjen a szikra, csak hajtson a hold,

Amíg a boldog Stációt

Meg nem találod.


Embernek lenni
Embernek lenni	Az Isten fiatal (1940)

Bosszúsan, mint a bibliában

A morgó Isten-embere,

Húzódom e bokor tövébe,

És keserû daccal tele.

És fájdalommal, hisz a lelkem

Még most is érettük remeg:

Én jót akartam, én jót akartam,

Miért hogy mégsem értenek!

Szellôcske surran át. Fölöttem

Az orgonafa lombjai

Bizalmasan egymáshoz bújva

Kezdenek összezsongani.

Úgy együtt vannak! Lomb a lombot

Olyan meghitten fogja át.

Lehet-e, hogy levél ne értse

A szomszédos levél szavát?

Por az úton. A legelôrôl

Megtérôben a birkanyáj:

Összetorló gyapjas fejekbôl

Kondorodó tengerdagály.

A szél egyhangú bégetésnek

Foszlányait hozza felém.

Ha báránynak születtem volna,

Bizonyhogy én is érteném!

A ház elôtt a gyér homokban

Sikongatnak a gyerekek,

Kavicskáznak és hempergôznek,

Hányják a cigánykereket.

Kettôn közülük csipkegallér,

Mezítláboska két gyerek,

De egy almának négy gerezdje

Nem lehet náluk ikerebb.

Olyan irígyen nézem ôket:

Hogy értik egymást mindezek!

Ó én is, én is, minden embert,

Csak engem ôk nem értenek.

Az egyiknek csak a tanár úr,

A másiknak író vagyok,

Ez csak a férfit érzi bennem,

A negyedik csak a papot.

Durva szemünk hát csak a felszínt,

A tarka köntöst látja meg?

Az emberösztön meg nem érzi

Azt ami ember, ami egy?

A buta bari bölcsebb nálunk,

És emberebb a kisgyerek.

Embernek lenni emberek közt

Mi nem tudunk csak, emberek?


Fonnyadó búzavirág
Fonnyadó búzavirág	Az Isten fiatal (1940)

Fürjes, pipacsos dûlôn járok.

Kereszt tövében búzavirágok,

Búzavirágok fáradt, fonnyadt

Levelei szomorúan haldokolnak.

Ki lehet a jámbor, aki odatûzte?

Áhítatának piros-e még üszke?

Vagy olyan halódó kéken világol,

Mint e szegény kis búzavirágok?

Szívtelenül tán elhagyta szegénykét

Bíbor öröm és rózsa reménység.

Vígaszul, világul nem maradt mása:

A mécses imádság kék lobogása?

Jézus, ki hordtad hóhér kereszted,

S hozzánkig húzott hármas elested,

Úgy-e, te érted, hogy a szíve tiszta,

Bár olaja gyér és kanóca pisla.

Úgy-e, te értesz, hallasz a fáról,

Magadénak ismersz szívünk szaváról,

És aki halódik tövében fádnak,

Befogod szemét a búzavirágnak.


Négy fiú a tóparton
Négy fiú a tóparton	Az Isten fiatal (1940)
Három fiú, a negyedik az atyjuk,

Dobog és döng a partfövény alattuk.

Napitta bôr, napszítta kis trikó:

Négy kiszabadult fekete csikó.

Birkózzunk! Máris mind egymásnak esnek,

Gomolyognak az izmos barna testek.

Egy-egy inas lábszár az ég felé.

Ki mondja meg, hogy melyik melyiké?

Hurrá, a vízbe! Pallódeszka reccsen.

Egymás nyakába! Mûugrási verseny.

Prüszkölô arcok és csapzott hajak.

Ki nyomja víz alá a másikat?!

A csöpp halak közt rémült riadó van:

Négy pajzán pisztráng ficánkol a tóban!

Fiúk, halásszunk, az ám jó dolog!

Egy gombostût! Már kész is a horog.

Lesvén rándultát pálca zsinegének,

Megülnek mozdulatlan, mint a vének.

Komoly halászok, nincs egy locska hang,

Míg delet kondít egy távol harang.

A hátizsákban sok jó falat fér el:

Fehér szalonna fekete kenyérrel,

Hozzá a csemegék legjobbika:

Fejenként három szép zöld paprika.

Fûzfa tövében vígan eddegélnek.

De el nem állnak a tarka beszédek.

Egy-egy szép szóra egy-egy jó falat.

Négy pár szembôl az élet kacag.

Az élet íze, a legédesebb kor.

Ó, így kacagott belôlem is egykor,

A komoly út aranyos elején.

Lesz-e belôlük, ami lettem én?

Ha elfogy egyszer az arany verôfény,

S nagyobb erô kell az izomerônél,

Ha ötven felé siklik a hajó:

Futja-e majd a könnyû tréfaszó?

Ha megmozdul belülrôl a setétség,

Lesz-e szívük, hogy igéit elértsék?

Lesz-e erejük ott, hol egyremegy

Világatléta vagy szopós gyerek?

Megettek. Egymást átölelve ülnek.

Az apa egy hallgató nótát zümmög.

S mint akinek a lelke messze van,

Maguk elé merednek szótalan.


Apja fia
Apja fia	Az Isten fiatal (1940)
Kicsi hajó, tele van a fedélzet.

Enyelegnek, iszogatnak, zenélnek.

Táncolnak is, vasárnapi vidám nép.

Szinte bizony énmagam is beállnék.

Nézelôdni mégis jobban szeretek.

Megpillantok egy öklömnyi gyereket.

Apja-anyja ünneplôben üldögél,

Apja karján pislogat a kis kövér.

Hurkalábú flegmatikus angyalka.

Nekidülledt halszeme is kancsalka.

Arca gömböc, sonka-rózsás a bôre:

Kinézem a jövô hentest belôle.

Apja fia, igaz mása kicsiben,

Aki itt ül asszonyostul, szélesen,

Mosolyogva, mint egy szelíd Behemót,

S órák óta ki nem ejt egy árva szót.

A kis hentes erôs karján a nagynak

Piskótáján álmosokat harapgat.

Félóránkint a korláton kihajol

S elmotyogja örvendezve: Ni, hajó!

A nagy ember gyönyörködve mosolyog:

Tetszik neki, hogy a gyerek oly okos.

Az asszonnyal összekacsint suttyomban

S a kicsire egy nagy csókot rácuppant.

Az ô fia, az esze is reá vall!

...Ez is így fog asszonyával, fiával

Kirándulni Visegrádra pünkösdkor,

Kosarában rántottcsirke, vörösbor.

Kisfiára ez is éppily büszke lesz,

Így bújik majd az is apja mellihez,

Ilyen szép lesz, ilyen okos, ilyen nagy.

Ilyen fickó nem terem ám mindennap!

A kis kölyök, mintha bizony értené,

Úgy kacag, hogy rózsás húsa reng belé.

Két kis lábát széjjelveti: kiskirály,

Tudja, hogy az egész világ neki áll.


Jó testvéri szóval
Jó testvéri szóval	Az Isten fiatal (1940)
Hadd el a pityergést,

Drága cimbora!

Régi nóta már ez,

Ócska csimpolya!

Ezt nyûvi örökké

Minden vén gyerek.

Hát persze hogy rosszak

Mind az emberek.

Rosszak bíz ôk ahhoz,

Aki rossz nekik.

Aki élhetetlen,

Láb alá szegik.

Már ez ellen nincsen

Felfolyamodás.

Hogyne nyavalyogna,

Aki nyavalyás!

De hogyha a szíved,

Fejed is helyén,

-- Kettô lesz belôle --

Egyet mondok én.

Nézz egyszer szemébe

Annak, aki bánt:

Mi lobog belôle

Rosszaság gyanánt?

Mondjam? Keserûség

Esett életén,

Bár maga se tudja,

Mije fáj, szegény.

Az fáj, ami nincsen,

Ami nem elég,

Mi ha volt is, elment,

S hûlt helye is ég.

Mondjam-e Irígység.

Benned jót ha lát,

Neki jószerencséd

Pörkölô zsarát,

Tüske a szívében,

Mint a tû, hegyes.

Azt hiszi, kihúzza,

Ha visszasebez.

Csoda-e, ha kéreg

Heged a szívén?

Ha mi belül kérges,

Kívül is kemény.

Jó testvéri szóval

Lágyogasd fel ôt,

Dobd vissza kenyérrel

Szegény kövezôt.


Légy csendességben!
Légy csendességben!	Az Isten fiatal (1940)

Légy csendességben: Isten hogyha hív,

Halkan szólít, mint pásztorhangu síp.

Kelj fel, és indulj engedelmesen,

Kutyuska-vígan, bárány-csendesen.

Ha futni verne vesszôs szenvedély,

Ne gondolj vele: menj és mendegélj.

Ha futva hágy el bárki, meg se nézd:

Csak el ne vétsed a csilingelést.

Ne nézz se jobbfelé, se balfelé:

Csak az egyenes út az Istené.

Hátad mögött ha mennydörög, se bánd,

Te csak sürögj a hívó síp iránt.

Ha éjbe vész is elôtted az út,

Megsimogasd a síró kisfiút,

Ha sívó örvény örvénynek kiált,

Te kikerüld a szepegô csigát.

A hangos ember érôt nem teremt;

Az erôszaknál erôsebb a csend.

Ha szeges-öv, ha véres máglyaláng:

Te mosolyogj, és mondd, hogy Miatyánk.

S ha tán a hang a véres Hegyre vitt,

Hol elveszik a világ bûneit,

Szelíden lépj a szegezôk elé:

A nyírô béres is a Pásztoré.


A messze húzott zivatar nyomában
A messze húzott zivatar nyomában	Az Isten fiatal (1940)
A messze húzott zivatar nyomában

A mámorosra töltözött

Sikongó fû között

Részegen lép a lábam.

A fiatalra fürdött nyugaton

Lobog a nap a párás kék alatt:

Rám tûz. A súlyos tûz-fejék alatt

Meghajlik homlokom.

Elfogadom, Uram, elfogadom.


A három csúcs
A három csúcs	Az Isten fiatal (1940)

(Misurina, Dolomitok)

Hármas tornyoddal, alpesormi Templom,

Úgy nézel el országnyi talpaid

Mohája közt bújkáló életünk

Féreg-sürögtén, lázas cirpelésén,

Mint egykor Isten elboronghatott

A megteremtett milliárdnyi élet

Elsô mozdultakor.

A fellegek fölött lakol.

Oltárodon gyulad ki hajnalonta

A mindenség olajmécse, a nap.

Meghitt mosollyal nézed estelig

Keringni testvér homlokod körül,

S ha borzogatva rádborul az éj,

Az élô csillagokkal társalogsz.

Látod születni a lángos vihart,

S csendes magadban mormolón nevetsz:

Elôre látod, hogy juházik el.

A dörrenô villámok ott fogannak

Szemed elôtt, és ott lobbannak el,

S utánuk mélyebb lesz a hallgatás,

Némább az ormi csend.

A végtelent

Érzed magad körül hullámzani.

A múlóság törékeny évei

Elmorzsolódnak térdeid körül.

A mindenségben állsz, idôtlenül,

Elmélkedvén az örök dolgokon,

Mert gondolataidnak idegen

Ami nem örökkévaló.

Mégis, fogadd el fölkívánkozó

Alázatos imáját sóhajomnak.

Fogadj el engem, rózsaszín Fehérség,

Fogadjátok be és izzátok át

Tihozzátok esengô lelkemet

Kemény és hûvös sugárzásotokkal,

Beláthatatlan élô kupolák.

Az életösztön ostoroz felétek,

A lélek-lélegzés kiirthatatlan

Ember-igénye és az éber undor:

El innen, el, ez iszonyú lapályról,

Még mielôtt végképpen ráborul

Az öldöklô vízszín üvegharang,

Amely alól millió masinák

Szivattyúzzák el Isten levegôjét:

A Szellem máris egyre ritkulóbb,

Már mozdulni is alighogy elég

Fáradt lehelletét.

Magasságbeli remeték,

Kôszáli szentek, hozzátok kiáltok,

Segítsetek! Ó jaj, nem is tudom

Halljátok-é a fuldokló sikolyt,

Mellyel a lelkem szakad ki felétek?

Nem is tudom: feljuthat-é halandó

Emberentúli másvilágotokba?

Azt sem tudom, jaj még azt sem tudom,

Kik vagytok, és mi lakik bennetek,

Ti hallgatag titánok!

És mégis, mégis szállani kívánok,

Fel, fel, közétek, fel, akárhogyan!

Egyet tudok, kitéphetetlenûl

Erôs bizonnyal a lelkemben égôt:

Én is, én is onnan való vagyok.

Onnan jöttem és oda tartozom,

És meghalok, ha meghal a remény,

Hogy odaérek egykoron.

Ó Háromarcú Hegyorom,

Ha nincs lenyúlni értem ölelô kar,

Ha nincs utat jelezni hangotok,

Szakadjon hát ki templom-melletekbôl

Testvértekért a hangtalan imádság,

Ahhoz, ki nálatok is magasabb

És énnálam is mélyebb, és aki

Betölthetetlen vágyakat teremt

S nyugtalanokat magához ölel.

Rátok a Mindenség figyel:

Három Hegycsúcs, imádkozzatok értem!


Te vagy a jó
Te vagy a jó	Az Isten fiatal (1940)

Én Uram, Istenem, velem mit tettél!

Már újra megintcsak megszégyenítettél.

Századszor is újra Te vagy a jó,

Én a rossz kisgyerek, vesszôzni való.

Ficánkoltam megint lábbal, kézzel,

Játszottam megint a kifent késsel,

S amikor az ujjam majd megvágtam,

Jóságod kézen legyintett lágyan.

De még le se zörrent a földre a penge,

Már mosolygott is szemed a szemembe,

Mintha mondta volna: Légy szófogadó,

Gyerek kezébe kés nem való!

Csak arra volt jó vihar és villám,

Hogy megrebbenjen aluszékony pillám,

Hogy éberséggel látni tanuljak,

Meglátni messzirôl felemelt ujjad.

Ó látom, Uram, hogy is ne látnám.

Szívembe maradjon vésve e látvány,

Bár el ne mosódnék onnan soha,

Ne lennék többé se vak, se puha.

Csak benned, Uram, s csak egy a reményem:

Csak annyit engedj kérni szerényen,

Hogy amit most némán súgok eléd,

Álljam becsülettel, legalább felét!


Ments meg Uram!
Ments meg Uram!	Az Isten fiatal (1940)
A virágtalan, gyümölcstelen ágtól,

A meddôségtôl, lanyhaságtól,

A naptalan és esôtelen égtôl:

Ments meg Uram a szürkeségtôl!

Édes az ifjak méntás koszorúja,

Fehér öregek aranyos borúja,

Virága van tavasznak, télnek:

Ne engedj Uram, koravénnek!

Csak attól ments meg, keresôk Barátja,

Hogy ne nézzek se elôre, se hátra.

Tartsd rajtam szent, nyugtalan ujjad,

Ne tûrd, Uram, hogy bezáruljak!

Ne hagyj Uram, megülepednem,

Sem eszmében, sem kényelemben.

Ne tûrj megállni az ostoba van-nál,

S nem vágyni többre kis mái magamnál.

Ha jönni talál olyan óra,

Hogy megzökkenne vágyam mutatója,

Kezem kezedben ha kezdene hülni,

Más örömén ha nem tudnék örülni,

Ha elapadna könnyem a más bûnén,

A minden mozgást érezni ha szûnném,

Az a nap, Uram, hadd legyen a végsô:

Szabadíts meg a szürkeségtôl!


Elomlott testtel
Elomlott testtel	Az Isten fiatal (1940)
Elomlott testtel, a mûtét végén,

Szinte még füstöl a késtôl a gégém,

Fekszem a forró lepedôn fázón,

És csendesen litániázom.

Lesem a fájdalom álnok szisszenését:

Hol leli fogának legelôbb rését.

Várom, konokul: jöjjön akármi.

Akarom a részemet fájni!

Mennyit sírt már bennem a lélek!

Számodra is immár szûnjék a kimélet,

Sajogj már egyszer, égj te is, testem,

Szóljon hozzám így is az Isten!


Fülemile a hegyek közt
Fülemile a hegyek közt	Az Isten fiatal (1940)

Jól hallok-e vajjon?

Mogorva hegyaljon

Gleccserek alól

Törpe bokor-erdôn,

Ríkatni kesergôn,

Fülemile szól.

Csak képzelem is tán, --

Olyan csodatisztán

Ér szíven e hang,

Mint ormokon ér a

Ködmélybôl a méla

Délesti harang.

Való-e vagy álom,

Nem is nagyon bánom,

Fejem se töröm.

Most nekem e lágy szó

Könnyekbe virágzó

Egyetlen öröm.

Mondd, kis csalogányom,

Mondd, amire vágyom:

Azt, azt keresem!

Pillám lecsukódik,

S ölelve fonódik

Imára kezem.

Szólongassuk együtt,

Két hangra szeressük

A Minden-adót:

Dalt a szomorúnak,

S a sziklaodúnak

Fülemileszót.


Mindörökké fiatal
Mindörökké fiatal	Az Isten fiatal (1940)
Levelet kaptam. Vers-olvasni kérnek,

Fiatalokkal, elsôül, vezérnek,

,,Mint idôsebb írói nemzedék.''

Nézem az írást meglepetten:

Lám, hát csak én is bácsi lettem!

Hát ide jutunk mindenféleképp!

Egy szót se mondhatok reája:

A kegyelet hív és a hála;

Énrajtam nôttek, mondja a levél.

Én mégis mélán meg nem illetôdöm:

Az estharangot kongató betûkön

Felzöndült lelkem mélyebbrôl zenél.

Soha bizony még eszembe nem ötlött

Kérdôre vonni magamban a költôt:

Öreg vagy-e vagy fiatal.

Mély mámorán a zuhatag jelennek,

-- Szuverénnek, idôtlennek --

Csordult el ajkamon a dal

De most, hogy kötik rám a rangot,

Ünneplô óriás harangok

Töltik be lelkem csarnokát.

Ó rejtelem! most, most tudom már:

Évezrek óta hordozom már

Az emberszó ajándokát.

Vén vagyok én, akár e bolygó,

Vén, vén, akár a ránkmosolygó

Éjszakabontó csillagok.

Ádám apánk ajkán neveket mondtam,

És a legelsô afrikai gongban

Én köszöntöttem a napot.

A szép Adoniszt én sirattam,

A vérengzô Saul én miattam

Verte a falba gerelyét.

Ami Jánosnak, Mennydörgés Fiának,

Szóban adott emberentúli szárnyat,

Az vonja izzó ajkam delejét.

Vén vagyok én, mint a teremtés.

Igém a Hatnap óta zeng és

A végnapon is zengni fog.

Fiatalok ti, akik énekeltek,

Apátoktól tanulni jertek

Az egyetlent, amit tudok.

Ó testvérek, csak ez az ének!

A kerubok testvéri zengzetének

Mély én fogamzik ez a dal.

A Szentlélek sóhajai kisérik,

Öröktôl fogan és örökkön érik,

És mindörökké fiatal.


Az Isten ölében
Az Isten ölében	Az Isten fiatal (1940)
Már nem is kutatlak.

Se lakatos ajtó, se függönyös ablak,

Se tilalmas torony már nem csalogatnak,

Nem is riogatnak.

Erdô kanyar árnyán

Nem viszket a talpam, hogy mélyire járnám.

Ha távol a tölgyek, a picike páfrány

Töve is jó párnám.

Gyenge moha-sarjon,

Zúzó kavics-élen: egy a derekaljom.

Fûszál puha zizzén, lomb-messze-morajjon

Csak az egyet hallom.

Csak az egyet érzem:

Takaró mennyboltom és heverô fészkem,

Szívó levegôm és szívvér-pihegésem,

Általjár egészen.

Ugyan merre mennék?

Ugyan hova lenne moccannom is innét,

Ahol ilyen édes-odahaza lennék,

Nem tétova vendég!

Itt jó nekem éppen.

Futkosásba fáradt kicsi-fiúképpen

Apró lábaimmal megsimulok szépen

Az Isten ölében.


Présház
Présház	Az Isten fiatal (1940)
Elszállt a forró kánikula-évszak,

Mint elmúltak a tavaszi fagyok.

Arany napfény, te már a szüreté vagy.

A hegygerincen némán ballagok.

És megállok a présház ajtajában,

Ujjam motoz a rozsdás reteszen.

Rég jártam itt. Vajh nem volt-e hiában

Sok izzadásom? -- el-elkérdezem.

Ha majd a tôke zamata lefosztva,

S elé ürülnek a tölt puttonyok,

Mit fog szólni a terméshez a gazda,

Kinél szegôdött vincellér vagyok!

Lesz-e elég, s ha lesz is, lesz-e olyan,

Érzik-e rajta a hegy ôshevét?

Hogy gyenge mustom meg ne hazudtolja

A hegyközség királyi hírnevét.

Megérte vajjon napszámát a munka,

A fürt, amit kádjába hullatok?

Nem hívott volna pendelyes koromban,

Ha nem vár tôlem valami nagyot.

Nem tart húsos szalonnán, lágy kenyéren,

Paplanos ágyon hálni nem feket,

Ha félmunkával tudja, hogy beérem

S elszundikálom kétszer a delet.

Elszundikálom, el is fütyörészem,

Ó jaj, bizony el is bámészkodom,

De hányszor, amint egy-egy parti fészken

Fecsegni kezd egy csöpp madár-rokon.

Lélegzetem az aggódás elállja.

Tudom, nem üdvös elgondolni ezt,

Ám Isten hogyha úgy akarja: hátha

Madárfüttytôl is érik a gerezd!


Újévi reménykedés
Újévi reménykedés	Új versek (1941)
Hóval jöttél, fiatal esztendô,

Csupa fehér vagy, szép-, jóra kelendô.

Napos és fehér, -- ó ha az is volnál,

Naposabb, fehérebb a fekete ónál!

Szép hó, fényes, hûvös és metszô,

(Az üdvös értelem rokonának tetszô)

Jó melegítô, tiszta fehérség,

Borítsd be a rossz föld keserû kérgét!

Borítsd be, borítsd be, burkold el, öleld meg,

Holt-eleven szíve hátha fölenged.

Kripta-ürén a kifagyott mélynek

Hátha még pihegô magok is élnek.

Hisz felszakad egyszer a becstelen tél is!

Vérben és mocsokban ha százszor vetél is,

Egyszercsak, mégiscsak megjön a jövendô.

Hátha te lennél az, fiatal esztendô?

Hátha te lennél az, aki elbontod

Fejünk felôl a fekete boltot,

Butaság fekete fellegei gátját,

S eget érhet újra az igaz imádság.

Kiálts, ne hallgass, igazak imája,

Hallja az Isten, hallja, kívánja!

Visszalengô hózivatar, pelyhezd az égre,

Zizegjed, zúgjad: szeretet, béke!

Nektek is, népek gyilkosai, balgák,

Kiérzi az Isten szívetek hangját.

Amit kimondani magatok se mertek,

A szegény nyomorult, vacogó lelket.

Bélpoklos hazugság üvöltésén által

A pôre szív az, mit az Isten áthall:

,,Ments meg, ó ments meg magunktól minket,

S átkozott magunktól szegény mieinket!''

Ó hallom, hallom az ember hangját,

Élôk és hullák sírják, sikongják:

,,Kit ember-okosság beteg ördöggé tett,

Mentsd meg önmagától az emberiséget!''

Fekete földön újévi fehérség:

Zsibbadt szívünkben csecsemô reménység.

Isten, éveket, szíveket teremtô,

Teremtsen újjá ez az újesztendô!


Ó milyen szabaddá...
Ó milyen szabaddá...	Új versek (1941)
Ó milyen szabaddá oldottál engemet, Isten,

Ebben az esztendôben,

Melyet átadtál a sötétség hatalmainak,

Hogy az ô órájuk is üssön

És próbára vessék az igazakat.

Már elég is, Uram!

Már meg se mutasd a lángokádó légiókat

S a tornyosuló tetemeket,

Bélyeget már ne süttess homlokomra,

Ne kényszeríts

Éhen aszulni látnom enyéimet! --

Nagyobbat éltem én már:

Éjfélben a fôpap tornáca elôtt

A kakas egyet vijjogott.

De másodikat már nem kiált:

Köröskörül sziszeg, huhog

Ádáz szitok:

Mind, mind az egyetlen Péteren kívül

Rémülten tagadozzák

Az ember Fiát

Ó szörnyû hallani ezt!

De iszonyúbb, amit látni értem,

Elfordult szentek színe fonákját;

A Fôpap elfedi képét

S a Római bronz arccal mossa kezét,

Talpig fehérben.

Én mindezt láttam és megéltem:

Élek, élek, de már nem én,

Nem az az én, aki voltam.

Belül, belül,

Valamik elszakadtak észrevétlenül,

Amikrôl nem is tudtam.

Lihegô ajkamon felcsuklik a zsoltár:

Hála, hála,

Hogy ettôl a beste világtól,

Parázna pompájától,

Haramja-ígéreteitôl

Megszabadítottál!


Gyónás nélkül
Gyónás nélkül	Új versek (1941)

Mondok nektek valamit, emberek.

Hangosan szólni róla nem merek,

Csak suttogok, mint aki gyónni térdel.

Félig bûnbánat, félig félelem,

Kissé magam elôtt is szégyelem,

És mindenestül én magam sem értem.

Azt akarom mondani, emberek,

Hogy mostanig nagyon szerettelek,

S most, -- mint a hal melyet szárazra löktek,

Mint ki tengerentúlról hazatér,

S hová repesve szállt: övéinél

Rekedt szavú idegenekre hökken.

Jobb is lesz el se mondanom talán,

Nem is tudom, hogy kinek mondanám:

Jöhet-e attól vétkem oldozása,

Ki maga volt elestem fô oka!

Ki szeretettel nem vétett soha,

Hogy várjam attól, hogy bûnöm belássa.

Jobb lesz, ha csak Istennek súgom el,

Mint aki áldozásra térdepel,

Mert nem akadt pap, ki megértse nyelvét,

És földet, embert, mindent elfeled,

Úgy veri mellét s minden kötelet,

Mely bûneihez bilincselte, eltép.

Így igazul meg az igaz. -- De én,

Én hogy tágítsak vétkem kötelén,

Ki azt sem tudom, hogy mi is a bûnöm?

A szeretetbôl válhatik-e bûn?

Vagy az a vétek, hogyha keserûn

S inaszakadtan szeretni se szûnöm?

Nem mondok nektek semmit, emberek,

Nem fogadkozom, mellet sem verek:

Egyetlen szóm az Istenhez kiáltom.

Uram, Uram, tégy egy piciny csodát,

Hogy bûn nélkül szerethessem tovább

Az embert, én boldogtalan családom!


Jó emberek
Jó emberek	Új versek (1941)

Most, amikor a fehér Arkangyal

Birkózik a fekete Varanggyal,

Az igazak öletnek vagy ölnek,

Isten szemén elfagynak a könnyek,

S pattogzanak szívemrôl a húrok:

Jó emberek,

Melegedni melletekre bújok.

Amikor a házak ereszérül

A madár is dermedve leszédül,

S könnyezik a kutya szeme fázón,

Könnyes szemmel én is azt vigyázom:

Füstpántlikát hol lenget a kémény.

Tudom ottan

Tinálatok fölmelegedném én.

Fehér búbos mellett a jó padkán,

Tudom, ott még magam megvonhatnám.

A szegénynek, ki bekopog félve,

Tányér levest adtok a kezébe.

Ott még otthon a mennyekre méltó

Három szentség:

Jóakarat, meleg mosoly, szép szó.

Itt is, ott is a veszett világon

Ablakotok mécse kivilágol.

Felmosolyog pici rózsás foltja

A virrasztó örök csillagokra.

Bederengi a fekete földet:

Így az égre

Valahogy csak visszatündökölhet.

Hiába hogy az emberi állat

Irtástokra seregeket állat:

Most, mikor a karonülô kisded

Hebegése már tagadja Istent,

S a próféták szava is gyalázza:

Ti vagytok még

Az Úristen önigazolása.


Víz, víz, víz...
Víz, víz, víz...	Új versek (1941)
Esik az esô, mintha öntenék.

Odafönn tán már nincs is ég,

Csak víz, víz, víz!

Mennydörgés mennydörgést követ,

Záporzanak a mennykövek.

És víz, víz, víz!

Harangvirág most hova bú?

Hol didereg a pici nyúl?

Hol vacognak a cinegék?

Van-e számukra menedék?

Hát aki ottkinn csavarog:

A vézna, pôre vándorok!

Ágyúkon, árkon-bokron át

A szótlan ázó katonák!

Akinek nincsen födele,

Hova lesz most szegény feje!

Eldúl mindent a mocskos ár,

Bölcsôt anyától elcibál,

Testet és lelket elgyaláz,

Patkánygödörré lesz a ház,

Kocsonyává a szép gerinc.

Hát akinek Istene sincs!


Szellôsuttogás
Szellôsuttogás	Új versek (1941)
Fejem fölött bükkfasátor,

Fejem alatt pehely mohok.

Bükkfalomb közt álomhozó

Puha szellô suhog, suhog.

Ringass, dúdolj, puha szellô:

Ne hallanám, ne is látnám,

Ne is tudnám, ami túl van

A kojsói havas hátán.

Anyás szellô suttogása,

Felkukkanó pötty szamócák,

Csupa illat, csupa jóság...!

Ennyi legyen a valóság!


Légoltalom
Légoltalom	Új versek (1941)
Az ég a fák válláig ér,

Félénk esô szömörcikél.

Ballagdálok az ázott erdôn,

Fejem fölött kopott esernyôm.

Ülvén egy zsámoly törzsökön,

A rím taplóját dörzsölöm:

Ha tudnék tán belôle holmi

Dallamka-szikrát kicsiholni.

Így udvarollak Múzsa, lásd,

Hogy lépteid hozzám alázd.

Erre jutott a kényes költô.

Ó tönkreázott emberöltô!

A pajzán Pegazus helyett:

E csúzos apostol-pejek.

Hol lant zenélt olimpi fülnek,

Csepegô tollak szöszmötölnek.

És (mellyel együtt könnyezek)

Ez az esernyô-mennyezet!

Bíz ez a mennyhez nem hasonló,

Nem hordott ilyet szent Apolló!

Hát ez lett most a címerem!

Szent megadással viselem.

Hja, más idô, más nóta, más nép!

Így van bíz ez, és nincsen másképp!

De hisz ha jól felgondolom:

Elkél ma e légoltalom!

Lepereg róla hô is, víz is.

Ó védô boltom: szent poézis!

Mikor a század lázbeteg,

És lelket öl a förgeteg,

Alattad mintha megfoganna

Az istenek termô nyugalma.


Ne aludj, Uram!
Ne aludj, Uram!	Új versek (1941)
Exsurge, quare obdormis Domine!

Ne aludj, Uram már sokáig!

Az utakon a vér bokáig,

A hullapára köldökig,

S a bûn, a bûn:

Fojt szinte már szemöldökig!

Ha még soká késik a reggel:

Uram, mi lesz az emberekkel?

A jókkal! -- olyan kevesek!

Belôlük is

Hiéna lesz és tigrisek?

Mi lesz a néma kisdedekkel,

Kik néznek ránk döbbent szemekkel,

S akiknek ajkán tej helyett

Az ördögök

Nektárja csurran: gyûlölet!

És mi lesz, Uram, -- jaj, ne vedd el!

Világunk emelô kezeddel?

Mert káromlunk és megvetünk,

Uram, Uram,

Meghalsz-e végképp minekünk?

S ha meg: a kárhozat e földjén,

Hol megpattant a szív, a Törvény:

Kérdezni is alig merem:

Mi lesz, mi lesz

Gyámoltalannal, énvelem!

Csöpp szívemmel, mely gémberedten

Piheg elhúzó tenyeredben,

S mint egy fészkébôl kiesett

Fecskefiók,

Szorong szegény és didereg.

Tudod, Uram, hisz Te teremtél,

Nincs több szívem ennél az egynél,

És ez -- pusztuljon bár bele --

Ha méreg is,

A föld ízével van tele.

Nem tudok ember lenni máshol!

Vízözönben, földinduláskor,

A végítélet-napkor is:

Nincs más hazám,

Belé fogódzom akkor is.

Míg kezed melegén nyöszörgök,

Most is, Uram, azért könyörgök:

Lüktessen áldott tenyered

Szívembe még

Egy dobbanásnyi meleget.

Add meg nekem, ó meleg Isten,

Szívem rajtad fölmelegítsem:

Hátha utóbb hozzám melenget

A bújdosó

Igazak közül még kilencet!


Hadd essen az árnyék!
Hadd essen az árnyék!	Új versek (1941)
,,Mondá Izaiás: Ez legyen jel az Úrtól: Akarod, hogy fölmenjen az árnyék tíz vonallal, vagy hogy visszatérjen annyi fokkal? És mondá Ezékiás: Könnyû az árnyéknak növekedni tíz vonallal; nem akarom, hogy ez legyen, hanem, hogy hátra térjen tíz fokkal.''

(Királyok 4. könyve, 20. fej.)

Mint ama bibliás királyi emberhez,

Prófétáddal, Uram, hozzánk is üzengess.

Jelt a jövendôre kívánva kívánnék.

Legyen a jel most is: hadd essen az árnyék!

Könnyû az árnyéknak szállni meredekre,

Mikor a nap zuhan holtra nehezedve,

Amikor az éjnek kísértete mozdul.

(Ôrizzen az Isten a nem-ismert rossztul!)

Ha a napnak, Uram, vagy egy szót üzennél:

,,Engedelmes szolgám, eleget pihentél.

Mától más a parancs: keltegetô, kelj fel!''

És szállna az árnyék egy pici hüvelykkel!

Istenem! az elsô rózsaszirom-vékony

Keleti ég alján kiderengô csíkon

Szedres szánkból milyen lihegés szakadna!

A pincebogár nép hogy szökne szabadba!

Látnád, az öröm hogy piheg át a földön!

Csicsegô kisgyerek a harsanó zöldön

Bundás pulijával hogy kacag, hempereg.

Meglátnád, mit tudnak nappal az emberek!

Hány az igaz ember, mennyi a jó szándok!

Úti kereszt alján mennyi Miatyánkok!

Hány kéz szelne cipót a rá kövezônek!

Tarkállik a jóság, mint a virágszônyeg.

Tarkállik a rét, ha meleg esô éri,

Virágzik az ember, ha engedik élni.

Csak érhessük egyszer árnyék megaléltát!

Küldd el, Uram, küldd el hamar a prófétát!


Szabad ember éneke
Szabad ember éneke	Új versek (1941)
Olyan szabadon akarok ma Neked énekelni,

Amilyen szabadon piheg itt e rigó,

Mely a villámhárító hegyére szállt,

És nincsen köze több a földdel,

Mint az a pont,

Melybôl karmos kis lába kinô.

Mint ennek a rigónak a rúdon,

Egyetlen pont még közöm a világgal:

Ezen a ponton át

Még hallom a templomi orgonát,

Még érzem a napcsókolta búzatáblák

Langyos-édes illatát,

Még visszavágyom símogatni gyermekarcot,

És bajtárs-kézzel parolázni harc elôtt, --

De már nem úgy, mint azelôtt.

Ízes még puha ínyemnek az öröm,

De a fájdalom itthonabb érzi magát nálam.

S ha egyikük megkoppantja kilincsem,

Összetévesztem léptük neszét:

Csak annyit tudok, hogy Te küldted el hozzám

Valamelyik kis mindenesed,

Békességet köszönteni.

Mint valamikor, a tavaszi napokban,

Úgy ég eremben ma is a munka láza,

De amit nem ismertem régen:

Símogató a pihenés.

És amikor ágyamba térek este,

Mosolyogva mondogatom magamban:

De jó,

Hogy ügyefogyott munkánkra nem szorulsz!

Soha még ilyen melegen nem ölelt

Az igaz emberek édessége.

Soha nem éreztem ilyen mámorítónak

Szépség, igazság illatát.

Minden szóban: valami vibrál.

Minden szembôl: valami rám néz,

Minden ismertnél emberibb,

És mindennél kimondhatatlanabb.

Imádkozni szeretnék:

De nem jô ajakamra szó.

Gondolni Rólad, okosan:

És gondolatom eláll.

Mégis érzem:

Most minden pillanatom ének.

Ó hallom, hallom velem-pihegését

A Mindenségnek!


Nem én, Uram!
Nem én, Uram!	Új versek (1941)
Megintcsak billenôs a mérleg.

Én Uramisten, arra kérlek:

Most is, mint máskor, csendesen

Fogd le szépen a két kezem.

Egyért imádkozom, csak egyért:

Ne én, Uram, Te cselekedjél.

Én ne billentsem ujjamat.

Teljék rajtam az Akarat.

Ha úgy akarja, még ma este

Lábam elé simul a beste,

Lábbal lépek a tengeren,

És a kígyó is emberem.

Ha meg úgy látja (s úgy leszen jó!)

Képemre mászhat ronda hernyó,

S ólmos-szíj tépte vállamon

Krisztus bíborát hordhatom.

Mi róva áll, teljék be fômön.

Fontos csak egy: beléje nônöm,

Ha nap növel, ha szél kaszál,

Mint forradt törzsû tölgyfaszál.

Az emberek, borzongva nézem:

Egy koncon, egy támlás-ülésen,

Mint a csibék a kukacon!

Én a jobbik részt akarom.

Keresztbe sem egy szalmaszálat!

Én megülök, Uram, tenálad.

Téged akarlak részemül,

És magamat, töretlenül.


Júniusi körte
Júniusi körte	Új versek (1941)
Mint a koraérô júniusi körte:

Incseleg a lomb közt ígéretes zöldje,

De ha leszakítod, savanyú is, fás is,

Képmutató zamatába ínyed belevásik:

Látod, Uram, látod, ilyen vagyok én is.

Ahhoz, ami lennék, fiatal is, vén is.

Fiatal is: hamar-lángú, hamarosan hülô,

Vénecske is: sápítozó, suton ülô.

Hiába hernyózol virrasztó kézzel,

Hasztalan öntözöl mindennap mézzel,

Haszontalan porhanyítod köröttem a földet:

Maradok én, Uram, a te hálátlan zölded!

Akiért annyi verítéket ontál,

Csak ilyen, Uram, ez a félszeg kontár.

Igéid ellen kéreg a bôre.

Jótét helyébe jót ne várj tôle.

Jóakarat, hiszen, volna elég benne,

Csak az akarattól akarás is telne!

Egy akarás sarkába szegôdne a másik,

Futná a vetéstôl egész aratásig!

Ilyen ütôdött, Uram, szegény szolgád!

Maga módján hiszen tevegeti dolgát,

Kantározni, nekimenni nem is akad párja,

Csak a dolog derekát már a jó égtôl várja.

De hisz, édes Uram, te vagy az az ég is.

Te tudod, hogy akármilyen, tied vagyok mégis.

Hozzád futok akkor is, ha a lelkem vádol.

Langymeleget, Uramisten, ki ne vess a szádból!


Felhôs ég dicsérete
Felhôs ég dicsérete	Új versek (1941)

Eldicsérték már a boldog delet,

Rózsa-arany nap zengô nyugta-keltét,

Az ifjúságot, mely játszik s szeret,

Irígy ajakkal hányszor énekelték!

Borongó ég a barna föld felett,

Omló derengés, mélyebb titkú jelkép,

Valami máson elfutó lepel,

Sejtô lelkem ma téged ünnepel.

Az esôs hajnal áttetszô ködét,

Melynek palástja égen-földön elleng,

Még nem világos és már nem sötét,

Nem füst a földön, az égen se felleg,

Csak imbolyog és kúszik szerteszét,

Elfogja szíved és megtölti melled,

Sírni nem enged, kacagni se tûr,

Melenget mégis észrevétlenül.

Ó szürke szépség, meleg-szomorú

Nehéz vidámság, enyém vagy egészen!

Te szentséges, tartalmas, szép ború,

Mely egy sóhajra már esôzni készen;

De északról ha friss szellôcske fú,

Mosolya villan sok furácska résen,

Fehér nincs rajta, nincs fekete foltja,

De a szivárványt szíve alatt hordja.

Lelkem is így borong az ég-színén.

A menny sírása összesûrûl benne,

S lassan gyûlik, gyülemlik belsején

Az emberlét kigôzölgési szennye.

Nagyon is sûrû, majdnem hogy kemény,

Semhogy sírásban könnyülése lenne,

Úgy el van fanyarodva, nehezedve,

Hát még hogy lenne mosolyogni kedve.

Fanyar és még sem fázó szürkeség:

Csak ez maradt belôlem mindenestül.

Nyiss engem ketté, ó kegyelmes ég,

S villantsd fel fátyol énemen keresztül

Az ólomtenger bujdosó szivét:

A szép napot megváltó melegestül!

S ha nem lehet még ama napra nyílnom,

Engedd legalább tengerem kisírnom.


Esô után
Esô után	Új versek (1941)

Esô után,

A néma bükkök gondterhelten állnak.

A nyirkos délután

Úgy csüng az erdôn, mint szíven a bánat.

Az ösztövér

Rôt avaron vizet fakaszt a lépés.

A moh a bükk tövén

Nedves-puha, mint új seben a tépés.

Föl-fölremeg

A lankadt lombok álmatag szemöldje,

Nehéz esô-szemek

Zörrennek olykor fázósan a földre.

Olyan nehéz

Olyik csepp, mintha csak vívódva jönne.

Esôverés után az ember visszanéz,

És nem is érzi, hogy meghalt a könnye.


Maros vize
Maros vize	Új versek (1941)

Maros vize fut a fûzes part alatt,

Hullámai a Tiszának tartanak.

Tisza-Duna a tengernek tartogat,

Keresi a mesebeli partokat.

Hát te szívem, poros parton bolygó

Ide-oda kerengélô golyhó?

Esteledik, már inad is bágyad,

Ide s tova vetik már az ágyad,

Mégse tudod, merre vagy menendô?

Mégse tudod, hol az elegendô?

Csak keresgélsz, -- semmire se kellô

Gizen-gazon botorkáló szellô!


Szentjánosbogárkák
Szentjánosbogárkák	Új versek (1941)

Esti erdô. Lomha tuskók

Utamat elállják.

Hát ti csöppek, nem alusztok,

Szentjánosbogárkák?

Zöldaranyos lámpáskátok

Az erdôt belengi.

A dezentor holdvilágot

Nem sajnálja senki.

Vad bozót közt lengedeztek,

Élô biztatásképp.

Hát te, szegény útjavesztett,

Nem tudnál-e máskép?


Piros reggel
Piros reggel	Új versek (1941)

Piros reggel. Harangoznak Mindszenten.

Bólogat a búzavirág,

Harangoz az egész világ szívemben.

Ki húzhatja? Egész világ aluszik,

Csak a gatyás pici Gergô

Komandéroz egy tekergô kis bocit.

Teljes a csend, nincs egy fia szellô se.

Az égen is csupa pici

Álmos-gyerek, lusta-boci felhôcske.

Káprázik is tán a fülem tisztára:

Nem is harang, amit hallok,

Csak a lelkem felhajnallott tisztája.

Minden baját kidalolta, kirázta,

S mint a tejszín égi mezô,

Nevet rá az ébredezô világra.


A tej himnusza
A tej himnusza	Új versek (1941)
Asztalomon piros abrosz

Minden reggel,

Karaj kenyér, mázas csupor,

Kövér tejjel, jó meleggel.

Béke bennem, most jövök a

Szentmisérôl,

Szinte buzog még a malaszt

Szívem forrás fenekérôl.

Ottan ittam Tállya borát:

Isten vérét.

Itt is iszom Isten-adta

Békességnek szép fehérét.

Ahogy iszom, azon habos

Melegében:

A jó széna szagát szívom

Amelyen a boci tapos.

Szinte érzem istállónak

Langy homályán

Tehén-anya lomha-meleg

Boldogságát bocikáján.

Szinte hallom tejes csöbör

Csurrogását,

Tejesorrú tarka boci

Farka bojtja surrogását.

Gyermekkorom... Szomszédéknál

Bocát fejnek!

Ajkam szélén érzem ízét

Gyöngyözgetô anyatejnek.

Csoda-lágyát símogató

Anyakéznek.

Ó be jó ez! Ez az emlô!

Ez a bölcsô! Ez a fészek!

Emlékezés illatában,

Szagos tejen:

De jól esik lehajtani

Két karomra zsongó fejem.

Így maradni, mint a szép tej,

Elömölve:

Visszafolyni, visszabújni,

Anyaölbe, Isten-ölbe!


Óda egy nyúlhoz
Óda egy nyúlhoz	Új versek (1941)
Láttam egy nyulat. Kövér volt a rét,

Óvatosan eszegetett az árva,

Közben mozgatta két hosszú fülét

Elôre-hátra.

Egy-egy harapás, egy-egy fülelés.

Olyan furcsa volt ez a jelenés,

Kacagnom kellett ôkelmét.

Aztán megláttam a szemét,

És megfagyott a nevetésem.

Ó az a két szem!

Az a két sárga, rab-sunyi

Szemecske, mit fáradt-bután

Minden falás után

Meg-meghunyít!

Egyet harap

A két felálló periszkóp alatt,

És míg habzsol szegény, félig-se-rágva:

Silbakolva elôre-hátra,

A két fül körbe les.

Szegény füles!

Mi fojtogatja kis szíved?

A farkas körmét retteged?

Vadász csövét? ebek fogát?

Vagy mely az égen vijjog át:

A csôrehorgas vércsefajt?

Vagy a rezzentô gyíkrobajt?

Minden gyanús! Minden gyanús!

Ha szöcske szökken, csiga húz,

Fûszál tövén is tôr leseng,

Alattomos maga a csend.

Halált hozhat a víz, a szél:

Ellenség minden, ami él.

Hiába katonás fülek,

Hiába láb, szél módra gyors:

Gyorsabb a Sors,

És éberebb a rémület.

Emberek, emberek,

Az Isten legyen irgalmas nekünk!


Láthatatlan ôzikék
Láthatatlan ôzikék	Új versek (1941)
Zöld bársony hegyi rét,

Nyugalmas, mint egy falusi vasárnap.

Mondják: az ôzikék

Minden hajnalban inni idejárnak.

Kabóca és a gyík,

Nyúl, meg a mókus régi jó barátom:

Ha addig élek is,

Meg kell a szomjas ôzikéket látnom!

És mentem is le már.

Zenélô hajnal, tiszta csoda-kék menny.

Csillámló napsugár

A patakon. Minden, csak ôzikék nem.

Késô! -- Másnap korán

Szökött el borzas szememrôl az álom.

A nap is vánkosán

Nyújtózkodott még, túl a szemhatáron.

Fehérkésen, üdén

Szellôzködött új napra már a mennybolt,

A rét ezüst füvén

Pillék mosdottak. Ám ôzike nem volt.

Túlságosan korán

Jöttem ma ki! Milyen mohó az ember!

Még alszanak talán.

Sebaj! Megvárom. Vártam türelemmel.

A nap ragyogva kelt,

Lankadtak már a tikkadó virágok.

És kúszott és delelt.

Soha még ilyen ôztelen világot!

Ti csalfa ôzikék,

Hol csúfolódtok? Vagytok-e valóban?

Kérdeztem szerteszét,

A malomban, a hegyi fogadóban.

Ki látta nyomotok?

A malmosnak a nagyapja mesélte,

Hogy oda szoktatok

Éjjel kijönni, táncolni a rétre.

Az erdôkerülô

Megesküszik, hogy most is odajártok.

Látott-e? Még nem -- ô,

De beszélt már olyannal, aki látott.

És jön a csepp Kata,

Nagy szeme-párja szent-komolyan kékell.

Ô minden éjszaka

Bújócskát játszik a kis ôzikékkel.

Szép piros a fejük,

A kezét nyalják, az ölébe ülnek,

Beszélget is velük.

És szárnyuk is van és azzal repülnek.


Zakar
Zakar	Új versek (1941)

Egy nagy darab lengyel legény,

Vastag bajúsz, nagy kék szemek,

Noszogatja az erdôszélen,

A lusta három tehenet.

Szótalanul, lesütött szemmel,

A barom után eltopog,

Húzván maga után a földön

Mindkét kezén egy-egy botot.

Nézvén a porban elmerülten

Bódult szemmel, ki tudja mit,

Míg ajkán olykor-olykor egy-egy

Félig-mosoly átsurranik.

A tehenek, tilosban többet

Kalézolván, mint egyebütt,

Megállanak a vén fa mellett,

Melyen a Szentantalka függ.

Jól tudja már az okos állat,

Hogy a legény hová akar,

Magától húz mindennap arra.

Megáll a kép elôtt Zakar.

Kinyitja szeme kék virágát,

A bizodalmas szent felé.

A juhászkutyák szeme ilyen,

Meg a szelíd szláv szenteké.

Csak áll és néz és ajka reszket,

Soká-soká. Imádkozik?

Vagy éppen csak elsúgdogálja

A jóbarátnak titkait?

Megsúgta már nekem is egyszer,

Ki az a kis bányász-leány,

Akinél esze jár Zakarnak,

Míg ballag a barom után.

Ki szavafösvény bátyja útján

Egyszer egy olyan szót üzent,

Hogy Zakar attól elfelejtett

Ködös múltat, rongyos jelent.

Hogy pénze nincs, sem ép ruhája,

Mindent-mindent felejt szegény,

Hogy nincsen ,,születôlevél'' sem,

Nincs semmi, csak egy vén legény,

Meg annak egy bolond, felejtôs

Mámoros szíve, -- meg a Szent,

A drága szentecskék az égben,

Meg az a kislány idelent.

De tudja minden jó keresztény,

Hogy a jámbort, ha ügye fogy,

Tizennégy szentek megsegítik,

Hát ez is csak lesz valahogy!

Így meditál Zakar az erdôn,

Ô bolondos szíve szerint.

Szentantalka a Jézuskáról

Hozzá fordítja szemeit.

Ugyan mi az, aminek láttán

Ily mosolygós kedvét leli?

A jószagú együgyûség-e,

Vagy a tátott csizma hegyébe

Kikandikáló bütykei?


Galambok
Galambok	Új versek (1941)
Fekszel a párnán: letörött faág,

Válladon ül a búgó némaság.

Kezes vadgalamb, a füledbe súg:

Ami tegnap volt, édes-szomorút.

Hessentenéd, -- de jó, hogy nem megy el.

Nem akarnál, de mégis könnyezel.

Visszhangot sír benned a tubaszó,

S ujjad közt meg-megáll az olvasó.

De felszálló szelíd-galamb imád

Elhagyja már a vadmadár nyomát

S tollain erdô-illatot vivén,

Csôrével zörget Isten küszöbén.


Váltott gyerek
Váltott gyerek	Új versek (1941)
Csipkésen a lomb közt dorombol a fény.

Emberfejû törzsek a gally sûrûjén.

Uszályos árnyakkal a mély teli.

Ez a gyerek-erdô, a mesebeli!

Ember ha jönne most szembe, talán

Szinte bizony hogy furcsállanám.

Szinte hogy várom a kibukkanó

Táltos paripát vagy vén manót.

Galagonyák közt valaki jár.

Jaj, nem a szürke hétsingnyi szakáll?

Csörrennek a mérges fekete bogyók:

Jaj, ez a Hétszünyû Kapanyányimonyók!

De hiszen csak jöjjön a szörnyû legény,

Tudom a titkát, nem félek én.

De bizony, bátran mondanám:

Jó estét, édes öregapám.

Rajtam ki nem fogsz, ravaszdi manó.

Én sem vagyok ám amoda való.

Ahonnan te jöttél -- váltott gyerek én --

Jöttem a Göncöl táltos szekerén.

Hogy emberek közt lett a helyem,

Csak átbucskáztam a fejemen,

Így lett belôlem éfi legény.

Bolonddá tartok mindenkit én.

Ha megint kedvem kerekedik,

Kapom magam egyszer, -- nemsoká pedig! --

S nagyot rikkantva, bukfencet hányva,

Visszakarikázok mesehazámba.


Velük, helyettük, értük!
Velük, helyettük, értük!	Új versek (1941)

Most megcitállak lelkem, jól vigyázz!

Elég a zsörtölôdés, elég a lázadás.

Csak rozsda ez, falánk, mely izmaidba vág,

És nem lesz tôle különb a világ.

Nem leszel tôle gazdagabb te sem!

Mit ér elbújni békén a templom-hívesen

És mormolva misézni egymagadnak,

Míg kint az izzadt aratók ezrei elhaladnak!

Hisz mosolyogva érzed, mily messze még az óra,

Hogy zsémbes bácsi légy, múltak magasztalója.

Odáig még nem értél, hogy meg ne értenéd

A zölden-édes ifjúság bolondos énekét.

A napbanézô friss csikó-erôt

Ki vette húrra harminc év elôtt?

A tiszta vér, mely lépteikbe dobban:

Tekints magad köré: kiben tüzelne jobban?

Ha nem is tejfeles immár a szájad,

Megvallhatod: ma is otthonabb nálad

A tejfel, mint a burnót vagy a szelídke pépek,

A lábaid még táncütemre lépnek.

Megelégedni avval úgy se tudnál,

Hogy érted ôket, jobban önmaguknál.

Sem hogy nem bántanak, mint hasznos véneket.

Kell, hogy melléjük állj! Akard, hogy értsenek!

Ne viszolyogjon kényes gusztusod,

Mert néha nagyon is robusztusok,

Mert fürdetlenek olykor és zöldeket beszélnek.

Honnan vegyenek különbet szegények!

Hiába, mostan így mérik a fontot.

El kell a hússal fogadni a csontot.

Sok köztük a lator? Mihelyt hozzájuk lépel,

Júdás egy hanggal csendesebb, és hangosabb lesz Péter.

Különben, hasztalan vonogatod fejed:

Fiatal vagy: az ifjak közt helyed.

Csak közöttük maradhatsz magadé.

Avagy az öregek közt -- mondd! -- otthonosabb vagy-é?

Csak bátran állj oda. Ne félj: megérzik rajtad,

Hogy onnan jössz, ahova ôk óhajtnak.

Hogy mit elôlük elfog a menetelô lárma,

Az melegít belôled: a csendes vox humana.

Nem is tudják, mikor páncélban dübörögnek,

Hogy alva is utánunk nyöszörögnek:

Kiknek kezén gránátok nem teremnek,

De tudjuk titkát az örök Ütemnek.

És ha nem ismernek föl, ha kinéznek: Ebadta,

Te munkálsz, mint Isten munkálnod adta,

Velük, helyettük, értük, -- majd elválik,

Melyikünk marad a legény halálig!


Dalolj, ne félj!
Dalolj, ne félj!	Új versek (1941)
(Reményik Sándornak)

,,Egy új világ van születôben!'' -- mondják,

Kik felkötötték az Idôk kolompját.

A vének, kiknek szája fél-sírásra:

Megérett a világ a pusztulásra!''

Ne higgy nekik, magadnak higgy te, lelkem!

Én egy órával mások elôtt keltem,

De fáradt nem vagyok,

És bizalmasaim a csillagok.

Én nem hiszek a tele-szájas Újban.

Az Új csendben jön és oldott sarúban,

Vagy a magasból angyalpille szárnnyal

A szívbe, mit az Istenség megárnyal.

És akiben Igéjét megfogantja,

Az szánva néz a kérkedô Kalandra,

Amely ma szerteszét

Elfojtja a szemérmes Új neszét.

Én hiszek benne, mind a világ ellen.

Ôrá esküdtem ifjú életemmel,

S azóta minden évszakújuláson

Még-még újabbnak, ifiabbnak látom.

És örökebbnek. Ó hogy issza fényét,

Hogy zsendül rajta új sarj, új reménység,

Mely örököt akar!

Csak ami örök, az a fiatal!

Ne higgy, én lelkem, csak makacs magadnak.

Megy a karaván, kiskutyák ugatnak.

Vénhedt ebek vonítanak a holdra:

A hold csak hinti harmatát mosolygva.

Eredj, én lelkem, elrendelt utadnak,

Szolgálatodra: keletrôl nyugatnak,

Elôre, mint a nap.

A Pillérek erôsen állanak.

Meleg a nap és hûvös szellôk fújnak:

Ki mondja ôket réginek vagy újnak?

Csorog a forrás, szüntelen szülemlô:

Embernek, ôznek örök anyaemlô:

Vedlik és újul az emberi öltô,

Meleg a nap, és énekel a költô.

Lelkem, dalolj s ne félj,

Te napsugár, forrásvíz, enyhe szél!


Az égô bokor
Az égô bokor	Új versek (1941)

I.

A Végtelenség Kristálycsarnokában

Embertelen magában áll az ember.

Áll és kiált.

Van-e Fül a Mindenben, figyelô,

Hangunkra, hangzó emberhangra halló?

Kiálts a szélhez, mondd, hogy üljön el, --

Kérd a villámot: sújtson másfelé, --

A hunyó napot, hogy ne hagyjon árván, --

A déli hôt, hogy ki ne szívja kínnal

Sziklába körmölt ciszternád vizét:

Hallgatnak-é könyörgésedre vajon?

A tûz elé hiába térdepelsz,

Hogy fel ne falja bûntelen tanyád:

Ha ésszel, kézzel torkon nem fogod,

Úgy elemészt, hogy egy csipet korom

Marad belôled s együgyû imádból.

Behúzza-é a megehült oroszlán

Szavadra szikrahányó körmeit?

Az áspiskígyó tiszteli-e szód?

És mondd a marta sebnek, hogy ne fájjon!

Magányos hang az ember hangja, meddô

S rokontalan, csak a könyörtelen

Szél vihog rá beteg visszhangokat;

Magányos hang az ember: mondatik

Valakinek, és nincsen, aki hallja;

Páratlan rím: a zengô ráütést

Szólítja zengve és elhal magában.

Kiáltozol, hisz amióta eszmélsz,

Egyebet sem tudsz, mint kiáltani.

Kiáltás, égresíró csepp sikoly

Jelentette a Minden közönyének,

Hogy megszülettél; egy hörgô sikoltás

Jelenti majd a siketnéma pornak,

Hogy közönyös méhébe visszatérsz;

S a kettô közt: minden kis pillanat,

Minden lehellet: egy-egy elhaló

Esengô sóhaj, vagy szomjú kiáltás

Valakihez, szilaj dörömbözés

A záranincs roppant páncélkapun

Vagy hízelgô szelíd esenkedés

Egy kívánt kulcslyukon, -- a kulcs belülrôl,

És benn a házban senki sincs.

Ó jaj, dehogy nincs! Zárt ajtók mögött

Páncélok mögött, fellegek mögött

Világok mögött, ezredek mögött

Virraszt egy alaktalan Óriás,

Egy siketnéma és vak Óriás,

Egy vigasztalan Óriás: a Törvény.

Nem látom ôt; nincs ember-arculatja

És teste nincsen: nem tapinthatom.

De hallom óriási lépteit

A Mindenség visszhangos csarnokában

Meg-megdörrenni s végigorgonálni

A láthatatlan kupolák alatt.

Egy dörrenés: s szökell a szolga nap;

Más dörrenés: a nap pihenni száll.

Egy rezzenés: ím felgurul a hold

És csalfa hévvel gömbölyödni kezd;

Más rezzenés: csorbítja sarlaját

És elemészti vézna tetemét.

Egy mozdulás: és serken a dagály,

Az Óceán hetesfogatja bôg;

Más mozdulás: és visszahull a hullám

S alázatos-gügyögve megvonul.

Egy dobbanás: és emberszív alatt

Emberszív éled emberszenvedésre;

Más dobbanás: az ember odafekszik

Az anyaföld bizalmas kebelére

Virágnak trágya, féregnek falat,

Szellônek játék, unokának emlék,

Történelemnek halvány hagyomány.

Robban: világ bukkan a semmibôl.

Robban: világ bukik a semmibe.

Napok kerengnek, tejutak derengnek,

Naprendszerek párává porlanak,

Kattog a Küllô, csattogat az Üllô,

Lobog a, dobog a, robog a Ritmus,

Egy, kettô, száz, millió, billió;

Valahol, valahogyan, valaki, --

Egy Mester veri a taktust!

Egy Mester, egy Karmester-óriás.

Siket-é, vak-é? Bárgyú kis szavak!

Ki látott többet, ki hallott nagyobbat

A vak Miltonnál, siket Beethovennél!

Ó Mester, Mester, ó vigasztaló

Látó és halló Ritmus Óriás!

Verem a taktust, kezemmel, szívemmel.

Verem a taktust: kezemmel, szívemmel.

Minden eremmel testemben tapintom

a Mestert.

Ó drága Ritmus, meghitt jóbarát,

Én lélegzetem, mindenem, de jó,

Hogy te lettél a Törvény, hogy a Mester

Benned lélegzik és benned üzen!

Bár térdepelve illeti csak ujjam

Rejtelmes ráncú köntösöd szegélyét,

Téged ismerlek, jobban enmagamnál.

Ahol te szólsz, ott én otthon vagyok.

A mindenségbôl te pihegsz felém,

A mindenségben hát otthon vagyok.

Aki tebenned él, testvér nekem:

A Mester benned lélegzik körülem,

A Mesterben hát testvér vesz körül.

Aki ritmusra szól, az énekel,

S aki énekel, nem lehet, ne halljon.

Énekel: hallom. Énekelek: hallja.

Ébredj én lelkem!

Ébredj, citera, hárfa!

Dalommal a hajnalt pirkadni keltem,

Dalommal az Istent dalolni keltem.

II.

De meddig ér a hang?

És meddig ér a szem?

És meddig ér a gondolat?

       +++

Vak-sima fal a síkos Végtelenség:

Nekigyürkôzik izzadságos elméd

S nehézkesen úgy csusszan vissza róla,

Mint makacsul erôlködô fiú

Felül-koronás bükkfa derekáról.

Hiába küldöd fölfelé szemed

Lencsés sugarát; falra fal tolul,

Végtelen torlik új-új végtelenbe.

Az éther érthetetlen óceánján

Szigetet hol lel megvethetni lábát

Embergondolat és emberkiáltás?

És mégis, mégis erôsebb tenálad

A tölthetetlen kényszer, hogy kiálts.

Keresned kell, hívnod, kiáltanod

A Halló Végtelent.

Hallod a Hangot,

De olyan messze, messze, messze van!

Hallja-e hangod,

Hisz olyan messze, messze, messze van!

       +++

A Leviátán hömpölyög elôttem,

Tengerek szörnye, Leviátán,

Aki dagályban, apályban dorombol,

Aki bömböl a jeges zivatarban,

S az égütô viharban hánykolódik.

A Leviátán hömpölyög elôttem,

Elôttem-é? alattam-é? fölöttem-é?

A Mindenség parttalan tengerében

Valami hömpölyög. Képzeletem

Vele hömpölyög s szédülten dadogja:

Leviátán!

Amikor millió és millió

Évezredenként egy-egy pillanatra

Fölbukkan a világtalan özönbôl,

Farka hegyének lomha billenése

Megrengeti a feneketlen árt

S felloccsant egy parányi buborékot.

Az újszülött tajték-gömböcske hintál

Hullámhegyeken, hullámvölgyeken,

És rengnek benne kisded óceánok,

Csecsemô kontinensek domborodnak

És most elválasztott naprendszerek

Keringnek benne, mint búgócsigák

S pajkosan pergetik maguk körül

A csillagok parányi pörgetyûit,

És minden csillag újabb tengerekkel

És szárazakkal és új csillagokkal

Fiadzik újra, s az új Óceán

Új Leviátánokkal viselôs.

Mígnem egyszer a milliomodik

Unoka Leviátán uszonyán

Megcsillan és vígan himbálni kezd

Egy vízparány, egy icipici gömb,

És forog és az esztendôk kerengnek,

És tengerek csatáznak tengerekkel

Az új golyóban, és ahol a tenger

Legmélye nyílik, áll egy Óriás,

(Irdatlan Óriások tömegében

Egy ici-pici gyermek Óriás),

És félkeze feltartott tenyerén

Kacagva gurigázza azt a csöpp

Játékvilágot, melyet durva nyelven

Napnak nevez, melynek alázatos

És engedelmes szolgálóleánya

A Föld, az én anyám.

                     Hol vagyok én!

És hol van tôlem az Óriásgyermek!

Az Óriástól hol a Leviátán!

És attól még az Elsô Leviátán!

Hogy jutna hozzá hangom cirpelése!

Hogyan törôdnék porszem életemmel,

Hogy lenne füle hitvány hangjaimra!

Egy hangyaláb a Libanonra dobban,

Egy lepke rálehel az Óceánra:

Világok harsogása mind a kettô

Az én szavam neszéhez, míg eléri

A mindenségen át a Kezdetet!

Megállj, bolond paripa, képzelet!

Hová csatangolsz? Gyeplôt a szilajnak!

Ha ballon elméd kötelét eloldod,

A semmi kékben nincs elôtte gát,

Repülhet és csaponghat kedveként,

És teremthet, ha jól esik, magának

Világokat és mindenségeket:

Te állj és vesd meg élô lábaid

Két talpas, körmös oszlopát a földön,

Ösztöneid szívós gyökérzetével

A föld szívéig indázd el magad,

Hadd zsongja által földszakadta tested

A fogható, az éltetô valóság:

A föld dobogta, ég lobogta Ritmus.

A Ritmus, ó a Ritmus nem szeszély,

Nem képzelet, nem csilló buborék,

Nem Leviátán: a Ritmus a Rend,

Az eszme és az ének: a teremtés,

Tennen magadnak képére teremtés.

Ugyan gondold el magadnak az Istent,

Amint kimondta a végsô Legyen-t,

S fáradt ujjakkal megpörgette már

A Gömbök Gömbjét elsô indulásra,

Aztán elmondja: ,,Jól van úgy, amint van,

Forog immár, nincs többé forgatóra

Szükség, elél már örökké, maga

Emberségébôl -- amen és aludjunk!'' --

És elterül a kék világmezô

Csillagvirágos dagadó gyepén,

Szeméig húzza felhôpaplanát,

És nem törôdik többé semmivel,

Aluszik, aluszik álmatlanul.

Ó milyen lusta mesterember Isten!

Ó milyen nyárspolgári gondolat!

Hol a mester, ki árván hagyni képes

A Mûvet, Mûvét, szíve magzatát!

És hol a mû, mely nem sír este-reggel

A simogató mesterkéz után?

Emlôt akar és ringatást a mû

És bölcsôdalt és anyaörömet:

És nem anya, ki elaludni képes,

Míg csöpp pulyája emlôt nem kapott.

Vehet-e akkora lélegzetet

Szobrász, ha áll az óriás kolosszus,

Hogy életnél-halálnál izgatóbb

Ne maradjon néki: gyermeke testén

A fénynek-árnynak tánca hogy libeg!

A legjobb mester pálcájára bízta

Mûvét a fáradt muzsikus, -- de mégis

Még álmából is iszonyattal költi

A gondolat, hogy tán egy eldugott

Helyen, ahol más meg sem hallaná,

Egy másodperccel el találja vétni

Csilingelését a triangulum.

Tégedet is, idétlent, legutolsót

Énekesek, húrosok seregében

Nem költ-e olykor mint villámcsapás

Almodból egy-egy régi verssorod!

Nem, nem a mûvész hûséges! A mû

Több életnél, halálnál: egy magával.

Szeretet szülte, szeretetre szülte,

És nincs is benne más, mint szeretet.

Örülj, én lelkem, boldog énekes,

És énekelj, mert nemcsak énekes vagy,

De ének is, és aki énekel,

Szeretetbôl énekel tégedet,

S aki szeret, annak mi gondja más,

Mint hogy szeressen és hogy ôt szeresse,

Akit szeret.

             Örülj és énekelj,

Én boldog lelkem: érted ég az Élô

Szerelem lángja, melynek lobogása

Életre lángolt téged is. Örülj

S lángod indáját bíborosra szítsd.

Minden parázs halandó, csak e láng,

A Dallam lángja, a Szerelem lángja

A mindörökkön égô s el nem égô

Rózsának lángja nem ismer halált.

III.

Fülemrôl immár lepattant a sár,

Mint szememrôl a hályog és agyamról

Az emberszem bilincse. Szabadon

Úszom a zengô dallam-óceánban,

Amelynek nem volt és nem lesz határa,

Eleje nincsen, vége nincsen: él.

Mert minden ütem a Te pihenésed:

Testekben, színekben és vonalakban

Remeg és kúszik, tündököl és táncol

És ölelkezik, lankad és alél

És újra él és újra mosolyog,

És minden szín és vonal és idom

És mozdulat: a Dallam köntöse,

Szerelmed dallamáé.

Köszöntöm a közös háztûz Napot:

Tudom, hogy minden csepp sugárszilánkját

Énnekem gyújtottad fel egymagamnak,

S hajnaltól estig minden pillanatban

Új üzenetet integet felém

Kettônk közös titkáról.

Jó meleg titok, beleburkolózom,

Mint egy jó bunda bolyhos melegébe,

És dudolászva járok a december

Haván-sarán és jéglehelletû

Rossz-emberek s didergô kicsinyek közt,

És odatárom nekik a felét.

Az Esthajnal Csillagot köszöntöm,

Rajtam virrasztó szemed hûvösét,

S ingó ösvényem hozzád igazítom.

Pirosítani hajtom oda képem

A táncrahívó szeleburdi szélnek;

A nagy hegyeket nézem áhítattal

És gerincük élô hullámain

Rajta látom még éppen hogy kihülten

Mintázó meleg ujjaid nyomát.

A nyár felhôin rózsaszín palástban

Libegsz tova, hópelyhekben csilingelsz

És a kérôdzô, bús tehén kolompján.

Fûszál hegyén cseppé szürönközöl,

Fenyôsudárban ég felé mutatsz,

S égbôl a földre sóvárogsz alá:

Susogló esô fátyolszálain.

Illatnak ülsz a gyöngyvirágkehelybe,

Meleg életnek sárga rozskalászba;

Harangvirágnak lila csókot adsz,

Kisgyermekek ajkára rózsapírt,

Kukoricának kisleány-hajat,

Költô szívébe gyerekgügyögést,

Tudósnak eszmét, aggastyánnak álmot.

Jóságod édessége csordogál

Mézben, gyantában, édesanyatejben;

Teremtésed játéka mosolyog

Önnönmagán, mikor a kisgyerek

A jó homokban házakat emel.

Pajzán mosollyal vezeted a felnôtt

Nagyemberkék szalagfutó kezét,

Alvajáró költôket, piktorok

Esetlen ecsetét és filozófok

És csepürágók kötéltáncait,

És úgy lesed, kíváncsi szeretettel:

Mire mégy velük? -- mit lehetne tenni még,

Hogy még tarkább és még zengôbb legyen

A létezôség.

             Nyári éjszakában,

A zengô csendben ablakom alatt

Hallom suhanni lépteid neszét.

Figyellek árva tücsökcirpelésben,

Holdat vonító nagy komondorok

Borzongásában és a méla békák

Állhatatos szerzeteskórusában.

És hallak hajmeredve messzirôl

Örjöngô ágyúszóban és a szárnyas

Halálszerszámok istentagadó

Zuhatarában és gyermeksikolyban,

Halálhörgésben, -- káromló igék

Fagyasztják szívem: gyilkolj! és gyûlölj!

Tipord el! és: Feszítsd meg!

És meg nem érthetem, ha tudom is,

A lehetetlent: hogy ezekben is

Te mennydörögsz és magaddal beszélsz!

Mily borzalom! De minden borzalomnál

Borzalmasabb, hogy én is te vagyok.

Kinyújtom a sötétben a kezem:

S érzem, hogy kezed tapogat körül.

Lépek: de érzem, hogy mozdulsz felém.

Nézek kifelé: s nézô két szememmel,

Te nézel, ó kettôs világtükör,

Melyben belsôvé finomul a külsô,

És ami belsô, külsôvé nehézül.

Lélegzetem a te lélegzeted,

Agyamban villódzol, véremben áradsz,

Szívemben sírsz, dobogsz és dübörögsz,

Ha hánykolódik bennem szenvedély.

Ha mozdulok, a mindenség megindul.

Igét ha mondok, reveláció

Harsog belôle: a Törvény beszél.

Gondoljak rosszat: a Törvényt töröm,

S megroppan a Mindenség tengelye.

A Boltozat gyámköve lett a vállam,

Markomban fordul az Örök Kerék,

És sóhajomtól billeg és kihagy.

Néha meg olyan puhán és pihegve

Húzódol meg a szívem fenekén,

Mint egy butuska, éppenhogy kibújt

Fecskefiók a széthullt héj között.

Hangod nesze is olykor annyi csak, mint

Bölcsôben szundikáló csecsemô

Lehellete, mikor keresztelô után

Legelôször álmodik angyalokkal.

Ittlétedrôl csak annyi hoz jelentést,

Mint a virágzó szôlôk illata.

Megérzik az ismerôs illatot

Nyirkos pincék mélyén a vén borok,

S pókháló lepte hordaik szívében

Boldog kerengés forradalma pezsdül.

Érezlek én is: boldog ámulat

Nyilallik át pókhálós lelkemen,

És mozdulok és pezsdülök és forrok,

Általlobog a forró fiatalság:

Legelsô lépés, elsô gügyögés,

Elsô imádság, elsô költemény,

Az elsô legyen visszhangzik belôlem,

Az elsô Nap, a világfakadás.

Hol van már tôlem szenvedés, halál!

Mit énnekem esendô birodalmak,

Elomló Alpok, futó kontinensek,

Szétporladó naprendszerek! --

Minden Te vagy és benned minden él.

A csöpp halál: a múlhatatlan élet

Szemrebbenése.

Nincsen, ami rossz. Te vagy egyedül.

Minden te vagy. És minden én vagyok:

Homlokodon az össze-vissza ránc,

Szemeid szivárványa, tenyered

Fehér lapján a kusza vonalak,

Orcádon a pír, szívedben a gondok,

És ajkadon a szûnhetetlen ének,

Mely önmagáról és önmagáért,

És önmagának, idôtlen idôktôl

És idôtlen idôkig orgonálja,

Hogy Szent, szent, szent! és ámen! és Hozsánna!

IV.

Én lelkem, aki hang vagy mindenestül

És a Hangra hangoltan visszazenged

A mindenségnek minden hangjait,

Milyen bizalmas, otthonos világ

Orchesztrumából zeng elô szavad!

Amerre fordulsz, minden hangra hang,

Meghitt, meleg, testvéri hang felel,

És mindnek egy a lelke: mind Belôle

Benne és Érte és Hozzá vagyunk.

Atyámfiak, akik szerettek engem,

És akiket szeretni úgy akarlak,

Ahogyan enmagamat szeretem, --

Atyámfiak, akik gyûlöltök engem,

És akiket szeretni úgy akarlak,

Ahogyan enmagamat szeretem,

Atyámfiak a minden messzeségben,

A szomszéd házban, szomszéd tartományban,

Más világrészben, más csillagvilágban,

Ismerôsök és ismeretlenek,

Régvoltak és majd egykor születendôk:

Kis munkatermünk túlsó szegletébôl

Ôsszörnyek leste barlangok zugából

Évezredek és eôn milliárdok

Fagyán keresztül is: rám nézzetek,

És lássatok egy leheletnyi fényt,

Egy szikra-pontot, amely csakhogy éppen

Van, de reszket és forró remegése

Tifelétek, hozzátok kívánkozik.

Egy szemet, melyben tükrözôdni tudtok,

Egy hangot, amely alig hallhatóan

De mégis veletek és értetek

Él és remeg, zeng és imádkozik.

Testvérek vagyunk! -- milyen egy sugárzó

És melegítô szó ez! Mind a földön,

Földön és égen, égen és az ûrben,

Ahányan vagyunk: testvérek vagyunk.

Most értem én a meleg kis barit

(Ó, milyen rég volt!) hogy mi húzta hozzám,

Ha éhes volt, ha fázott, hogyha félt.

Azt a meleget érezte belôlem,

Amit az anyja emlôs puha teste,

Becézô nyelve, bolyhos bundaselyme

Lehelt, ölelt, csorgott felé

Szopókorában.

              Ó, most értem én

A bozontos, bizalmas jóbarátot,

A jóságos, a hûséges pulit!

Hogy leste, milyen állhatatosan

Akaratom! Egy fél szemvillanásra

Kelt és indult és szolgált és loholt.

Ezer lépésrôl megmorogta értem

Az alattomos éjjeli veszélyt.

S ha kimerülten visszakullogott

Lábam elé az értem-állt csatából,

S megsimogattam elkínzott fejét,

Úgy nézett rám, mint hogyha mondaná:

,,Köszönöm, én boldog vagyok!''

Mit látott bennem ez a lelkes állat,

És mit szeretett, hogyha nem az Istent,

Akitôl küldetett, hogy legyen élô,

És legyen kutya és jó és enyém!

Köszönöm, puli testvér, hogy velem vagy!

Köszönöm, közös Atya, köszönöm,

Hogy adtál ôrzôt és adtál barátot,

Okos kutyát,

Jámbor tehenet, mérföldlépô lovat, játékos cicát,

Csorgó méhecskét és harsány vadat,

Mezômre tücsköt, ereszemre fecskét,

Pillangót a szememnek, éjszakámba

Fülemülét, harsány kakast a hajnal

Fullajtárául és mindent.

                         Atyám,

Hogy értem ezt a tarka, szép családot,

És hogy szeretem! Immár soha többé

Egy sem lehet számomra idegen!

Értem az undok férget is, az ocsmány

Kövér gilisztát és a láb alatt

Haladó hernyót, a dülledt szemû

Varangyot és a mérges darazsat.

Viaskodván erômfelettiekkel:

Feladattal és bûnnel, butasággal

És ennenmagam nyomorú-felével

De sokszor voltam hozzájuk hasonló,

A férgekhez és hüllôkhöz, az Isten

Elátkozott népéhez, a vonaglók

És lappangók fertelmes fajzatához!

Köszöntelek, bizsergô hangyafaj!

Testvér vagyunk: a vágyam egy veled,

Szolgálni és sürögni a közért,

S vállalni terhet, szürke kis magamnál

Tízszer nagyobbat. Ti vagytok a jobbak,

Az igazabbak, de ikrek vagyunk!

Testvérszóval köszöntlek téged is

Nílus idomtalanja, víziló,

És titeket is, röfögô kocák,

Sár hempergôi: ó a sár, a lomha

Pocsolyavíz, a lélekaltató,

Volt pillanat már, hogy szép volt nekem!

Én értelek és szánlak és szeretlek.

Madarak, ragadozók, fönnkerengôk,

Mikor visztek már magatokkal egyszer? --

Fülemülék, pacsirták, cinegék,

Rigó testvérek, ó tanítsatok

A közös anyanyelvre: énekelni

Szívbôl-szakadtan, szívünk-szakadásig!

Oroszlánok, tigrisek, farkasok,

Ne kísértsetek: vért szagoltam én is

Veletek olykor, és a bömbölés,

A szenvedély sivár és elemésztô

Bestia-üvöltése, jaj, nagyon

Rokon nekem, irgalmazzon az Isten!

Mindnyájatokkal egy testvér vagyok,

Mint egy a szép szelíd háznéppel is,

Kiket az Isten élô kötelekkel

A föld meleg mellére kötözött:

Fák és virágok, füvek és bogáncsok!

Derekamban érzem a karcsú nyárfák

Sudár szökését, ájtatos fenyôk

Imája bennem; mint a tölgyfalomb,

Sóhajtok néha; lelkem szirmain

Ibolyaillat és az széna lelke

Illan  meg olykor, és az emberek

Oly óvatosan és szemérmesen

Tapogatóznak éh csáppal felém,

Mint buzgó méhek a ti kelyhetekre,

Réti virágok, kis nôvéreim.

Elheverek az otthonos gyepen,

Egy hûvös kortyot feliszom magamba

Szél öcsém kiborított serlegébôl,

És megbillenti békés lelkemet

A meghitt mámor. Már ott ringatózom

Hármas ütemre a fenyôfaormon,

A patakban locsogok a kövekkel,

Fogócskát játszom futri fellegekkel,

Egy libbenô levélen negyedórát

Marakodom a szellô-kutyusokkal,

Kaszapengéssel, gilicebúgással,

Omló kövekkel, pisztráng-hallgatással,

Síró gyerekkel egy kórusba ringok,

És zengek, mint a hárfa, mint az erdô,

A távol és a tenger és a mennybolt,

És mint a minden.

                  Mind egyek vagyunk:

A Centrumtól egyforma messze és

Egymáshoz egyformán közel. A Szem

Mindnyájunkon egyformán rajt pihen,

A Szív egyformán mindnyájunk felé

És mindnyájunkkal egyformán piheg.

Azonos-egy a titkos száz elem,

Amelybôl testvér testünk összeáll.

Azonos-egy a hármas szenvedély,

Mely olajozza kerekeink szíját:

Eszünk, szeretünk, szolgálunk azonképp.

És egy a titok, a váltság, a cél:

Mint a vizébôl kifogott halacska,

Tátogatunk az Anyavíz után,

Amelybe jöttünk, amelybe sovárgunk,

Bölcsen az egyik tudatlan a másik,

De mind sajogva s énekelve mind.

Elmondhatatlan sóhajtozásokkal

Fohászkodol bennünk egymagad után

Te mindnyájunkban egy és mindnyájunkban más,

Mindennél több, mégis mindennel egy,

Te, aki én vagy és mi és ti és ôk,

Mindenben én és mindenben nem-én,

Mindenben mink és mindenben magad,

Akinek emberek és csillagok

És minden lelkes és lelketlen állat

Egy hangra sírja: Nyugtalan a szívünk,

Míg el nem nyugszik benned, Istenem.


Családfa
Családfa	Gyôzöd-e még (1945)
A csôcselék e csúf korában,

Mikor az ember egymagában

Csak számnak kezd számítani,

S hogy mégis érôt érni bírjon,

Eget ver (bélyeges papíron)

Az ôsvadászó hallali,

Múzsám, jövel ma, vallani.

Mert minket sem a gólya költött:

Vagy egy-két-harminc emberöltôt

Megértünk mink is, legalább.

Jöjj, fessük meg közös erôvel

(Szemétdombról az égre nô fel)

A pókhálós családi fát.

Oly tarka, mint a délibáb!

A gyökere egy vén csavargó:

Az ágostai hétmagyartól

Magzott nevetlen ivadék.

Sátor alól sátorra járva

Tengette kobozán az árva

Vitézek-csúfja életét,

Nótázva népe végzetét.

Nem fényesebb az asszonyág sem,

Nem kényesek az ôsanyák sem:

Egy kis cseléd az ükanyám.

Nótázó ajka friss fuvalmát

-- Ahogy ôrlette kicsi malmát

Úr kenyerének úr-tanyán --

Püspökök lesték hajdanán.

Bizony a vér se szín turáni:

Kerülközött egy-egy Gvadányi,

Pázmány nemébôl németek,

Egy Zrínyi is, ki hôsi horvát

Rögön emelte daca tornyát,

Volt rác is, tót is, egy sereg,

Mint ama Petrovics-gyerek.

Volt közte hôs, volt áruló is,

Akadt egy-két cigány zsidó is,

Börtönt is ült nem egy üköm.

Nyugtalan nép! ki tehet róla!

Enyéim, s Isten a tudója:

E sokgöcsörtû dús tövön

Bútt napvilágra csepp gyököm.

S ha tudakolnád nagyapámat,

Ki megnyitotta szóra számat,

S ha kérdeznéd apámuram:

Amaz Mihály, a nagy Merengô,

A sasok útját túlkerengô,

S az apám János, színarany,

A pecsétgyûrûm tôle van.

Ím a családom, ím a vérem.

Szavam elállja a szemérem,

Hogy így kiadtam mindenem,

De mindent rajtuk át öleltem,

Lelkükbôl lelkezett a lelkem,

És Istenük az Istenem.

Más ôsömet nem ismerem.

(1939. december)


Fázó csillag
Fázó csillag	Gyôzöd-e még (1945)
Halovány csillagok zizegnek az Oltban,

Már jeleket látok a napban, a holdban.

Nagy hegyek árnyában hosszú fenyô-ujjal:

Mutogatva-formán a magasba nyúlnak.

Emelkedô ujjad látom Uram immár,

Nincsen nyugodalmam régi sátraimnál.

Ne is legyen egyhamar ezen a világon:

A setétség órájában virrasztani vágyom.

Még tokba-nyugosztott kíméletes karddal

De hétszer zörgött már ajtómon az Angyal.

Hétszer hasított már szívembe a végzet:

Akarom is alázattal Uram az egészet.

Haszontalan úgyis hunyogatni pillám,

Mikor a határban gyújtogat a villám,

Minden este vérbe zuhan teteme a napnak,

S a jövendôk várásától népek elapadnak.

Hogyne sírnék-rínék, ha akarom, ha nem,

Hogyne zökkenne meg ajkamon az amen,

Mikor álmomból is virrasztani rínak,

Akiknek a magaménál jobban ver a kínjuk.

Virrasszak is Uram, addig legyek éber,

Míg lehetek gyertya még a nagy feketében.

Csorduló cseppjeim ameddig leküzdöm,

Lángomnál míg hosszabb nem lesz keseredô füstöm.

Jót nekem Uram már oly sokat osztottál,

Kôsziklából forrást annyit fakasztottál:

Többet a jövôtôl nem akarok várni:

Elfogadom kezedbôl, hadd jöjjön akármi.

Ha hideg jön, nem baj; ha fagy is jön, hagyján,

Csak a rossz kanócnak égnivalót adjál.

Ha kormosan, ha reszketôn, de csak világoljak,

Mint a pici fázó csillag köve közt az Oltnak.

(1941. július)


Vízözön elôtt
Vízözön elôtt	Gyôzöd-e még (1945)
Hullámzó hegyeken

Elküldöm kóborolni lelkemet.

Szabad, játékos hadd legyen

Egy percre még, --

Szállanék, szállanék,

Mielôtt a sötétség eltemet.

Már zúg a vízözön,

De én még nem akarom hallani.

Az oktalan erôkkel nincs közöm.

Törvényt teszek

Magamra: míg leszek,

A Szentséget akarom dallani.

Hallgató hegyeket,

A kakukkfû szemérmes illatát,

Kicsorduló szirmok megett

A méhikét.

Hadd hívom égre még

A béke betlehemi csillagát.

A Játék és a Csend

Utolsó hitvallója hadd legyek.

Hadd lássa Isten odafent:

Mikor a föld

A Nagy Hazug elôtt

Feküdt is el: az illat élt és álltak a hegyek.

Ragyogja még fejük

Az alkony szivárványos sugarát.

Hozzád imádkozom velük:

Uram, ha tán

A vízözön után

Fölemelhetné fejét Ararát!

(1941. augusztus)


Egy fiatal német katonához
Egy fiatal német katonához	Gyôzöd-e még (1945)
Almaképû kis német katona,

Olyan fiatal, szinte még gyerek.

Mögötte a vasúti kocsira

Szerelt sötétlô páncélszekerek.

A pihegô vagónnak nekidôl,

Talpáig harcias zöldbe szorítva

És rám mosolyog; kék szemeibôl

A fiatalság meleg hajnalpírja

Nevet és a szívemet elszorítja.

Háta mögött a tömött kocsiról

Kurjogató legény harmonikáz.

Lelkem elôtt az édes-zöld Tirol,...

Havasi lejtôk, szénasuhogás...

Vasárnap-est a völgyi csepp falun,

(Utolsó nyár elköltözô anyámmal)

A fôtérrôl, százados hárs alul

Idecsattog -- a fiatalság járja --

A talpverôs tánc hetyke muzsikája.

Nézem a fiút, belemélyedek

Mélykék szemének pihenô tavába.

Kedves fiú, lásd, ez való neked,

A tánc, az ének, az otthon világa,

Ma még a játék és a szerelem,

Holnap a munka izzó férfi-napja,

A könyv, a gép, a kutató-terem:

Apáid hívnak, szellemáldozatra.

Ki az, ki veled ôket elhagyatja?

Mi az az irtó, siketvak erô,

Ami elkapott, szép felebarát,

Hogy nem hallod, csizmás menetelô,

A Kantok és a Schillerek szavát,

A Két Kôtáblát a világ felett,

Csak az egyetlen iszonyú Szirénát,

Mely kiszúrt szemû farkasként terel

A meggázolt Európa tetemén át.

Fölötted dögsasok, lépted nyomán hiénák.

Nem érzed-e szegény arcod körül,

Boldogtalan, a dermesztô szelet,

Amely a föld fojtott ereibôl

Kúszik feléd sárgán: a gyûlölet.

A szabadság elfúlt párája ez,

Mely arcod körül méreggé fagyott.

Ó, látom és a szívem dermedez:

A jeges égre hulla csillagok

Írják a szörnyû ultimátumot.

Már mozdul is a jóllakott vonat.

Tompán zördülnek a fekete tankok.

Te mégy, hogy eltörj új országokat, --

Mégy, mégy és én már hallom a harangot:

Ítéletet kongat iszonyú nyelve,

A sírásó a pitvarban kopog.

Indultok az öngyilkos gyôzelemre,

És én siratlak, szép ártatlanok.

A Kôtáblák mozdíthatatlanok.

(1941. július)


Groteszk
Groteszk	Gyôzöd-e még (1945)

Farkas-barkas jaj de szép!

(Ha nincs különb nála!)

Nyulam-bulam jaj de rút!

(Ha fáj fogad rája.)

   Kilenc ördög marakodik

   A fekete szérûn,

   Veri, vágja, öli egymást,

   Potyogtatja a miegymást

   Lucsok-esô-sûrûn.

Kukorica körömfalat,

Ha üres a bendô,

Mikor száraz a gége,

Langy víz is kelendô.

   Kilenc bika bolhászkodik,

   Kérôdzene békén:

   Kilenc kuvasz kapaszkodik,

   Kilenc kullancs ragaszkodik

   Furkós farkuk végén.

Megkukult a szabadság,

Leesett a fárul.

Sógoréknál disznót ölnek,

Kéredzkedj be náluk.

   Kilenc majom röhög rajtam,

   Mikor verset írok,

   Házibolond vagyok nálok,

   Találd ki, most mit csinálok,

   Nevetek vagy sírok?

(1941. július)


,,Kraft durch Freude''
,,Kraft durch Freude''	Gyôzöd-e még (1945)
Szól a tölcséren a menetelô.

Szûk mélyébôl az óriási busznak

Jelvényes mellel a napfényre kúsznak.

Virít a zászló hátul és elôl.

Mennek, sorban, a rendelt hely felé.

A jól kiosztott kocsmaasztaloknál

Kentes kenyérkék közt vígan buzog már

A söröskancsó és az almalé.

Nótáznak, esznek, tárgyalják mohón:

Hol jártak eddig, még ma meddig érnek?

És ki-kihallom néha suttogón

Üdvös nevét a végzetes Vezérnek,

Ki a falon függ, barnán, izgatón.

(Faust sír szívemben és a rheimsi Dóm.)

(Feldberg, 1939. augusztus)


Felhôk háromfelôl
Felhôk háromfelôl	Gyôzöd-e még (1945)

Felhôk, háromfelôl

Elfekszik az eget.

Ólomfalak megett

Föl-fölbukik a nap,

Már-már erôre kap,

Meg újra visszadôl.

Hová lett aranya?

Hová a melege?

A szép aranyteke

Lapos lett és sovány,

Átlátszó halovány,

Mint egy beteg anya.

Borzong és didereg

Mind ami tôle él:

Ágon a falevél,

Száron a sok virág:

Oly zöldek és lilák

Mint éh koldusgyerek.

A pôre lombokon

Gazdátlan szél fut át.

Vinnyognak a kutyák,

S a korhadt cser tövén

Egy fáradt ösztövér

Hangyácska haldokol.

A páncél hegyeken

Új tábor ront elô:

Káromló, bömbölô

Tüzes felhô-stukák.

Megadta már magát

A világegyetem!

Fogy már a levegô

Az omló ég alatt.

De a vak boltozat

Szûrôjén átszorong

Egy csöpp ezüstke pont,

Egy pont, egy tiszta pont.

Egy pont, mely egyre nô!

(1941. augusztus)


Egy fenyôfa tetején hintázó rigóhoz
Egy fenyôfa tetején hintázó rigóhoz	Gyôzöd-e még (1945)

Könnyû rigó,

Fenyôfa keresztje hegyén,

Úgy-e de jó,

(Mi tudjuk csak, te meg én!)

Szél csókján ide-oda lengve,

Fönn, fönn, ahol ne hallja senki,

Belehintázni, belecsicseregni

A végtelenbe!

Fád odalenn

Fûrészli talán már fekete kan.

Túl a hegyen

Gyürkôzik a szél alattomosan.

Döntô fejszét is amott neki fennek:

Így vagy amúgy, ránk döntik a házunk.

De mi ne bánjuk, mi csak furulyázzunk

Az Úristennek!

Regulánk ez, énekeseknek,

Kikkel az Isten kontraktust kötött:

Hogy amikor majd eltöretnek

A világbíró ördögök,

Az embertelen egykori tájon

A dallam, a dallam mécse derengjen,

Hogy a sivatag-csendben

Az Angyal idetaláljon.

(1942. július)


Ázott kövön
Ázott kövön	Gyôzöd-e még (1945)
Feketén gubbasztok a Fekete Rézen,

Villámjárta fenyôk feketéjét nézem.

Szemfedô nagy szürke ködtenger alattam,

Köztem meg azok közt, amiket elhagytam.

Rideg betonarcát felhôfedezékkel

Tornyolja elôlem a közönyös ég el.

Egyetlen egyedül mind a két világon,

Ázott kövön üldögélek

S emberségem savanyú zaboláját rágom.

Mint véres homokján a meztelen matróz,

Kit a szél játéka sodort ki a parthoz,

Amikor a tenger befalta hajóját,

Rágja tehetetlen utolsó bagóját,

Marcangolja vérzô, sómarta fogakkal,

Kiköpi végül is egy rekedt szitokkal:

Rágogatom én is keserû bagómat,

Idetolom, odalököm,

Köpném is szemébe a mostanvalónak.

Köpnék, káromkodnék, -- de hogyan csináljam?

Átokra, szitokra sose állt a szájam.

Se ráncosodóban, se legénykoromban

Soha még levôre nemet én nem mondtam.

Kehely ha nyújtatott, -- ha üröm, ha óbor

Részemet megittam az emberi jóból.

S most, mikor a végsô álorca leoldott,

S tizenkettôt üt az óra:

Most a legutólján mondjam fel a zsoldot?

Úgy bizony, én lelkem, nincs még ki a napszám!

Rozsdát kap odalenn az elárvult szerszám.

Nem ülhetsz itt estig, csak le kell már menni,

A zsivány ködökön erôszakot venni.

Egy jótét lélek sincs ott lenn a barázdán,

A vettetett magot föleszi a Sátán.

Ki látja el érted az Úristen dolgát?

Vedd elô a kaszakövet:

Jószántodból szegôdtél, jókedvvel szolgálj!

(1942. július)


Gyôzöd-e még?
Gyôzöd-e még?	Gyôzöd-e még (1945)
Cudar felhôk gomolyognak,

Elkormozzák az eget.

Jeges esô fenyeget.

Esztendeim komolyodnak.

Komolyodnak, feketednek,

Fogy a piros, fogy a kék,

Öreg legény, van-e még

Olajod a kerekeknek?

Gyôzöd-e még ezt a beste,

Ördöghasból kivágott

Haramia világot

Megáldani minden este!

Meddig gyôzöd egymagadban:

Emberesre mosdani

Képedet a mostani

Szennyektôl a csepp patakban,

Az imádság patakában!

Az sem a szép régi már:

Zavaros is, el-eláll,

(Dögöt görget mostanában).

Meddig gyôzöd türelemmel

Az Úristen türelmét?

Futja-e még kis elméd,

Hogy az ember mégis ember!

Hinnél-e a Hitetônek?

Avagy állod: az a jó,

Amit az Isten kiró

Akkordmunkát az idônek?

Érted-e még, hogy nem érted

Ami nem is értelem, --

De ami van idelenn,

Mégsincs másért, csak teérted!

(1942. augusztus)


Éjszaka 1943-ban
Éjszaka 1943-ban	Gyôzöd-e még (1945)
Jól eltömött redôny mögött

Hársfalevelet fôzök.

A föld felett griffmadarak,

Halállal viselôsök.

A klinikán sírnak a gyerekek,

A sírokban nyögnek az ôsök.

A holtaknak jó már odalent:

Éltek, ameddig gyôzték,

A csontokkal a gondokat is

Szépen elszemfedôzték.

Könnyû teher a hazai rög,

Nehéz a felelôsség!

Könnyû a gyerekeknek is:

Még ôk fejére nônek

S elszaggathatják tôreit

A nagy Emberevônek,

És írhatnak törvényeket

Istenesebb idônek.

De mit tegyen a férfiú,

Kinek törvénye: tenni,

Ki prófétálni küldetett,

És nem hallgatja senki,

És két halál feni rá fogát,

A kinti és a benti!

Kívül az ordas légiók,

Az emberhús-veszítôk.

Benn a megôrült háza-nép,

A Krisztust újrafeszítôk.

Cseppenkint vérezteti el

A százgyökérû szív ôt.

Mit tegyek? Némán kavarom

Az elszûrt hársfalombot.

Kéken illannak ég felé

A gôzök és a gondok.

Kik végig-forrón fogynak el,

Bölcsek-e vagy bolondok?

(1943. március)


Beszélgetés
Beszélgetés	Gyôzöd-e még (1945)
Csodálkozol, te értô jó barát,

Hogy a rádiót nem hallgatom?

Nincs érkezésem: fontosabbakat

Sürget hites szolgálatom.

De hát a hírek! Élet vagy halál

Függ azon, amiket beszél.

Az sem érdekel?

                -- Úgy tanultam,

Hogy örökké senki sem él.

De hiszen még írnál, örülnél,

Még gyújt az ég, még fût a föld!

-- Akkor küldi el a Pallér a munkást,

Mikor a napszáma kitölt.

Tud a halálnál rosszabbakat is:

Gyalázatot, gyötrelmeket,

Ördögi agy!

            -- Ki az, ki termetéhez

Egy hüvelyknyit hozzátehet?

Egy szóval: minden jól van, és örüljünk

Hogy ím még ma is élhetünk?

-- Igen, igen, -- csak azokat ne bántsák,

Akiket szeretünk!

(1943. február)


Pilóta
Pilóta	Gyôzöd-e még (1945)
Könyv a kezemben, himnuszok.

A dombon valami zuhog,

Valami döng, valami kattog:

Géppuskák jégesôje pattog.

Katonák lônek odatúl,

Halál-elôgyakorlatul.

Újoncok! -- mondom csöndesen,

S a tollat, a tollat felveszem.

Vetem magam, boldog pilóta,

Belôhetetlen régióba.

Szemem szögezem odatúl,

Halál-elôgyakorlatul.

(1943. július)


Kiáltás a pusztába
Kiáltás a pusztába	Gyôzöd-e még (1945)
Róma elsô bombázásának hírére

Isten, ki a világ felett

Nem-rezgô karral emeled

A Rend virrasztó vesszejét:

Legyen úgy, amint rendeléd.

De vajjon híreddel van-é,

Hogy zuhannak a Bál elé

Kiket Igéd felszoptatott,

A népek, vért-itt állatok?

Nézd Uram: disznókkal etet

Megváltott embertesteket

És mindent ami kegyelem,

A tékozló Történelem!

Tudom, nincs ez se Nélküled,

Tudom, hogy áll a Feszület,

Amíg vonaglik és üvölt

Az embervér-gyalázta föld.

Tudom, hogy nincsen messze már

A szabadító napsugár,

És a bûnbánó tengeren

A szép szivárvány megjelen.

De mi lesz Uram reggelig,

Ha addig szertenégyelik

A legutolsó csecsszopót

A heródesi vérkopók?

Úgy-e Uram csak titkolod:

Van egy dajka Egyiptomod,

Ahol jóságod rejteget

Egy betlehemi Gyermeket,

Kin nem fogott a gyûlölet,

Ki tejet szopott vér helyett,

Ki a pusztából kél elô!

Kiálts immár Keresztelô!


Köszönjük meg a mái kenyerünket
Köszönjük meg a mái kenyerünket	Gyôzöd-e még (1945)
Parancsot vettek az ôrangyalok:

Hagyják el ezt a sápadt csillagot,

Mely föl sem tudja inni már a vért,

S az ítéletre hétszer is megért.

Bocsássuk le szépen a függönyünket;

Köszönjük meg a mái kenyerünket.

Adtál egy meg nem érdemelt napot:

Engedj, Uram, ne rosszabb holnapot.

Lélegzetet a lelkiismeretnek.

Szeresd azokat, akik nem szeretnek.

(1943. július)


Messze nézzen, aki élni akar
Messze nézzen, aki élni akar	Gyôzöd-e még (1945)
Nyüzsgô, visongó csöpp sereg,

Hároméves kis-emberek.

Táncol a vízen a friss evezô,

Hintázva hív a kék hullámmezô.

Hozom, hozom a csónakot!

-- Felejtsük el a tegnapot!

Temessük el magunk megett

A véres bombaszônyeget,

Amely alól elônyüzsögtetek,

Szegény kis bódult fölöslegesek,

Amely alatt ott hagytatok

Apát, anyát, a tegnapot.

Felejtsük el, s vele a mát,

A szegény eszelôs hazát.

Messze, maradjon el a becstelen,

Az ordíttató, ôrjítô jelen,

Minden, amit megátkozott

Fejünk megeste ránk hozott.

Felejtsük el, felejtsük el!

Csak émelyt okoz a közel,

Gyomrot kever, kétségbeesést kavar,

Messze nézzen aki élni akar!

Nem holnap, nem holnapután:

Szálljunk a szálló nap után.

A mélyre menjünk, mosdani,

Ahol nincs ember, mostani,

S kéklô ég alatt, kéklô víz felett

Csak a nemes sirályok lengenek,

S a napsütésben hallgatag

Sütkéreznek a bölcs halak.

Jóságos, csendes, tiszta nép,

Még önfajtájának se vét...

Lám, ilyen bolondokat álmodom,

Ülvén a villás evezôpadon

S forgatván a lapátokat,

Mint egy leláncolt gályarab.

Ki álmatlan láztól nehéz

Piros szemével messze néz

S már-már hiszi, hogy el fog jönni még

Egy emberhez hasonló nemzedék

És megadatik látnia,

Hogy eldöglik a bestia.

Hogy lesznek újra emberek,

Igazak, mint a kisgyerek

És jobbak és bölcsebbek nálatok,

Ti fák, füvek és lelkes állatok,

És szépek, mint az egykori

Ember emberek fiai.

(Balatonzamárdi, 1944. augusztus)


Fecskét látok
Fecskét látok	Gyôzöd-e még (1945)
Fecskét látok,

Szeplôt hányok.

Magasan, feketén, nesztelen,

Fecske suhan a meztelen

Csatamarta mezôn.

Magasan, feketén, nesztelen,

Valószínûtlenül elôkelôn.

De régen, de régen, de régen

Láttam fecskét az égen!

Egy esztendeje már,

Egy világéve, hogy nem járt felém

Ez a meghitt madár.

Egy világéve merre járhatott,

Milyen szörnyûségeket láthatott

Keleten, délen, északon,

Hogy visszatért és itt akar hazát

E temetôi tájakon!

Talán nem is jött vissza másért,

Úgy hozta el csak tisztesség okáért

Ünnepi fekete mezét:

Megérezte, mi folyik nálunk:

Egy hétországra szóló temetés.

Vagy tán most is a régi hozza

Gémberedett földünkre vissza:

Az örök tavasz-sejtelem?

Valamit lát a magasságból,

Ami nem látszik idelenn?

Talán lesz itt valami, -- valami,

Amit nem lehet füllel hallani,

Mozdulás, foganás, jövô...

Fészekrakásra új eresz,

Új maggal új vetô!

Akarom hinni ami képtelen:

Ha elrohadt a szép jelen,

Rothadtan ád kalászt a mag.

Fecskeköszöntô gyerekekkel

Gyereknek érzem magamat.

,,Fecskét látok, szeplôt hányok'' --

Ti holnapi gyerekek, lányok,

Hányjuk a szeplôt sebesen,

Ne maradjon a makulának

Ifjú szívünkön nyoma sem!

Csak a napfény, csak ami égi,

Csak az maradjon bennünk régi,

A többi minden új legyen!

Akarok hinni. Felhajítom

A levegôbe süvegem.

(1945. március)


Borvízforrás
Borvízforrás	Gyôzöd-e még (1945)

Borvízforrás csörög a lábaimnál,

A déli szél fenyôfabojtot himbál.

Körülöttem a dús csíki hegyek

Hullámozzák felém az Isten képét.

Uram, én Uram, ennyi szépért

Méltó hálaszót hol vegyek?

Amarra túl hörög az ágyú:

Kenyérre és virágra vágyó

Emberek vonaglanak ott.

Irtják, irtják az Isten képét!

Életemért, a máig épért,

Hol vegyek áldó dallamot?

Zizegj, fürtös füvecske szála,

Ne gondoljatok a halálra,

Folyjatok, áldott kútfejek.

Kérlek szépen, réti virágok,

Az embereknek megbocsátanátok:

Nem tudják mit cselekszenek!

(1941. július)


A Hargitán
A Hargitán	Gyôzöd-e még (1945)

Bolyongok a Hargita gerincén.

Köröttem az élet megint szép.

Nevet rám a zöld hegykoszorú,

Alszik bennem ami szomorú.

Állok, mint az Isten fenyôje,

Nem gondolok múltra, jövôre.

Elcsituló kisgyerek szívemmel

Békességet kötök a jelennel.

Fejem fölött sasmadár kerengél.

Te madár, ha értem lejönnél!

Megtanítnál szárnyat bontani!

Most kellene ament mondani.

(1941. július)


Az Oltárkô alatt
Az Oltárkô alatt	Gyôzöd-e még (1945)

Mert forrást adtál s patakot,

Áldom Uram neved.

De hogy földrázó haragod,

Még az is csupa szépet szaggatott

A sziklából: hogyan dicsérjelek!

Mert enciánt intesz elô

És szamócát a kôbül,

Imádlak alkotó Erô.

De szebben áld a szálfenyô,

Mely a sziklák fejére nô

És az egekbe épül.

Letérdelek hallgatagon

Az Oltár lépcsején,

S mint szemérmes szélfuvalom,

Esenkedik fel sóhajom:

Ha legalább olyan nagyon,

Mint egy kis szúrós szürke gyom,

De ide illeném!

(1941. július)


A Fekete Rez
A Fekete Rez	Gyôzöd-e még (1945)

Az izzadt völgyön végigköpi kormát

A Kígyó feje: a vasúti mozdony:

Nincs menekülni más, csak fölfelé.

A Fekete Rez hívón hajtogatja

Borókapártás homlokát felénk,

A fenti szél bizalmasan köszönt,

Gyerünk -- jobb odafönt!

Egyet iramodom, --

Már elmaradt a vonat és a völgy,

Kettéreccsent a görbe gond igája:

A hegy tövén úgy ráztuk el magunktól,

Mint a kalapot, a nehéz köpenyt.

Hadd verjen a nap, vesszôzzön a szél!

Meztelen arccal, meztelen karokkal,

S meztelen szívvel: ne vigyük magunkkal

Csak ami odaillik mindenestül,

Ahol a szeplôtelen illatok

S ahol az Isten földi melle dombja

Lélegzését tapinthatod.

Még egy kapaszkodás, --

Úgy nézem már a lenti kisvilágot,

Hogy minden ráncát elmosta a fény,

Betölti mind a gáncsos gödröket,

S a nyomorék púpokat elsimítja.

Oly frissen fekszik el a völgy alattunk,

Oly kimosdottan és lepletlenül,

Mint fürdetés után a kisgyerek,

Akire még nem húzták rá az inget.

Amint a szürcsölô tekintet

Lassan egyenkint végigsímogat

Dombokat, erdôt, irtást és mezôt,

Körülem halkan zsörtölôdni kezd

A lelkemet csiklandó napsugár:

,,Böstörködô, látod-e már,

Milyen a világ? Mit tud az Úristen!

Kezded-e már gyanítani,

Te kurtalátó: mi az, ami van?

Érzed-e már, hogy vesszôt érdemelsz?''

Tovább, följebb! Érzem, amint emelsz,

Sarkaló szellô, szöktetô magasság.

Olyan könnyûnek érzem most magam,

Mintha nem is én lennék, aki még

Egy kis órája odalent lihegtem

A jármos ökrök botlós útjain.

ÉN -- ez az én, ez olyan fiatal,

Rugós és magabiztos és erôs:

Éppen csak hogy még kezdi bontogatni

A fényre duzzadó érzékeit.

Én, én, én, -- Istenem, csak most tudom,

Hogy nekem áll még az egész világ,

Úgy vár, oly türelmetlen-boldogan,

Mint kiskoromban én a végtelen

Éjszaka után azt a pici csíkot,

Amely a zsalugáter sárga résén

Füttyentett be és felcibált az ágyról,

Mert itt az új nap, lehet újra már

Játszani -- tenni!

Fölértünk. Leülünk pihenni.

Célnál vagyunk. Nincsen tovább.

Hanyattvetem magam és elmerülök

A körülöttem eltengeredô

Csodavilágba. Kerek és szabályos

És beláthatatlan és izgató.

Körül a dombok, völgyek, újra dombok,

Hátrább magas hegyek vonulnak még tovább,

Még-még magasabbak, a legutolsók

Elsimulnak a párába veszô

Felhô-Alpesek láncai közé.

Mögöttük már csak sejteni tudom.

Felhôknél is átlátszóbb rétegek

Még tornyosabb lépcsôit, és azontúl

A láthatatlan légoltárokat.

És ami még az oltárok fölött:

                              A végtelenség!

A végtelenség, kék és mozdulatlan,

Szeplôtlen, problémátlan és egyetlen!

Itt jó nekünk nagyon, itt, itt maradjunk!

Itt építsünk magunknak hajlokot.

Innen elmenni is csak annyi lesz majd,

Mint mikor aki napvédôüveggel

Járt a világban, leesik szemérôl

Az üvegfátyol és minden marad

Az, ami volt,

És mégis más, nagyon-nagyon-nagyon más, --

És mint az újszülött a vánkoson,

Csak felsikolt.

(1941. szeptember)


A Csíki Székházban
A Csíki Székházban	Gyôzöd-e még (1945)
A Csíki Székház ambitusán

Fecskefióka csicsereg.

Vagy újszülött pici gyerek?

Három órakor éjszaka

(Hála legyen a jó Istennek!)

Megszületett a kisbaba.

    Túl a vajúdó városon

    Nyirkosan, kövéren oson

    Az olaj fekete vonata.

A Csíki Székház ambitusán

Fehérkötényes ápolókisasszony

Mossa szemeit, hogy tovább virrasszon

S rámosolyog kis pólyásaira.

Még ma (ha Isten úgy akarja!)

Megérkezik a második baba.

    Túl a remegô havason

    Tovadübörög alattomosan

    Az ágyúk fekete vonata.

A Csíki Székház emeletén

Barázdás doktor mos kezet.

Halálos harcból érkezett,

De bárha ég, föld összeomlana,

Istennek hála, moshatja kezét:

Életben kisded és anya.

    Keresztül földeken és testeken

    Némán kúszik végtelen síneken

    A halál fekete-vonata.

A szomszédban, a Csíki Szûz elôtt

Most csengetyûz egy kicsi gyermek

A fölemelkedô Kehelynek.

A szentély kitérdelt kockáira

Most borulnak a mellverô barátok

S a Szürke Nôvérek piciny kara.

    Most veri neki az esett világnak

    A vak Sátán kisiklott vonatát.

    ,,Uram, ha csak egy szóval mondanád!''

(1941.július)


A Maros forrása mellôl
A Maros forrása mellôl	Gyôzöd-e még (1945)
Szegedi barátaimmal

Szürcsömnyi forrás! Milyen különös:

Egy szökkenet, s már patak lesz belôle,

Aztán folyó, aranyhíres Maros,

És Tisza anyánk lesz a temetôje.

Ha a csillanó kavicsok fölött

Eleresztenék egy papírhajócskát,

Hány kandi hallal, hány csupasz gyerek

Apró kezével játszana fogócskát!

Ha el nem akad szúrós köveken,

Sellôk száján ha rongyokra se mállik,

Eléri tán az áldott földeket

És ellebeg az otthonos Tiszáig.

Hátha egy könnyet ejtenék belé,

(Ha szülejére gondol, ilyen téved

Szemébe annak, aki messze jár)

Elérné vajjon a tápai révet?

Bolondos játék! Ha oda is ér,

Arrafelé játszani rá nem érnek!

Könnyet meg, -- csepp vizet a sok közé?

Ej, egy szerényke sóhajtással érd meg!

Hátha a kedves hargitai szél

Ölébe kapja s elhordja odáig,

Ahol pirul már a zöldpaprika

És ahol most a Tisza is virágzik.

Vagy nem is játék? Bölcsôdet anyád

Nem ott ringatta, nem ô-vel tanított

Kenyeret kérni, -- mi után esengsz?

Bolondos szíved minek szomorítod?

Mit tudom én, hogy mit is akarok:

Úgy kapnám el a percet, hogy marasszam,

És mégis fel-felütöm a fejem

És hazafelé nézegetek lassan.

Alkonyatkor a gyergyói egen

Felhôkbôl a Dóm kettôs tornya épül,

És hallom a Tiszát. Mit tudom én,

Talán, hogy ittam a Tisza vizébül.

(1941. augusztus)


Reggel a szállason
Reggel a szállason	Gyôzöd-e még (1945)

Tejszín párában úszik Kelet,

Most kél a nap a Hagymás felett.

Ide melegít a nyirkos aljig.

Innen is, onnan is kolompszó hallik,

Meleg kolomp, tehénke-szó.

Ébren lenni de jó, de jó!

Csúnya füstben a domb alatt

Kapaszkodó tehervonat,

Az oldala kormos, a tengelye sáros,

Sürgeti, húzza a messzi város,

Nyögeti, nyúzza a kaptató.

Helyben maradni de jó, de jó!

Ébrednek a házak, az emberek,

Csirke csipog és kisgyerek.

Valahol szisszen egy kaszán a fentô.

Amott az úton egy piros kendô.

Indul az ökör, a robotoló.

Felülrôl nézni de jó, de jó!

Jönni látok egy kisfiút:

Boér Sándorka kint aludt

A szálláson a bocinál,

Most tejbe-laskával kínál.

Jó étel ez, nekünk való.

Embernek lenni de jó, de jó!

(1941. augusztus)


Székely pap
Székely pap	Gyôzöd-e még (1945)
Az arca ráncos, mint a csíki dombok.

A szeme, mint az erdôn az eperszem:

Melegít is és mosolyog is ejszen,

Ha a levelek hûsébôl kibontod,

De a homloka verejtékben ázik,

Mert harisnyásan, mint a többi székely,

A kurta nyárban ô is arat, csépel,

Szénát csinál látástól vakulásig.

Századok óta kullog fenekedve

Faluja körül a farkas, a medve,

De pásztor virraszt a plébánián:

Bástyaövezte kicsi templomának

Báránya közt még nem esett hiány,

Hála legyen a csíki Máriának!

(1941. augusztus)


Valaki a hegyen kiált
Valaki a hegyen kiált	Gyôzöd-e még (1945)
Valaki a hegyen kiált.

Vajjon ki lehet, mit akarhat?

Kaszáló székely a fiát?

Lányra legényke kurjogat?

Vagy egy fiú kajtatja váltig

Az elkalézolt pár lovat?

A hang most másodszor kiált

S a sziklafalon odaáltal

Dagadtra veri homlokát.

Hányat kell még kiáltani?

Meghallja-e, akinek szólna:

Lovak, lány, gyermek -- valaki?

A hang most harmadszor kiált,

Végigzarándokol a völgyön

És végsôt sóhajt ideát.

Javuljatok meg istenek,

Hogy minden emberi kiáltás,

Akit keres, találja meg.

(1942. augusztus)


Lajtorjás szekér
Lajtorjás szekér	Gyôzöd-e még (1945)
Csíkszenttamási lajtorjás szekéren

Az országúton lassan zörgölôdtünk.

Ránkjárt az este, zúgott a Geréces,

És az Egyeskô silbakolt elôttünk.

Ketten ültük a deszkaszál-bakot.

,,Mikor érünk be?'' -- kérdeztem. A gazda

Elôbb egy nagyot-nagyot hallgatott.

Aztán felelt:

,,Majd amikor az Úristen akarja.''

Elnémult és szívemre ült az este.

Szénaillat közt halódtak a rétek.

Szemem az elveszô utat kereste,

De nem találta, csak az egy sötétet.

A felelôtlen szél is ellohadt

A hangtalanul lebbenô sóhajra,

Mely elhagyta gazdátlan ajkamat:

,,Hová megyünk?''

,,Majd ahová az Úristen akarja,'' --

Ezt zsolozsmázta valami fülembe;

Nem is tudom, a gazda szólt-e újra,

Sóhajomnak ez éj-elôtti csendben,

Ha füllel nem, tán szívével tanúja,

Vagy enszívembôl hajtott gyökeret,

Honnan a sóhaj sajgó réti sarja:

,,Hová megyünk, gazdátlan szekerek,

Mi emberek?''

Majd ahová az Úristen akarja?

Emberek, emberiség, útjavesztett

Gazdátlan szekér, merre visz a rúdad?

Elfordulnak az útféli keresztek,

És ingoványba sirülnek az útak,

Forgáccsá pattannak a kerekek,

Ördögmarokban jár a tengely sarka.

Jaj szentek, anyák, apró gyerekek,

Sivalkodjatok, --

Hátha mégsem az Úristen akarja!

(1942. július)


Az Egyeskô
Az Egyeskô	Gyôzöd-e még (1945)
A Hagymás üzen az Öcsémnek,

Az Öcsém felel a Hagymásnak.

Mit üzenhetnek egymásnak?

Közepettük a négyágú

Kôkoronával ékes fô:

Egyedül áll az Egyeskô.

A Hagymást utak ölelik,

Az Öcsémhez ösvényke fut.

Az Egyeskôre nincsen út.

A Hagymás Gyergyóra könyököl,

Az Öcsém Csíkországba néz.

Az Egyeskô csak az égbe föl.

A Hagymás szénáért könyörög,

Az Öcsém az emberekért.

Az Egyeskô semmit se kér.

A Hagymás könyörög: Légy velem!

Az Öcsém biztat: Kegyelem.

Az Egyeskô semmit se mond:

Feje körül az Úr Lelke borong.

(1942. augusztus)


Lelki beszélgetés a fenyôfákkal
Lelki beszélgetés a fenyôfákkal	Gyôzöd-e még (1945)

Ti zöldpalástú fenyvek, ti erdôk papjai,

Templomotokba jöttem vallani,

Amire harminc éve, hogy egyre készülôdök:

Nincsen nálam ôszintébb tisztelôtök.

Nincs ami lelkemet tisztábban intené

Nyílegyenesen föl, csak fölfelé,

Mint az az egyre zengôbb három-négy-ötös akkord,

Mellyel ti egyre följebb tornyosodtok.

Állotok egyedül, mindegyik egymaga:

Köröskörül a párzó éjszaka,

S a sürge népû nappal, mely izzad és viháncol, --

Ti nem vesztek tudomást a világról.

Mint régi oszlopos szent, ki mit se kér, se vár,

Tinektek nem kell csak a napsugár,

Az esô meg a szél, amit a biztos ég küld.

Vagytok, ember és föld kegyelme nélkül.

Honnan van bennetek ez a szent nyugalom,

Ez az örökzöld bizalom,

Hogy így zöldelltek ingyen, télen-nyáron, betöltvén,

Amelyre küldtek, a fenyôi törvényt?

Ki annyit tékozolt a semmi emberért,

Egyszer talán hozzátok is beszélt.

Tán még a Hatodik Nap fel sem hasadt a földre,

És veletek már Igéjét közölte.

Tán láttatok és láttok valami látomást,

Valami ôs kinyilatkoztatást,

Amit a csillagok, amit az óceánok,

Mit emberrel közölni nem kívántok.

Amit én nem tudok, a titkot is, talán

Tudjátok régen s úgy néztek reám,

Mint -- szemmel simogatva, szakállukba nevetve --

Jóságos nagyapók csacsogó kisgyerekre.

(1943. július)


Egy borjú sír
Egy borjú sír	Gyôzöd-e még (1945)
A szomszédasszony udvarán

Egy borjú sír az anyja után.

Tegnap még itt volt, ma nincsen itt.

A boci sír és sejt valamit.

Hogy talán nem is látja már,

Elment az anyja, mint a nyár,

A gyenge tej, a zsenge fû

És minden ami gyönyörû,

Minden amit a szív szeret:

Nem szopik többet langy tejet;

Ha álmából fel-felpiheg,

Nem lesz már ott a jó meleg,

Amihez odadörzsöli

Busa fejét a kis boci,

Bôgölyt sem rezzent róla el

Virrasztó farkavégivel.

Nem tudja még, de sejti tán:

Másképp lesz minden ezután,

Égen, földön és udvaron:

Sovány sarjú, száraz alom,

Hosszú nap, kurta éjszaka,

Fejetlehúzó vasiga,

Görnyedt fej és görbült gerinc,

És munka, munka, munka mind,

Rabszolgasors, rabszolgalét,

S a végén bús kerek szemét

Behúzza vérpiros homály,

Érthetetlen, kábult halál.

Csak áll és néz boci-bután

És bôg az elment jók után.

(1943. augusztus)


A havason
A havason	Gyôzöd-e még (1945)
A havason, a havason

Leesett a hó.

Jeges-éles a levegô,

Harapni való.

Elapadt a hetes esô,

Felszakadt az ég.

A késkemény havasélen,

A haragos friss fehéren

Szürke lett a kék.

A havasról, a havasról

Szelet fúj a hó.

Hangja úgy ver át a völgyön,

Mint takarodó.

Valahol egy tompa döngés

Kél és ellapul.

Tán a fájó fül csapódik?

Mint amikor becsapódik

Egy nehéz kapu.

A havasra, a havasra

Fölbólintanak

Teli tôgyû tehenek és

Fickándó lovak.

Majd elnéznek mélabúsan

A kihûlt mezôn,

Nagy szemükben fájdalommal

Küzdölôdik még a lomha

Másnapi közöny.

Föl a hegyre, föl a hóra

Házunk szegletén

Ketten nézünk s egyet érzünk,

Egy fenyô meg én.

Ha elmúlik ez a nyár is,

S élnünk kell tovább,

Hadd maradjon ilyen élô,

Ilyen havasi fehérlô

Bennünk legalább.

(1941. szeptember)


Máriaszem
Máriaszem	Gyôzöd-e még (1945)
A sárgarigónak,

A mámorítónak,

A nyárnapi jónak

Add át a szíved.

Bölcs állati ésszel

Némán heveréssz el

A fûbe, s ha nézel,

Hát nézd az eget:

Ami onnan túlról

A titkos azúrból,

Onnan-hazulról

Integet, immár integet.

Oda ha ellát,

Már hunyd le a pillád

És mondj egy ament csöndesen.

Csokorba ha kötték,

Szirmai kék pöttyét

Így hunyja le önként

A Máriaszem.

(1941. július)


Rutafa
Rutafa	Gyôzöd-e még (1945)
Magas a rutafa,

Ága elágazik,

Még a tengeren is

Általhajladozik.

Rutafa, rutafa, Isten fája,

Igaz-e, hogy elágazol tenger tájra?

Virágzol-e vigaszt a tenger fájra,

Rutafa, rutafa, Isten fája!

Legyezed, öleled az árva embert,

Akit a fekete rontás megvert?

Ágazol-e, igézel-e áldást rája,

Áldott gyökér te, Isten fája?

Ágazz el, rutafa, ölelj el újra

Tengeren innenre, tengeren túlra.

Embernek ember orvosló párja:

Öleld ôket egybe, Isten fája!

(1941. július)


Sütkérezés a hangyával
Sütkérezés a hangyával	Gyôzöd-e még (1945)
Sütkérezik a picike hangya

Tán egy percig nincsen semmi gondja.

Rakományát maga mellé ejti,

Tán bogárka-voltát is felejti.

Sütkérezem illatos irtáson,

Nehéz fejem moha közé ásom,

Nehéz gondom a patakba ejtem,

Nehéz ember-voltom is felejtem.

Gondjaimat, sebes patak, vidd el

Messze innen görgô köveiddel,

Mosd el ôket kerek kövecsekké.

Így akarok maradni örökké.

(1941. augusztus)


Csonka fûszálak
Csonka fûszálak	Gyôzöd-e még (1945)

Járogatom a lekaszált rétet.

Fogadjatok engem közibétek,

Beszélgetni hozzátok hadd üljek,

Megcsonkított pici sajgó füvek.

Bizony mondom, szenvedô fûszálak,

Mái naptól tiközétek állok.

Kívánkozom olyan lenni, mint ti,

A Teremtô kis kedve szerinti.

Nem gondoltok sarlóra, kaszára,

Csak a napra, Isten harmatára;

Teljen, nôjön a csecsemô sarjú...

Egyebeket hordjon el a varjú!

(1941. augusztus)


Úrfelmutatás
Úrfelmutatás	Gyôzöd-e még (1945)
Még a lusta csillagok.

Fáradt fénye fenn sajog.

Alszanak az emberek,

Még a forrás sem csereg.

Nyújtózkodnak az utak.

Csak egy kakas kurjogat.

Hetyke kakas, jaj de friss

Fölkunéroz engem is.

Fölkapintom a fejem,

Nézem ezt a kék tejet,

Melyben a világ körül

Mesemódra elmerül.

Fönn a domb is ráncselyem,

Mint a pille a tejen.

De kihasadt a köcsög,

És a színtej szétföcsög.

Erre-arra elcsorog,

Hegyen-völgyön imbolyog.

Mígnem a kibökkenô

Csatarendû sok fenyô

Csipkezászlós ágai

Lándzsájával elveri.

Álmélkodva föltekintsz:

Rózsás már a hegygerinc.

Angyalbárány föllegek

Gyapja rajta föllebeg,

Az ég velük eltelik.

Csöpp legénykék terelik,

Szinte hallod hangjukat,

A kutyájuk rád ugat.

Aztán csend lesz, ima-csend,

Idelent és odafent.

Aztán egyszer valami

Hallhatatlant hallani.

A hegyek meghajlanak:

Homlokuk felett a nap,

Tûzaranyoltárkehely.

A természet térdepel,

S elkezdôdik a csodás

Hajnali Úrfelmutatás.

(1941. augusztus)


Csûrdöngölô
Csûrdöngölô	Gyôzöd-e még (1945)

Bokor alatt komázok a bogarakkal,

Bököd a nap tûlevelû sugarakkal.

Ciróka, maróka,

Csiklandoz a boróka.

Körülöttem, mint egy mese-fogadóban,

Szakadásig hegedül a tücsök-nóta.

Húzzad, füstös!

Veled fújom én is, öcskös.

Odamesszebb citerálva lengedezô

Szellôk alatt zsong a mezô, ring a mezô.

Kendômódra rázogatja fürtje selymét.

Volna kivel, énmagam is táncra kelnék.

Pedig váltig mondogatják a hegyen kint,

Most is farkas jár a nyáj közt éjjelenkint,

Hátha bizony kurtán-furcsán

Rám vicsorogna egy kimustrált vén toportyán!

Ahogy most van, biz én egyet kacsintanék,

Az ujjammal egy hamisat pattintanék,

Átkapnám a vén betörôt,

Tücsökszóra úgy járnánk a csûrdöngölôt.

(1941. szeptember)


Katicabogár
Katicabogár	Gyôzöd-e még (1945)
Piros pöttyös kicsi vendég,

Katicabogár,

Sütkérezni csiklándozó

Tenyerembe jár,

Tenyerembe jár.

  Akármilyen nagy volt a tél,

  Mégis itt a nyár,

  Mégis itt a nyár!

Szárogatja szárnyacskáit,

Illegeti szét.

Fejünk fölött szivárvánnyal

Pántlikás az ég,

Pántlikás az ég.

  Ha az ördög szánt is rajtunk,

  Csak megvagyunk még,

  Csak megvagyunk még!

Káromkodós jégesôben

Káromkodni kár.

Pokolgyomrú felhôkön is

Az Úristen jár,

Az Úristen jár.

  Ô tudja, hogy mire végzi,

  Majd megleszünk már,

  Majd megleszünk már!

(1942. július)


Mókus
Mókus	Gyôzöd-e még (1945)

Cserlomb alatt, elsôfû szénán

A nyári szender rámlepett.

Hát cimborás szemmel ki néz rám,

Ahogy magamhoz ébredek:

Egy bolondos mókus az ágon,

Az néz velem farkasszemet.

Kunkor a farkincája vége,

Akár egy csörfös krampuszé.

Mancsocskáját mellére téve

Lóbálja, mint gyerek kezét.

Bizony, hogy gesztus ez, beszédes!

Kérem szépen, vagy szervusz-é?

Jaj, valahogy el ne ijesszem

A magasból jött cimborát!

Lélegzetvisszafojtva fekszem,

És félighunyt pillámon át

Magafeledt gyönyörûséggel

Lesegetem a kis komát.

S ahogy így fekszem, félig ébren,

Félig tán most is álmodom,

Megcsúfolja már az idétlen

Valóságot gondolatom:

Hátha egy elvarázsolt lélek

Ez az én kicsi mókusom?

Lélek, kit ez állati testtel

Kötözött gúzsba valami

Gyûlölködô boszorkamester

Akinek átka: ártani, --

És most hozzám húzza a sejtés:

Nekem kell ôt megváltani!

(1942. augusztus)


Országúton lányok mennek
Országúton lányok mennek	Gyôzöd-e még (1945)
Országúton lányok mennek

Kézen fogva, párban.

Énekelnek, bolondoznak,

Csilingelnek. Nyár van.

Rozzant szekér megy utánuk.

Emeletes szénán

Pipázgató öreg apó

Nézi ôket némán.

Cammog a két öreg ökör,

De mégis elôz már.

Fönt a hegyen, lábujjhegyen,

Ideles az ôsz már.

(1942. augusztus)


Tizenkét bükkfa
Tizenkét bükkfa	Gyôzöd-e még (1945)
Ez a tizenkét bükkfa temploma.

A lombok mélyén bong az orgona,

Zöld billentyûit napalkonyodáskor

Alig illeti a szemérmes kántor.

Világunk kántor az esteli szél:

Beszökött s csak úgy magának zenél.

Nem is cifrázza, mint szokta vasárnap,

Csak ahogy éppen az ujjai járnak.

Nekem is így illegnek ujjaim

Az akaratlan zene húrjain,

Csak ahogy éppen nekiandalodnak,

Csak úgy magamnak meg az angyaloknak.

Az angyaloknak, akik nesztelen

Gyülekeznek itt ilyen estelen

És fûvel, fával együttrecitálják

A zöldkaringes Mária vesperáját.

(1945. augusztus)


Februári napsugár
Februári napsugár	Gyôzöd-e még (1945)

Az ablak sarkán nézd ezt a tenyérnyi

Csiklandozó napsugarat.

Hogy fészkelôdik: hol tudna beférni

A fekete papír alatt.

Oly félénken próbálkozik szegényke,

Olyan szemérmes, oly riadt

És bûntudatos: bocsánatot kérne

A hosszú, hosszú tél miatt.

Jöjj, kicsikém, nézd, két sarkig kitárom

Ölelésedre ablakom.

Ezen a dermedt városi kopáron

Melegecskédet szomjazom.

Jöjj, testvérkém, te nem vagy bûnös benne,

És én is ártatlan vagyok!

Jaj, ez a rossz föld paradicsom lenne...

Engedjétek be a napot!

(1943. február)


A Tisza-hídon
A Tisza-hídon	Gyôzöd-e még (1945)

Tavaszodik.

Feszeng a föld, még abrosztalan asztal.

Kutyuska szellô tavalyi haraszttal

Marakodik.

Zörgô kocsik

Vígan kocognak, gôzölög a trágya.

Egy nyiszlett veréb a jó sorsot áldva

Nyalakodik.

A Tisza-híd

Elzsibbadott köveit mártogatja

És tükrében tótágast táncoltatja

Pilléreit.

Elandalít

A sugarak bizsergô citerája.

Feledteti a mai nap csodája

A tegnapit.

A tegnapit...

S a holnapot, mely Isten tudja, lesz-e?

A gyárak füstje messze, messze, messze

Az ég felé kívánkozik.

(1943. február)


A magam módján
A magam módján	Gyôzöd-e még (1945)
Hát ilyenformán élek én:

Fura, félnótás vén legény,

Lézengô, morcos, vérszegény,

Alighogy enni kér szegény.

    Máskor a szijjat megeresztem,

    Sokat ízlelek a kevesben,

    Zúza és máj fô a levesben:

    Úgy élek, mint Marci Hevesben.

Máma csak így-úgy csellegek,

Csak ballagok és billegek,

Kóválygok mint fellegek,

Csak éppen ti nem kelletek.

    Holnap: hatlovas régi gazdag,

    Kaput tárok jónak, pimasznak,

    Öntöm magam, bornak, vigasznak,

    Vedeljenek, akik szomjaznak!

A magam módján ballagok,

Bolond szellôket vallatok,

Egy makkopáncsban ellakok,

És fázom, mint a csillagok.

    Máskor, megint a magam módján,

    Csillagsátoros nyár utóján

    Elhintázom a Göncöl rúdján,

    S a furulyám rekedtre fújnám.

Bizonyhogy balgán élek én,

Csak egy nótányit érek én.

Ha besötétül, félek én,

Szegény szorongó lélek én.

    De néha, mint ki félni restell,

    Fölállok libabôrös testtel,

    S markomban egy pici kereszttel

    Farkasszemet nézek az esttel.

Farkasszemet, emberszemet.

Van aki szeret engemet,

Még akkor is, ha eltemet.

Annak viszem a lelkemet.

    Ahhoz szepeg immár a gondom,

    Ki ismeri az én kalandom,

    S amikor a végsôt szorongom

    Csak ennyit mond: No, kis bolondom!

(1943. június)


Bölcsôdal a bükkfa alatt
Bölcsôdal a bükkfa alatt	Gyôzöd-e még (1945)
Dajkál a bükkfa sátra.

Mondd, mondd, mi van még hátra?

Bölcsô a szénafészek.

A lelkem szinte részeg,

A fejem szinte szédül

A fenyvek fútta széltül.

Zummog a méh serényen.

Te bújj meg itt szerényen!

Egy pille parolát ad.

Fordíts a múltnak hátat.

A holnapot se nézzed:

Messzebbrôl int a részed.

Csak legyen hova bújni:

Helybôl elég egy ujjnyi.

Idôbül annyi sem kell,

Amíg sóhajt az ember.

Csak ennyi kell, csak ennyi:

Ember módjára lenni,

Míg egy dalt ellehelnél.

Tehetsz-e többet ennél?

Kaphatsz-e többet ennél?

(1943. július)


A hegy derekán
A hegy derekán	Gyôzöd-e még (1945)
Megállj,

A hegyoldalban hûsen fújdogál,

Köpenyt kavar és fülbe gôgicsél

A puha szél:

Alább

Simábban, melegebben lép a láb.

Fenyôgaly-tûz marasztja meg alant

A nyugtalant.

Fölül

Az ormokon a csend felhôje ül,

Alatta elsuny a szennyes, bizarr

Világi zaj.

Vigyázz:

Veszedelmes szó, amit fuvoláz.

Nemcsak melenget, kormot is sûrûz

A lenti tûz.

Zsibong

És izzad lenn az ösztön és a gond.

Csúf már ez annak, kit úrúl a csend

Krizmája kent.

Különb

A békességes alkony idefönt.

De magányos és dideregtetô

A hegytetô.

Setét

Sziklák rettentik ott a remetét,

És csorgót nem lel köztük innia

Ember fia.

Ne bánd

Ma este még a végsô tudományt:

Az ôszi lankán éregetni még

Legyen elég.

Maradj,

Míg Istent tükröz még a szív, az agy

S csendes tüzével embert melegít,

Maradj meg itt.

Suhanj

Végig a völgyön, mint az estarany.

Olyan légy, mint a jóságos, a bölcs

Érett gyümölcs.

(1942. augusztus)


Szénaboglya
Szénaboglya	Gyôzöd-e még (1945)
A lekaszált hegyoldal közepén,

Szabad fenyôk gárdája közrefogja,

Fürtös kúpjával, méltóságosan,

Mint egy korona, áll a szénaboglya.

Még olyan zsenge, még egy napja sincs,

Hogy a serény vasvilla idehordta.

Azóta mást se tesz: emlékezik

Az illatos, a menyegzôs napokra.

Mikor mézzel viselôs kelyheit

Reggeltôl estig önfeledve járták

Szépségétôl mámoros méhikék

És bolyhos testû bumfordi bogárkák.

Emlékeiben vissza-visszajár

Csillanó kasza, csurranó veríték,

És valami különös és meleg

Sejtésnek érzi ismeretlen ízét.

Fejére száll a pákosztos veréb,

És ô szelíden illatozza: tessék!

És békességgel várja a napot,

Hogy a tehénke jászolába vessék.

(1942. augusztus)


Öreg táltos
Öreg táltos	Gyôzöd-e még (1945)

Már csak amolyan zötyögôsen baktat

Hámbakopott derese az avitt fogatnak.

Okos gazdák ilyet már mentire hagynak.

Vágta, elôzés legényes szomja

Pókos inát már ingyen se vonja,

De igen a jászol jó meleg alomja.

Minden fordulóra, minden ismert kôre

Szedi öreg lábát, ahogy telik tôle,

Hazafelé, hazafelé vidám ügetôre.

Ám olyik éjjel, ha felsüt a csillag,

Bizsereg a bôre, nagy szeme villog,

Homlokán serken sugaras billog.

Feje körül szellô, mesebeli, szálldos,

Vérében emlék, királyi, kiáltoz:

Szélanya ellette paripa, táltos.

Már bomlik a szárnya, már oldik a nyelve,

Maradna is még, tova is szökellne!

Jaj, ha kiröppen hajnalra kelve!

Kerecsen két nagy szárnya szele csattog,

Árnyékos a Tejút ezüstje alattok.

Emberkék, de nagyon szegények maradtok!

(1942. július)


Mit mondanál?
Mit mondanál?	Gyôzöd-e még (1945)
Ha ablakodat megkoccantaná

A Hûvös Angyal,

S avval a csöpp lélekharanggal

Becsengettyûzne födeled alá,

Amelyet mások meg sem hallanak,

Csak akiket immár szólítanak, --

Lelkem, mit mondanál?

Mondanád: Így jó!? mondanád: Elég!?

Ajtód kitárnád?

Vagy fejedre vonnád a párnát

És dideregve suttognád: Ne még,

Legyetek türelemmel angyalok,

Még lenni és zümmögni akarok? --

Semmit sem mondanék.

El sem köszönnék, mint egy átfutó

Nyáréji vendég.

Még kalapot se vennék,

Mint aki csak a szomszédban lakó.

Szökellenék, mint lomha tél után

A nap, a fû, a fürge szél után

A mámoros csikó.

(1941. augusztus)


Embertelenül ember
Embertelenül ember	Gyôzöd-e még (1945)
Akarod tudni?

              Nos az állatok

Megeszik egymást. Azért állatok.

Az állathúsból állathús leszen,

És hizlal és növel

Fenevadat és emberállatot.

Akarod tudni?

              A szép angyalok

Eljönnek hozzánk és magukat osztják

Eledelünkül. Azért angyalok.

S az angyaleledel

Ördögfiókát angyallá teszen.

Akarod mégis?

              Nos, az emberek...

Ne szóljunk róluk! Azért emberek...

Most hát tudod.

                Most hát felelj: ki vagy te?

Ki földet eszel és felhôt iszol.

Állat már nem lehetsz, angyalnak nem születtél,

És ember, ember, ember hogy lehess,

Te, ki a vérnek égre bûzhôdô

Holttengerében még most sem tudod

Kit sajnálj jobban: Ábelt a halottat,

Vagy a gyilkost, a bélyegest!

                              Ne szólj!

A bíró egykor majd fejedre is

Szentenciát mond. Addig: légy magad,

Úgysem lehetsz más: költô és keresztény,

Embertelenül ember. Úgy legyen!

(1942. július)


Fûzfa az árvízben
Fûzfa az árvízben	Gyôzöd-e még (1945)
Úgy jött az árvíz, mint egy régi tolvaj:

Az éjjel és a sorssal egybefolytan.

Csak dúdolászott messzirôl sokáig,

Aztán közelebb, azután bokáig,

Azután térdig, mára már derékig:

Egy-szürke minden, a földtôl az égig.

Itt állunk benne tajtéktól lepetten,

Bólongó fûzek, egy tô sarja ketten.

A többiek? Voltak-e többi fák?

Gyökerestül szakadt ki a világ.

Imitt-amott szánalmasan kereng a

Szennyes hab közt egy-egy hasadt gerenda,

Sövénykarók és össze-visszamocskolt

Állati testek és emberi rongyok.

Egy-egy fagyott szem bukik föl a mélybôl,

Volt ember szeme, -- semmi ami élô,

Magunk ezen a keskeny hordalékon,

Két legutolsó, makacs és rugékony

Hajlós fûzág, amely a zuhatag

Verésben hajlong, de ki nem szakad.

Birkózik széllel, vízzel és zilált

Leveleivel életet kiált.

És ha a szél egy percre meglapul,

Nekifeszül a víznek konokul,

S kettôs dereka azt ropogja: nem!

És nem néznek immár sehova sem,

Csak egymást kell hogy mindig újra lássák,

És önnön arcuk vízi tiszta mását.

Míg árad bennük élô-melegen

Át a közös hajszálgyökereken

Mi az ár ellen ôket megmarasztja,

Az elrejtôzött istenek malasztja.

(1941. szeptember)


Kétélû kard
Kétélû kard	Gyôzöd-e még (1945)

Ó én nagyon-nagyon nem-ember Istenem,

Szótlan szólítalak,

Hiszek Uram, segíts hitetlenségemen!

Tudom, itt vagy velem, majd szinte hallani

Vélem lépésedet:

Hát mért hogy messze vagy, te nagyon-távoli!

Ajtóm szemöldökét neveddel jelölöm:

Valahogy el ne vétsd

Lábadtól fényesre koptatott küszöböm.

Leslek a kapuban, mikor ránksír az éj,

És kényszerítelek,

Kétélû karddal is, hogy hajlékomba térj.

Kardom: neved. De, jaj, kétélû fegyver ez:

Amíg hadakozom,

A markolatja-nincs acél vérig sebez.

Így, azon véresen, állom el utad én.

Kopogtass szívemen:

Olyan nagyon puha és olyan kôkemény!

(1942. július)


Jávorfa
Jávorfa	Gyôzöd-e még (1945)

Nézel az alkonyi távolba.

A domb alatt egy jávorfa.

   Már sárgul a lombja,

   A homlokod ôsz,

   Fürtjébe zsibongva

   Beleborzol az ôsz.

A hegyorom aranyat füstöl még,

Lenn barnul az esteli hûvösség.

   Megpihen a táncos

   Ide-oda fény

   A fácska ráncos

   Remegô levelén.

Hulló levelek közt milyen szép

Ez a méltóságos fényesség!

   Lám, benned is érik

   A lombi törvény:

   Lehullani, -- végig

   Tündökölvén.

(1942. augusztus)


Tavalyi fû
Tavalyi fû	Gyôzöd-e még (1945)
Ungorkodnak a bôjti szelek.

Mozdonyfüst száll a töltés felett.

Füst is, szél is fanyar-keserû.

Árokparton tavaly-ôszi fû.

Elmaradt fû sorsa de nehéz!

Szélnek, füstnek mind utánanéz.

Füst is, szél is, mint a gondolat,

Fel-fellibben s újra ellohad.

Szállna ô is, szállna szívesen,

Nem öröm itt lenni neki sem.

De ha nincsen a helyébe más!

Sehol egy idei fakadás!

Fûnek mégis, fûnek lenni kell:

Mi takargatná a földet el?

Hol van, ami árkot borogat?

Jeltelen, céltalan sírokat...

Lesz-e füves év még, leveles?

Az ô dolga egy és egyenes:

Lenni, amíg tartják tövei,

Amíg rá nem nôl az idei.

Csak megmozdul egyszer, ha akar,

Szebb is lesz és jobb is, fiatal.

Csak kibukkan egyszer melegen,

Tavalyôszi málló füveken.

(1941. március)


A Kék Forrás
A Kék Forrás	Gyôzöd-e még (1945)
Nézzétek ezt az összenôtt

Százados bükköt és fenyôt,

Hogy áll a hûvös aljban!

S a kettes emlô dús tejét,

A forrás csorgó kútfejét,

Hogy libeg kék fonalban.

Jön egy mezitlábas gyerek,

Virradat óta ténfereg

A dombokon a nyájjal.

Baribecézô tenyerét

Meggömbölyíti és merít

S szürcsöl csepegô szájjal.

Aztán feláll és égre néz.

A szeme mondja: Jó a víz

És jó a parti pázsit!

Heverni biztat bársonya,

S a fû között az áfonya

Kék gyöngye bújócskázik.

A csermelyen a napsugár

Azt sziporkázza: szép a nyár

S édes az élet nyárban,

Nyaral a nyáj a havason,

S gyerek és puli szabadon

Kószál a dús határban.

Édes az élet nyárszaka.

Ha jô a farkas éjszaka

Az alvó esztenára,

A virrasztó fehér kutyák

Hamar ellátják a baját:

Nappal mi gondja rája!

Édes az élet nyárszaka,

A most kaszált sarjú szaga

Keblem betölti mézzel.

Ha jönnek is a farkasok,

Ma még a Kék Forrás buzog,

S felhôtlen égre nézel.

Holnap a nyáj is hazatér,

Szalad a nyár és jön a tél,

És háromszorta hosszabb.

A Forrás virraszt télen is.

Nem próbálnál, szívem, te is

Ne lenni nála rosszabb!

(1943. augusztus)


Mindazonáltal
Mindazonáltal	Gyôzöd-e még (1945)
Egyik kezedben skorpió sziszeg,

Hóhéri ostor.

Másikkal, Uram, egyre simogatsz

És kegyelmeket osztol.

Ma kibocsátol minden ördögöt,

Kedvére rontson,

Holnap felgyújtod oltármécsedet

A meggyalázott roncson.

Ma elrúgod magadtól a bitang

Gazdátlan földet,

S a kisdedek jajára megkövül

Intézkedô szemölded;

Holnap sértetlen engedsz párducok

S kígyók közt járnunk,

Csendet parancsolsz a tücsöknek is,

Hogy ne zavarja álmunk.

Mint sebes tûzláng, üldöz utamon

Értetlen átok,

S csodát értem csodára halmozol,

Amerre járok.

Villámmal nyilazol körül, de csak

A szelük érint.

Bizony hogy a Te gondolataid

Nem a miéink!

Imhol törvényt ül a bárány felett

Vérbûzös ordas,

S a bûn sárkánya mind a hét fején

Szentelt koronát hordoz.

Végképp benyelte az édes napot

A gyászos éjjel,

S a szótalan csecsemôk lágy fejét

A sziklán verik széjjel.

Nem értelek, Uram, nem értelek,

De ne is értsek:

Honnan venném az irdatlan erôt,

Viselni Végezésed!

Hogy élhetnék szívemen ütve át

A Rejtelemmel:

Meghal, mond az Írás, ki az Urat

Meglátja földi szemmel.

Csak annyit engedj alázatosan

Uram, kívánni:

Otthonom hadd maradjon reggelig

A Getsemáni.

Hadd maradhassak egyszerûen egy

Te rettentô imáddal:

Hogy legyen meg a te akaratod

Mindazonáltal.

(1944. július)


Elmegyek, elmegyek...
Elmegyek, elmegyek...	Gyôzöd-e még (1945)

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek.

Nem atyafiságom varjak és verebek,

Nyugtalan fecskének vagyok én testvére.

Udvarlom a holdat estérül estére,

De csak fogyatkozik, haloványul egyre,

Csillagevô ködök kúsznak a hegyekre,

Szeptemberi könnyek ülnek a haraszton,

Marasztom a nyarat, hasztalan marasztom.

Marasztom a csendet, kérlelem a békét:

Várja meg legalább az imádság végét.

Nincsen maradásom, megyek immár úgyis,

Nagy fekete felhô fenyeget is, húz is.

Ne sivalkodj gôzös, megyek immár, megyek,

Hosszú út porából köpönyeget veszek,

Hosszú út porából, masina gôzébôl.

Rôzse lesz az ágból, korom a rôzsébôl.

Hát a mezôk méze, a mézarany emlék,

Illatos kasomban ami felgyülemlék,

Keseredés nélkül kitart-e az újig?

Bújdosik a bús hold, erdô mögé bújik.

Bújdosik a bús szél az ég erdejében,

Csillagokat fürdet a felhôk tejében.

Fürdess meg engem is, nyughatatlan társam,

Felhô-fehérségben, csillagragyogásban.

Fújd el, jó szél, fújd el, hosszú útnak porát,

Hadd nézzem amott is az egek sátorát,

Ne a fogyó holdat, ne a bukó napot,

Csak a sarkcsillagot, -- csak a sarkcsillagot!

(1943. augusztus)


A bernáthegyi
A bernáthegyi	Gyôzöd-e még (1945)
Mint egy jószívû, jólnevelt kutya

Fülét hegyezi, ha nevét kiáltják

S százszor elhozza szájában a pálcát,

Ha százszor hívja incselgô ura;

Vonakodást nem ismer; semmi gondja,

Vízbefúló ember-e, kit kiment

Szolgálatával, vagy csak egy pihent

Kényúr szeszélyének lesz jóbolondja:

Isten idomította örvös eb,

Így ugrom én is, nem ismerve morgást,

(A Küldetés erôsebb, mint a korbács,

És tenyérbôl-cukornál édesebb!)

Szolgálok én is; ha játék, se bánom,

Ha ínyencség, ha ugrató szeszély.

Egy füttyentéstek ha fülemhez ér,

Cipelem fürgén minden tudományom.

Hátha van a hívók közt olyan is,

Ki már kedvét a földön nem találja,

Meghasonlott az emberrel halálra

S már csak az állat hûségébe hisz.

Volt már olyan is, akinek e pálca,

Melyet a hû eb vérzô szája hord,

A föld utolsó üzenete volt,

Melyen magát a mélybôl visszarántja.

Van ember tán, kinek e remegô

Élet-halálra zengô furcsa játék:

Végsô kegyelem, utolsó ajándék,

Kenyér és víz, napfény és levegô.

Ó nem vagyok én puli, sem komondor,

Munkás békesség boldog ôrei:

Vagyok virrasztó, vén Bernáthegyi,

Mely a halálos hómezôn barangol.

Örvén az élet: megy segíteni,

Csepp pont az egybebomló négy elemben,

De több mint állat: már-már félig ember,

S szemén kigyúl valami isteni.

Kékült arcát ha forró nyelve nyalja,

A jéghalálból visszarebbenô

Felsír álmából mint a csecsemô,

Mikor a mellhez gömbölyödik ajka.

(1944. július)


Ôszi kertben
Ôszi kertben	Gyôzöd-e még (1945)

Ôszi kertben

Ôszi lombok zúgdogálnak.

Ôszi kedvem

Sóhajai, furcsa felhôk,

Ôszi égen úszdogálnak.

Mondd, Uram, mit akarsz tôlem?

Sárga bundás sebes mókus

Fölszalad a görcsös ágon.

Merre szaladt el az én világom?

Úgy elment, itt se volt a nyár,

Hogy reszket a lomb közt a napsugár!

Mézes, napos, egynapos ôsz.

Mit zörmöl a tél, amit megelôz?

Uram, mit tartogatsz?

Verik a diófát, zörög a dió.

Egy kérdés zörög a számon:

Van-e még, van-e még, gyümölcs a fámon,

Ajkakat édesíteni jó?

Zizzen a sárga levél:

Jelenti magát a tél.

Mondjátok, mondjátok, rôt levelek,

Van-e még bennem egy gyújtatnyi meleg,

Egy lábasnyi levest megfôzni tüzemnél?

-- Uram, ha üzennél!

Mire tartogatsz?

(1945. október)


Erdô szélén estvéledtem
Erdô szélén estvéledtem	Gyôzöd-e még (1945)
Erdô szélén estvéledtem,

Porlepetten, gondlepetten.

Ordas nagy út sír megettem.

Kenyerem javát megettem.

Kenyér javát, ember rosszát,

Bor mézét és zavarossát,

Soknál több volt, úgy rámhozták

Nevezetlen égi posták.

Isten sípja rítt a számon.

Kinek kell a tudományom?

Tenger tükrén gyermek-lábnyom!

Mondjam-e, hogy szánom-bánom?

Én aludni telepedtem,

Subám fejem alá tettem.

Édes Gazdám, ott felettem,

Majd elleszünk immár ketten.

Összeteszem két kezemet,

Angyalaid hadd jöjjenek.

Hadd fogják be két szememet:

Csak Teveled töltözzenek.

Reggelt úgyis ha megérnek,

Csak-csak visszanézegélnek,

Kezdôdik a régi ének,

Szíveknek-e vagy a szélnek?

Amíg gyôzöm, addig éljek.

(1945. október)


A marcali Szûzmária
A marcali Szûzmária	Tizenkét csillagú korona (1947)
I.

A városból, ahonnan egyre mennék,

Ahol az földet nem öleli ég,

És nincs ahol az angyal megjelennék,

S a Szûzmária árván ácsorog

A kórház elôtt, kôbe kötözötten,

Onnan jövök, -- és nem hiába jöttem:

Rátok bukkantam, Mennyei Karok.

Most itt vagyok, ahova egyre jönnék,

Itt hallgatom ezernyi hangotok,

Fûben-fában zenélô angyalok,

Akik a búza templommélyi csöndjét

S a szôlôfürtök csurranó delét

Zsoltárütemre hangoljátok egybe,

-- Itt hangolgattok, a marcali hegyben.

Járom a szôlôt, amerre a bönge

Kakukkfüves lankája elgyûrûz,

És a dûlôben szembejön a Szûz.

Körüldongják tücsöknyi angyalok,

Kapa a vállán, fején tarka kendô,

És kék szemébôl a Megszületendô

Csillaga mosolyog.

II.

Mi Asszonyunk, te itt lakol!

Az a jó meleg trágyapárás:

A betlehemi csöpp akol.

A félhajas tetô alatt,

Ahol harsog a gyaluforgács,

A názáreti Ács farag.

A boglyas Tábor integet

Felhôivel a vizen túlról,

Mint Badacsony és Szigliget.

S a nagy tó: a Tibériás.

A fövényen hálót egyenget

Tizenkét hallgatag halász.

Ez az a föld, ez az a táj,

Ahol az ég-föld összeérnek,

Ahol az Angyal föl-lejár.

Ez az az áldott levegô,

Ahol elfelejt zakatolni

És fenekedni az idô.

Itt fák és lelkes állatok

Imádkoznak, s az ember: ember,

Teremtetett s megváltatott.

Itt édes bort ad innia

S kenyeret tör az embereknek

A Krisztus, az Ember Fia.

És téli estén, fonogatván

Az asszonyok közt ül a padkán

Asszonyunk Szûzmária.

III.

Most itt a dombon megtaláltam,

Ötven év bújócskáin át

Az igazi Szûzmáriát,

Kit mostanáig eltakartak

Kontárok és kereskedôk,

S a legnagyobb kontár, a gôg.

Ismertem jól gyermekkoromban:

Ez ô, ez ô, ráismerek.

Az emlékek özönlenek.

Éppen ilyen szépen mosolygott

Két dundi fej közül reám

Édesanyám ágya falán.

Így láttam a besnyôi dombon,

Hogy félálomban jött felém,

Nagyboldogasszony éjjelén,

Amíg virrasztva énekelnek

-- És tûz és angyalszárny suhog --

Sok tízezernyi búcsusok.

E kép elé kísértem egykor

Sok ministrálós reggelen

Imádott elsô mesterem.

E sokkönyves és sokfiús

Képrôl szólított maga mellé

A máriás Kalazancius.

Ó, hányszor néztem ezt a képet!

De késôbb minden mást mutat,

Józanná lesz az áhitat.

Ó, józanarcú oktalanság!

Ma már tudom: itt, itt, e kék

Palást alatt a bölcsesség.

Most itt, ezen a régimódi

Elfeketedett nyomaton

A Titkok Titkát kutatom.

E szôlôillatos kezekkel

Lelkemen végigsimogat

A gyerekkori áhitat.

Hadd dúdolok hát újra meglelt

Anyámnak kisfiús imát:

Tizenkét-csillag koronát.

IV.

De jaj, ezek a csillagok,

Anyám, ezek nem olyanok!

Nem mint a boldog mennyei

Koszorúd bizodalmas fényei.

Haloványak és betegek,

Ezek a mi csillagaink: sebek.

Ha közel nézed: vörösök,

Mint a megaludt vérrögök.

Jaj, testünk-lelkünk csupa seb:

Üres gyomor, bedôlt ház, puszta zseb,

És puszta szív, -- romok, romok,

Megfertôztetett templomok,

Oltárokon idegen istenek, --

És azok, akik nincsenek...

De te szívünkben olvasol

És szánva szánsz és nem botránkozol,

Ha mikor ávét rebeg ajkunk,

Akkor is sebeinktôl sajogunk.

Te jól tudod, hisz ember vagy te is,

Hogy emberek vagyunk, s tízszerte is,

Százszorta is épp akkor emberek,

Mikor imánk esôje megered.

Tudod: míg a tömjén lehelte füst

Fehér felhôje égre szállni küzd,

Lenn, a tüzes rácson, a parazsak

Morzsácskái vörösen izzanak.


Üdvözlégy!
Üdvözlégy!	Tizenkét csillagú korona (1947)

Magasztalja én lelkem az Urat

És Azt, akiben teljes az Ô kedve,

Akiben minden titkot megmutat,

Egyetlen szép mosollyá édesedve.

Hogy is lehetne hozzád más szavam

Legelsôbben, mint a magasztalásé!

Hadd mondom, százötvenszer, boldogan:

Áve Mária! Üdvözlégy Királyné!

Magasztallak, mert nem hallgathatok.

Füst a szavam és az életem kérész,

Mégis, mégis: olyan állat vagyok,

Mely egyenesen jár és fölfelé néz.

Fölfelé néz, mert fönn valami van,

És föl beszél is: van kihez beszéljen

És ha beszélek: nem féreg magam,

De minden fölfelé nézôk nevében.

Hogy éhezne már szólni valamit

Fölfelé ez a süketnéma század,

Amelynek ebnyüszítés lett a hit

És aljasság a fölséges alázat!

Émelyedik a futószalagon

Gyártott eszmények hánytató szagától,

A prófétáktól a zsibpiacon,

Az elvektôl -- az embertôl -- magától!

Hogy magasztalna lelke már urat,

Testtel-lélekkel rína már imádni!

De nincsenek a földön már urak,

Csak szolgák vannak és szolgák szolgái.

A szó, mit a mélybôl kiáltana,

A káromkodás undorában elfagy.

Ó Egészen-szép,

Ó Istenanya, ó Ember-anya,

De jó az Isten, hogy te még mienk vagy!


A kék palást
A kék palást	Tizenkét csillagú korona (1947)

,,Anyai palástod fordítsd oltalmunkra!''

(Boldogasszony Anyánk)

Amelynek színe mint a menny

És mint az édesanya-szem,

Olyan ölelô, olyan áldott,

Énekelem a Kék Palástot.

Kék mint az ég, jó mint az ég:

Mélység, magasság, messzeség,

Körülkarol és el nem enged,

Megharmatoz és fölmelenget.

Olyan könnyû a mosolya!

Búzavirág és ibolya.

És mégis oly kimerhetetlen

És titokzatos, mint a tenger.

Ó tôlem milyen messze már

Amely eléd bírálni jár,

A farizeusi szemöldök.

Már gyermeki bizalmat öltök.

Bizalmat, jó meleg ruhát:

Ha rám uszítja táborát

A Bûnnek Isten-tûrte titka,

Elburkolózom ráncaidba.

De nem magam, mind elhozom,

Kiért a gond mázsája nyom,

Mind, mind aki kedves szívemnek,

Kézen vonom megbújni benned.

Az árvákat, a foglyokat,

S kik megjárták a poklokat

A sötétség évein által, --

Fogadd alád, anyai Fátyol.

S akik után szívünk sajog,

A nagyszemû ártatlanok,

A kisdedek, s akik még jönnek

Másnapján az eldúlt özönnek...

De már nem is imádkozom:

Úgy buzog föl a bizalom

Szívem megéledt melegébôl

Mint a forrás a föld szívébôl.

Fölöttem a végtelen ég,

Lenn: hallgató arany kepék:

Keresztbe kötve várja sorsát

Szegény, pihegô Magyarország.

Az eleven-kék bolt, a menny.

Mintha libbenne odafenn,

És békére és háborúra

Egy nagy kék palást ráborulna.


Bûnösök menedéke
Bûnösök menedéke	Tizenkét csillagú korona (1947)

S hadd imádkozom a nem-szûzekért,

Hadd hozom el a bûnösök, a gyengék,

A Barabbás-üvöltôk seregét,

A mosdótálas Pilátusok rendjét.

A farizeusok, a vámosok,

Írástudók és papifejedelmek,

Az inaszakadtak, a poklosok

Utánam mind elibéd seregelnek.

Könyörülj rajtuk, ó, könyörülj rajtunk,

Akik magunkon nem könyörülünk,

Ütôdött-voltunk mélyébôl sóhajtunk

A magasság arcába -- s itt ülünk,

És szégyeneljük ezt a sóhajunkat,

S szégyelljük azt is, hogy szégyenkezünk,

És ássuk, egyre ássuk le magunkat

A mélybe. Jaj, kezdj valamit velünk!

Ó, hiszen halljuk berrenni az órát,

Állnánk is lábra, csak ne kellene

Elmetszeni a bûn köldökzsinórját.

Még mondanánk is bátran ellene,

De cselekedni -- cselekedni már nem:

Az imavágy szívünkben fuvoláz,

De az Uram-tól messze még az Ámen,

És bánom nélkül nincsen Megbocsáss!

Úgy tátogunk az égre, mint a szomjas

Békák egy száraz kútban: Hol az Ujj,

Melytôl a mindenség e rossz atomja,

Földünk tekéje mozdulni tanult?

Lenyúzott bôre vonagló húsával

Borzong elôtte szívünk meztelenje:

Ha izzó késsel, ha tüzes husánggal,

Csak üssön, vágjon, de az elevenbe.

S ha majd a vér szeplôtelenre ázta

Az ideget, amit felzsongatott,

Kezed szórjon a pihegô barázda

Forró szívébe lüktetô magot,

Az indulás piros kegyelme magját:

Küldj langy esôt a hulló mag elébe,

Ó, nem-szûzek, ó, betegek, ó, balgák,

Ó, te minden bûnösök menedéke!


Bölcsességnek széke
Bölcsességnek széke	Tizenkét csillagú korona (1947)
Nagy Királynô, kit tizenkét

Csillag koronáz,

Jóságodhoz könyörög egy

Öreg iskolás.

Félve jön csak, szívszorongva,

Olyan félszegen,

Mint egy gyermek, aki gyónni

Elôször megyen.

Félve jön, hogy eldadogja

Szíve vágyait,

Gyermeksége ötvenéves

Imádságait,

S amit akkor nem tudott és

Nem mert volna még:

Hogy a gyermekség malasztját

Küldje rá az ég.

Voltam én is gyönge gyermek,

Fürge kisfiú,

Kölyök aztán, kezes-lábas,

Legény is, hiú.

Lettem aztán java-férfi,

Rendes mégpedig:

Akibôl tizenkettôbôl

Egy tucat telik.

Aztán Isten tudja, hogy, de

Úgy kerülközött,

Mester lettem, számadó a

Báránykák között,

Terelgettem, tanítottam,

Úgy, amint való,

Még tekintélyt is szereztem,

Mint írástudó.

Sok tudós tudatlanokkal

Fújtam egy-követ.

Mennyországból is nem egyszer

Jött hozzám követ.

Tudom már, hogy nincsen új a

Forgó nap körén.

Hát most, Bölcsességnek Széke,

Hozzád jöttem én.

Öntsd belém a bölcsességet:

Úgy is mondanám,

Hogy a gyermekség malasztját

Esedezd le rám.

Engedd újra visszaélnem

Bokros éveim,

Lenni mint a régi kisded

Jézus térdein.

Aki bízó, aki tiszta,

Aki egyszerû,

S anyakézbôl édes neki

Ami keserû.

S ha elpilledt a játékban,

Csak egyet kíván:

Elaludni jó öledben

Édes jó Anyám.


Áldott az asszonyok között
Áldott az asszonyok között	Tizenkét csillagú korona (1947)

Mentél, amerre húzódott az ösvény

Galileának napaszalta földjén.

És kivirágzott lépteid nyomán

A bokavérzô Hegyes Tartomány.

A sziklák istenverte szurdokán

Tejarcú rózsát hajtott a bogáncs,

A kôsziklából csorgó méz fakadt,

A ciszternákban élôvíz patak.

S a porszemecskék, míg sarudra lestek,

Tücsök módjára muzsikálni kezdtek.

Karjaid összefonva kebleden

Mentél s mosolyogtál édesdeden.

Mérhetetlenül mély volt és komoly

És mondhatatlan édes e mosoly.

Mentél. Fölötted a hallgatag égbolt.

A csepp angyalok, mint a rendelés szólt,

Elkuporodtak a sziklák közébe

Ujjacskáikat ajakukra téve.

A titokzatos Hang is hallgatott,

A Lélek, aki megárnyékozott,

És néma volt még Ô is, az Egyetlen,

A szíved alatt élô Érthetetlen.

Mentél, magad, és nem sejtette senki

A titkot, amely a mindent belengi.

Erzsébet sem, a meghitt asszonytestvér,

Még az sem, aki árva tûzhelyednél

Virrasztja jöttöd, az Elgyûrûzött:

Hogy áldott vagy az asszonyok között.


A keresztúton
A keresztúton	Tizenkét csillagú korona (1947)
Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most elôször roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjak csontig elevenbe.

Jön az úton Szûzmária szembe.

A szemébôl mennyek mosolyognak,

De szívében hét tôre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a keresztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ô testébôl testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ô ringatta ámuló ölében,

Ô mosott rá, fôzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáit szôtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta...!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végképp!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyû kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony.

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelöl a tizenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbeveszô végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!


Szentolvasó
Szentolvasó	Tizenkét csillagú korona (1947)

Mikor a földbe bújtunk, mint a féreg,

S pokoltüzeket hullatott az ég,

S fejünk fölött zuhogott az ítélet,

(Tán csak az utolsóelôtti még!)

Mikor a falban elapadt víz-ér

S az izzó szálban kialudt a fény,

De jó volt a sötétben, kicsi fûzér,

Ha megcsörrentél olyikunk kezén.

Öreg anyókák mormolós imája,

De mormolt akkor sok öreg legény,

Leheveredtünk börtönünk vackára,

A bugyor feneketlen fenekén,

Aludt az agyvelô is zsibbadozva,

Ima sem állt az ajkainkra más,

Csak e fölséges-együgyû zsolozsma,

Csak ez az üdvözítô dadogás.

Benne van ebben a szent dadogásban

Amire szó és gondolat kevés.

Halál van benne és feltámadás van,

Gyereksírás és anyagügyögés.

A kisded szól így, aki nem beszél még,

És aki már nem: aki haldokol.

Belemondod az emberlét egészét

És mindentôl eloldatol.


Magyarok Nagyasszonya
Magyarok Nagyasszonya	Tizenkét csillagú korona (1947)

Édesanya, bódog Anya,

Virágszülô Szûz Mária.

(Winkler-kódex)

Édesanya, boldog anya,

Virágszülô Szûzmária,

Világraszült virágodnak,

Ajánlj minket szent Fiadnak.

Ha nem ajánlsz, hova menjünk?

Nincs egy izrom épség bennünk.

Minden épet, minden szépet

Fölfaltak a cudar évek.

Mind a tíz bûnnel komáztunk,

Belzebúbbal paroláztunk,

Ami csepp jó maradt bennünk,

Lemarta az idegen bûn.

Csúfra mégis megmaradtunk,

Nem nyílt meg a föld alattunk,

Kikerültük a koporsót,

Itt vagyunk most, legutolsók,

Legutolsók a világnak,

Kik a szívünkbe nem látnak,

De tenálad, Asszonyunknál,

Tudjuk, hogy csak irgalom vár.

Eddig is mint nyitott könyvben,

Úgy olvastál a szívünkben.

Bûneinket végigsírtad,

De ítélni föl nem írtad.

Te látod, hogy szívünk marja

A bûnbánat jeges karma,

Pislog már a keserûség

Hamvából a régi hûség.

Már a régi hit is mozdul,

A meleg vér meg-megpozsdul.

Ami szégyenünkre válott,

Szemünkrôl már hull a hályog.

Látjuk már, hogy mi rossz, mi jó,

Tudjuk, mi félteni való.

Sereglünk a Krisztus elé,

De hogy álljunk szeme elé?

Mit mondjunk, ha reá kérdez?

Szólj helyettünk, anyánk édes,

Annyit mondj csak: rosszak vagyunk,

De mégis a tied vagyunk.


Az igazi Mária
Az igazi Mária	Tizenkét csillagú korona (1947)

Ó Máriák,

Besnyôn és Somlyóban és Pócson és Cellben,

Lorettóban, Lourdesban, Fatimában, a Kármelen és Athoson,

Guadalupén és Nagasakiban,

akiknek arca elé ezerével özönlik az emberiség,

és bicskát ránt a csíki legény,

hogy az ô zászlója mehessen a körmenet élén,

és hadra kel a két spanyol falu népe,

hogy az igazi Mária melyiküké, --

Ó Máriák,

míg ti a tömjén lengô magasában

a fogadalmi táblácskák aranyos koszorúja között,

megbújva az ügyetlenkezû hajdani mester századok feketítette vonalaiban,

megértôn mosolyogtok,

ti fakuló fekete Máriák,

tudjátok-e, mik vagytok az emberiségnek?

Ti vagytok a Dallam, a Szín, a Szabadság,

a ritmus eloldó lebegése,

elengedés, magafeledés,

az Ünnep.

Akik azt hiszik, élnek

    (élnek, hogy dolgozhassanak,

    s dolgoznak, hogy élhessenek),

akik tesznek, hogy tegyenek

    (magot a földbe: szem legyen,

    szemet a gépbe: mag legyen,

    vetés, aratás -- aratás, vetés),

akik vannak, de nincsenek,

    (életük úgy folyik el:

    sekély és szomorú patak,

    világtalan barlang ölén

    halálszagú posvány felé) --

akiknek ablaka zárt üvegét

ha megrezzenti egy véletlenül arra tévedt tüdôvészes napsugár,

riadtan szegezik be a megereszkedett táblát,

mert reszketnek a piros levegô

ismeretlen veszélyeitôl --

ezeknek a mostoha gyermekeknek,

az alvajáróknak és halvaélôknek,

ó Máriák,

ó búcsúk, processziók, litániák,

rózsafüzérek, érmek, skapulárék,

zászlók, gyertyák, orgona, tömjén,

közös-ének, közös-imádság, egy-élet, egy-halál, egy-Isten, egy Anya,

egyetlen Szépség, --

ti vagytok az élet,

az emberi, isteni élet,

ó igazi Szûzmáriák! --

Mert bennetek, ó ügyefogyott Máriácskák,

elfátyolozva, elemberesítve

otthonosan, nekünkvalón lakozik közöttünk Örömünknek Oka:

az igazi Mária,

akit a mûvész Isten festett a teremtés vásznára öröktôl,

emberek örömének,

áhítatul az angyaloknak,

önnön magának gyönyörûségül,

akin az Örök Atya szeme elmosolyodjék,

mint mikor a tökéletes mûvész a tökéletes mûben

dédelgetô pillantással simogat végig százszor is egy alakot,

aminek szépsége még neki is titokzatos, --

az igazi, igazi Mária,

akinek Krisztus-simogató tenyerére letette az Isten

mind, ami jót szánt a világnak,

hogy hintse, öntse, ontsa ránk,

a vízözönnél özönebb özönnel

édesanyai szíve szerint, --

az igazi, igazi, igazi Mária,

akinek az élô Krisztus,

ülvén az Atyának jobbja felôl,

szentsebeinek bíborában,

amikor nagyon elnehezedik a szíve

teméntelen bûneink láttán,

ölébe hajtsa szent fejét

s megengesztelôdve ülhessen vissza a mennyei trónra

és irgalommal nézzen újra ránk,

most és halálunk óráján. Amen.


Pitypang
Pitypang	Tizenkét csillagú korona (1947)

Hadd utánzom a régi mestert,

Ki mikor oltárképet festett,

Mint szolgát vagy közkatonát

Odacsempészte önmagát.

Én is, hogy elérzékenyedve

Fonom rá faragott fejedre

E kusza vadvirágfüzért,

Hadd ejtek egy szót magamért.

Bizony nem voltam hajdanában

Nagyon beszédes az imában.

Többet beszélt hozzám az Úr,

Mint hozzá én, hálátlanul.

Gyerek is van (gond a szülônek),

Hogy a szava késôre jô meg,

Addig csak hallgat és hebeg.

-- Isten elôtt ki nem gyerek?

Gyerek én is, néma, esetlen,

Imádkozásra tehetetlen,

S néma gyereknek -- odaát! --

Anyja megérti a szavát.

Én Édesanyám, te megérted

Ezt a furcsa kéz-láb beszédet,

Hogy térdedhez törleszkedem,

S öledbe fölkéredzkedem.

Ahhoz, kihez dadogni nem mer

A szavahíjas férfiember,

Malaszttal teljes szent kezed

Szavak nélkül is elvezet.

Hogy hát egy ily énfajta fonnyadt

Pitypangot is láncomba fonjak,

És ô is testvérkéivel

Oltárodon hervadjon el:

Egyet kérek: ha önfeledve

Jézuskád ringatod öledbe,

Akkor, mit szépséged sugallt,

Zümmögd el néki ezt a dalt.


Kívül a Bárkán
Kívül a Bárkán	Évrôl évre -- 1946)

Mint egy szédült szarvasbogár,

Melyet egy oktalan erô szeszélye

Hanyatt vetett a loncsos út felére,

S most minden lába ég felé kapál

És tiltakozik oktalan és céltalan

Minden ellen ami van,

És minden ellen, ami jô, --

Alatta föld, szilárd és ölelô:

Zuhanni nem lehet alább,

De ô azt érzi csak, hogy nincs tovább.

Fölötte ég és százszor százezernyi

Fellegringatta csillagok,

De amit ô lát: az a semmi,

Amely didereg és sajog.

Úgy érzi rángó tagjain keresztül:

A mindenség fordult ki gyökerestül

És tótágast áll, úgy forog.

Cincog szegény, oly véghetetlen árván,

Mint ôse cincogott az olvadt ég alatt,

Mikor az ajtó bedörrent a Bárkán,

És ô kívül maradt.


Hajnal a Normafánál
Hajnal a Normafánál	Évrôl évre -- 1946
Itt a hegyen pözsög már a pázsit,

Lenn a világ még nagyokat ásit,

Most akar még mosakodni, -- szinte

Látom, ahogy csúszik le az inge,

Fodor inge, puha párák selyme.

Mintha rajtuk az ég leölelne.

Azt sem tudom, fehér-e vagy kék-e?

Fönt is, lent is töretlen a béke.

Fönt is, lent is, kívülem is, bent is

Makulátlan, töretlen a csend is.

Azaz mégsem: valahol a fû közt

Bizsereg egy pici hang, ezüstös.

Mintha a föld lélegzete lenne,

Fû, fa, bogár pihegélne benne,

Pihegélne, muzsikálna loppal,

Amíg el nem zörgeti a nappal.

A szívem is (nappal ez is záros)

Zsong, tefeléd, -- hallod-e, te Város?

Hallod-e, te feketegyász ország,

Emberevô emberi bolondság!

Hallod-e, mondd, a hajnali zsongást,

A hangosan hangtalanok hangját?

Csak egy percig hallanád meg, -- attól

Megváltódnál fekete magadtól.


Örvénynek az örvény
Örvénynek az örvény	Évrôl évre -- 1946
Radnóti Miklós emlékezetének

Úgy-e, még élsz? Úgy-e, még énekelsz!...

A lomb között borzas szellô motoz.

Zizeg az illat, amit erre hoz, --

Talán ebben az illatban felelsz?

Vagy immár csak a könyvben,

A versek márvány idomaiban?

Elmorzsolom a könnyem...

Fiam voltál, háromszor is fiam:

A Titkot hányszor kopogtattuk együtt

És kézbôl kézbe hányszor eregettük

A rímek csordogáló gyöngyeit!

Kisfiú voltál, borzas és szelíd,

És férfiú, bronz és kemény,

Mint egy döngô római költemény!

A Tiszaparton idéztük a multat,

S a Túlsó Partot, -- amíg körülöttünk

A kiskertekben lázasan pirultak

A csüngô súlyos paprikafüzérek...

Jaj, mi is ez a könnyzilálta ének?

Egy mellre sírt búcsúztató?

Egy tépett sóhaj a szélnek?

Vagy üzenet, mit egy tollászkodó

Fekete holló kegyelmére bízunk?

A Hang kiáltja: bízzunk!

Igen, bízzunk, -- de tovatûntél,

És azt is tudom, hogy a tündér

Remény is tovatûnt!

Jaj, az ördög forspontjaképpen

Ki fogta hámba az Ész szekerében

A butaságot és a bûnt!

Bízzunk! De hol a hatalom,

Mely visszahoz vagy elfeledtet

Tégedet és a Látomást?

Nem, amely téged karjainkból elvett,

Azt a világot, azt az elvet,

És a monstrumot, amit ellett,

Nem akarom, nem akarom!

De ki sugall helyébe mást?...

                  Az összetört tudás

Szilánkjaiból szemembe cikáz

A kétségbeesés.

Azt mondja: Nézz!

Köss már békét a jégszemû valóval:

Ôt fel nem hozza már a ringató dal,

Az ô zenéje már a szféra-csend.

Eszelôs nappal, máglyás est után

A lélek is a mártír test után

Immár a Plejádok közt elpihent.

És velement

A dallam is, a pihegô,

És a dallamok álma: a jövô!

Mennek, mennek, mind, a szépek, a tiszták,

S akik az eszmék szûz havát

Fertelmes lucsokba taposták,

Élnek, tenyésznek, tipornak tovább!

És csendesen mormolni kezdem,

Csak úgy, a szókra sem figyelve,

Egy eklogád egy reszketô sorát:

S kongatni kezdi lelkem és a testem,

Mint harangot a nyelve,

A Hang, a szuverén.

A Hang, az ismeretlen,

A te hangod-e? Az enyém?

Vagy Azé, aki az elérhetetlen

Messzeségekbôl mennydörög belém?

Azt mondja: Vagy, hát lenni kell!

Azt mondja: Tudsz, hát tenni kell!

Ember vagy, azaz isteni.

Van Isten: indulj küzdeni!

Költô vagy: Istenbôl atom,

Költô, azaz forradalom,

Szó, melynek parazsas hit az anyja,

És atyja lángos értelem.

Szó, melytôl a jövôt foganja

A lobogó történelem.

A mát és holnapot te méred:

Tanú vagy és világítélet,

És kegyelem.

Te a szabadság, te a törvény,

Téged zúg örvénynek az örvény,

És benned búg a végtelen.


A Dunáról fúj a szél
A Dunáról fúj a szél	Évrôl évre -- 1946

A Dunáról fúj a szél.

Szegény embert mindig ér.

A Dunáról fúj a szél,

Szegény embert mindig ér.

Ha hideg szél, ha meleg:

Vagy izzad, vagy didereg.

Húzza-nyúzza minden ág,

Az okosok, a buták.

Ha meg ô tesz bolondot,

Felköti a kolompot,

Falba veri a fejét,

Fehérbôl szûr feketét.

Ha mellén, ha hátán,

Csak rajta ül a sátán.

Embernek is felet ér,

Dunáról fúj a szél.

A Dunáról fúj a szél,

Szegény magyart mindig ér.

Ha török szél, ha tatár

Szeles táj a Duna-táj.

Szerencséje fura kincs:

Ha dohány van, pipa nincs.

Dupla búza: benne jár

Janicsár és granicsár.

Legénykedett huszárul:

Lebillent a lovárul.

Se Rákóczi, se császár,

Több veszett, mint Mohácsnál.

Életnek is felet él.

Dunáról fúj a szél.

A Dunáról fúj a szél.

Magyar költô minek él!

Dunáról fúj a szél.


Ezeréves dallam
Ezeréves dallam	Évrôl évre -- 1946
Lányok, lengô ruhákban, lebegô

Aranyvásznán az esti napsugárnak

Fátyol pillék a zsongó víz felett,

Összefogózva körbe-táncot járnak.

Oly fiatalok, oly könnyûdedek,

Le sem verik a fûrôl a zománcot,

Lejtenek, ezeréves dallamon

Kétezeréves hajadoni táncot.

Mögöttük mosolyog a Balaton:

A pillanatnyi hullámok zsibongnak

Tízezeréves altató zenét

A százezer esztendôs Badacsonynak.

Mögöttem Pest felé, Párizs felé,

Lohol a jött-ment vonat sivalogva.

Elönt egy mérhetetlen nyugalom,

És fölnézek a rejtett csillagokba.


Mint az ördöngös fiú édesapja
Mint az ördöngös fiú édesapja	Évrôl évre -- 1946

Mint az ördöngös fiú édesapja,

Lábadhoz Uram úgy esem.

A néma ördög tépi, marcangatja

Fiam és anyám, minden kedvesem.

Hol tûzbe rántja, hol a vízbe ôket,

Úgy dôlnek el, akár a holttetem.

Minden lehet, Te mondtad, a hivônek!

Hiszek Uram,

Segíts hitetlenségemen!

Hiszek Uram, hiszen, ha nem hihetnék,

Mi maradna más, mint az ôrület.

Hiszek Uram, hiszek, -- de mi jöhet még?

Napban és holdban ordító jelek.

Azt írja mind: még nincsen itt a vég.

Jaj, feketével írnak feketére.

Tedd már Uram, szakadjon fel az ég!

Uram remélek.

Engedj remélnem remény ellenére!


Hajnali madárszó
Hajnali madárszó	Évrôl évre -- 1946
A hajnali fényre kitárom

Zsibbadt, öreg ablakomat.

Fakadó levelü fákon

Csiripelnek a csöpp madarak.

Éjfélkor is ezt muzsikálták,

Mikor a kert aludt,

S kelletlenül álomra zárták

Szemüket a vén zsaluk.

Ôket akkor sem láttam,

Csak a hangjuk harmatozott

A szomjas éjszakában

És valamit hozott, --

Valamit ami nincsen,

Amiért sír a világ,

Ami motoz az éji kilincsen

És reccsen a falakon át.

Mélyén álomnak, csendnek

Ott reszket ez a hang.

Többé elaludni sem enged,

Ha egyszer megsuhant.


Vadgesztenyék
Vadgesztenyék	Évrôl évre -- 1946
Erdei ösvény, rajt húsz-egynehány

Kiszabadult csepp iskolásleány.

Naptól és levegôtôl részegen,

Hemperegnek az áldott szônyegen.

Szemecskéjük, a hervatag kökény,

Az ôszi nap jóságos melegén

Mámoros tûzzel kutat szerteszét.

A fák alatt piros vadgesztenyék.

Itt is koppan egy, ott is egy gurúl

Gömbölydeden a friss haraszt alúl,

A párás fényben úgy csillog elô,

Mint a boldogság, mint a drágakô.

Mint koncra és játékra éhezett,

Rács mögött nevelt fióktigrisek,

Úgy veti magát a sok kisleány

A bújócskázó gesztenyék után.

,,Jaj, milyen édes!'' -- ,,Ez még édesebb!''

,,Én csak a nagyját, csak a fényeset!''

,,Nekem is egyet!'' -- ,,Hármat!'' -- ,,Ötvenet!''

,,Énnekem százat!'' -- ,,Az egész hegyet!''

Jaj, kicsikéim! -- mondanám nekik,

De a bölcsesség torkomon szegik.

Mindnyájukat lányomnak érezem,

És könnybe lábad mind a két szemem.


Samu bácsi
Samu bácsi	Évrôl évre -- 1947
Nyújtózik a lomha Nap.

Dunna felhôk foszlanak:

Bizony kelni kéne már,

Samu bácsi kint kapál!

Felhô mondja: Esni kék!

Szomjasak a venyigék,

Kemény a rög, tûz a dél,

Megizzad a kapanyél!

Samu bácsi égre néz:

Ravasz felhô, hova mész?

Megroppantja derekát,

Tömögeti a pipát.

A gombai toronyból

Idever a harangszó.

Samu bácsi fejében

Szervusz-sipka fölbillen.

Köröskörül, glédában

Az ô fürtös családja.

Gyûlik szemben a zamat,

Szívében az áhítat.

Tôle él itt amit lát:

Szôlô, szántó, kert, család.

Csak jót munkált mindennek.

Hála legyen Istennek!


Tera néni
Tera néni	Évrôl évre -- 1947
Csibe csipog, liba gágog.

Hápog kacsa, réce,

Tudakolja, követeli,

Hol van már a része!

    Tera néni kötényébôl,

    Kinek mi a jója,

    Korpát, magot, vágott csalánt

    Teli kézzel szórja.

Férje, fia, menye, lánya

Meg az unokája

Mind arat már hajnal óta

S a früstököt várja.

    Tera néni lábos alatt

    A parazsat fújja,

    Azt hinnéd, hogy tíz a keze,

    Úgy sürög az ujja.

Szakad az ing, ruha reped,

Minden kopik, vásik.

Öreg holmi helyébe

Honnan terem másik?

    Mikor nincs már megetetlen,

    Takarítlan semmi,

    Tera néni -- tûvel, folttal --

    Leül már pihenni.

Keresztbe jár a másikán

Ember gondolatja,

Szó a szájon kiszalad

És egymást harapja.

    Mint az olaj, a beszéd

    Tera néni száján,

    Sima lesz a göcsörtös is

    Az ô háza táján.

Ég a dolog: aratás van,

Mosás, sütés várja,

Meghalni sem érne rá

Tera néni máma.

    Messze pedig a templom,

    Órás út az ára,

    Mégis elmegy szombat este

    A létániára.


Csak a furulyát
Csak a furulyát	Évrôl évre -- 1947
Hítt a Múzsa sokszor engem,

Mentem is, nem is.

Megbocsátja tán a Múzsa,

Tán az Isten is,

Én magam meg nem bocsátom

Magamnak e bûnt;

Nem áll annak gyalog járni,

Ki nyeregben ült!

Felkötöttem a kolompot,

(Más kötötte rám),

Ráztam is, hogy aki adta

Meg ne bántanám,

Ráztam úgy, hogy ne szólhasson

Senki ellenem,

Hogy ne kelljen se megbánnom,

Se szégyellenem.

Torkoskodtam a tudomány

Csorgó mézeit,

Ízleltem a hatalomnak

Kétes ízeit.

Még a szentek kulcslyukán is

Be-belestem én.

Azt tanultam: nagy az Isten,

Az ember szegény.

Jártam erre meg amarra,

Tettem ezt meg azt,

Kezemre járt sok jó ember,

Meg a szent malaszt.

Sok kicsinynek jó lehettem

(Az sem érdemem!)

És többször kellett felelnem,

Hogysem kérdenem.

Szép volt, jó volt, nem lehet rá

Semmit mondani,

Csak -- csak éppen hogy hiányzott

Mindig valami,

Ami nélkül fojt az élet,

Mint egy szûk doboz.

Lettem: nyárban félig-költô,

Télben robotos.

Ha kivert a Múzsa küldte

Mindenévi láz:

Hegyek-erdôk bújdosója,

Nyári pikulás.

De ha kezdett édesedni

Tôkén a biling,

Nekem az lett savanyúvá:

Készült a bilincs.

Jövô nyárig a Múzsától

Elbúcsúztam én,

Lettem újra rendes ember,

Nagyszakállú vén.

De ahányszor eget láttam

Rácsaim felett,

Megcsikordult szívemben a

Lelkiismeret.

Hát elég volt, én dezentor

Nem leszek tovább.

Még az egyszer a Jóisten

Hátha megbocsát.

Elhajítok süvegeket

És palástokat,

Az én Múzsám ingujjban is

Szívesen fogad.

Az én Múzsám? Múzsa-é, vagy...?

Lelkem, mit merengsz!

Alkonyodik, el ne késsünk!

Nézd, hív Szent Ferenc.

Már a dallam, csak a dallam

Lesz a regulád,

Indulj, mást ne vígy az útra,

Csak a furulyát.


A bölcs hernyó
A bölcs hernyó	Évrôl évre -- 1947
Egy koraérett ringló

Az ágról leesett.

Szívében egy pirinkó

Hernyócska hempereg.

Tekergôzik vidáman,

De jó puhácska ház!

Zöld-aranyos húsában

Kedvére lakomáz.

A ringló teste gazdag

És édes, mint a méz.

Amit megenne, azt ad,

És ennyi az egész.

Nincs semmi gondja, bölcs ô,

Ameddig enni bír.

A ringló neki bölcsô,

A ringló lesz a sír.

Nem sejti, árva féreg,

Hogy eljön az idô,

És meghasad a kéreg,

A sárga szemfedô,

S a jó húson keresztül

Valami másba rág,

S rászakad mindenestül

A végtelen világ.


Kukoricaszárak, éjjel
Kukoricaszárak, éjjel	Évrôl évre -- 1947
A holdsugár halkan pereg.

Elültek már az emberek.

Mint tollbokrétás hadsereg,

    Lengnek a kukoricaszárak.

A rozskazal sárgán ragyog.

A szívemben a csend gagyog.

Nem tudja senki, hol vagyok,

    Nem tudja senki, merre járok.

Majd megszakad egy kis tücsök.

A széna közt a szél föcsög.

Mit tudom én, honnan jövök?

    Mit tudom én, hogy mire várok?

Nem is voltam, nem is leszek:

Vagyok, vagyok és érezek,

Az életem áll és zizeg,

    Mint érô kukoricaszárak.


Tavaszi szél vizet áraszt
Tavaszi szél vizet áraszt	Évrôl évre -- 1947
Tavaszi szél vizet áraszt, virágom, virágom,

De a nyári szívet bágyaszt, virágom, virágom.

Ôszi szellô szôlôt érlel, virágom, virágom,

De hát akit téli szél ver, virágom, virágom!

Azzal is majd szembenézünk, virágom, virágom,

Abból is hadd legyen részünk, virágom, virágom;

Csak egy helyrôl küldik mindet, virágom, virágom,

Nagyon várnak oda minket, virágom, virágom.


Kék csend
Kék csend	Évrôl évre -- 1948
Kék víz idelenn,

Kék ég odafönn

Kék csend a szivemben,

Se bú, se öröm.

Duruzsolva dong a

Víztükör.

Nem akarok semmit

Senkitôl.

Langy ujjal a fény

Befogja szemem.

Hogy valaha sírtam,

Szégyelem.


Fanyar tavasz
Fanyar tavasz	Évrôl évre -- 1948
Kertek alján surrogó tüzek:

Égetik a tavalyi füvet.

Fanyar egy füst, könnyet fakaszt.

Ínyemen érzem a sós tavaszt.

Fanyar egy könny! Végigcsurgatom

Széltôl száraz, sebes ajkamon.

Elég lesz-e leöblíteni

Áporodott telünk ízeit?

Kormos tavasz ez! Tavasz igazán?

Lopva surran, mint egy partizán,

Egyet ha lép, kétszer bújik el,

Tankok ellen dorongot cipel.

Fanyar szellô köpenyt ráncigál,

Füstöt foszlat, felleget cibál.

Füstös kóró fura táncra kél.

Testvérem vagy, márciusi szél.


Meghalt a visszhang
Meghalt a visszhang	Évrôl évre -- 1948
Mindenkinek megmondom kereken:

Immár elég volt!

Meghalt a visszhang, leomolt a fal.

Egyszer volt, -- rég volt.

Szolgált sokáig. Csak zörgettetek,

S én mondtam: tessék!

Selypítettétek: légy olyan szíves!

S ugrottam: kötelesség!

Karban zengtétek: Megbocsáss, hogy így

Cibáljuk széjjel

Az egész napod! -- Semmi, mondom én,

Hosszú az éjjel!

Cigányzenével udvaroltatok

Udvart körültem.

Kezemet csókoltátok nedvesen,

S le nem törültem.

Mesternek és atyának mondtatok

Vállamra ülvén,

És voltam is és vagyok is, -- de már

Betelt a törvény.

Földrengés járt és leomolt a fal:

Meghalt a visszhang.

A megnyílt barlang már a szabad ég

Szellôit issza.

A napnak nyitja már a szívét, a víz

Ezüst szagának,

A madaraknak és a gyerekek

Bölcs kacajának.

S mikor a mennybolt miriádjai

Fölém lobognak,

Most tanulgatom, mit kell mondani

A csillagoknak.


Bocsásd meg
Bocsásd meg	Évrôl évre -- 1948
Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy jobban szerettem nálad

A meggyet, a mézet, a hársfavirágot,

Felhôk mesekönyvét,

Apró gyerekek gügyögését,

Fiúk-lányok mosolya lobbanását,

Férfiak írott homlokát,

Kezed játéka mûveit.

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Hogy szorgosabban látogattam

A Sixtusi Máriát a názáretinél,

Hogy Tamásnál, Teréznél

Szomjasabban lestem az öreg Aranyt,

Berzsenyi mennydörgését

Meg Hamlet töprengéseit,

Hogy a zsoltár orgonaszavát is

Boldog voltam, ha átlophattam

Paraszt magyar szó furulya-dalára,

S hogy könnyeket pillámra nem a mea culpa,

Hanem a rutafa nótája szûrt

Meg a vizetárasztó tavaszi szél.

De mondd meg, Uram:

Behúnyhattam-e szemem elôlük,

Mikor belôlük Te néztél reám?

Bedughattam-e szavukra fülem,

Amikor Te búgtál bennük

Kimondhatatlan sóhajtásokkal?

Nem mindegy-e az óceánnak,

Hogy kádba merik-e vizét,

Vagy metszett billikomba,

Vagy akár egy horpadt gyûszûcskébe is?

Emlékszel, Uram? a háborúban

Egy rossz talpas pohárból osztogattam

A hallgatag népfölkelôknek testedet,

És eltöltötted ôket Tenmagaddal!

Engem is eltöltöttél számtalanszor

Csodálatos poharaidból,

Millió poharaidból,

S az oltárnál a Szent Kehely elôtt

Úgy térdelek, mint hétpapos misén

A füstölô diákonus:

Szolgál, térdel és lóbálja a tömjént,

De a Testet és a Vért már órákkal elôbb

Magához vette egy csendes misén.

Ó Istenem, ha az én árva bodza-sípom

Egy századrészét el tudná fütyülni annak,

Amit te mondtál énnekem magadról

Egy parasztdal egyetlenegy sorában!


Isten áprilisa
Isten áprilisa	Évrôl évre -- 1948
Sétál a napfény melegen

A dunaparti köveken.

Huzakodnak a zsinegen

A kiskutyák bolondul.

-- A szív is, hatvanon túl

Ha nem csendül, de kondul.

Fölüti rezzenôs fejét,

Szûkelli megszokott helyét

A gubbasztó öreg cseléd,

Az évek forrta kéreg

Burka mögött a lélek

És azt bizsergi: élek.

Nem táncol már, nem is szökell,

De szállna mégis, szárny se kell,

A napra ki, a hegyre fel,

Akárhová, -- csak szállnék!

Se gondolat, se szándék:

A perc a szent ajándék.

Csak ez a perc, csak ennyi kell:

Míg kék mosollyal átölel

Az allelujás ég-lepel

S lényem magába issza

A testtelenbe vissza

Az Isten áprilissa.


A fordított Jónás próféta
A fordított Jónás próféta	Évrôl évre -- 1948
De megtréfáltál, seregek Ura!

Mi lett belôlem, milyen figura! --

Fordított Jónás, fejtetôre billent,

Pedig a Hangnak sose mondtam ellent.

Küldöttél, mentem. Hordtam az Igét

Nem kerülgettem bolond Ninivét,

Nem futottam, hogy le ne köpjön, sértsen,

A szennyes szájat, kezeken a vért sem.

Hajót kerestem, biztosat, sebest,

Eveztünk, Ninivének egyenest.

Már láttam kelni a csarnokok ivét,

Már köszörültem a próféta-igét.

Ó az az Ige! Asszonyt, gyereket,

Amit szerettem, ami szeretett,

Mindent elhagytam érte, -- érted, Isten,

Hogy amire küldöttél, teljesítsem.

És most, hogy már-már megölelt a part,

Most küldted ezt az ôrjöngô vihart,

Hogy minden, minden fejtetôre fordult,

Szél, víz és ember, minden megbolondult.

Akkor, látván, hogy nem segítenek,

Akiket hívtak, a kisistenek,

Az összetört, vergôdô, fejevesztett

Bolond hajósok mind énnekem estek.

Nem kell próféta, nem kell most a szó,

Most kapitány kell, most parancsoló,

Hát kormányozzam a hajót, vezérül,

Ki a viharból és el Ninivétül.

Így lett a szegény Jónás (a silány,

De mégiscsak próféta) -- kapitány.

Hol vannak már a ninivei partok!

Te tudod, Uram, én nem, merre tartok.

Próféták Ura, te akartad így,

Hogy engem ilyen kísértésbe vígy?

Így van megírva? Mert a lélek bennem

Elnémíthatlan sóhajtozza: nem! nem!

Ha rabságomat megelégeled,

Szólalj meg, Uram, küldj immár jelet,

Bizonyságul a szavad szomjazónak,

Hogy jobbra hívtál, nem parancsolónak.

Ha mást nem, küldj egy áldott cethalat,

Hurcoljon meg a tengerek alatt,

Vessen már véget a fojtó mesének,

S vessen ki harmadnapra Ninivének.

Siess, Uram, ne késlekedj sokat,

Mert halálosan fáj és fojtogat

Ami belôled bennem fúl: az ének.

Ó engedj énekelnem Ninivének!


Érett nád
Érett nád	Évrôl évre -- 1948
November sír a vonatablakon,

Az esôn át ezüst a Balaton.

Köztünk a partot glóriába vonja

Az érett nád lobogó tûz-aranyja.

Szemes, Zamárdi, Lelle ködben áznak.

Lelkemben is zokogó tavat ásnak

Míg végigdöcögöm a Balatont,

Novemberi könny, decemberi gond.

A ködbôl bólogatva rám merengnek

Fel-felparázsló régi arany csendek,

Egy arc, -- egy másik arc, -- egy harmadik,

Melyen az Isten arca tükrözik.

Az angyal hányszor megjelent e parton!

Fejem a gondok vánkosán lehajtom,

Mint egy piros térdeplô-bársonyon

És könnyeimmel is imádkozom.


Téli áhitat
Téli áhitat	Évrôl évre -- 1948
Csendesen, botfülû vonat!

A szakrális lepel alatt

Piheg a téli Balaton.

Fehér áhitattal köszöntsük,

Mint a csilingelô ezüst kösöntyûk

A felnyújtott jegenyegallyakon.

Csak ez, csak ez van, -- nincs se vér, se bomba,

Nincs katakomba,

Csak a szépség van, ez a hófehér.

Vonat, egy percre tûrtôztesd a lángod,

Hadd sírok el egy sajgó Miatyánkot

A szépséggyilkos emberért!


Ejhaj, hóvirág!
Ejhaj, hóvirág!	Évrôl évre -- 1949
Ejhaj, hóvirág!

Lesz még egyszer jóvilág,

Február ha fáj is.

Bárhogy bôg a bôjti szél,

Mégis benne jôdögél

S mézzel jô a május.

Ejhaj, hóvirág!

Ez a világ jó világ,

Rajt az Isten ujja.

Mégis egyik fancsalog,

Másik meg az angyalok

Furulyáját fújja.

Ejhaj, hóvirág!

Fogsz te is még glóriát

Énekelni lelkem!

Téli hó, vagy nyári nap:

Így is, úgy is gazdagabb

Termôbb lesz a telkem.


Jézus a Mátrában
Jézus a Mátrában	Évrôl évre -- 1949
Terméskô falvértezetében,

Szürkén, majdnem fenyegetôn,

Égbeszúró háromszög fejjel

Áll a templom a hegytetôn.

Várnak néznéd: három falucska

Süvegeli a zord tetôt:

A fakanál-faragók népe

Meg a szénégetôk.

Lent, lent a völgyben mind a három,

Ide nem jô fel senki se;

Egyszer évben ha felsírallik

Falai közt a szentmise.

Lent, lent a völgyben a kisember,

A kis élet sír és sürög,

Fohászkodik a félig-élô

És a haldokló nyöszörög.

Pedig ha sír, pedig ha nótáz,

Ha elsôt, ha végsôt sóhajt:

Jézus nevét formázza mindig,

Jézust hív minden emberajk.

S idehallom, csendül a csengô

Csepp oltárokon odalenn:

Három helyen mutattatik be

Az áldozat, a vértelen.

Csendül a csengô, megy a Jézus,

Kapaszkodik a hegyen át:

Viszi a pap a köves úton

A beteg ember vigaszát.

Az emberész gondolta templom

Ostyátlan virraszt a hegyen:

A Jézus, mint a tejesember

Házhoz megyen.


Invokáció egy szôrös hernyóhoz
Invokáció egy szôrös hernyóhoz	Évrôl évre -- 1949
Valami zizzen a hajló fûbôl.

Tétova lábam visszahôköl:

Tavalyi levelek alomján

Egy szôrös hernyó mászik lomhán.

Kövér, hosszú, majd félarasztos,

Úgy megfekszi a rôt harasztot,

Temetô-szín fekete-sárgán, --

Ha másszor nézem, megutálnám.

De most, hogy tele vagyok gonddal,

Másképpen zsong felém a lombdal,

Mást mond szépségrôl, mást a gondról

Lomb közt az ég, fû közt a pondró.

Ahogy elnézem, nem is csúnya:

Finom bársony rajta a gúnya.

Ej testvérkém, minek a szó itt!

Majd csak elleszünk a gubóig.


Áraszd meg a vizet!
Áraszd meg a vizet!	Évrôl évre -- 1949
Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára.

Székely népballada

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Apám udvarára, anyám hajlékába,

Hadd legyek mégegyszer, ha csak egy órára,

Kisgyerek, a régi, pirosalma képû,

Aki visszanevet a ránevetôre,

Emberre, csikóra, lepkére, kavicsra,

Meg túl a sövényen a sötét erdôre,

Ahol elkezdôdik vége a világnak.

Kutyát, ha morog rá, birkózni cibálja,

Anyja ha kiszidja, megköveti szépen.

Mesében, álomban, nagy nekiszánásban

Kilencfejû sárkány mindakilenc fejét

Tôbôl lecsapintja,

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Kigondoló székbe, dologasztal mellé,

Hadd legyek mégegyszer régi, derék férfi,

Szerszám-kalapáló, penna-élesítô,

Szóra szót mondani, vallani, dallani

Emberek elébe embermódra álló.

Szíve közepébôl szakadott igéjét

Tátongó emberek százan szomjúhozzák,

Százan szomjúhozzák, ezren visszhangozzák,

A szívükbe írják, párnájukba sírják.

Az is aki hallja, az is aki mondja,

Emberebb lesz tôle.

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem apám udvarára,

Apám, öregapám pipázó padjára,

Hadd lesem el tôlük, lesz-e belôlem is

Zuhatag szakállú erôs öregember,

Éjszaka virrasztó, nappal nem beszélô.

Emberre ha ránéz, rajta keresztüllát,

Az égre ha felnéz, azon is általlát,

De sem embert immár, sem a levegôég

Csillagai nyáját nem áhítja nézni:

Csak befelé néz már, maga mélységébe,

Maga mélységében mindent megtalál már,

Amit Isten megmért földi halandónak.

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Hadd vigyen el engem.


A Dunáról fúj a szél
A Dunáról fúj a szél	Évrôl évre -- 1949
A Dunáról fúj a szél.

Aki vacog, nem beszél.

Minden nap egy ráncot ás.

Minden éjjel károgás.

Hollók-e, vagy ördögök?

Vagy a lelked böstörög?

Ráncos költô, mi bajod?

Kiapadt az olajod?

Mi rozsdálta el a szád?

Lenyeled a muzsikát?

A hegedûd se állja,

Berepedt a bordája?

Ej, azért csak hegedû,

Benne még a keserû.

Ha nincs, aki hallgat rád,

Magadnak is húzhatnád,

Ha másképp nem, dugaszba:

Csak hallaná a gazda.

Vagy a lelked fogyott el?

Vagy az Isten hagyott el?

Talán te is maholnap

Elszegôdnél Amannak?

Tudod hiszen eleve:

Néma ördög a neve.

Ismerheted: fura úr,

Kibe egyszer belebúj,

Tûzbe-vízbe cibálja,

De a zenét nem állja.

Minden nap egy ráncot ás,

Minden éjjel károgás.

Hollók-e, vagy ördögök?

Vagy a lelked böstörög?

A Dunáról fúj a szél.

Vacog aki nem beszél.


Csendes mise
Csendes mise	Évrôl évre -- 1949
Viszem az Ostyát és a Kelyhet,

De ma egyedül ünnepellek,

Ó Közibénk Kívánkozó!

A hívek kint az aratáson,

Kis mezitlábas ministránsom

Van itt csak s egy avitt anyó.

Mint egy sziget az óceánban,

Embertelen korall magányban

A Serleg az oltáron áll.

Vágynám hangosan énekelni,

De a fiú nem tud felelni,

A nénikém meg szundikál.

Magam vagyok. De mint a fáklya,

Gyúl ki bennem az Ige lángja

S a lelkem tûzzel eltelik:

''Hol ketten-hárman én nevemben...''

Hárman vagyunk itt! -- Isten engem,

Te vagy, Uram, a negyedik!

Kifordulok, karom kitárva

Minden-lélek-átkarolásra,

S Az Úr veletek! mondanám,

De valami különöst látok,

Egy nem ismert világosságot

A kisfiún s a vén anyán.

És hallok is: valami halkan

Felém szüröngô titkos dallam

Küld odaátról kóstolót?

Vagy csak a fiú szorgos ajka,

Amint nagy boldogan hadarja

Az Et cum spiritu tuó-t?

Vagy álmából a néni tért meg,

S most a meghitt rózsafüzérnek

Gyöngyein ringatózik el?

És a Jelenvaló elébe

Az ártatlanság és a béke

Iker imája énekel?

Mindegy: az én halló fülemnek

Végtelen világok üzennek

A néma templom-ûrön át,

S míg rámtapad e tiszta négy szem;

Bensômben tornyosodni érzem

Az Örök Halmok sóhaját.


Találkozás
Találkozás	Évrôl évre -- 1949

Vasárnap reggel, a kis falun át

Beteghez vittem az Úrvacsorát.

Lassan lépdeltem, némán zsolozsmázva,

Köpenyem alatt, szívemen, a Táska.

Még csendes volt köröttem a világ.

Két gyerek hajtott két szakasz libát,

Emberi lelket mást nem esett látnom:

Három kutyával volt találkozásom.

Az elsô farkcsóválva, csendesen,

Mellém szegôdött békességesen.

Föl-fölnézett rám. Ez valamit érez!

Az állat, lám, húzódik Istenéhez!

A másik valahonnan hirtelen

Kirohant és ugatott éktelen.

Hogy is tudhatná szegény árva féreg,

Hogy kire habzik szájában a méreg!

A harmadik hasalt egy ház elôtt.

Láthatóan nem érdekeltük ôt:

Megnézett félszemével hunyorogva

És visszasunyt a jó meleg vacokra.

Aztán beértem. Így volt. Nincs tovább.

Többet nem láttam embert, sem kutyát.

Kebelemben az áldott Búzaszemmel,

Így találkoztam az emberi nemmel.


Ablakomba, ablakomba...
Ablakomba, ablakomba...	Évrôl évre -- 1949
(Változatok egy népdalra)

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Aki kettôt-hármat szeret, nincsen arra jóvilág.

Hát még aki minden embert, minden lelkes állatot,

Arra jár még e világon nem-szeretem állapot!

Ó te világ bujdosója, szegény árva szeretet,

Bizony, bizony emberek közt sosem volt nagy keleted.

Idelöknek, odarúgnak, ajtó mögött a helyed,

Mint akit az atyafiság kegyelembôl tûröget.

De ha jön a szûk esztendô, ha az élet odavan,

Minden ember odatalál, ahol te vagy, biztosan,

Te, ki mindig csak vetettél és sohasem aratol,

Hogy és hogy nem, te szelsz nekik kevesedbôl falatot.

Ablakomon, ablakomon kéregetôk kopognak,

Kunyorálnak egy kevéske szeretetet magoknak.

Ide hallgass, felebarát, megmondom, ha nem tudnád:

Magadnak is minden jóval tele van a tarisznyád.

Nem is tudom, mennyi minden gyönyörûség belefért!

Apád, anyád beletömte amit áldott keze ért.

Nyisd ki hamar, sose kérdezd: adnak mások, nem adnak? --

Adj belôle, amit adhatsz, mingyárt több lesz magadnak.

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Aki kettôt-hármat szeret, nincsen arra jóvilág.

Hát még aki nem is szeret, csak úgy elvan, vagyogat:

Olyan, mint egy öreg házon a lehámló vakolat.


A Csörgô patak
A Csörgô patak	Évrôl évre -- 1949
Cserlomb alatt mohos kövön ülök.

A Csörgô patak altatón csörög.

Nagy kövek közt fodor hullám forog,

Gondolatom is vele kanyarog.

A hullám sír, nyújtózik, elfelé.

Sóhajt a cser, nyújtózik, fölfelé.

Nyugtalan ágon hintál a levél.

Honnan jön a szél? Hova megy a szél?


Kettôs szivárvány
Kettôs szivárvány	Évrôl évre -- 1949
Elült a zápor, elnyugodott a szél,

Felhô-barlangok tömbjei omlanak,

    S a hegy dicsôült homlokáról

        Felkel a nap biboros korongja.

Jöjj, nézz a napba, nézd: csupa láng, csupa

Szépségig-érett végig-elég öröm,

    Pedig már fonja szemfedôjét

        A konok ég könyörtelen ujja.

De ô nem bánja; mit neki éjszaka,

Mit a halál is! Él, amig él, ragyog

    S szépsége édes aranyával

        Önti el a keserû világot.

Nézd, nézd a felhôk mámoros ünnepét,

A szépség színes templomi zászlait

    Hogy lengetik, hogy bontogatják

        Tornyosodó meseváraikból.

Nézd a szivárványt: kétfonatú öve

Kétszer karolja át a kitárt eget!

    Nézd, és öleld, öleld, halálig,

        Ezt a szegény gyönyörû világot!


Mátraszentimre
Mátraszentimre	Évrôl évre -- 1949
Mátraszentimre, csepp falu,

Pirostetôs házkoszorú

Cserzöldhajú hegyhomlokon.

Eperszemként szopogatom

Az édesillatú nevet,

Mely bújócskázva rámnevet

A kacskaringós utakon,

Hová lábam szeszélye von,

Mikor fel-felpillant reám

Egy-egy szemérmes encián.

Édes név: Imre: ifjuság!

Megifjítod a vén Hutát.

Új minden: a sok döccenô

Szekér sikálta utcakô,

A templom, mely messzünnen int,

A félig-tarlott hegygerinc,

A fösvény csorgó csöreje,

Az ágaskodó gödölye,

A sompolygó huncut kutyák,

Meg a meztélláb kis pulyák,

Kik futnak és sikonganak

És bôrükön barnáll a nap.

S az útnak hátat forditó

Kis faluvégi házikó,

Ahonnan a csivitelô

Fecske-anya cikáz elô

Az otthonos eresz alól

Öt apró csôrt tartani jól,

S hol engem is kézbôl etet

Az anyaízû szeretet.

Fiatal szellô, fûszeres,

Mely nem panaszol, nem keres,

Csak lengeti a lombokat,

Arcon legyint és símogat,

És lelkembôl lassan kifú

Mindent, ami gond, ami bú,

És félálomba döngicsél.

Honnan jön ez a tiszta szél?

A messze Tátra küldi-e?

S a tömjén felhôk földije,

Mik arra messze északon

Nyúlonganak hallgatagon

A messze-messze kék felé,

A mozdulatlan ég felé?


Bocsássatok meg
Bocsássatok meg	Évrôl évre -- 1949
Bocsássatok meg énnekem, ti nagy hegyek,

    Ki ma vagyok és holnap elmegyek,

És szél se fújja többé lábaim porát,

    Bocsássátok meg gôgöm mámorát,

Hogy úgy merek eszmét cserélni véletek,

    Mint egyenrangú kistestvéretek,

S úgy hallgatom kegyelmes hallgatásotok,

    Mint akik közt bizalmas egy titok.

Mert egy-egy ilyen méltóságos estelen,

    Mikor az emberzajgás elpihen,

És mintha zöld-arany dicsfényben fürdenék

    Magam is, mint a néma völgyfenék

És túlnan a bozontos cserfalomb sörény

    A Kékes álmos oroszlánfején,

Ilyenkor bennem egy szelíd húr megsajog:

    Sejtem, tudom, érzem: itthon vagyok.

És lassan-lassan bennem is, mint odalent

    Eluralkodik az erdei csend,

Elernyedeznek mellemet szorítani

    Lidérceim jégkörmös ujjai,

Elalszik minden, nyugtalanság, büszkeség,

    Az öntudatnak már csak annyi üszke ég,

Amennyivel a nagy hegyormok nézhetik

    A furcsa felhôk szép játékait.


Két asszony
Két asszony	Évrôl évre -- 1949
Kendôs néni, kék köténye karton,

Országúton ül az árokparton.

Ráncos arcát verejték belepte,

Nagy kosarát lerakta a gyepre.

Roskadozva cipelte idáig,

Maga-magát meg a kosarát is.

Mi van benne, gyümölcs-e vagy zöldség?

Meg a munka, meg a nehéz költség!

Meg az ôszi, meg a téli gondok,

Meg az apró pendelyes porontyok,

Akik este éhes csôrrel várják

Megadják-e az urak az árát?

Jön is egy már: nagy zöld szemüveggel,

Fiatal nô, kezén kisgyerekkel.

Ruha bizony több lehetne rajta,

És hát bizony festékes az ajka.

Könnyû ennek! ennek semmi gondja!

-- Elôttem a kicsi szoba, konyha,

Konyhából a szennyes kicsi udvar.

A rendelô, meg az Oti-doktor;

Fáradt doktor közönyös kis arca,

Aki végre ide beutalta.

Három félnap állta sorát érte,

Amíg ezt a két hetet elérte.

Nagyon jó itt, kellemes is, szép is,

Fel-felriad éjszakánkint mégis:

Eltûnôdik: meggyógyul-e? hátha!

Számlálgatja, hány nap van még hátra.

Számlálgatja: futja-e a pénze

Hazamenni, meg valami szépre,

Hazavinni, (el kell tenni félre!)

S gyôzi-e majd erôvel a télre?

De ha felsüt a piros nap reggel,

Habos tejet iszik a gyerekkel.

Hamar-hamar, siessünk sétálni:

Fut az idô, jól ki kell használni!

Kézenfogja a kisfiút szépen,

S míg sétálnak, az jár az eszében,

Mit adhatna valami jót néki,

Vitaminost... ,,Hogy a körte, néni?''


Mandolin
Mandolin	Évrôl évre -- 1949
Csendes éj. Lámpám leoltom.

Fenn a fénylô égi bolton

Üldögélô furcsa holdon

Mandolínoz valaki.

Selymeshúrú mandolinja

Mintha tücsökhangon hína,

Engem hína: gyere ki.

Kinn a harmat, s a szitáló

Holdsugarak szôtte háló

A világot ellepi.

Olyan friss a rezge pára,

Mintha a Teremtô szája

Most lehelte volna ki.

Én is itt, holdas magamban,

Zárt szemem redôin át

Érzem minden pórusomban

A kezdetnek illatát.

Ereimben rég kifáradt

Kútfôk új ezüstje árad.

Most olyan vagyok talán,

Mint mikor Isten fejében

Megvillantam eszmeképpen

A teremtés hajnalán.

Vérig és velôkig áthat

Holdsugár és sejtelem:

Hátha mind csak tünde látszat

Ami játszik itt velem!

Hátha itt sincs még az óra,

Még egyéb nem is vagyok,

Mint a keltô legyen szóra

Szomjazó szelíd agyag.

S holnap tán a szent Hatodnap

Hajnalára harmatoznak

(Nemtudói jónak-rossznak)

Körülöttem mindenek,

S rámköszönt a boldog Éden,

Mely az Isten örömében

Sorsomul teremtetett,

S nem lesz benne undorító

Embermérgû csalfa kígyó,

Sem kígyók, sem emberék.


Te Deum
Te Deum	Évrôl évre -- 1949
Téged Isten dicsérlek

és hálát adok mindenért.

Hogy megvolt mindig a mindennapim

és nem gyûjtöttem másnapra valót,

                     hála legyen.

Hogy mindig jutott két garasom adni

és magamnak nem kellett kéregetnem,

                     hála legyen.

Hogy értenem adatott másokat

s nem kellett sírnom, hogy megértsenek,

                     hála legyen.

Hogy a sírókkal sírni jól esett

és nem nevettem minden nevetôvel,

                     hála legyen.

Hogy megmutattál mindent, ami szép

és megmutattál mindent, ami rút,

                     hála legyen.

Hogy boldoggá tett minden, ami szép

és ami rút, nem tett boldogtalanná,

                     hála legyen.

Hogy sohasem féltem a szeretettôl

és szerethettem, akik nem szerettek,

                     hála legyen.

Hogy akik szerettek, szépen szerettek

és hogy nem kellett nem szépen szeretnem,

                     hála legyen.

Hogy amim nem volt, nem kívántam,

és sohasem volt elég aki voltam,

                     hála legyen.

Hogy ember lehettem akkor is,

mikor az emberek nem akartak emberek lenni,

                     hála legyen.

Hogy megtarthattam a hitet

és megfuthattam a kicsik futását

és futva futhatok az Érkezô elé

s tán nem kell a városba mennem

a lámpásomba olajért,

                     hála legyen!

Hogy tegnap azt mondhattam: úgy legyen!

és ma is kiálthatom: úgy legyen!

és holnap és holnapután és azután is

akarom énekelni: úgy legyen! --

                     hála legyen, Uram!

                     hála legyen!


Mária és Márta
Mária és Márta	Évrôl évre -- 1949
Elment a Jézus.

A városba ment.

Közeledett a Húsvét.

Lázár kapuja küszöbén

Két asszony üldögél

A térdét átölelve,

Mária és Márta.

Márta mondja:

    Nem fogadta el a meleg köntöst.

    Fázni fog szegény.

Mária mondja:

    Nem akarta, hogy vele menjek,

    Kinek mondja, ha fázik?

Márta mondta:

    Éhes volt,

    Kellett aki megterítse az asztalt,

    Megtöltse a korsót.

Mária mondja:

    Fáradt volt,

    Kellett aki leterítse magát

    A lába elé szônyegül.

Márta mondja:

    Ha visszajön,

    Leoldom a kötényemet,

    Lábához ülök és hallgatom.

Mária mondja:

    Nem jön vissza.

    Közel a Húsvét,

    Követni fogom messzirôl.

A küszöbön ültek,

Átölelve tartották a térdüket

És sírtak.

Aztán felálltak,

Az egyik kosarat öltött

És kenyeret tett a kosárba.

A másik korsót vett a kezébe

És olajat öntött a korsóba.

Aztán átkarolva egymást

Elmentek

A názáreti Máriához.


A Mindennevû
A Mindennevû	Évrôl évre -- 1949

Mindennevû, hogyan szólítsalak?

Nazianzi Sz. Gergely

I.

Mindennevû, hogyan szólítsalak?

Mindenarcú, hogyan tapintsalak?

Mindenszívû, hogyan szeresselek?

II.

Titkosrendôr, polgári ruhában,

Az utcán ôdöngôk semleges mosolyával arcán,

Jelvénye az átmeneti kabát hajtókája alatt,

Nadrágzsebében a szolgálati fegyver,

Állán bozontos álszakáll:

Mint az árnyék, mint a gond,

Úgy szegôdik a megjelölt nyomába, --

Engedi, menjen, amerre a dolgai vonják,

Családi körbe, hivatalba,

Moziba is, a bársonyos homályba,

Vagy kettesben az espresso kerekasztalához

Egy forró feketére, -- akárhová,

De mint az árnyék, mint a gond,

Mögötte jár.

Van.

És várja a percet, amely megállapíttatott,

S lecsap könyörtelenül,

Mint fölemelt marok a légyre

S amaz ott marad, -- összelapítva,

Mint összezárult marokban a légy.

Így jársz utánam: így mondták nekem

Kajlahátú bölcsek,

Szorongó szentek, vaksi jámborok.

Ám amikor az utca zuhogó tömegében

Már olyan egyedül vagyok,

Mint erdôben a gyermek

S ólomtuskók a lábaim,

Már-már leülök a járdaszélre,

Vinnyogni, mint a siketnéma koldus,

Ilyenkor némán elmész elôttem,

Közönyös arccal, zsebredugott kézzel,

Egy leszerelt katonatiszt hûvös lépéseivel,

S egy pillanatra -- lámpafény függönyrepedésben --

Odamelegszik rám a szemed.

Cinkos tekintet ez,

Csak ennyit mond: Hiszen tudod!

Rabló mosolyog rablótársra így,

Vagy indiánra indián,

Amikor a gyerekek játszanak

És a semmire-se-jó felnôttek között

Elosonnak nesztelenül.

A járókelôk nem vesznek észre semmit,

Csak én tudom: a térdem tudja,

Amely megfiatalodott rugalmassággal tapossa tovább a járdát,

És tudja az ajkam, amely pirosan skandálja megint:

Szép az élet, jó az élet, és jók a butuska emberek!

III.

Máskor meg a villamoson:

Függök a fogódzó kötélen,

Csak az összepréselt embertestek tartanak,

Izzadt szemem sóvárogva pislog

Egy-egy elfoglalt szék felé:

Egyszercsak fölkelsz a helyedrôl

(Kigombolt ingû, húszéves fiú),

A könyvet, amit olvastál, összecsapod

És Tessék! mondod ismerôs mosollyal.

IV.

A múlt héten egy kisgyerekben láttalak.

Guggoltál a sétatéren

És házakat építettél

Homokból és hulladékból.

Fölnéztél rám a földrôl

Huncutkás mosollyal:

,,Látod, mit építek?

Máskor mást építettem,

Naprendszert és csigabiga-házat.

Építeni jó.

Gyere, építsünk együtt!''

És én melléd telepedtem a földre,

Te pedig megfogtad a kezem

És vezetted,

És betûket írtunk a homokba.

V.

A minap egy kutya jött be a szobába,

Egyenesen hozzám.

A térdemre tette szelíden

Az elsô lábát.

És fölnézett rám szelíden:

,,Nem lehetnél hûségesebb?

Én mindvégig hûséges vagyok.''

Le kellett sütnöm a szememet

És majdnem hangosan kimondtam

A szentpéteri szót:

,,Menj ki tôlem Uram...''

De Te jobban tudod, mit gondolok.

És nem mentél ki tôlem.

VI.

Ablakomat megkoccantja a szél.

Értem: sétálni hívsz. Megyek.

VII.

Fuvoláz felettem a lomb.

Altass el engem.

VIII.

Szeszélyes az erdei ösvény.

Jöttem utánad.

A patak vize csillan.

Térdelve hajlok fölébed.

Oltsd el szomjúságomat.

IX.

Egy ember nagyon kiabált.

(Nagyfejû, nagynevû, nagytudományú,

Sikerült neki minden,

Csak az élete nem.)

Ezt kiabálta, sokszor, egymásután:

,,Hol van az Isten?

Még sohasem láttam az Istent,

Ki látta?''

Mit tehettem szegénnyel?

Szépen odamentem és megsimogattam az arcát.

Sírt.

X.

Tegnap egy ember állított be hozzám

És bizalmasan közölte velem,

Hogy egy nem is nagyon távoli dátumra

Ítélet van kimondva rám.

Az értesülés megbízható helyrôl származik,

És jó lenne, ha megfontolnám,

Kár volna értem.

Annál is inkább, mert csak rajtam áll

És ellenkezôleg: nagy lesz a becsületem,

Csak el ne mondjam senkinek, hogy láttalak.

Nem szóltam semmit.

Hallgatva ültünk.

Aztán megszólalt újra:

Hogy úgy-e voltaképpen

Nem is igaz az igazán, hogy láttalak.

Csak úgy mondom, hogy mondjam.

Megint nem szóltam semmit.

Hallgattunk megint.

Aztán megszólalt harmadszor is:

Hogy vajon látlak-e most is?

,,Igen, feleltem,

A szemedben, felebarátom.''

Még egy darabig ültünk egymás mellett

És hallgattunk.

Aztán fölkelt, és kezetfogtunk

És elváltunk, két jóbarát.

XI.

Álmodtam. Széken ültem,

Elnök voltam a könyvek kongresszusán,

A könyvek ezre körülöttem ült,

Mint Niceában a szakállas atyák.

Az egyik mondta: ,,Messze az Isten, a hetedik égben,

Az angyalok és démiurgoszok között.''

    -- ,,Helyes, mondottam, de kevés!''

A másik mondta: ,,Közel az Isten, az emberi szívben,

Csak ott találod.''

    -- ,,Helyes, mondottam, de kevés!''

A harmadik: ,,A természet az Isten,

A lények végtelen során

Bontja ki végtelen magát.''

    -- ,,Szép, szép! feleltem, de kevés!''

A negyedik: ,,A nép az Isten

A történelemben fejtôzik ki egyre.''

    -- ,,Kevés, kevés!''

Az ötödik: ,,A minden az Isten,

Én vagyok ô, és te vagy ô, és ô is ô, és minden ô.''

    -- ,,Nem elég, nem elég!''

A hatodik a semmirôl beszélt,

A hetedik számokat recitált,

A nyolcadik a moszkvai Confessiót,

A kilencedik atombombáról énekelt prefációt

És a tizedik Einstein evangéliumát.

És még sokan, sokfélét és sokáig

És minden egyes más nyelven beszélt.

És én csak kiáltoztam egyre:

    -- ,,Kevés! kevés! nagyon kevés!''

És minden székbôl egy-egy könyvtekercs gurult elô,

És a tekercsek összeálltak

És torony akart lenni belôlük,

Mint ama régi, Szennár mezején.

Gurultak, egyre gurultak a nagyhasú tekercsek,

És másztak és sürögtek

Izzadtan, izgatottan,

Fölfelé, fölfelé

Mint Himalája fejének a hangyák.

És már éppen fel akartam egyenesedni a székben

És igazságot tenni,

De fölébredtem.

Éjszaka volt.

Éjszaka voltál.

XII.

Könyv a térdemen,

A könyvben ábra, számokkal és görög betûkkel:

Ablak a Végtelenbe.

Itt ülsz az ablakban, mellettem

És fölemelt Ujjaid ütemén ringatod

És szertehajtod, egyre sebesebben,

És összefogod, egyre szorosabban,

Napok, naprendszerek, galaktikák és mindenségek

És atomok és protonok és protonnál is potomabb pontok

Miriárdokszor miriárdjait.

Fölemeled a karodat,

És eltûnik az Anyag a Hullámzás végtelenében,

Leejted karodat,

És elpihen a Hullámzás az Anyag végtelenében.

És eltûnök én is; elpihenek én is

Árján az Ütemnek,

Amely innen, térdeimrôl

Mozgatja a Mindent.

XIII.

Mezítlábas asszony az országúton.

Kenyeret visz, abroszba kötve.

Szép kerek gyürkés cipót.

Teli a levegô kenyérillattal.

Teli a lelkem illatoddal.

XIV.

Ma volt a legnehezebb.

Tükörbe néztem, úgy esett,

S Te onnan néztél vissza rám.

És belém állt az értetlen csodálkozás:

De, Uram, ezt az ötletet!

De, Uram, tisztesség ne essék szólván,

Jobbnak gondoltam az ízlésedet!

Akaratlanul a fejemet csóváltam,

Rosszallóan csóváltad a fejed Te is.

És akkor elszégyelltem magamat:

Eszembejutott barátom, a professzor,

Aki fehér köpenyében, górcsöves asztalkája elôtt,

Valami fertelmes férget boncolgatott

És látván arcomon az undort,

Ezt mondta, mérhetetlen szánalommal:

,,Mit tudod te, szegény laikus,

Hogy, milyen csodálatos ez!''

Igen, Uram, -- mit tudom én?

Mit tudok én!?

Mire visszatettem a tükröt a fiókba,

Hangosan nevettem.

XV.

Este van.

Elment az utolsó látogató.

A folyosón lecsavartam a villanyt.

Itt vagyok.

Szokott helyeden,

A kis támlátlan széken,

Az ajtó és az üveges szekrény között,

Ülsz és vársz.

Egyedül vagyunk.

Leeresztem az ablak függönyét.

Így, most segíts egymásba néznünk.

És holnap reggel,

Harmadik harangszóra,

Megtöröm a Kenyeret.


Hej, voltam én is fiatal
Hej, voltam én is fiatal	Évrôl évre -- 1949
Hej, voltam én is fiatal,

Hej, éltem is világom,

Mint tiszta vízben fürge hal,

Füttyös rigó az ágon.

Rég volt, talán igaz se volt,

Most bezzeg máshogy élek.

Hamvas felhôk közt vézna hold,

Avarban zörge lélek.

Éjféli utcán nyargalok

Sivalkodom a kürtôn,

Zárt ajtón és zárt ablakon

Kopogtatok kísértôn.

De némán rácsodálkozik

Ég-föld a néma szóra, --

S megkérdi: ,,Hát ennek meg itt

Mi keresnivalója?

Bocsássatok meg kedvesek,

(Immár csak ennyit kérnék),

Hogy egy kevéssé úgy tegyek

Még, mintha most is élnék.

Csak a hegyes kakast lesem,

Törvénytudó kísértet,

A jelt, hogy békességesen

Meghitt síromba térjek.


Mint egy fáradt csiga
Mint egy fáradt csiga	Évrôl évre -- 1950
Mint egy fáradt csiga

Verejtékezve hordja börtönét,

Évetlen évek óta hordod

Fojtó csigaházad, a gondot.

Nem is te ôt: már téged ô cipel,

Magadnál ötvenszer nagyobb,

Erôlködô csepp hangyaférget;

Zihál a melled és csuklik a térded.

Belégubózol, mint egy sunyi sün,

Tüskepáncélod szétmered.

Jaj, kívül-belül gyilkos köpeny ez;

Kívül riaszt, belül vérig sebez.

De most az Isten egy napot,

Egy lélegzetvevôs napot,

Embernek valót, engedett, --

Siess, hajítsd le terhedet!

Hajítsd le, aztán vedd fel újra,

Ne bánd, ha még a lábad reszket:

Vedd fel, de úgy vedd, mint Simon,

A cirénei, a keresztet.


Azért...
Azért...	Évrôl évre -- 1950
I.

Azért, hogy nem tudod, lesz-e holnapod:

  a mái nap kincse még a tiéd.

Azért, hogy álmodat elölheti éji sziréna:

  ameddig a nap fenn zarándokol az égen,

  addig imádhatod Istent.

Azért, hogy nem tudod, mit hoz a legközelebbi óra:

  addig szerethetsz és mondhatsz jó szavakat.

II.

Azért, hogy holnap talán zuhogni fog az esô:

  ma örülj az édes napnak.

Ha szobádba börtönöz a zápor:

  örülj a tikkadt fû-fa örömének.

És ha az életet veri el az áradat:

  örülj az élet-alomja halálnak.

III.

Azért, hogy az emberek annyiszor úgy cselekesznek,

  mintha gonoszabbak lennének a fenevadaknál,

sírj értük és imádkozzál,

  mert igen nagyon nyomorultak.

Azért, hogy az Isten olykor úgy cselekszik,

  mintha mostoha lenne és kaján:

te hálát mondani meg ne szûnjél,

  mert nagyobb ô a mi szívünknél.

    Agyunknál, szívünknél nagyobb.


Hogy mit szeretnék?
Hogy mit szeretnék?	Évrôl évre -- 1950
Hogy mit szeretnék? semmit már, csak élni,

Kenyéren-vízen, és a Csendre várni.

A napfénybôl elég már egy sugárnyi,

A szép világból egy akác-levélnyi.

A bölcsek köve, bölcsek könyve sem kell,

Szónak beérem már a Miatyánkkal,

Villany helyett a síró gyertyalánggal,

Az Ember helyett már az emberekkel.

Ó emberek, ti ôrült kedvesek,

Hagyjatok élni még egy keveset,

És megáldani a veszett világot.

Élni és imádkozni, semmi mást:

Hétszer napjában: megbocsásd!

És hetvenhétszer: megbocsátok.


Szegfû
Szegfû	Évrôl évre -- 1951
A szívemen egy szegfûszál.

Karcsú nyelen gyöngyös kehely,

Könnyû, akár a hópehely

-- Még messze tôlem a halál!

Szirmát arcommal illetem

És szívom selymes illatát.

Ó illat, illat, ifjuság!

Ó áldott, áldott életem!

Ôrizd meg ezt az illatot

Az alkonyatnak, Irgalom.

Hosszan állítsd meg Ajalon

Völgye fölött a gyors napot.


Hajnali kertész
Hajnali kertész	Évrôl évre -- 1951
Még a füvön csepereg a harmat,

A sok ember most fordul a falnak:

Legédesebb ilyenkor az álom.

Kertek alját csak egyedül járom.

Egyedül-e? Nem egyedül mégsem:

Öreg bácsi jár a csemetésben,

Le-lehajlik, fiatal módjára,

Szinte földet seper a szakálla.

Kurta neki a nehéz nap gondja,

Hogy így már az elején megtoldja?

Vagy hogy élni siet az öreg csont?

Becses a perc, ha közel a fejront!

Becses a perc, igazad van, bátya,

Annak, aki elperegni látja.

Hát még nekem, aki azt is érzem,

Hogy semmi sem múlik el egészen.

Jó így, bátyám, éljünk a jelennek,

Ki a percnek, ki a végtelennek,

Te plántádnak, én is az enyémnek,

Aludjanak amazok szegények!


Sétál az Isten
Sétál az Isten	Évrôl évre -- 1951
Alszik a júliusi éjen

Az Isten szép világa mélyen.

Halk szellô álomittasan

Az alvó kerten átsuhan.

Piheg a kert termô reményben.

Az ágyások közt kék kötényben,

Állán hosszú fehér szakáll,

Sétál az Isten fel s alá.

A répák és a petrezselymek

Lábai elé térdepelnek.

A glédaálló tengerik

Bokrétájukat lengetik.

A vén akácfa lombja bókol,

Mint szentséges processziókor,

S a szégyenlôske rozmaring

Felé az Isten csókot int.

És mintegy karmesteri szóra,

Kezdôdik a tücsök triója,

A macska lágy ütemre lép,

Hozza házát a csiganép,

És jönnek a kutyák s az Úrnak

Lábához dörgölôdve bújnak,

S Ô mindnyájukra ránevet:

,,Hát hogy s mint vagytok, gyermekek?''

Így ér a házig mosolyogva.

Benéz az apró ablakokba:

Zárt ablak, ajtó, fülleteg

Ágyakban alvó életek.

Az Úr megáll, egy pillanatja

Arcukat végigsímogatja,

Ráncokba vonja homlokát

És fejcsóválva megy tovább.


Esti ballagás
Esti ballagás	Évrôl évre -- 1951
Esteledik. Ballagok.

Rövidülnek a napok,

Hûvösödnek az esték.

A szilvafát megszedték.

Elvesztettem valamit?

Zörren a fû: itt van, itt!

Keresgélek a porban;

Zizzen a lomb: ahol van!

Szelet ígér piros ég.

Mi az, amit szeretnék?

Maradnék, vagy mehetnék?

Hátra van a szüret még!

Fura nép az emberek:

Búcsúzkodni nem szeret,

Nyugton mégis meg nem ül,

Csak búcsúzik mindentôl.

Hamuhodik már az ég.

Még egy kicsit ballagnék!

Csendesebben, holnapok,

Lábujjhegyen járjatok!


Béke, béke...
Béke, béke...	Évrôl évre -- 1951
Köszönöm nektek, pilisi hegyek,

Hogy jóságosak vagytok és szelídek

És engedtek elringatóznom

Vonalaitok zöld hullámain,

Olyan önfeledten,

Mint az anti-világban,

Amikor még olyan csendesen sírdogáltak

A világ eresztékei,

Hogy föl sem ébredtünk rája.

Nem akarok fölébredni most sem.

Nem akarom hallani most sem a sírást.

Mért hallani olyat,

Amin segíteni nem tudunk?

Mire volna virrasztani ébren,

Mikor az éberség csak arra jó,

Hogy a holnap gyötrelmeit elôrecibálja,

Gyilkosául a mának.

Ringassatok fenyô-hullámok,

Dajkáló hegyek,

Árassz el hársfa-illat,

Játszó gyerekek édes visongása,

Kérôdzô kecskék, fuvolás rigók.

Fogd le szempilláimat,

Békességes alkonyi szél.

Zümmögjétek mindnyájan velem együtt,

Istennek szelíd nem-ember alkotásai,

De nem szomorúan, és nem dacosan,

Hanem a zöld lomb ringó örömével,

A kék ég ölelô jóságával,

Hegyek hullámzó áhítatával,

Hogy azért is és mindig elôlrôl,

A gonoszoknak igazulásul,

Rútaknak szépülésül,

Emberségül az emberteleneknek:

Béke, béke, béke, béke...


Hegyeken túl is -- innen is
Hegyeken túl is -- innen is	Évrôl évre -- 1951
Hegyeken túl is, innen is,

Vad tengeren szelíd sziget,

Isten veled Klotildliget.

Melynek szívén forró fejem

Pihentetô vánkost talált

Isten veled, kedves család.

Most megszakítjuk a mesét.

Most jön a komolyabbika.

Agyô, Péterke, Pannika.

Már csörgetik a láncokat,

Csak hajtsuk hû nyakunk oda.

Szervusztok, Kormos és Duda.

Búcsúzom immár tôled is,

Te félbemaradt költemény:

Te nyári én, te jobbik én.

De hadd legyen még folytatása,

Hadd ne maradjak rímtelen:

Mondd rám a rímet, Istenem!


Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez
Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez	Évrôl évre -- 1952

Szentje és atyja Kegyes Iskoláknak,

Nagyra törekvô nemes ifjúságnak

Hitre, tudásra, szép életre, jóra

Példaadója!

Zsenge korodtól hallottad a Hangot:

A hivatásét, mely szívedben zsongott

S mentél utána egy életen végig,

Róma szívéig.

Hittel utána Isten hívásának

Mentél szívéig szegény ifjúságnak.

Szent nyomaidban vívja nemes harcát

Ifjú magyarság.

Híven a széphez, az igazhoz, jóhoz

Állhatatosan az Isteni Szóhoz

Menni elôre, hogy az Úrhoz érjünk:

Légy a vezérünk.


Bizonytalanság
Bizonytalanság	Évrôl évre -- 1952
,,Viszontlátásra!'' -- mondod búcsúzóra

,,Jövôre!'' -- mondanád, és megzökken a szó.

Jövô! -- de mit hoz máma még az óra?

A búcsúzás, ki tudja, nem búcsúztató?

Nem tudhatod, mi vár az utcasarkon?

Mi húz a levegôben? a föld alatt mi váj?

Reggel ha ébredsz, vár-e csendes alkony?

Mit hoz, ha elpihensz, a reggeli sugár?

Egyre-kettôre három jön-e? kétes.

Nem tudhatod, mit írt felôled odafenn

Eleitôl a Könyv, a hétpecsétes,

És lenn mit ír elô fejedre az Ütem?

Bekopogtatsz szomorú embereknél,

S ha közelükbe érsz, nevetnek untalan;

És egyre sírnak, akikkel nevetnél.

Csak egy a bizonyos: minden bizonytalan.

Ha erre fordult életed kalandja,

Végy nagy lélekzetet, s amint jön, úgy fogadd.

Merj ugrani kicsinybôl a Nagy Bizonytalanba,

Az Egyetlenbe, mely bizonynál bizonyabb.

Nézz a szemébe a bizonytalannak,

Mondd: Itt vagyok, jöhetsz, magam megyek eléd:

Nincs váratlan, nincs nem-szeretem annak,

Aki a csillagokba ágyazta életét.

Csepp káderei mi a Tervezônek,

Elôre, teljesítsük, ami ránk szabatott:

Futószalagján térnek és idônek

A Végtelenbe nyúló Mûszakot.


Szél a Pilisen
Szél a Pilisen	Évrôl évre -- 1952
Lombringató erdôszegély,

Lombringató, gondringató.

A Pilisen sikong a szél.

Szabad-e ülni csendesen?

Szabadon, széltôl mentesen?

Sikong a szél a Pilisen.

Szabad-e élni rendesen,

Mintha nem volna semmi sem,

Se szél, se tél, se könny, se gond?

A Pilisen a szél sikong.


Ballagás a Pilisen
Ballagás a Pilisen	Évrôl évre -- 1952
Gondolatoktól körülrajzva leülök

a pilisi romok mellett a diófa alatt fakadó

forráshoz, mely az egyetlen, ami nem

változott s úgy bugyborékol most, mint

800 év elôtt.

Prohászka: A Pilis hegyén

Ballagdálok a vén Pilisen,

Az ezredes erdô lelkét lesem.

Málló köveken, zörgô avaron

Régvolt magyarok nyomait kavarom.

E kövön tán a táltosok

Regesajkú népe áldozott.

Amott a völgyben szíthatta tüzét

Remeték apja, boldog Özséb.

Az irtás földön amoda át

Feltûrt csuhájú bence-barát

Irtotta az erdôt, törte rögét

És pingálgatta pergamenét.

A forrásparton itt pihent

Tán tegnap is még a Püspök, a szent.

Látom most is, amint meditál,

Fákkal, füvekkel összeáll

S ezüst fejével tovalebeg,

És elnyeli lassan a rengeteg.

Zsibongó fejjel járdosok,

Elnyargaltak a táltosok.

Elfeküdtek a remeték,

Némák a romok, köveik feketék.

Múlt már, rege már a Püspök is,

Mese vagy magad is már, néma Pilis.

Megyünk-e mi is már aludni, mesék,

Ha kibontja az éjszaka szemfödelét

S egyedül marad ébren a rengeteg,

Elsiratni a szenteket?


Tücsökszó
Tücsökszó	Évrôl évre -- 1952
Búg a szellôn a hegyoldal,

Beszélget a teliholddal.

Holdas fû közt tücsök cirpel.

-- Hitted-e, hogy ennyit bírsz el?

Lám a tücsök hegedûlget!

Nyeld le hát a keserûdet,

Hegedûlj a hûvös holdnak:

Mit tudod, hogy mi lesz holnap?

Mit tudod, de mit is bánod!

Elfogyott a tudományod:

Csak a szíved ki ne hûljön,

Csak a tücsök hegedûljön.


Ó tiszta csend!
Ó tiszta csend!	Évrôl évre -- 1952
Hallgass el egy kicsit, te mocskos utcalárma!

Legyen ablakod, ajtód, a füled is bezárva;

És állítsd el a rádiót.

Lelkem, celládba térj s földig zuhanni engedd

Figyelmed függönyét, úgy ünnepeld a csendet

És benne minden földi jót.

Hallgatva ünnepeld csendjét az értelemnek,

Melyben a gondolat villámai teremnek,

A zengô percek ihletét,

Melyben kibomlanak a lélek mérhetetlen

Arkangyal-szárnyai, s szóban elférhetetlen

Zenét suhog a szent setét.

A hallgatást idézd, a szívek drága csendjét,

Amelyben megfogan a két-malasztú szentség:

Hûség, barátság, szerelem.

Ó sírig és síron túl mosolygó szent szövétnek,

Amely odalent nôttél a lét elôtti létnek

Hangtalan örvényeiben!

És csukló térdeden imádd a csendek csendjét,

Amelyben önmagával beszél a Végtelenség,

A hallhatatlan hallható.

Térden virraszt az éj és mindeneken csend ül,

Amikor a magát megtáró Végtelenbôl

A föld szívére száll a szó.

Emlékszel: Hóreben, barlangja odujából

Milyen borzongva leste a zord Illés, a látó,

Az Istent, aki elvonul.

Milyen hiába leste sebes szél viharában,

A földrengésben is, a tûzben is hiában:

Suttogó szellôn járt az Úr.

Gépkattogása közt a rohanó jelennek

Engedj, ó tiszta csend, csendje a Végtelennek,

Egy pillanatnyi pihenést.

Hagymázos homlokom lágy ujjaiddal född el,

Leheld be lelkemet templomi hûvösöddel:

Csak az él, aki benned él.

Csak az él, akiben a lélek tiszta csöndjén

Némán izzani kezd a titokzatos tömjén

S füstjén az Angyal megjelen.

És ámuló szemérôl a fátylakat leoldja,

Az Angyal, az Istennek alázatos heroldja:

A csend-foganta Kegyelem.


Az elsô sárga levél
Az elsô sárga levél	Évrôl évre -- 1952
A fák alatt feküdtem,

Merengve fölfelé.

Hát ellibeg fölöttem,

Bénán, aszály-ütötten

Egy sárga tölgylevél.

Könnyelmû szél zilálja

Az asszu lombokat,

De nem leng több utána,

Csak ô az ôsz leánya,

Az elsô áldozat.

Egyetlen, aki lenni

S nem-lenni is megért.

Valami hívja menni

-- Menni-e vagy pihenni? --

Nem kéri, hogy miért.

Mért éppen ô az elsô?

És mért ilyen korán?

Mért nem dajkálta essô

Kis életének elsô

És utolsó nyarán?

Nem kérdez és nem lázad,

Panasza, könnye sincs.

Hûlt erein alázat

Halk zizegése bágyad

És lelkemen legyint:

,,Törvényemet betöltöm:

Édes volt odafönn,

És jó lesz lenn a földön.

Azt, ami lesz, köszöntöm,

Ami volt, köszönöm.''


Az ôsz dicsérete
Az ôsz dicsérete	Évrôl évre -- 1952
Fiatal arcnál, fiatal szemeknél

Láttál-e szebbet a vén nap alatt?

A lánynak mondja: Rózsafán születtél!

És a világnak: Én megváltalak!

De jár az év, és teljes lesz a rózsa,

Tejes tavaszból tüzet szív a nyár:

Gyermek apára, tengerek hajósra,

Isten és ember férfiúra vár,

Aki szeret, de nem hogy ôt szeressék,

És cselekszik, mert szent a kötelesség.

De legzengôbb a lomb zenéje ôszkor,

Bimbó-, s virágnál mézebb a gyümölcs.

Elzúg a harc és elzajong a hôskor:

Harcosnál, hôsnél emberebb a bölcs.

Ó lombos erdôk ôszi orgonája

Milyen teli-mély a te muzsikád!

Ezer sípod egyszerre intonálja

Az emberlét ezernyi dallamát.

Tavasz illata, nyarak szenvedelme

S a tiszta tél kristály nyugalma benne.

Ó emberélet édességes ôsze,

Te vagy az összhang és az árnyalat.

A tavasz benned fanyarát legyôzte,

Erdôtüzeket, aszályt a nyarak.

Magára ismer benned mind a kettô

S te mind a kettôt áldod, érleled.

Piros nyaradnak nem volt lángja meddô

S magtalan nem lesz szép fehér teled.

Mert a szivárvány színei megérve

Elsimulnak a ránctalan fehérbe.


A keresztút -- I. Stáció
A keresztút / I. Stáció	Évrôl évre -- 1952
A Rend és a Szabadság védelmében,

Törvény és Birodalom érdekében,

A Cézár és a Jehova nevében:

Az ítélet kimondva fejére.

               Íme az Ember

Indul a Koponyák Hegyére.

Kétezer éve:

A Rend és a Szabadság védelmében,

Törvény és Birodalom érdekében,

A Cézár és a Jehova nevében

Mindennap új-új pálca töretik.

Íme az Ember, a nyomorult Ember

Ítéltetik és öletik.

Halljátok-e az ezredeken át

Az el nem múló ítélet szavát?

Hol hangzik el? ki szövegezi meg?

Mindegy, testvérek, az ítélet egy,

Mert egy az Ok és az Értelem

Egyik neve Igazság, a másik Kegyelem.

Minden halál és minden szenvedés

Egy úton jár és egy irányba néz:

Vérhullás nélkül nincs engesztelés.

Az ítélet, a nagy Szentencia

A bûn törvényes, egyszülött fia.

Ó bûnösök, mi kik bûnben születtünk

És bûnt szülünk minden lehelletünkkel:

Az ítéletet, mely harsog felettünk

Bizonyhogy magunk nemzettük fejünkre.

Krisztus ostorát éjente-naponta

Eleitôl hány ember bûne fonta,

S hányé ólmozza makacsul manap!

Melyiknél lennék makulátlanabb?

A bûn tajtékoz minden nap körül,

S az ítélet a bûn méhében ül.

A bûnök óceánja végtelen:

És mely bûntôl vagyok szeplôtelen?

Ki ellen szól az ítélet, ki ellen?

Minden embernek minden bûne bennem,

Gyümölcsként, virágként vagy csíraképpen:

Ahhoz kiált, aki az anyaméhben

Szólítja szabadságra a magot.

És minden bûnért felelôs vagyok.

A szomszédomnak nem volt kenyere,

S nekem jóval a tányérom tele.

Rám nézett, és a szívem megesett,

Nem adtam mégsem, csak egy keveset.

S ha bôven is, csak a selejtesébôl,

Ha javából is: csak a fölösébôl.

Ha meg egyszer a magamét feleztem,

Már úgy hittem, hogy érdemet szereztem,

S az igazságos mennyei Király

Kezeibôl a jutalom kijár.

S bár tudtam: tettem csak annyira méltó,

Mint a gyermeké, aki cukorért jó,

A mézes szájíz mégis megmaradt

És meg-megveregettem vállamat.

Holott a szomszéd... s mind az éhesek...

Uram, vállalom az ítéletet.

Mindenkiét, Uram, mindenkiét!

Az egyik ember bûne a beszéd,

A másiké a csend, a cimborás.

Kárhozatra vet a káromkodás,

De sok meg azzal lesz pokolra méltó,

Hogy meg nem zökken ajakán a szép szó.

A békesség is bûnné válhatik,

Ha Isten dörgeti villámait,

És elgáncsolhat avval is az ördög,

Hogy olykor bele nem vágtad az öklöd

Egy-egy arcba, melyen a gyûlölet

Az Isten-kép megcsúfolója lett.

Vétkezhet azzal is a tunya szellem,

Hogy vétlen marad a vétkezô ellen.

Hát hol az ember, hogy bûnös ne lenne?

S hol esett bûn, hogy én nem voltam benne?

Ha minden ember a felebarátod,

Feles akkor az áldás meg az átok,

Közös az érdem, a bûn is közös:

Mindenkiért mindenki felelôs.

Te is, testvérem, én is az vagyok

És vállalnunk kell a gyalázatot.

Az emberiség péntek-éjszakáján

A mi késünkön vérzett el a Bárány.

Mikor Pilátus eltörte a pálcát,

Mi tartottuk a mosakodó-tálcát,

Hogy mossa kezét meggyalázott székén:

Mi ordítottuk rekedtre a gégénk:

Feszítsd meg ôt! és Mirajtunk a vére!

Mi kergettük a tagadásba Pétert,

És a vigyorgó szolganép elôtt

Mi tagadtuk meg háromízben Ôt.

Arcába köpni mi voltunk serények,

Mi sürgölôdtünk -- nagyzsoldú legények --

Ólmozott szíjjal vérét ontani.

Mink a lator is, a baloldali,

Ki a kereszten is káromkodott,

És mi vagyunk Júdás, az áruló

Júdás, kinek meg nem születni jobb.

Születtünk: emberek vagyunk.

Emberek vagyunk: bûnösök vagyunk.

Te, ki az ítélôn ítélkezel,

De bûne bánójával könnyezel,

Halld elfúló szavam:

Csak egyedül ne, csak a Bárány

Nyomán indulhassak oda,

Hol elejétôl fogva vár rám

Keresztemmel a Golgota!


A keresztút -- II. Stáció
A keresztút / II. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Megroncsolt testtel, homloka tövisben,

Indul az útnak az elítélt Isten,

Vállán a kereszttel.

               A kezemet, Uram,

Jaj, a kezemet soha ne ereszd el!

Hát én is immár idáig elértem!

A teljeskorig most lett, hogy megértem:

Jön, jön felém már a kereszt,

Elment elôttem a Fájdalmas Ember

A nagy kereszttel és azt mondta szemmel:

Itt van: szeresd!

Érzem, hogy nô ki vállamból keresztem.

Én nem kívántam, ó én nem kerestem:

Ha fölsejlett a fájdalom,

A színétôl is félve oldalogtam,

És dideregve bûnbánón vacogtam,

Hogy nem bírom.

És mostan imhol megtermett magától.

A reggeltôl-e, vagy az éjszakától?

Mindennap újra megterem.

Még álmomban sem láttam eddig arcát,

És mégis-mégis: énnekem faragták,

Megismerem.

A történelem volt a faragója,

A rámköszöntött getszemáni óra

Vérizzadása szülte meg.

Amitôl eddig megóvtak a mennyek:

A Bensô Éjnek hogy mélyére menjek, --

Most küldenek.

Ó én kezdettôl rámszabott keresztem!

Elfogadom, Uram, de hogy szeressem?

Tán igazabban ölelem,

Ha engeded, hogy azoké lehessen,

Akikért ezt az életet szerettem,

A kegyelem.

Hadd indulok hát a keresztes útnak!

De a gyengének, de a nyomorultnak

Uram Jézus, Te adj erôt,

Vagy elbukom az elsô durva szónál.

De hiszen minden stációnál

Te jársz, Uram, szolgád elôtt!


A keresztút -- III. Stáció
A keresztút / III. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Terhe alatt a szörnyû fának,

Terhe alatt a tenger bûnnek,

Mik láthatatlan madarakként

A két keresztes ágon ülnek,

Terhe alatt a világ elejétôl

Világ végezetéig minden rossznak:

               Az Úr leroskad.

Ó porig megalázott Jézusunk,

Hát itt a porban, itt találkozunk!

Ó be mienk vagy! Most rád ismerek!

Leroskadt Isten, roskadt emberek.

Ó emberebb te minden embereknél,

Vérünk és húsunk, emberfia, testvér!

Verejtékünk hordod és vérhullásunk:

Ó hogy szeretünk -- ó hogy megalázunk!

Patkók alatt és korbácsok alatt

Arccal csókolod a véres sarat,

Lába elé terülsz a csôcseléknek,

Föl sem nézhetsz már arcába az égnek.

Nem tûrjük el, hogy föntebb légy minálunk,

A magunk szennyes szintjére cibálunk.

Ó tudjuk jól: nem a szegény kereszttôl,

Nem testi kíntól, hogy lábad meging:

Századokon, ezredeken keresztül

Zuhognak rád a bûnök: bûneink.

Az én bûneim ülnek a kereszten:

Esned kell, Uram, mivel én elestem.

Én voltam, aki elgáncsoltalak.

Ó hogy szeretlek, -- ó hogy bántalak!

De hogy bánthatlak, hogyha úgy szeretlek?

És ha bántalak, hogyan szerethetlek?

Így volt akkor is, ama régi órán,

Amikor legelôször csapott a Gáncsvetô rám.

Az érthetetlent ki értheti meg,

Az elsô jajt, elsô elestemet?

A gyilkos dallamot megrebbenô szívemben,

Lent, énem hajszálgyökerei alján,

Mely legelôször ringatott el csalfán

A bûn végzetes félálmába engem.

Mi lehetett az elsô buktató?

Cukor? Gyümölcs? Füllentés? Durva szó?

Vagy egyszerûen a rossz unalom?

-- Olyan nagyon régen volt! nem tudom.

Csak azt tudom, de azt erôs bizonnyal,

Hogy megbántani nem akartalak.

És mégis: tudom és tudtam, iszonnyal,

Hogy megbántottalak.

Talán nevét sem tudtam még a rossznak,

S prédája lettem valami Gonosznak.

Valami hangnak, amely sohasem

Szûnt el azóta bennem zümmögni csendesen:

Zümmögni egyre, ami jól esett,

Ami édesség, ami élvezet,

Ami könnyû, amivel nincs veszôdség,

És legfôképpen: semmi felelôsség.

Ismeretlen hang volt és érthetetlen,

Nem az én hangom, nem is énbelôlem:

Mindenestül más, idegen.

És mégis, mégis, mégis énbelôlem:

Én lettem más, én lettem idegen,

Más is és idegen is: érthetetlen.

Csak azt tudom, hogy kettévált a lelkem,

Hogy amit nem akarok: akarom,

És hogy kettônek lenni fájdalom.

Azóta így van: megyek Teutánad,

Megvarázsolt vas a mágnes felé,

-- Hova mennék? az Ige titka nálad,

Az életé, az én életemé, --

S egyszerre csak elfut a föld alólam,

Hurok rántása lépô lábamon:

S fekszem a földön, élettelen ólom.

-- Akartam? Nem akartam? Nem tudom.

Arcom meg-meglegyintik angyalok:

Szépség, Igazság, izzó látomások,

Elsuhanó szárnyakkal rám suhog

Minden bizonynál bizonyabb hívásod.

Megyek feléjük, mint az alvajáró,

A látás józan mámora elönt,

Hét nap járom a tiszta fényözönt:

Nyolcadnap reggel lomha szürke háló

Égen és földön, lépteim nyomán

Langyosan ásít álmos ingovány,

Zöld békanyál a köntösömre loccsan,

Pedig szemem fönnjár a csillagokban.

Lábam a lucskot, szemeim a fényt

Egyszerre isszák: melyik vagyok én?

És melyik leszek holnap s azután?

Hogy fölforgassa szívem fenekét,

Hoz-e valaki élesztô ekét?

S jó magot a felmagzott gaz után?

Mert én Uram, ha csak magamra bíznád,

Úgy gondoznám el a szép tiszta búzát,

Ugyan nem volna benne köszönet!

Nem, Uram, nem lesz benne örömed,

Hacsak a tenyértörô ekevasnak

Neki nem állsz Te magad is velem,

Ó konkolyölô, szántó Kegyelem.

Mert él és fáj és sír bennem a kettô,

És nincs ami megszabadítson ettôl,

Csak a Te véred, csak a Te kereszted,

Csak a Te felém sikoltó elested:

Azért kell buknod, hogy én el ne essem,

Hogy az én kettôm újra egy lehessen.

Hogy bûntelen bûn, én elsô elesésem

Múljon el egyszer végelgyengülésben.

S ne legyen már több, mint egy ködös emlék,

Mint foszló felhô nyári dél-egen:

Fátyla hûsén át megérezhetem

A bírhatatlan Teljes Nap kegyelmét.

Te, ki magad bûnömmel eljegyezted

És megölelted értem a keresztet,

Aki megengedted a zuhanást,

De nem azért, hogy lelkem megalázd,

Csak mert a mélyben annál jobban érzem,

Milyen magasban szabtad ki a részem:

Mikor rámzúdul, mint az út pora,

A másik én veszejtô mámora,

Hozzád kiált a mélybôl lompos ajkam:

Akard, hogy úgy akarjam,

És megöleljem én is a zuhanó keresztet

Mondván: Míg meg nem áldasz, nem eresztlek!


A keresztút -- IV. Stáció
A keresztút / IV. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Megy a Jézus a Kálváriára,

Fejében a töviskoronája.

Véres rózsák verték ki a testét.

Megy a Jézus, viszi a keresztjét.

Most elôször roskadt el alatta,

Vad pribékek keze fölrángatta.

Szeges szíjak a húsába tépnek,

Borzalommal kísérik a népek.

Szeges szíjak csontig elevenbe.

Jön az úton Szûzmária szembe.

A szemébôl mennyek mosolyognak,

De szívében hét tôre pokolnak.

Nézi Jézust, nézi a keresztfát,

Azt a véres, verejtékes orcát,

Azt az Arcot, azt az édes-egyet,

Aki az ô testébôl testedzett.

Kis Betlehem boldog éjjelében

Ô ringatta ámuló ölében,

Ô mosott rá, fôzött és dagasztott,

Ágya szélén de hányszor virrasztott!

Ruhácskáit szôtte, fonta, foldta,

Haj pedig már akkor is de tudta...!

Ó hogy nézte távolodó képét,

Mikor elment, három éve, végképp!

Nézi most is, rogyadozó testtel,

Kicsi fiát a szörnyû kereszttel.

Nézi, nézi, fátyolodó szemmel.

Megy a Jézus, utána a tenger.

Véres úton, végestelen hosszan:

Tenger ember, férfi, gyerek, asszony.

Véres tajték veri ki a mesgyét.

Valamennyi viszi a keresztjét.

Nem hiányzik senki sem a sorból:

Legelöl a tizenkét apostol,

Utánuk a számolatlan ezrek,

Ködbeveszô végtelen keresztek.

Ott piheg a sok mái szegény is:

Édesapám, édesanyám, én is!

Hétfájdalmas, nézz ide miránk is,

Krisztus Anyja, légy a mi anyánk is!


A keresztút -- V. Stáció
A keresztút / V. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Cirenébôl jött, messze földrôl,

Munkából jött, az anyaföldrôl,

Mindenképen a föld fia.

Kényszerítették,

Hogy véghezvigye boldog tettét:

Segítsen az Isten Fiának

A keresztet hordoznia.

Jött a szántóföldrôl, az áldott mezôrôl,

Éppen hogy elfogyott a munka kezérôl.

A réti virágok, a szelíd olajfák

Voltak a társai, azok vigasztalták,

Azok is biztatták kövér esztendôvel,

Földekben, fiakban áldott jövendôvel,

Egyébre, nagyobbra vágyát sose mérte,

Tartotta a Törvényt, az Urat dicsérte,

Izrael reményét várta türelemmel:

Ábrahámnak igaz fia, igaz ember.

Ha a hév nap után a hûvösön este

A sok kicsi szájnak kenyerét megszegte,

Boldogabb, békésebb ember nem volt nála.

És most megragadják s borzadó vállára,

Melyen még az egész nap terhe ott reszket,

Rárakják a térdet csuklató keresztet.

Tiltakozott elôbb, küszködött, kiáltott:

Mi közötök hozzám? mi közöm hozzátok?

Nem vagyok én rabló, lator, útonálló,

Rendes ember vagyok, dolga után járó.

Sohasem volt nekem életemen által

Semmi ügyem-bajom semmi hatósággal.

Azt sem tudom, mi ez, hogy így összecsôdül

Ez a tenger népség városból, mezôrül?

S ez a boldogtalan! -- Dehát a dolgotok

Tegyétek! -- mit bánom! -- csak engem hagyjatok.

Így a cirénei, de hiába morgott,

Nem állta végül is a sziszegô ostort.

Vállával alája feszült a keresztnek,

Szétnézni alóla csak azután kezdett.

Miféle menet ez? Kik ezek a népek?

Szíriai rongynép, római pribékek,

Szitok a szájukban, a kezükön korbács.

Utánuk sereggel a templomi szolgák.

Nyomukon kövesült orcával lépdelnek

Méltóságos vének, papi fejedelmek,

A vérmocskos utat seperi, sodorja

Köntösük aljának kétaraszos bojtja.

Köröskörülöttük fenekedô zajjal

Mind az egész város szemete, legalja.

Csikorgó fogakkal, köpködve, sziszegve

Az öklüket rázzák ezren amaz egyre,

Kit veszteni visznek a Golgota hegyre.

Ki ez a férfiú? Simon odafordul.

Épen most rángatják újra fel a porból.

Feláll, -- egy pillanat, csak egy, a szemébe,

Jézus Simonéba, Simon az övébe:

Veti neki vállát máris a nagy fának,

Megyen a Jézussal, föl a Golgotának.


A keresztút -- VI. Stáció
A keresztút / VI. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Ó Istenarc, kegyetlen

Kínzástól éktelen!

Ó Irgalom, egyetlen!

Ó Jóság, végtelen!

Méltó ki lenne Hozzád?

Egy gyenge nô:

Letörli véres orcád

A keszkenô.

Ó arcom, ember arca,

Te bûntôl éktelen,

Az Isten képe torza,

Te jótlan, széptelen!

Hallom amint esengô

Szíved dobog:

Ölelnéd, mint a Kendô,

Vert Krisztusod.

Ó lelkem, durva kendô,

Mocsoktól keserû:

Nézd, mennyi vár esendô

Arc. amit letörülj:

Kar nincs elég ölelni,

Mindenfelé:

Vert arcok, s valamennyi

A Krisztusé.


A keresztút -- VII. Stáció
A keresztút / VII. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Hasztalan görnyedez utánad a Cirénei

A megosztott járom alatt,

Hasztalan csorognak egybe a tiéddel

Verejtékének súlyos cseppjei;

Pihegô szívére szorítva a Kendôt,

Hiába botorkál Veronika lépteid nyomán:

És jaj, hiába hullámzik körülötted

Melegítô két szeme simogatása

Annak is, aki láthatatlanul hordja szívében

Iker-mását a világ elejétôl rádrakott Keresztnek:

    Göcsörtös az út és roskatag a váll,

    Minden lépésen irdatlanabbra nô

    És súlyosabbra az elnyomó Kereszt:

    Ímhol másodszor roskadsz el alatta.

Mintha mondanád:

    Édesanyám,

Jó énnekem, hogy láttam a szemed,

Jó éreznem, ha nem láthatlak is,

Hogy rajtam a drága két szem, amelybôl

Egyszerre ölel körül minden melege a földnek.

Ó milyen jó volt ez a két szem,

Mikor a didergôs Betlehemben a barlang hidegét

Csókolta melegre melled buggyanó szerelme,

És mikor a názáreti gyalupad mellett

A munka verejtéke forróságát

Hûsítette drága kezed simogatása.

    De most, anyám, most nem szabad:

    Most olyan kegyetlen nagyon kell Fiadat szeretned,

    Ahogyan szeretni csak te tudsz:

    Most nem szabad könyörülnöd,

    Most csak szenvedni, szenvedni szabad,

    Hordani együtt, kétségbeesett boldogan,

    Némán, néma Fiaddal,

    A néma Keresztet.

És köszönöm neked is, Veronika nôvér.

Köszönöm, amit rajtam cselekedtél.

Vidd el magaddal Kendôd szívében

Hálám véres Arcát,

Emlékül, zálogul, vigasztalásul

Magadnak és minden nôvéreidnek,

Akik körötted sírva tolonganak

És szívszakadva cselekednék, amit te cselekedtél,

Csak éppen nincsen kendô a kezüknél,

Csak éppen vissza ne lökné ôket lándzsája nyelével a zsoldos,

És meg ne bénítaná kezüket-lábukat

A rettegés, amely nem belôlük való,

De jaj, erôsebb náluk.

Köszönöm a Kendô melegét, szíved melegét,

    De most, most a hideget érzem, -- a sokakét,

    Akik kendôtlenül és szívtelenül követnek az úton

    És tôlem várják arcukra a kendôt,

    Amelyrôl Arcom virrasztó vére csorog,

    Az Arcé, melynek homlokát most

    Az út cinkos kövei zúzzák.

Neked is, bajaim társa, testvérem, Simon,

Köszönöm térded ropogó irgalmasságát,

Vállad feszülô könyörületességét,

Köszönöm morogva engedô elszánásod,

Amellyel vállaltad a jármot,

Azt sem tudván, mit és hová,

És ki az, akivel egy ütemre tántorogsz.

Köszönöm neked és minden testvéreidnek,

Akik értetlenül és talán zúgolódva is,

Hordják becsülettel szakadásig

Tántorgó társaik keresztjét,

És úgy nem tudják, mint te, Simonom,

Hogy az Ember Fiával járják útjait,

A Hegy felé,

Hol elvétetnek a világ bûnei.

Köszönöm, Simonom, tudom én,

Mi van itt köszönni való,

Mi nekem a te vasgyúró bárány-erôd.

    De megbocsáss, és el ne szomorítson:

    Most az egyszer még ez is kevés.

    Ketten vagyunk csak és emberek vagyunk csak

    (Ezen az úton mindaketten emberek vagyunk)

    Ketten, szemközt az évezredekkel:

    Ketten, akik emeljük a Keresztet,

    És milliók, akik húzzák, zúzzák, döngölik, nyomorítják,

    Kézzel és lábbal, rázuhanó iromba testtel,

    Szitokkal, röhögéssel, könnyel, sóhajjal, még imával is.

    Bocsáss meg, Simonom,

    Ha magammal rántalak a tôrélû kövekre,

    És bocsáss meg, ha majd felrángat az ostor

    S vasas lába az ordító pribéknek:

        Bocsáss meg, testvér, most roskadni kell,

        Most el kell esni, -- értük,

        Így van megírva.

Hát én, Uram, hát én?

Ó én nem mertem szembe jönni rád

És szemedbe nézni a drága Szûzanyával,

Inkább bújtam volna a föld alá is,

Csakhogy bele ne kelljen néznem a Szembe,

Mely látja a szívet és vesét.

Ó én nem törtem át a lándzsák durva láncán

Veronikával, -- inkább utána kaptam

És kendôjénél húztam volna vissza ôt,

Ha jobb, s erôsebb nem lett volna nálam.

A Ciréneinek is csak integetni tudtam,

Hogy jaj, valamiképen oda ne álljon,

Közt vállalni veled,

Mert még ki tudja, mi nem éri ôt is!

Ó én nem vagyok senkire hasonló

Azok közül, akik Téged szeretnek,

Hát még Tehozzád, aki pedig oly nagyon

Kívánsz hasonló lenni hozzám,

Mindenben, -- egyet kivéve.

Ó, Uram, én éppen csak abban az egyben hasonlítok Hozzád:

Hogy el tudok esni, hogy újra csak el tudok esni,

Hogy mást sem tudok, csak esni és újra esni.

    De milyen esés ez, Uram!

    Engem nem a keresztnek súlya nyom el;

    A Kereszt húzna vissza állónak, egyenesnek.

    Nem az ostor hajszol elesni a kíntól:

    Az én ostorom inkább szólítana vissza

    A szép szoros-útra feléd.

    Engem a Golgota ködlepte homloka messzirôl

    Nem a szörnyû halál képével ijeszt,

    Hogy már az útban elfogyjon erôm a rettenettôl:

    Ha én a szemem hozzá emelem,

    Én már Téged látlak rajta óriás kereszteden,

    A mindenség minden szíve felé kitárt

    Ölelô karjaid énekét hallom:

    Hozzám jertek, akik terhelve vagytok,

    Én megenyhítelek!

Hát mérthogy nem sietek feléd,

Hát mérthogy botorkálok össze-vissza,

Mindenfelé, csak arra nem,

Ahol az vár, amirôl tudom, hogy a legjobb,

Legénnekemvalóbb.

Mért tipegek, topogok, tántorgok ide-oda szûntelen.

Csak éppen háttal Hozzád,

Jaj, háttal enmagamhoz is!

Krisztus, Krisztus, másodszor elesett Krisztus,

Akit ostorral ráncigál talpra a gyûlölet ökle,

Fogj ostort, Krisztus,

Ostort ellenem!

Kiáltok Hozzád,

Könyörgök Hozzád, keresztedért,

Másodszori elestedért.

Krisztus, állíts föl engem,

Másodszor is állíts föl engem!


A keresztút -- VIII. Stáció
A keresztút / VIII. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Jeruzsálem leányai,

Mind, ti keserves Máriák,

Ne sirassátok az Ember Fiát:

Timagatokon sírjatok,

S fiaitokat sirassátok el,

Mert ímhol a napok közel,

Mikor boldog a magtalan leszen,

A méh, mely nem szült sohasem,

S az emlô, melyet nem szítt csecsemô.

Akkor majd kiáltani kezdetek:

,,Szakadjatok reánk, hegyek,

Halmok, takarjatok el!''

Mert ha így jár az eleven,

Száraz fa sorsa mi leszen!

Száraz fa, szikkadt árok szélén,

Aszott gyümölcs, hernyósodort levél én.

Sírjak-e magamért?

Itt is, most is, megint miattam,

Ki magamat már annyiszor sirattam,

Olyannyi potomért!

Nem, nem, a keresztúti könnyek

Ne mossák már a telhetetlen ön-nek

Unt köntösét többé soha:

Méltóbb özönnel azokat sirassátok,

Kikhez a szépség, kikhez a szabadság,

Kikhez az élet mostoha.

A boldogtalan bûnösökre öntsd el

Könnyeid árját, rájuk ontsd a könnyel

Ölelkezô szánalmadat,

Akik nem tudják, hogy mit cselekesznek,

Mikor az értük roskadó Keresztnek

Hurcolnak öngyilkos hadat.

Ôket sirasd, ha nem sirattad eddig,

Bennük sirasd, a legislegkisebbik

Személyében is az Urat.

Csak egyet, egyet nem szabad siratni:

Egynek nem szabad sírni, sem siratni:

A férfit ne sirasd!

Férfi vagy? Itt a kereszt: állj alája.

Férfi vagy? Itt a Krisztus: kövesd a Golgotára!

A többit majd ott megtudod.

Csak kettô van a földön férfi:

Légy János, vagy légy Cirenéi, --

A Krisztus a te Krisztusod!


A keresztút -- IX. Stáció
A keresztút / IX. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Félig halálra váltan, már-már a Golgotán,

A szörnyû út után,

A szörnyûbb cél elôtt,

Harmadszor is leroskad a Keresztviselô.

Mi, elesett apák megesett fiai,

(Merjük e mondani:

Mi keresztviselôk?!)

Merjünk megállani a Roskadó elôtt?

Mi, kik a megszokott bûn kitaposott, avitt

Baromcsapásait

Járjuk nap-nap után,

Berzenkedôn se már, fásultan és bután,

Vakon és siketen, akár az unalom,

Mint az igás malom

Kerengô vén lova

Köröz egy vak körön, se té már, se tova.

Ajkunkon ki se hûlt Barabbás neve még,

Szorongó csôcselék:

Honnan vegyünk erôt,

Hogy szólítani merjük a Keresztviselôt?

Így kiáltsunk-e: ,,Krisztus, háromszor elesett,

Nézz rám és nyújtsd kezed,

Hogy el ne bukjam én

Legalább ott, a végsô, halálos Hegy tövén!''

Vagy keserû torokkal inkább kiáltsuk ezt:

,,Zuhanj reám, kereszt:

Szétmálló életem

Egy jó földindulással tán újrakezdhetem.''

A mindent fogja benned, ki mindent újrakezd.

Zuhanj reánk kereszt,

Hogy véres két karoddal lelkünket átölelje

Az elesés malasztja, a fölkelés kegyelme.


A keresztút -- X. Stáció
A keresztút / X. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Nap, húnyd le szemérmes szemed,

Forduljatok el, égi szellemek,

Meg ne lássátok ôt.

Letépték anyja-szôtt mezét,

Leszaggatták varratlan köntösét,

S most itt áll ország és világ elôtt,

A zokogók és röhögôk elôtt,

Az Ember Fia, meztelen.

Hát én, Uram? Mi lesz velem,

Ha eljön egyszer ama nap,

Mikor lábunkhoz omlanak

Az ember-szôtte fátyolok,

S úgy csupaszon bámul reám

Az emberiség, a kaján

És a kíváncsi angyalok,

És meglátják, hogy ki vagyok!

Ki is vagyok, én Istenem?

Feleljetek, te száj, te szem,

Te arc, te mell, lábam, kezem,

S amelynek úgy kedvét kerestem,

Szárnynevelô föld-férge, testem,

Én börtönöm és kalodám

És titokzatos palotám

És templomom, felelj nekem,

Te Isten képe s állaté,

Hogy az én vagyok te vagy-é?

És hallom minden pillanatban

A választ, vérben, szívben, agyban:

,,Igen'' -- lükteti egy ütem,

A másik azt dobogja: ,,Nem.''

Hát hullj le rólam, test-lepel,

Te testen-túli én, felelj:

Külsôm izgalmas belseje,

Vizeim rejtett kútfeje,

Repülôgépem repülôje,

És szél is, szárnyam emelôje,

Te áramtalan huzalon

Álmatlan izzó fény-neon,

Nem vér, és mégsem vértelen;

Hústalan-húsos értelem,

És te, szuverén hatalom,

Ki ösztönt, gondolatot, gondot

Elfújsz és mosolyogva mondod,

És ki se mondod: akarom!

Lélek, tudat, szellem, titok:

Te nálam kisebb és nagyobb.

S a fénytelen, hangtalan éjbôl.

Sugárzik a válasz a mélybôl:

,,Én én vagyok, én te vagyok:

Te nálam kisebb én nagyobb''

A kisebb most némuljon el,

Az szóljon, ami énekel:

Dallam, imádság, szerelem:

Ami van is, de nem is úgy van,

Az életen innen és túlnan,

A véges arcú végtelen:

Én pontnál pontabb centrumom,

Mi vagy? -- honnan vagy? -- nem tudom.

Mégis, mégis tôled remélem,

Hogy libegô mécsláng személyem

Megsejti egyszer, ki vagyok.

,,Vetkezd le éned, s megtudod!''

Ó meztelen Krisztus a hegytetôn,

Légy irgalmas vetkeztetôm!


A keresztút -- XI. Stáció
A keresztút / XI. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Áll a Kereszt az ég alatt,

A föld felett.

Tajtékot ver lába körül

A gyûlölet.

Alul halálos gyûlölet,

Fölül halotti csend.

Föld kiveti, s be nem veszi

Az ég sem odafent.

Ember Fia, Ember Fia,

Egyedül vagy a puszta végtelenben!

-- Én Istenem, én Istenem,

Miért hagytál el engem?

Egyedül lenni: emberek között

Elátkozott,

Egyedül lenni: az Isten elôtt

Elkárhozott,

Egyedül lenni: önmagadnak is

Csak undora, --

Hát ezt is, ezt is megtapasztalod,

Ember Fia!

Ha fáradt, mint a holttetem

Szíved s velôd,

S egy vérszegényke gondolatra sincs

Immár erôd,

Önmegvetésbe s unalomba fúl

A küzdelem,

És elûzni a déli döghalált

Reménytelen:

Alvadt szívedben a kétségbeesés

Fel-fellobog,

Elterülnél a földön: nincs tovább!

És: nem vagyok!

Imádkoznál, de szívtelen imád

Csak káromol,

Szólítanád az irgalmas halált

És nincs sehol:

Akkor lassan elkezded sejteni,

Talán-talán,

Mit láthatott csütörtök éjjelén

A Getszemán:

Ki az, kit a Krisztus verejteke

Meg nem hatott:

Az Akaratot, amely nem a te

Akaratod.

Kiáltanál az értô ég felé,

De nincsen ég:

Felissza fúló sikolyod lehét

A semmiség, --

Akkor tudod meg, hogy mi a Kereszt

És ki az Úr,

A nagy Kereszten, ha mellette függsz

Áldozatul.

Az áldozatban ott megoldatik

Minden titok:

Ott, akkor Isten, a nagy Hallgató

Felelni fog.

Ott, akkor: ,,Istenem, én Istenem!'' --

Kiálthatom.

Ott, akkor, Benne még magamat is

Megválthatom.


A keresztút -- XII. Stáció
A keresztút / XII. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Felkiáltottál: Beteljesedett.

És lehajtottad fejedet.

Igen, Uram, közel a nap,

Talán az óra, tán a pillanat,

Amikor félrebillen a fejem,

Amikor én is beteljesedem.

Mondjam-e úgy, ahogy elzörren a húr?

Vagy hogy a Létnek óceáni tükrén

Egy leheletnyi hullám elsimul

És elkezdôdik egy új csepp öröklét?

Akárhogyan, -- én beteljesedem:

Eltelt, letelt, betelt az életem

Szemem nem issza már a zsenge rét,

A lombok és az alkonyok színét,

Fülem nem hall már rímet, sem mesét,

Orgonaszót s a fátyolfû neszét,

Nem érintem már lelkes ujjaimmal

Emberek ujjain át a csodát,

Akik közt élve emberré lehettem,

És akikért magamat is szerettem:

Ezentúl, -- már csak odaát.

Beteljesedett, -- vége van.

De beteljesedem-e én magam?

A tenger eszmét, a gondolatot,

Amelyet itt gondolnom adatott,

Végig tudom-e gondolni odáig?

Öröm és bú és szenvedély csodáit,

Mik lelkem alvó Siloe-színét

Annyit kavarták gyógyító habokba,

Végig tudom-e hullámozni még?

Annyi a szó még, ami kavarogva

Zsongatja vérem, csiklandozza nyelvem,

És annyi dal, amit elénekelnem

Normámul szabatott:

Mondja-e majd a lelkiismeret,

Mikor eljô az ,,Elvégeztetett'',

Hogy elvégeztem a feladatot?

Vagy csak az élet lesz, ami lezárul,

És az embernek vég-szentenciául

Ez lesz ôszinte sírirat:

,,Élt ennyi évet és félben maradt''?

A dallamot ha meghal is, ne bánjad,

Ha csonka is; elég volt önmagának.

Nem amit zengtél, hanem ami voltál!

Átvette-é tapogató zenéd

Az isteni Hangmester ütemét?

A hangjegyeket olvastad elégszer:

Csak rajtad állt, hogy ennyivel elégszel,

Vagy addig virrasztasz s imádkozol,

Amíg odáig felnyújtózkodol,

Hol ujjaiddal kitapinthatod

Az óriás vezérmotívumot.

Lettél-e, mire ô hangolta lenned?

Vagy giccsbe fulladt és szirupba benned

A szeplôtelen hang, amit a Mester

A mindenségben egyetlenül-egyszer

Számodra, csak számodra komponált?

Ültél-e ittas éjszakákon át

A makulátlan billentyûk felett

Lesve a fösvény pünkösdi Szelet,

És lángja könyörtelen ihletében,

A verejték aranymosó vizében

Virrasztottad-e reggel-délben-este

Az igazit, a magadét keresve

A Tiszta Forma józan mámorát?

Mert nincsen megállás a kegyelemben

S töredék minden, csak a Szerelem nem.

Bûn és erény, igazság, tévedés,

Hang és összhang és diszharmónia:

Mindennek eggyé kell olvadnia.

Kell valamennyi, és minden kevés,

Ami nem minden, ami nem egész.

Csak a minden a beteljesedés.

Lehajtott fejû Krisztus a kereszten:

Immár a föld emlôit eleresztem.

A föld tejével telnem szûk-kevés:

Csak Tebenned a beteljesedés.

Napom hanyatlik. Nagy hegyek megül

Árnyak suhognak. Már-már nehezül

A forró szerszám hûsödô kezemben.

Ó teljes Krisztus, teljesíts meg engem!


A keresztút -- XIII. Stáció
A keresztút / XIII. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Drágalátos szent testét

A keresztrôl levették

Szegény Jézus megpihen

Szûz Mária öliben

Szûz Mária ringatja

Ölelgeti, siratja

Édes lelkem, kis Jézuskám,

Hát így jöttél vissza hozzám!

Nem így feküdtél ölemben

Karácsonykor Betlehemben!

Sírtam pedig ott is én:

Jaj de fáztál, kicsikém!

Hát amikor, nyakas gyerek,

A templomban fölleltelek!

Mit is mondtál, te szívtelen:

,,Atyám házában a helyem''!

Kánában az esküvônél

Mikor megpirult a vôfény,

Én meg nálad reménykedtem,

Jaj mit mondtál, te kegyetlen!

(Most is küzdök a sirással!):

,,Asszony, mi közünk egymással!''

Hát mikor az átkozottak

Lépteiden ólálkodtak,

Hogy féltettünk! Odamentünk,

Be se mentünk, csak üzentünk.

Mit üzentél ki, te pogány:

,,Hát ki az én édesanyám?''

Miért voltál oly kegyetlen?

(Ó te drága, te egyetlen!)

Mindég ilyen gonosz voltál,

Végül is csak elpártoltál,

Odahagytad bús anyádat,

Nekimentél a világnak,

Lettél betegek gyógyítója,

Bûnösök bátorítója,

Mindenki mindene lettél,

El csak épp engem feledtél.

Soha többet meg se nézted

A kihûlt anyai fészket.

Mire megint megláttalak,

Bukdostál a kereszt alatt.

És most itt vagy az ölemben,

Meggyalázva, összetörten.

Már el nem vesz tôlem senki.

Hát így kellett ennek lenni?

Tudtam én jól, rég megírták

A keserû nagy próféták,

Simeon is megmondotta

Karonülô kiskorodban.

Kiolvastam eleitôl

Ama Gábor szemeibôl:

Hogyha nem is mondta hanggal,

Tudta már az okos angyal,

Hogy mi vár rád, hogy mi vár rám;

Hogy te vagy a Pászka-bárány,

Égnek-földnek gyönyörûség,

Csak anyádnak keserûség.

De ne gondold, kis bárányom,

Hogy valahogy visszabánom

Amit egyszer mondtam: legyen.

Amen, én egyetlenegyem!

Legyen, amint meg van írva:

Elengedlek már a sírba.

Odaadlak kebelemrôl,

Úgy sem szakadsz le szívemrôl.

Soha el sem is szakadtál,

Mindég az enyém maradtál,

Örömömben, gyászomban,

Mint egykor a jászolban.

Mikor hûvös szókat mondtál,

Értettem én, hogy mit mondtál.

Mikor mondtad: ,,Nincsen anyám!'' --

Úgy értetted: ,,Tudod, anyám!''

Mondtad: nincsen közöd velem, --

Megértettem: egy vagy velem.

Veled voltam a kereszten,

Hulló véreddel véreztem.

Végig, mindig veled voltam,

Veled vagyok most is, holtan.

Halott leszek három napig,

Míg az Írás be nem telik.

Harmad hajnal mikor éled,

Én is veled visszatérek.

Mert örömben, fájdalomban

Nem élek én csak fiamban,

Nincsen ami elszakasszon:

Én vagyok a Boldogasszony.


A keresztút -- XIV. Stáció
A keresztút / XIV. Stáció	Évrôl évre -- 1952

Állok a legutolsó stációnál,

Várom a beteljesedést.

És szembejön a Gyászmenet,

A Krisztus-temetés.

Legelôl József, Nikodémus,

Meg a keserves Máriák.

El-elkapdossa siralmukat hozzám

A golgotai szél:

    ,,Temessük el, sietve,

    Meg ne alázzák a halálban is!

    Fürösszük fûszerekbe, burkoljuk tiszta gyolcsba,

    Kôbolt szívébe fektessük pihenni,

    Hozzá ne férjen a gonosz világ,

    Mely kivetette magából.

    Nem így gondoltuk, jaj nem így!

    Bizakodtunk,

    Hogy teljessége megjött az idônek.

    Eljött és beteljesedett és elment az idô.

    Immár nincs bizakodni miben.

    Sötét dolog embernek lenni!

    Temessük el, temessük el!''

Jönnek, jönnek jelvényeikkel

A népnagyok: Annás és Kaifás

Szolgástul, katonástul.

S elburkolódzva köpenyébe a nyugtalan Pilátus is.

Csattognak a vezényszavak:

    Elôre, ôrök, pecsétet a kôre!

    Vértek vegyék körül a sírt!

    Mindennek vége legyen!

    Katonák, fejetek a zálog!

    Temessük el, temessük el!

És tárt karokkal állanék elébük:

Megálljatok, testvérek!

Hiszen ismeritek az Írást,

Prófétákat és Sybillákat

És János mennydörgéseit:

Megértétek a harmadik napot,

Láttátok, illettétek ôt

És tudjátok, mi történt

Jeruzsálemben, Rómában és mind a világon

Kétezer éven át.

És tudjátok, hogy mi érlelôdik

Az ég felhôiben.

Hihetitek-e még, hogy el lehet temetni

Az országot,

Mely nem e világról való?

Mit ér a szó? Mit ér a kard?

Nem tudjátok-e, hogy meg vagyon írva:

,,Meg fogják látni, akit általvertek!''

,,Mindent tudunk!'' -- zokog fülembe a szél

És sírnak mind a Máriák.

Tudjuk, feltámadott,

Tudjuk, élt és uralkodott,

Kétezer évig állt a Trón,

De hol van az Ország?

A szívekben élt, a milliószor milliók szívében, --

Hol vannak a szívek?

,,Ha Isten vagy, szállj le a keresztrôl!''

Mondták nevetve a papifejedelmek,

,,Ha Isten vagy, szállj be a szívünkbe!'' --

Mondottuk sírva mink.

De Ô nem szállt le a keresztrôl,

És elszállott az emberek szívébôl.

Temessük el és menjünk vissza élni,

Hálóinkhoz, áruinkhoz, könyveinkhez, asszonyainkhoz,

Legyen már vége a meddô reménynek,

Felejtsük el ígéretét,

Melybôl nem lett Beteljesedés.

Elment, elhalt híre a Hangnak,

Azóta embernek lenni még sötétebb.

Legyen egyszer mindennek vége!

Temessük el, temessük el!

Mindent tudunk -- sziszeg fülembe a szó,

Fejüket hajtogatják a papi fejedelmek

És mintha mosakodna,

Úgy dörzsöli Pilátus a kezét.

,,Mindent tudunk, mindent jobban tudunk,

Most másodszorra okosabbak lettünk.

Most nem érjük be néhány vértes ôrrel.

Nem, nem, fogjatok kardot és követ,

Mert mi lenne, ha fölkelne másodszor is

És megint azt találná mondani:

>>Békesség nektek, Én vagyok!<<

Mi lenne abból, ha szemünkbe nézne

S lenne csakugyan békesség velünk?

Legyen csak eltemetve végképp!

Temessük el, temessük el!''

Valami kozmikus vezényszó

Lüktet a légen át:

Mintha fölkelne az emberiség,

Temetni a Krisztust.

Ott van a menetben mind, aki él,

Jók és gonoszak, hitetlenek, hívôk,

Mind ott vagyunk, mind ott vagyunk.

Valami kozmikus dobszó veri a taktust,

S mindenfelôl, koncentrikus körökben

Ömlik az emberiség:

Temetni a Krisztust.

És minden nyelvén a megváltott

És visszaváltatlanított emberiségnek

Egy láthatatlan pálca ütemére

Zuhog az egyetemes ének:

,,Temessük el, temessük el!''

Valahol

A kristálytenger fölött,

A Szék elôtt

Feszült inakkal áll az Angyal.

Szemei mint a villám, ruhája mint a hó,

Áll, vár és alig-alig gyôzi kivárni

A Harmadnap hajnallatát,

(Nem is harmadik igazán, --

Isten türelme is feszült a pattanásig:

Csak egy éj, egy nap, egy hajnali perc)

És lendül a szárny,

És lebben a kô,

És elhangzik a mindenségben:

,,Békesség nektek, én vagyok!''


Pannonhegyén, öreg padon
Pannonhegyén, öreg padon	Évrôl évre -- 1953
Pannonhegyén, öreg padon

Melegszem a pólyás napon.

Melegszem is, borzongok is:

Hat óra reggel, április.

Hátam mögött az Ezerév.

Alattam zsendülô vetés.

Túl, túl, Keleten, Nyugaton

Virrasztja percét az Atom.

Nem félek és nem lázadok.

Bennem élnek a századok.

Vetésem immár szembe nôtt.

Barázdám hordja a jövôt.

Ember vagyok, nem kevesebb.

Szomjuhozom a teljeset,

A tulajdonképpen-valót,

A teljességes napgolyót,

Amely libegô-könnyeden,

Túl pólyákon és tüzeken

Arany mosollyal elpihen

Az ég fehér felhôiben.


A jelen, a titokzatos
A jelen, a titokzatos	Évrôl évre -- 1953
Szeresd a múltat: a tiéd!

Vért szívj belôle,

Vért és velôt, tûz-elevent,

Öntözni a sovány jelent

Alomnak a jövôre.

Öleld magadhoz a jövôt:

Tiéd, ne engedd!

Ölelheted, ápolhatod,

Ha életed megáldozod

A pihegô jelennek.

A jelen, a titokzatos,

Tiéd csak mindenestül:

Amit magadból most megélsz,

Annyi vagy, az vagy mindegész

Örökléten keresztül.


Fecske
Fecske	Évrôl évre -- 1953
Két kezem közt remegô kis fecske,

Mint egy forró, pihegô szívecske.

Nyugodjál meg, kicsi lelkes állat,

Ne félj tôlem: jaj, dehogy is bántlak.

Hogyan is, hogy kezembe kerültél?

Nyitott ajtón be csak berepültél,

Idebent is kedvedre csapongtál:

De ki hogy jutsz innen, kis bolond, már?

Mámorában szédülô fejednek

Fejjel mentél az ablaküvegnek.

Föl nem érted, hogy ahol nincs semmi,

Hogy lehet ott akadálynak lenni?

Hogy ott, ahol látni való szemmel

A nagy semmi: nekimegy az ember

Valaminek, ami oly nagyon van,

Hogy az ember feje belekoppan.

De ne bánjad, a fejed se törjed,

Hiszen annyin emberek is, bölcsek...!

Hiszen így is te tanítol engem,

Hogy félve is, megbújsz a kezemben.

Pedig te még, kicsi, nem is sejted,

Hogy egy perc csak, és nyílik a rejtek,

Még csak egyszer hogy megsimogatlak,

S kettôs szárnnyal kinyílik az ablak.

Így ni fecském, megcsókollak szépen,

Azután menj az Isten nevében.

Kinyílik a szabad ég feletted:

Szálljon akit szállni teremtettek.


Lábnyomok
Lábnyomok	Évrôl évre -- 1953
    Galileai férfiak,

Mit állotok, mért bámultok az égre?

-- Így szólt az Elválás Hegyén

Hozzájuk a két Hófehérruhás.

Ôk álltak, álltak, és tekintetük

És lelkük is, elárvult béna lelkük,

Beléveszett az alaktalan ég

Színtelenné vált véghetetlenébe,

Amelyrôl immár eltûnt ama Pont,

Amely a minden volt, és itt maradt

A szürke ég, a szürke föld, a szürke semmi.

Hát lehet élni? -- kérdezték maguktól,

De nem mondták egymásnak, -- lehet így,

Anélkül, aki elment? ami elment?

És nem mertek egymás szemébe nézni,

Csak néztek, néma szemmel, fölfelé,

És arcukon nagy könnyek csordogáltak.

És akkor dörrent fülükbe a szó:

Mit állotok? De ôk csak álltak, álltak,

A két angyalra néztek, azután

Egymásra néztek. Ingatag fejük

Lassan, lassan csüggedt a föld felé.

És akkor meglátták a Lábnyomot,

Az Elment kettôs lábnyomát a kôben.

S elindultak, lassan, nehézkesen,

Egyenkint, szótalanul, lefelé,

    A Ház felé,

Amely fölött a Nagy Szelek zúgása

Már élesztette a Lángnyelveket;

    A Ház felé,

Amelyhez immár óvakodva jöttek

Mindenfelôl a négy égtáj felôl

Az éhes, szomjas, fáradt emberek;

    A Ház felé,

Amelyre jégesôként harsogott

Zsidóul, görögül és latinul

Átok, szitok, káromkodás, s körülte

Már ácsolták a nagy kereszteket.

De ôk csak mentek, mentek, meghajoltan

És emlékeztek rettentô szavakra.

Mentek.

És súlyos lábuk óriás nyoma

A föld testében megmaradt örökre.


Avarban virág
Avarban virág	Évrôl évre -- 1953
A bújó régi ösvény

A zsongó fák alatt.

Lesem -- feledni fösvény --

A régi nyomokat.

Egy évvel súlyosabban

Megint csak erre járok.

Nyúlonganak felém,

Kéken, lilán, üdén,

Az esztendôs avarban

Az idei virágok.

Életem erdején is

(Nincs messze, gondolom)

Avar leszek csak én is

A vénebb avaron.

Ki rajt merengve jársz tán,

Késôi jóbarát,

Bár így köszönne rád

Testvéri csepp dalom,

Így kékecskén, lilácskán,

Ilyen fiatalon.


A hatvanévesek angyala
A hatvanévesek angyala	Évrôl évre -- 1953

I. Nézni, nézni

Ülni, ablakban, hegyen, fák alatt,

Ülni és nézni az élô világot,

A nagyot és a kisvilágokat:

Az ôszi nap bizsergô sugarát,

Elefántszín faóriásokat,

Göcsörtös ágak labirintusát,

Fûszálak, hangyák, szöcskék dzsungelét,

Csüngô vízcseppet, csillogó sarat,

Kutyák bozontját, tehénkék szemét,

Pillangó-lengést, felhôk suhanását, --

És hallani a csendet, locska szellôt,

Fecsegô lombot, csörfös kis rigót,

A lankadatlan tücsök-tremolót,

S a békanép fegyelmes kórusát,

Embereket, az össze-vissza élet

Ágaskodó ezer színét-szagát,

Gyerekzsivajt, szekérzörgést az éjben,

Arcok titkait, gépek muzsikáját,

Csepp ablakokon alkony csillanását,

Öreg fiúk fontoskodó hadát

Nagy házak furcsa kôkockáiban:

Mindent ami él, mindent ami van,

Csak nézni, nézni, símogatni szemmel,

Semmit se váró, békés szerelemmel

Már nem azért, hogy dalba-versbe álljon,

Hogy engem mondjon, nekem muzsikáljon,

Még csak nem is ajaktalan imának,

Csak úgy magában mindent és magának,

Csak önmagáért, nem énmagamért,

Csak nézni, nézni, színrôl-színre látni,

(Testvér ez avval, ami odaáti,

Ahol lefoszlik Ádám fátyola;)

Szemoldó ujjad így illesse pillám,

Adeptusodnak így avass fel immár,

Hatvanas évek áldott angyala!

II. A csillagok tövében

Mondd, üldögélô, aki minden este

Kiülsz az egyre teljesebbre váló

Holdgömb alá s elnézed mozdulatlan

A csillagképek hûvös reszketését --

Nem hív a szomszéd házak békessége,

Ahol megfáradt emberek pihegnek

Erôt aludni a holnapi gondra,

Nem hív a kertek aljáról az ének,

A nevetô, játékos fiatalság,

Csigaházad sem, kedves asztalod sem,

Melyen a villany meleg fénykörében

Könyveid meghitt bölcsessége virraszt;

Csak ülsz, csak ülsz a csillagok tövében,

Magadat is felejtve -- üldögélô,

Mondd meg nekem: mit látsz az éjszakában?

Csillagokat? Bolygók, napóriások,

Izzó ködök, tejútak óceánját?

Sugárözönök zápor-zuhogását?

Fényesztendôknek megszámlálhatatlan

Eónjain keresztül erre tévedt

Törmelékeit sokszázezer éve

Kilobbant kozmikus tragédiáknak?

A világsíkok egymásba simúló,

Egymásból újuló dimenzióit?

Bújócskáit a hullámnak, a fénynek,

Csilló tükörén a Határtalannak?

Ezt látod?

    Ezt, és többet, és nagyobbat.

Többet, nagyobbat? Szellemek suhantát?

Csillaggolyókkal tekézô Hatalmak

Három pár szárnyon lebegô csodáit,

Amint a Törvény zengô vesszejével

Vezényelik, -- komolyan, mint a gyermek, --

A Játék ütemét és énekelnek?

Ezt látod?

    Ezt, és többet, és nagyobbat.

Többet, nagyobbat? Hát van még azontúl?

Azontúl már az ember nem beszél.

A csillagok közt csillagként lebeg

És teljesül és hallgat, mint a Hold.

III. Barack

Barack a lomb közt, derekán a nyárnak.

Betelt ígéret, valósult remény.

Nincs benne semmi már, ami önös volt,

Ami fanyar volt és fás és kemény.

Mindene méz már, csorduló zamat,

Dús testében lélekké lényegült

A rost, a hús, még a csontos mag is.

Ül csendesen, békén: beteljesült.

A pillanatot várja vágytalan.

Mikor lehull, magától, boldogan,

S az anyaföld ünnepi asztalán

Testét átadja ételül.

Ne búsulj, kishitû:

Pár esztendôd még adatik talán.

IV. Most válik el

Küldetett minden tehozzád követként:

    Lásd, mi lehetnél,

Ha egyszer amúgy Isten szíve kedvént

    Megemberednél.

Elég a gubbasztás, öreg gubó

    Bezárt magadban:

Kaland az élet most is, izgató,

    Mint húszéves korodban.

Öregszünk? Éljünk! Még távol vagyunk a

    Tôlünk telôtül.

Most hívja még csak mesterét a munka:

    Kezdjünk, elôlrül.

Most válik el, hogy mit érlelt a csend

    A dús napokban.

Pihenni ráérsz, -- majd, majd odalent,

    Majd százéves korodban.

Azazhogy állni, nyugalomra térni

    Még ott se számíts:

Mozogva kell a Mozgatót elérni.

    Fény vagy? -- Világíts 1

Most válik el, ha megfogantatott

    A szikra benned:

Fellobban-e itt, fellobban-e ott:

    A végtelennek!


Imádság jó halálért
Imádság jó halálért	Évrôl évre -- 1953
Jóságos Úr, ki minket úgy szeretsz,

Hogy képünkben megélted a halált,

Ki testedben tudod az emberi

Végsôség minden szorongásait,

Ó, Ember Fia, emberidegekkel

Hússal és vérrel lélegzô Barát,

Te jól tudod, hogy ama legutolsó

Emberi percek a halálos ágyon

Neked is legutolsó lehetôség

Kiöntened még lüktetô szívünkre

Szereteted megváltó tengerét,

(Azután már a Kegyelem kerubja

Ellibben és kezünket az Igazság

Szeráfja ölti vaskesztyûs kezébe)

Mit kérjek tôled, milyen jóhalált?

Kérjem-e amit legkülönbjeid

Kértek maguknak, a mártír-keresztet?

Felhôkben élô kisgyerek koromban

Álmodtam ilyet, oktalan fiú.

De most, hogy Arcod élô sugaránál

Látnom adatott lázár magamat,

Most már tudom, milyen egetverô

Kevélység ül e kérés fenekén.

Sasmadarak közt, szabad égazurban,

Mit keresne a bûnei halott

Vázával kullogdáló tekenôs!

Vagy kérjelek a másik legkülönbért,

A nagy halálért harcaid mezôjén,

Tollal a kézben, igével az ajkon,

Holtig hûséges szolgák, éber ôrök

És állhatatos harcosok halálát?

Ó felséges halál, ó gyönyörû

Napáldozat, igaz nagyokhoz illô!

Azokhoz, kiket, bármikor jön értük

A hívó követ, ôrhelyen talál;

De ilyen félig- vagy félig-se-szolga,

Ilyen maga kedvére dolgozó

Mûkedvelô apostol: hogy kívánjon

Kis élete végére nagy halált!

Végül is úgy lesz egyedül igaz,

Ha kicsiségem kíméletre kérne:

Ha reménykedve, szepegve, szorongva

Olyan halálért esdenék, minôre

A milliók azt mondják: szép halál:

Aki nem szenved, aki, mielôtt

A halálos gyötrelem rászakadna,

Szépen elalszik s öntudatlanul

Simul belé a néma ölelésbe.

Ez volna vajjon a boldog halál?

Valami bennem azt mormolja: nem!

Úgy érzem, az embernek jussa van,

Hogy megélhesse a maga halálát,

Megélje a borzalmas-nagyszerû

Pillanatot, mikor a Végtelenség

Szemébe villan. Nem, az emberélet

Csak a halállal teljesül egésszé.

Odaadjam-e a halálomat?

Jól tudom, Uram, gyenge vagyok én,

Gyermeknél gyengébb; -- ó maradj velem,

Mikor az este végképp rámszakad,

Hogy amikor az Ajtó megcsikordul,

És nevemen szólítanak, feleljem

Legalább gondolatban: Én vagyok.

Igen, Uram, kérnem csak ez maradt:

Engedj jó halált, keresztény halált,

Hogy el ne menjek gyónatlan, kenetlen,

Útravalótlan, mint ki nem tiéd.

Lesz ami lesz és jöjjön ami jön,

Csak oldó szavad legyen az utolsó

Hang, amit elnyel záruló fülem.

Csak a te Arcod, -- Arcod a kereszten, --

Legyen utolsó látása szememnek.

Csak annyit tudjon eldadogni még

Cserepes ajkam, pattanó agyam

Csak ezt formázza még: én Jézusom!

Ó boldog halál, keresztény halál!

Kérhet-e jobbat a fáradt zarándok,

Mikor az ösvény egyre-egyre szûkül,

Fogy a levegô s megsejlik elôtte

Szorongó ködben a Szûk Kapu torka!

Ezért könyörgök, erre adj kegyelmet,

Verejtékezô getszemáni Jézus,

Erre könyörögj Fiadnál kegyelmet

Jóhalál Anyja, kármelhegyi Szent Szûz,

Haldoklók csendes pártfogója József

És minden szentek, minden angyalok.

Ezért hadd könyörögjek. --

Csak ezért?

Hasít belém a lelkiismeret.

Csak arra kérsz-e oldozó kegyelmet,

Gyôzôk olaját, Isten kenyerét,

Hogy az utolsó perced jó legyen?

Egy perc alatt akarnád eltiporni

Egy végig tán ki sem mondott igennel

Évtizedeid légió nemét?

Nincsen külön halál: a meghalás

Az élet fáján fakadó gyümölcs.

Amit ültettél, amit ojtogattál,

Amit öntöztél, amit metszegettél,

Ápoltál rajta: mind-mind visszaadja

A nagy gyümölcsben. Rosszabbat nem ád,

De jobbat sem tud adni. Ez a törvény.

Az örök Tervben nincsen mûhiba.

Még élsz, erôs vagy, tiszta a fejed,

Még tenyereden élet és halál:

Úgy imádkozzál mindennap s ugy élj,

Hogy el ne törd elôre gyenge szárnyát,

A végsô órán felsíró imádnak.

Elhallgatok, Uram. Elég nekem,

Amit te mondtál, mást nem kérek én:

,,Aki bennem hisz, az nem lát halált.''

Én hiszek benned, Jézusom, -- hiszek,

Segíts, Uram, hitetlenségemen.

Jöjjön ami jön, élet vagy halál,

Ilyen vagy olyan élet vagy halál,

A tied vagyok, -- a Tied legyek.

Tégy velem amit akarsz. Úgy legyen.


Töredékek temetés után
Töredékek temetés után	Évrôl évre -- 1953
Bús topogás a nyílt verem körül,

A felmarkolt rög siket dobbanása,

Bezáruló sír, -- vesékig nyilalló

Fájdalom (a legfájóbb benne az,

Hogy nem fáj jobban!), -- és akit szerettél,

Ki életed jobb része volt talán,

Itt marad végképp, -- te meg mégy tovább,

Az élet megy tovább, -- a fájdalomból

Lassan emlék lesz, az emlékezésbôl

Immár kevésbé lassan, feledés.

A sírtól némán kullogunk haza.

Fejünkben az jár: ki lesz a soron?

Akárki lesz, egy drága névvel újra

Több lesz az emlék, gazdagabb a múlt

S egy kedves arccal szegényebb az élet,

Egy forradással több a lelkeden.

Sûrûn kopogtat nálunk mostanában

A fátylasarcú testvér, a Halál.

Baráti szellem -- hol lenne az inkább,

Mint olyanok közt, akik köntösül

Hordják magukon szép komoly színét!

Baráti arccal jött el érte is,

Baráti öleléssel, szeretettel:

Testvérek ôk, a két nagyon-erôs,

A legerôsebb kettô:

A halál és a szeretet.

Tökéletes munkát végeznek ôk,

Egész munkát csak ôk ketten a földön.

Isten nevében! De jaj mi marad,

És mi nem marad idelenn utánuk!

Elnéz a zajgó tenger-éjszakában

A percre tán elült vihar után

A mentôcsónak tengercsapdosott

Bordái közt didergô maradék

Legénységén a hajóskapitány.

Áll mozdulatlan, arcizma se rándul,

Amint némán meg-megszámlálja ôket:

Hányan kerülték el a sós halált,

Hányan idáig? -- és hány éli túl még

A holnapot, a tengert, a fagyot,

Éhséget, szomjúságot, ôrülést?

Hány éri el a rábízott seregbôl

A földet, a sóvárgott kikötôt,

A messze-messze édes régi otthont?

Az otthont! Ó! A tintaszín egen

Próbálja megkeresni az irányt,

Az édes, édes otthonét.

Billen a bárka:

Sikoly!

Valaki, vagy valami megint a tengeré!

A kapitány dagadt inú keze

Vadul tapad a reccsenô kerékre

S fülében régi nagyságos szavak

Zenéje kondul, mint távol harang:

,,Hajózni muszáj. Élni nem muszáj!''


Mondd végig
Mondd végig	Évrôl évre -- 1953
Mint bomlott nyájban szédült farkasok,

Szelek a felhôk testén marakodnak.

A felsôket a völgynek terelik,

Az alsókat az égi magasoknak.

Mi történik odafenn? Emberek

Lúdbôrzô háttal lesünk fölfelé:

Van-e az ûrben sors törékenyebb,

Esendôbb, mint az emberé!

Mikor és merre ragadoz a szél?

Mikor a felsô és mikor az alsó?

Tengeri szél és történelmi szél!

Merre a mái, merre az utolsó?

Mindegy, én lelkem, jöjjön ami jön,

Emberjussodból semmit el ne engedj.

Szónak születtél, mely kimondatott:

Hadd mondja végig amit belezengtek.


Legyen jobb a világ
Legyen jobb a világ	Évrôl évre -- 1953
Mindenfelé

  málló emberi fészkek pihéi szállongnak a közönyös szélben,

  földes kamrák ablakain dörömböl az éhség,

  sokviharállt kemény derekak roppannak hajlani bálványok elé.

  Szitokkal és imával viselôs az éjszaka csendje.

Vedd, Uram, tenyeredbe ôket!

Igazítsd magadhoz ôket!

Azokat is,

  akik megkeresztelôdnek a borzalmak vizében

  és jobbá lesznek.

  És hála legyen,

  mert jobbá lesz tôlük a világ!

Azokat is,

  akik nem tudnak megkeresztelôdni.

  és nem tudnak felbukni a vízbôl:

  Legyen értük is hála,

  mert nélkülük jobbá lesz a világ!

Énnekem pedig

  bocsásd meg, Uram, és bocsássák meg ôk is,

  hogy élek és kenyerem van és ruhám,

  mikor annyi de annyi nálam sokkalta különb,

  azt sem tudom, él-e, hal-e még.

És legyen bocsánat, amért úgy lehetett,

  és legyen hála, hogy úgy lehetett,

  hogy ment maradhattam máig

  álságtól, képmutatástól,

  magam megvetésétôl.

De amely nap azt találnám gondolni, Uram,

  hogy mindez a jó tôlem való,

  hogy minderre méltó vagyok,

  hogy másoknál különb vagyok,

  amely napon megállanék

  és megszûnném: nem jobbá lenni,

  (mi vagyok én, és mi az én jóságom!)

  de hogy akarjak jobbá lenni,

  és megszûnném -- nem szolgálni neked,

  (ki vagyok én, és mi az én szolgálatom!)

  de hogy igyekezzem szolgálni neked és nekik,

  hogy jobb legyen általam a világ:

  aznap, Uram, végy el tôlem mindent

  s ûzz el testvéreim közé

  meztelenül az éjszakába.

De addig, Uram,

  addig hadd fogjam a kezed,

  addig hadd éljek és sürögjek napod alatt,

  napszámod verejtékében.

Ám ha úgy lenne mégis,

  hogy amolyannak bizonyulnék szemed elôtt

  és vissza kellene venned mindent, amit adtál,

  legyen akkor is hála,

  mert nélkülem jobb lesz a világ.


Medárd
Medárd	Évrôl évre -- 1953

Medárd, Medárd, kaján Medárd,

Sok lesz már az esô, megárt!

Innen-onnan hete három,

Hogy az édes napot várom.

Háború és forradalom, --

Meddig még a borzadalom?

Esztendeje kétszer húsz is,

Hogy a talpunk alatt csúszik.

Ember, ember, felebarát,

Mikor léssz már felebarát?

Kétszer immár ezeréve,

Hogy a törvény föl van téve.

Jobbat ennél nem ír senki:

Mindent keresztülszeretni.

Vidámat is, szomorút is,

Hetes esôt, háborút is.

Kurta beszéd, nincsen alja:

Nem az bírja, aki marja.

Az a legény, aki állja.

Aki magát megtalálja.


Ködben
Ködben	Évrôl évre -- 1954
I.

A kullogó telet lesem

A Galyán és a Kékesen.

Éjszaka hó, reggelre köd:

Mindent beföd, mindent beföd.

Mégis, mégis: a fûzeken

Május illatát ízlelem.

A karcsú nyírfa oly fehér;

Mégis, mégis tavaszt ígér.

A tölgyek közt a ködlepel

Lengô palástként omlik el.

Hullasd le, május, lepledet,

Oldj fel jeget, ködöt, szívet!

II.

A gallyakról a zörgô zúzmara

  Csepegve hull már,

De a tavasz szeszélyes sugara

  Ki tudja, merre bujkál.

Járok a ködben: a hegyrôl jövök,

  A völgynek tartok.

Ködök odalenn, bujdosó ködök,

  Elôlem mit takartok?

Hamuszín ég és hamuszín határ:

  Nincs hova nézni.

Nem is kívánok többet látni már

  Az égbôl, csak egy résnyit.

Azt sem odakint, azt sem a sivár

  Köd-ült jelenben:

Idôtlen ég, idôtlen napsugár,

  Tavaszodjál ki bennem!


Ujjak
Ujjak	Évrôl évre -- 1954
Lenn a városban valamely toronyban

Valamely óra mintha négyet bongna.

A nyirkos, hûvös éjszakai erkély

Magasságából számolod szorongva.

A hangtalan Dunában szürke vásznak:

Rongyolló ködök foszlányai áznak,

De még az éj sötét kendôje ott ül

Behunyt szemén a százezernyi háznak.

Holttengerében a feketeségnek

Imitt-amott még haldokolva égnek

Az elnyûtt lámpák s titokzatos ujjak

Nyúlnak közülük a sejtelmes égnek.

Felindult szemmel találgatni kezded,

Mik lehetnek e fölfelé meresztett

Tapogatói az éji világnak:

Gyárkémények vagy templomi keresztek?


Mosolygó gyermek
Mosolygó gyermek	Évrôl évre -- 1954
A nyári busz fullasztó melegében,

Kék-bóbitás sapkája keretében,

Anyja mellére békén odabújva,

Szemben velem egy esztendôs fiúcska.

Szeme azúrját kerekíti tágra,

Úgy néz a furcsa idegen világra,

Ami én vagyok, aki mostan boldog

Gyönyörûséggel arcába mosolygok.

Csak néz rám, néz rám, komolyan, sokáig,

Míg szirom arca gömbölyûre válik,

Ahogy a bimbó feslik szét a bokrán,

És édesdeden visszamosolyog rám.

Egy új emberke, ki nem is beszél még,

Hogyan érti meg mosolyom beszédét?

Hogy érzi meg, -- hisz csak egy éve ember! --

Hogy a szeretet szólítja szememben!

Ó milyen titok, milyen csodaszép ez!

Egy csöpp agy, mely még gondolni se képes,

A szeretetet már fel tudja fogni

S a mosolyra vissza tud mosolyogni!

Ó, ha lehetne, hogy az, aki Atyja

Minden mosolynak, nekem is megadja,

Olyannak lennem, mint ez a csöpp gyermek:

Friss antennája minden szeretetnek.


Csavargó szellô
Csavargó szellô	Évrôl évre -- 1954
Csavargó szellô átszalad

A mit sem sejtô fák alatt.

    Jön és suhog

  És ríkatja a lombokat.

A lankadt elmén átszalad

Egy-egy gazdátlan gondolat.

    Már itt se volt,

  De fölveri a gondokat.

Bólonganak a levelek,

Mint ölben álmos kisgyerek.

    De fut a szél,

  S a bánat róluk lepereg.

Nem így a gond, nem így a gond:

Az elme -- fázó fûzfalomb --

    Nem tudja mért,

    Nem tudja min,

  Csak elborong, csak elborong.


Ôszi fecske
Ôszi fecske	Évrôl évre -- 1954
Mit is mondjak, mit is kérnék,

Serpenyômbe ha mi fér még?

    Én Istenem,

  Egy keveset még elélnék.

Élnék, amint mások élnek,

Rendes népek, jámbor vének,

    Én Istenem,

  Mint a jó lelki szegények.

Csak a mái napot kérem,

Akár vízen és kenyéren,

    Én Istenem, --

  Holnap is úgy, ha megérem.

Tapsoló termekre vágyjam,

Úgy mint tegnap, -- hajdanában?

    Én Istenem,

  Jobb a halk szó kis szobában.

Majd ellennék csendben immár

Fejemre nôtt fiaimnál,

    Én Istenem,

  Még ameddig hazahínál.

Egy-egy dalt ellesnék olykor

Fûtôl, fától, csillagoktól,

    Én Istenem,

  Amíg egyszer el nem oltol.

Rendberaknám hét fiókom,

Versbe rívó cókom-mókom.

    Én Istenem,

  Aztán, tudod, nem szabódom.

Úgy szerettem ezt az áldott

Jóra váltott rossz világot,

    -- Én Istenem,

  Úgy-e bizony megbocsátod? --

Mintha nem is futó vendég:

Mintha végképp itthon lennék.

    Én Istenem,

  Soha talán el se mennék,

Ha nem búgna éjek éjén

Valami a szívem mélyén,

    Én Istenem,

  Az a végsô, az a mély-én.

Testvérszívben, testvérkézben,

Mint a fecske puha fészken,

    Én Istenem,

  Úgy éltem, úgy fütyörésztem.

Testvérkézbôl Isten-kézbe,

-- Ôszi fecskét költözésre --

    Én Istenem,

  Majd elhívsz már, az Egészbe.

Jaj, csak akkor el ne késsen

Hozzád csukló szívverésem,

    Én Istenem,

  Csak az ament el ne vétsem.


A fák, a szelíd óriások
A fák, a szelíd óriások	Évrôl évre -- 1954
Langyos az éj:

A szemeket lefogta a mindennapi mákony,

Alszanak emberek és állatok,

A bombázók is alszanak a vérzô Ázsiákon.

Most van a perc,

Amikor zúgni kezdenek a lombok,

Mikor a fák, a szelíd óriások,

A földön átveszik az ôrséget, a gondot,

Gesztenyefák,

A férfiúi tölgy, a pátriárka hárs, a holdezüst olajfa

Mind egy ütemre bókol s egybeolvad

Egy ünnepélyes, orgonás morajba.

Pórusaik

Irgalmas ajka ereikbe issza

Az emberi lehellet mérgeit

S szûz oxigénül párologja vissza.

Virradatig

Hadd aludjon az élet, hadd érjenek a sorsok,

Virrasszanak a fák, nôjenek a gyümölcsök,

A bölcsôk és nyoszolyák és koporsók.

Csobog a szél,

A csend hullámain az égi mély beszélget:

A csendben ülnek el a sorsok,

És az illatban múlnak el a mérgek.

Langyos az éj.

Holt fügefák ilyenkor leveleznek,

Ilyenkor a tövisek hegye tompul

És ölelésre nyúlnak a keresztek.


A tearózsa
A tearózsa	Évrôl évre -- 1954
Ezen az ôszös nyáron,

E rozzant ház elôtt

Ki óvta meg ezt a három

Elárvult rózsatôt?

Meghalt a régi gazda,

És velement a park.

A zörgô szürke gazba

Az illat belehalt.

A selymes ágyasokba

Most krumpli költözött,

Mellette nyújtózkodva

Sárgulnak nagy tökök.

A bús erkély tövében

A répa rendje nô

S a múlt emlékeképpen

E három rózsatô.

Aszály ütötte ôket,

Vagy tavaszéji dér?

A három rózsatônek

Csak egy virága él.

Egy tearózsa. Kelyhe

Oly hamvas, mint a tej,

Szûz, mint a pille pelyhe

És mint a hópehely.

Ha illeti az ajkam,

Az ujjam, a szivem,

E tejmeleg mosolyban

Az ifjúság izen.

Egy más világ, -- de rég volt,

Hogy elment, elfoszolt!

Mikor az anya égbolt

A föld fölé hajolt.

S a föld a jó egekbe

Még úgy lehelt imát,

Hogy némán fölpihegte

A szépség illatát.

Ó illat ifjúsága,

Érezlek újra én!

Kert egyetlen virága,

Te sírod ezt felém.

Körödben megdicsôül

A krumpli, répa, mák,

S én kezdelek elôlrül,

Idôtlen ifjúság.


Nézd, süt a nap!
Nézd, süt a nap!	Évrôl évre -- 1955
Nézd, süt a nap! -- mégiscsak erre tévedt!

Volt egy idô! -- emlékszel-é? --

Napos tavaszok, napsugaras évek!

Túrákra jártunk a hegyek közé!

És szállt a nap, ki tudja, mit keresvén?

Jött egy idô, -- szép este van,

Sétálni járunk. Estéllik az ösvény,

És száll a nap, tûnôdôn, pirosan.

Jön egy idô, és szállni fog -- utánunk,

Ilyen szelíden, mintha értené,

Hogy immár semmit, semmit sem kívánunk,

Már lépni is csak egyet: fölfelé.


Parázs
Parázs	Évrôl évre -- 1955
Megyen a nap a maga járásán,

Vissza is jön a maga járásán.

Jó melegen, -- írva vagyon útja --

Fiatalon visszakerül újra.

Írva vagyon énnekem is utam,

Csak éppen hogy vissza nem a rudam.

Csak elôre sürög az a lábnyom:

Marad-e itt valami utánam?

Marad-e még a szép piros tûzbôl,

Amit bennem fölszított a Fûtô,

Vagy egy szívben marad-e még holnap

Egy kanálnyi pisla parázs, esti begyújtónak?


Könyvek
Könyvek	Évrôl évre -- 1955
Rakosgatom, rendezgetem, lapozgatom,

Simogatom a könyveket:

Egy emberélet könyveit.

Egyszerre kicsusszan kezembôl

Amelyet éppen porolok, a könyv

És felemeli hökkenetes ujját

A Kérdezô, ki lelkemben lakik.

Megállj! vihogja, nézzünk csak körül:

Mire is vitted könyvvel, tudománnyal?

Tudós nem lettél, filozóf se lettél,

Lettél-e ember legalább?

Mondd, mire vitted?

Hát mire vittem?

Tudós nem lettem, annyi szentigaz,

És annál is kevésbé filozóf.

De szent az is, hogy mint a levegôt,

Úgy szomjúhoztam, nyeltem a tudást.

Testnek, léleknek minden pórusával,

Fel-fellobogó makacs szenvedéllyel

Fúrtam bele -- de hányszor! -- magamat

A kásahegybe,

Hányszor, de hányszor ugrottam fejest

A tények és az eszmék és a titkok

Önnönmagukat minden pillanatban

Megszázszorozva szûlô tengerébe.

Eltelt az élet, színültig vagyok:

Tudom immáron ama legtudóbbak

Tudományát: hogy semmit sem tudunk.

Ám ez a semmi: homorú fele

A domború Mindennek. A valóság

Vízként csorog ki markoló kezembôl.

De minden nappal tisztább és fehérebb

És érzôbb lesz utána a kezem.

A valóságot be nem foghatom,

De megmaradt, enyém az értelem

És szomjúságom és kíváncsiságom

És szenvedélyem arra ami van,

Égôbb mint valaha.

Mennyivel élôbb ez a szenvedély

És mennyivel több nekem a Valóság,

Mint ahogyan a húszéves agyacska

Képzelte és szomjazta a világot!

Úgy nézek vissza most az egykori

Apró világra, oly értô mosollyal,

Mint kavicsokkal játszó unokáját

Az eresz alól bölcs nagyapa nézi.

De visszanézni rá nem érek én,

Amint nem értem húszéves koromban.

Engem az tüzel ma is, ami vár még,

Ami jövendô és elvégezendô:

Ami feladat, ami küldetés,

Ami a könyvek élô lapjain

Szemembe villan annyiszor: az Út,

Az út a végtelen felé, ahol

Látássá lesz a vaksi tudomány

És ahol inaszakadt szellemem

Ujjal tapintja majd a Létezôt.

Ó milyen nagy lesz az a pillanat,

Amikor felszakad a fátyol

És rám borul a Léttelen Valóság

És megmutatja mérhetetlen Arcát

Az Aki Van!

Mint anyamellre szomjas csecsemô,

A megmutatkozásnak ünnepére

Úgy kellene repesnem boldogan --

De jaj, szemem fényszülte csillagát

Még tartóztatják kozmikus ködök,

Éretlen énem, pislogó szemem!

Hogy láthatnám még én a láthatatlant,

Ki még oly tenger láthatót se láttam!

Hogy tárhatnám e két apró szemet

Oly tágra, hogy elférne benne minden,

Mikor nem érnek akkorára sem,

Hogy mákszem énem megvonulna bennük!

Hol vagy te még, csöpp magzat, árva lelkem,

Hol vagy te még teljétôl tenmagadnak,

Hol vagy te még magadtól! -- és hol Attól,

Ki magadnál is magadabb!

Siess, én lelkem, nyisd a könyveket,

Nyisd fel szemed és nyisd meg ajkadat,

Nagyot sóhajts és szívd tele a melled

A szent valóság szelletébôl,

Nézd amit nézhetsz, halljad amit hallhatsz:

Betût, igét, embert és életet,

Csillagokat, világokat.

Ölelj magadba égen és a földön

Minden tudhatót és ölelhetôt,

Mindent ami van: mindent ami elfér

A szünhetetlen fakadó, szülemlô

S újjászülemlô belsô végtelenben.

Nem, nincsen késô, nem rövid az élet,

Nem igaz, hogy a könyvek dohosak

És nem igaz, hogy lassúdik a véred.

Egy az igazság: nézni kell,

Végig, mindvégig nézni kell

És telni, nôni, nyúlakodni, érni

És többé lenni tenmagadnál,

Egésszé lenni a nagy Pillanatra,

Mikor felpattan benned a Valóság

És kiviláglik, hogy mi vagy.


Mancus vagy az állhatatosság
Mancus vagy az állhatatosság	Évrôl évre -- 1955
A kilencedik vagy a tizedik

Szomszédház udvarában

-- Jókedvében-e vagy bánatában? --

    Bôg egy szamár.

Gyerekek nagy botokkal püfölik,

Hajtanák vissza, ki a legelôre...

De ô nem óhajt egyelôre

    Legelni már.

Megveti lábát, -- oda se nekik!

Egyik fülét balfele dobja,

A másikat legyinti jobbra

    És intonál.

És üthetik és verhetik,

Gyerek is, gazda is, a Sors is:

Si fractus illabatur orbis,

    Ô helyben áll,

        Egyhelyben áll.


Atommag
Atommag	Évrôl évre -- 1955
Mint limmel-lommal egy diák-fiók,

Tele a lelkem borzas gondolattal.

Az erdô hív. Az esô lába lóg.

Az égen lompos felhô-elefántok.

Elô veled, te vén viharkabát,

Elindulok, csuklyás öreg zarándok.

Nyugat felôl morog a zivatar

Fülledt a levegô, lenn száll a fecske,

Hiába, esni nem akar.

Énbennem is az eszmék zsörtölôdnek,

Követelik a dallamot,

De nem merem végiggondolni ôket.

Felhônek is, ha egyszer felszakad,

Ki tudja mit rejt ismeretlen méhe.

Milyen tüzet, milyen villámokat!

De milyen ismeretlen hatalomnak

Villáma még a szó, a szuverén,

Titokzatos, félelmetes atommag!

A szó ha egyszer robbanni talál,

Világokat veszejthet emberestül.

Költô, mielôtt szíved szóra rezdül,

Hét éjszakát imádkozzál keresztül:

   Agyadban érik élet és halál.


Szekfû Gyula halálára
Szekfû Gyula halálára	Évrôl évre -- 1955
Menj, keserû látó, láss ott, hol nincs keserûség,

  Nem fojt bamba gyanú, nem gyötör ostobaság.

Menj, s ki fonákja felôl szemlélted az emberi jókat,

  Lásd a gonoszt is már mennyei vissza-felôl.

És ki nehéz szavakat zúgattál zord szeretetbôl,

  Halljad a Szép Szeretet isteni-könnyü szavát.


Párbeszéd a halálról
Párbeszéd a halálról	Évrôl évre -- 1955
,,Enmagamtól miért is rejtegetném --

Mondod -- s miért egy résztvevô baráttól?:

Bár tanult ember és jámbor keresztény,

Hiába, mégis félek a haláltól.''

Értelek, testvér, hogy ne értenélek:

Ha hirtelen ránéz a szörny Meduza,

Megborzadoz mindenkiben a lélek

S a rettegés a síri földre zúzza.

De jôjj: a horgony láncát eleresztvén,

Ússzunk elébe, úgy amint vagyunk,

Nem mint komor bölcs, mint komoly keresztény,

Csak úgy, mint ember, meztelen, magunk.

Hát elmegyünk, igen. Egy fordulás még, --

Utolsó tánc, -- és jön a pihenés.

-- ,,De mikor olyan édes volt a játék,

És abbahagyni oly nagyon nehéz!''

Igen, gyerek a játszást el nem unja.

Megdolgoztat, míg ágyba ûzheted.

De nézd meg, hogyha nagy szemét lehunyja,

Álmában milyen édesen nevet.

,,A gyermek angyalokkal álmodik,

Maga is angyal, -- de énrám mi les

Az álom éjén, mely a második

Életre virrad (hogyha van ilyes!),

Micsoda földöntúli szenvedések

Soha-nem-sejtett borzadalma vár,

Miféle poklok, mily ördögi végzet,

Hány gyilkos élet, hány hóhér halál!''

De hiszen éppen ez a nagyszerû!

Megélni túl az embernél nagyobbat,

Mit ember meg nem élhet emberül,

Ízlelni a sohasem álmodottat,

Tapintani a szellem végtelenjét,

A kezdettelent és határtalant,

A Minden és a Semmi tiszta csendjét --

Ez lesz az isteni kaland!

,,Igen, igen, de mégis!'' -- mondanád

S elhallgatsz, mintha biztatást keresnél.

-- A bölcs némán ráncolja homlokát

És szelíden mosolyog a keresztény.


Madárijesztô
Madárijesztô	Évrôl évre -- 1955
Pacsirta trilláz

A levegôben valahol.

Egy krumpliföldön négy madárijesztô

Szelíden silbakol.

Megnézem jól az elsôt:

Felül egy likas kalap,

A test egy botra bújtatott

Vízözönelôtti frakk.

Az esti szélben furcsán

Billegnek a vézna karok.

Bizony hogy ez a fickó

Engem néz, rám mosolyog!

Méghozzá gunyorosan!

Bizony, hogy azon derül,

Hogy embereknek néztem

Négyüket messzirül.

Vagy ô néz valaminek engem?

S tán másnak, mint elébb,

Míg kegyesen kiszépített

A csalfa messzeség?

Ha most rám szólna: ,,Cimbora,

Én csak! -- hanem te ki?''

Vajon mit is felelnék

Úgy hirtelen neki?

Mit ám! S ki lesz kettônk közül

Riasztóbb és sutább?

Jobb lesz, gyerünk utunkra!

Szervusztok, cimborák!


Mint a Mátra
Mint a Mátra	Évrôl évre -- 1955
Állani, némán, mint a Mátra,

Nem nézni elôre, se hátra.

Nem erôlködni befelé sem,

Csak bámulni a létezésen,

A parttalanban elmerülni

És úszni benne és örülni

Az egyetlen csodának: annak,

Hogy valamik, valakik vannak,

És mindent köszönteni szépen,

Minden valók testvéreképpen;

Kontraktust kötni szent közönnyel,

Kánikulával, vízözönnel,

Szem-lehunyva és kar-kitártan

Felolvadni a napsugárban,

Ha jô Medárd, negyvennap ázni,

De csorgó hajjal is nótázni;

Orrszarvúként egyedül járván

Nem dideregni mégsem árván,

Mert egybering közel és távol

Szíved hullámzó ritmusával,

Amely magát némán kitárta

A mindenségnek, mint a Mátra.


Levél Balanyi Györgyhöz
Levél Balanyi Györgyhöz	Évrôl évre -- 1955
Baráti kézzel,

Aggó, féltô, szelíd böstörködéssel

Írott levél, testvérszívbôl szakadt:

,,Öreg legény, tessék pihenni,

Gondot, könyveket félretenni,

És verset írni sem szabad.''

Édes barátom,

Ahogy olvasom, szinte látom

A hamiskás mosolygást ajkadon.

Csupa szeretet, mit a szíved gondol,

Csupa okosság, amit mondol

(Félszázad éve hallgatom),

És mégis, mégis, amit írtál...

Kérdezd meg a fáradt pacsirtát,

Miért énekel, amikor repül?

Kérdezd a szeptemberi tücsköt,

Miért nem hagyja már a füttyöt,

Mikor az éjszaka hûl.

Kérdd a világtalan Homéroszt

Vagy Beethovent, a siket héroszt:

Miért nem szûnnek dallani.

Vagy a Kemence három ifját,

Mért hogy még ott is egyre hívják

Ég-földet Istent vallani.

Hogy tested-lelked kór-e, ép-e,

Elôtted még az élet szépe,

Vagy haldokolsz, nem érdekes,

De ameddig piros a véred,

Míg fájni tud benned az élet,

Énekel, aki énekes.

Áhítatom kísérte mindig

A csendet, az Isten szerintit,

Hisz benne szól a végtelen.

De akit az arkangyal egyszer

Parazsával ajakon perzselt,

Annak nincs többé kegyelem.

Akarja bár vagy ne akarja,

Dadogja bár nehézkes ajka

Bénulva tán a szózatot:

De tudja, hogy halála lenne

A nap, melyen kihûlne benne

A szó, melyért meggyújtatott.

Ó van rosszabb is a halálnál:

Dezentornak te sem kívánnál,

Jobbik felem barátja te.

Mondj el értem egy Miatyánkot:

Ki ne fújja bennem a lángot

A némaságnak ördöge.


Csillagok, csillagok
Csillagok, csillagok	Évrôl évre -- 1955
Csillagok, csillagok

Értenélek, -- szóljatok!

Csillagok, csillagok,

Mért nem szóltok? -- alszotok?

Csillagok, csillagok,

Értjük egymást, -- hallgatok.


Fények
Fények	Évrôl évre -- 1955
Arcom körül a szentjánosbogárkák

Suhanva lengenek.

Milyen picik, milyen picik!

S hogy fénylenek!

Fejem fölött túlnanvilági fáklyák.

A csillag-rengeteg.

Milyen nagyok, milyen nagyok,

S hogy fénylenek!

Csak én legyek setét?

Szítsd fel, Uram, szívem szövétnekét!


Búcsú a bükköstôl
Búcsú a bükköstôl	Évrôl évre -- 1955
Búcsúzom tôled, drága bükkösöm.

Nehéz a szívem, holnap költözöm.

Fogadj be még utólszor engemet,

Szeressük egymást, még amíg lehet.

Hadd mondom el, ti karcsú tiszta fák,

Mi volt nekem a zengô némaság.

Mellyel szövetség-sátra lombotok

Oly sokszor félálomba ringatott.

Félálomba, melynek jobbik fele

Emberen túli fénnyel volt tele.

Egy hónapig voltam testvéretek

És emberebbé lettem köztetek,

Aki a földbôl szívta gyökerét,

És a felhôkkel jeleket cserélt.

S már-már a fák titkát is ellesem:

Elnyúlni, fölfelé, türelmesen.

Egyet, nagyot, még hadd nyújtózkodom,

Aztán megyek, szólít az otthonom,

A drága otthon, a nekemvaló,

Hol élni édes és meghalni jó,

S hol mosolyogva élem szüntelen:

Nincs maradandó házunk idelenn.

De itt, de itt, míg végigkúsztatom

Az égre húzó bükkfaszálakon

Az esti csendben ünneplô szemem,

Véremben és húsomban érezem:

A maradandóhoz is van közöm.

Isten veled, szerelmes bükkösöm!


Levél Rómába
Levél Rómába	Évrôl évre -- 1955
Tomek Vincének

Repülj, levél, hullámain a szélnek,

Amerre vágyam és imám ragad,

Köszöntsd helyettem szentjeit a Délnek,

A Hét Halmot s az Örök Halmokat,

S hol Pátriárkánk nyelve s szíve élnek,

Az újhodástól forró falakat,

S az egy-nyelv-egy-szív kalazanci község

Nemes Tanácsát soraid köszöntsék.

S köszöntsd a férfit, aki Szentatyánknak

Nem görnyedt vállal hordja örökét,

Kiben tüze a szent sor-lámpalángnak,

Mely József sírján érettünk is ég,

Tûzoszlopává izzott ifjú mánknak

És szebb jövônknek szórja jeltüzét, --

Kinek tanácsát, lépteit, imáját

Négy kontinensnek iskolái áldják.

Szívem is áldja, -- immár nem a Várost

(Hol élô víz adatott innia),

Nem is az élô piarista Fároszt,

(Melyet bízván néz csepp Hungária!)

-- Kit én köszöntök, az a régi Sáros,

A régesrégi kántorlak fia,

Kire ha gondol szívem, dudorász.

-- ,,Hej, boleráz, zeleny boleráz!''

És az emlékek egymásra tolulnak...

Szorongó arcok, fülledt pincemély...

Kint az ôrjöngôk orgiái dúlnak,

És egyre sûrûbb a ,,légiveszély''...

A jóbarátok némán összebújnak,

Ujjakon zördül a rózsafüzér.

-- Ó testvériség, színarany a láncod,

Amelyet élet és halál kovácsolt!

De nem halálra: új életre tárta

A két barát egymásbafont kezét:

Míg szótalan, megilletôdve járta

Utcák és múltak véres rom-mezét,

Akart nem sírni, nem merengni hátra,

Aggódva lesvén az élet neszét

S egy csöpp szobában meghúzódva ketten

A szent jövôt álmodtuk önfeledten.

De nem volt álom az akkori álom,

Vagy hogyha az volt, akkor isteni:

Ködökön át és úttalan kopáron

Azóta sem szûnt utat inteni.

Él, benned él, ki hétország-határon

Elindultál immár építeni.

Menj, építs, alkoss, -- a Szentlélek áldjon,

Vincém, atyám, testvérem és barátom!


Emberség
Emberség	Évrôl évre -- 1955
Egy nap, mint a rest csiga, mászik,

Zivatarként zúg el a másik.

Mindegy, csak ugyanoda érnek.

Mit szólna ma tegnapi éned?

Amit éltél tisztes erényben,

Csupa félség s ösztön a fényben.

S ami pelyvád hull ki a rostán,

Nem lesz színig az se gonosz tán.

Mindegy, tovazizzen az élet:

Eszmélsz, s már itt az ítélet.

Szíved, agyad ostoba röggé...

Magad igy vagy amúgy, de örökké.

Nincs szánva szemednek a holnap:

Ott légy igaz ember, ahol vagy.

Most tedd, amit adatik tenned:

Az Isten rügyezik benned.


Három sóhajtás
Három sóhajtás	Évrôl évre -- 1955
Szôlô-lugasom paradicsomában

Fekszem füveim fûszeres derekalján

És szürcsölöm a csendet.

Barbár mennydörgés dörömböli végig a völgyet:

A lôgyakorlat.

-- Háborútól ments meg, Uram, minket!

Új csend. Ide hallik a messzi mezôrôl

Cséplôgép zakatolása.

-- Add meg mindennapi kenyerünket!

Csend újra megint. Csak a lomb közt zümmög a szellô.

Fújj, fújj, fura szél, fiatal szél, pünkösdnapi szél,

Frissítsd meg lomha szívünket.


Hegyoldalban
Hegyoldalban	Évrôl évre -- 1956
Hegyoldalban állok. Szél veri a lombot

Zölden hullámlanak odalenn a dombok.

Alatta a zöldnek mesebeli csend van.

-- De szép volt, de szép volt, ami odalent van!

Fölöttem a felhôk pólya-fehér-lágyan

Ringanak húnyt szemmel a kék anya-ágyon.

Még sírni nem ébredt csecsemôi csönd van.

-- De jó lesz, de jó lesz, ami odafönt van.


Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben
Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben	Évrôl évre -- 1956
Hasztalan csóválod a fejedet,

Ember, ki némán mégy rajtam keresztül:

Engem a hernyó megevett,

Lombostul, levelestül.

Tölgyerdô voltam, vadaskert, királyság,

Embernek, vadnak büszkeség, öröm.

Jóságomat, szépségemet lerágták,

Ez lett belôlem: sok zörgô sivár ág

S síremlék törzsököm.

Mégis, ne szánakozzatok,

És könnyeket ne ontsatok miattam;

Nincs többé koronám, de én vagyok,

Én én maradtam.

Gyökereim a föld élô alattján

Ölelnek szét a forró Szív felé,

S föld színén ami lényembôl maradvány,

Szentség gyanánt az égnek felmutatnám:

Így is az Istené.

Végnek is melegítô gondolat:

Emberek jönnek és deszkába vágnak

S az emberkéz is szentséggé avat,

Háznak, bölcsônek, ágynak.

És zúg tovább az Isten-adta élet,

Nem vég a vég és agyrém a halál:

A tarlott ágon cinkék csicserélnek

S a szellôben egy esztelen reménynek

Bölcsességétôl bizsereg a táj.


Szôlôhegyi szemlélôdés
Szôlôhegyi szemlélôdés	Évrôl évre -- 1956
Két tábla szôlô közt lakom,

Hegyekre néz az ablakom

S a hegy fölötti föl-be,

A zaj fölé, a por fölé,

Az élet és a kor fölé,

A véghetetlen Ölbe.

Ó éberítô, altató

Mézízû kontempláció,

Mélyebb a gondolatnál!

Áll az idô, eltûnt a tér,

Mintha az ûrben lengenél

És mégis itt maradnál.

Föl és le, mintha lengenél

A belsô ritmus tengerén

És mégis mozdulatlan,

És mintha sok-sok miriád

Testvéri lengôk ritmusát

Éreznéd tenmagadban.

Magadban is, kívüled is:

Valami von, s te is, te is

Valamit mintha vonnál.

Belôled árad és beléd,

És olykor mintha értenéd

És odahaza volnál.

Mintha belôled nyúlna ki

És megölelne valaki,

S míg ujja szíven ér,

Békesség minden és derû,

És olyan-olyan egyszerû,

Mint egy karaj kenyér.


Hôscincér
Hôscincér	Évrôl évre -- 1956
Feketén, karcsún, elegánsan

Emelve finom lábait,

Egy hôscincér, kis szobatársam,

Föl a falon kapaszkodik.

Kapaszkodik szegény bogárka,

Iparkodnék, de hasztalan:

Az egyik tapogató csápja

-- Hogyan, hogyan nem -- odavan.

Billeg a sok lábacska föl-le,

Én meg csak elnézem szegényt:

Egy-kettôt lép, s lehull a földre,

És kezdi elôlrôl megént.

És kelve-hullva, hullva-kelve

Így küszködik keservesen.

Neki lesz-e több a türelme

Kínlódni, vagy nézni nekem?

És lassan mintha mérhetetlen

Világbánat lehelne meg,

Csak nézem, nézem tehetetlen

S le sem törlöm a könnyemet.


Megint csak a napot lesem
Megint csak a napot lesem	Évrôl évre -- 1956
Szembe a Nappal néztem egykor,

Nagyon-nagyon fiatalon.

Gyönyörû volt, most is, ma is még

Meleg tôle a mosolyom.

Egy életre megpirosított.

És most öreglegényesen,

Bácsikásan, nagyapókásan

Megintcsak a napot lesem.

Erdôk, hegyek zöld-árnyú napját,

A tölgyekkel társalkodót,

A reggel trillás csilla fényét,

A menni, bokázni biztatót,

A dél aranycsepp izzadását,

A tûzjátékos alkonyat

Meséit és a naplehelte

Szép barna emberarcokat.

Mindenhogyan kedves nekem most,

De nem mint akkor, fiatalon,

Mikor a szó tett mámorossá,

A kép, a zengô szimbolum.

A játék szent áhítatával

Hívtam a nagybetûs Napot

Minden helyett, mit megnevezni,

Megérteni sem adatott.

Mindent felülrôl néztem akkor,

Most -- most alulról nézek én.

A szép szónál szebb a valóság,

Attól vagyok ma részeg én.

A mindennapos földi nappal

Van szívem most telisteli.

Ó mily emberi ez a nap most!

S az ember milyen isteni!

Most eleven bôrömön érzem,

Hogy Isten ujja simogat.

Keresztnevükön hívom immár

S cirógatom a dolgokat.

Emberekkel és állatokkal,

Fákkal, füvekkel cinkosan

Összenézünk, hétszer is egy nap:

Tudjuk, hogy minden rendben van.


Krisztus mindenfelôl
Krisztus mindenfelôl	Évrôl évre -- 1956
Megnyitom ablakomat, csöpp templom néz a szemembe:

    Krisztus az égi Király, Krisztus a földi szegény.

Tárom a másikat is, szûk téren templom amott is:

    Krisztus a mennyei Szív, Krisztus a pesti lakó.

Házi körömben is itt, folyosóm kápolnai mélyén:

    Krisztus a virrasztó, Krisztus a kisdedeké.

Ennyi felôl ölel íme körül. Ó, lépni se tudsz már,

    Nézni se nélküle már: rajtad a drága szemek.

Várai láncával lám kívül is így bekerített,

    Szíve bizalmas ölén szívbeli régi rabot.

Már hova is mennék, sokat élt öreg én, hova innen?

    Már mibe volna nekem vetni világi reményt?

Túlontúl kitanultam már sorját e világnak:

    Ó tudom én, tudom én, menni mikor, hova jó.

Fürgén és szabadon megyek is, vár rám a küszöbnél

    Krisztus a teljesülés, Krisztus az elnyugovás.


Készülj, anyánk!
Készülj, anyánk!	Évrôl évre -- 1956
Nyolc hete, hogy nem ád a fösvény

Magasság megváltó esôt.

A szárazságtól cserepes a föld,

Lábaim elôtt megrepedt az ösvény.

Szinte hallom, hogy sír a föld alatt

A tömpe krumpli meg a tengeri.

Vagy tán az asszú föld keserve rí,

Mielôtt szíve végképp meghasad.

Tán ha fülemet rászorítanám,

Hallanám is kihagyó pihegését:

A halál lassú kísérletezését

A fáradt föld-anyán.

Készülj, anyánk, és irgalmat ne várj:

Halált esküdtek ellened

Ôrült ember és ôrült elemek,

Egy gyilkos entente cordiale.

Láttál-e már kihûlt világokat?

Vakon kerengô hulla-csillagot?

-- Ti magasságok, harmatozzatok!

Felhôk, esôzzétek az igazat!


Áldott, aki elôre néz
Áldott, aki elôre néz	Évrôl évre -- 1956
Agg szót beszélek, megtanuld:

Ha még oly szép is volt a múlt,

S az emlék édes, mint a méz,

Vissza ne nézz!

Ha még úgy el is kérgedett

Az eke szarván két kezed,

Ki hátrafordul, rég tudod,

Az átkozott.

Áldott, aki elôre néz.

Szellô szemedbe fütyörész,

Forró a föld, piros a menny:

Elôre menj!

Míg a jövendônek birod

Szögezni márvány homlokod,

Nincs addig darvadozni mért,

Mi jön, ne kérdd.

Régi bölcsesség: ami vár,

Réges-régen megírva már

Szíved piros redôiben, --

De nem pihen.

A rejtelmes redôk alatt

Izzik az Élô Gondolat,

Amely öröktôl örökig

Munkálkodik.

Eredj és tárt szívvel fogadd,

Amit diktál a pillanat.

Cselekedd, ami rajtad áll.

Nincsen halál.


A feltámadt gesztenyés
A feltámadt gesztenyés	Évrôl évre -- 1956
Sose láttam ilyen szépet, soha ilyen szomorút:

Hernyó-rágta, holtba-nézett, elsiratott gesztenyésed?

Mintha áldott áprilisnak csókja hívná, kivirult.

Tegnap még a tetszhalott fák lombtalan, levéltelen,

Vígasztalan, csontig aszva meredeztek a magasba,

Mára kelve minden ágon: lágy szemérmes zöld selyem.

Nyárközép van, kerten erdôn szárazság ül hónapos,

Csak az eldúlt gesztenyésen ifjodik meg a szegény szem:

Itt a szépség, itt az újság, itt az élet játszadoz.

Istenem! Hát ilyen is van! Milyen édes látomás!

Hát a hernyók, hát a férgek, hát a mocskos földi mérgek,

A lefosztott meztelenség, nem utolsó állomás!

Van fa, melynek termô-elve tetszhalottan is virraszt,

Szelíd daccal újra zöldell, van kibékülés a földdel,

Van a sorssal, van a véggel, küld az Isten új tavaszt!

Ó ne mondd, hogy csalfa játék ez a röpke bódulat:

S bár az új lombot felöltse a fa nem lesz új gyümölcse,

Ezidén már sem virága, még bimbója sem fakad.

Ó ne mondd ezt! Él az élet! A jövendôt ne keresd!

Most örülj a friss levélnek, s mindeneknek, amik élnek,

Lombos lelked örömének: annak örülj, azt szeresd.


Szent család
Szent család	Évrôl évre -- 1956
Fekszem a fûben a napon,

Szememre húzva kalapom.

Ölel a forró fényözön.

Más semmivel nincs most közöm.

Ölellek, iszlak, értelek

Te éltetô arany meleg

S téged, testetlen tiszta fény

A napnak, a napnak szól ave-m.

Árad belém a végtelen,

A határtalan szerelem,

A mindenséget ölelô,

Most minden egy és minden Ô.

Mind, aki issza sugarát,

Iker, rokon, felebarát.

Ó én családom, szent család,

Fejed ha mellém hajtanád!

Én te vagyok és te vagy én.

Nincs más igaz a föld színén.

Mind, ami az Egybôl való,

Egymásnak szívére való.

Atyámfiai, gyerekek,

Csak egyet tudok: szeretek.

Igyátok fel a fény szavát:

Vagyunk: szeressünk! Nincs tovább.


Törött rádió
Törött rádió	Évrôl évre -- 1956
Kis asztalon ébenfa ládikó.

Varázsszemével rádnéz: rádió.

Üveglapján sok büszke név rezeg,

Jelek, világok, kinyújtott kezek.

Karcsú forgói hívnák, öntenék

Hét világrészbôl a gazdag zenét.

Egy billenés s már hallanál igét:

Eljönne hozzád az emberiség.

A Végtelen beszél, ha egyet intesz.

Én Istenem, milyen szép volna mindez!

De a szegény gép nem tud hallani:

A belsejében eltört valami.

Eltört, vagy megrepedt, vagy kialudt?

Vagy a Mester egy percre elaludt,

Mikor szerelte, s már így született?

Mindegy, szegény gép néma és siket.

Hiába szól a szép emberi szó,

Nem fog rezegni ez a rádió.

Égen és földön zeng a Nagy Zene,

De nincs itt szív, mely visszazengene.

A szív megállt, a finom test halott.

-- Szíves rádiók, imádkozzatok,

Hogy testvértekre rátaláljon egyszer

És adja vissza életét a Mester.


Dörmögés a Múzsával
Dörmögés a Múzsával	Évrôl évre -- 1956
Múzsa, mostan megcitállak,

Értsek szót veled.

Régesrégen furdal már a

Lelkiismeret.

Nem is verset várok tôled,

Más hoz most eléd:

Csak amolyan próza-józan

Gondolatcserét.

Szent a vers, nincs ebben kétség.

Szent ma is nekem:

Csakhogy szent-e az enyém is,

Ebben kétkedem.

Szent a vers, de csak ha teljes

És tökéletes,

Hogyha benne búg a kozmosz,

Hogyha életes.

Életen is, önmagán is

Hogyha túlmutat

S ás, mint porban vízi vesszô

A szívben kutat.

Mindenestül elhatárolt,

Mégis végtelen.

Én, és mégis mint az Isten

Szembenéz velem.

Ilyen ének olykor-olykor

(Néha úgy hiszem, --

Isten bûnömül ne tudja!)

Bennem is terem,

Vagy hogy termett, ha eláradt

Földi nyelvemen

Foghatatlan ihletésed,

Égi kegyelem.

Hiszem néha, -- éppen itten

Van a bökkenô:

Az önérzet simaságán

Esett zökkenô.

Minden anya szépnek látja

Idétlen fiát:

Hátha nem is versed a szép,

Csak fantáziád.

Ugyan nézd -- sziszeg a benned

Bennszorult Tamás --

Ezt nehányszor már megírtad,

Azt megírta más.

Itten közhely, amott pátosz,

Színfalszaggató,

Kongó játék, rossz tanulság,

Prédikáció.

Szabad erre pazarolni

Szûken mért idôd?

Gyermekségre szétfecselni

Szívet és velôt?

Nem szebb volna, ha a tollat

Elhajítanád

S megmarkolnál istenesen

Kaszát és kapát?

Lassan-lassan télre fordul

Feletted az ôsz --

Becsületben, tisztességben

Lett a fejed ôsz:

Fordulj immár csendességgel

A nagy Csend elé,

Ritka szód is legyen immár

Csak az Istené.

Így böstörködöm magamban.

,,Stop! -- a Múzsa szól --

Elég volt a beteg órák

Gurhuláiból!

Egy az Isten, egy a Törvény,

Egy az élet is:

Míg az Isten írnod adja,

Ahogy Isten írnod adja,

Írsz.''


Mendegélünk föl a Kopaszra
Mendegélünk föl a Kopaszra	Évrôl évre -- 1956
Mendegélünk föl a Kopaszra.

Emlékszel egy fürtös tavaszra?

Akkor is épp így menegettünk,

Harangvirág kéklett köröttünk.

Gondolsz egy napos ôszidôre?

Jöttünk föl a tölgyes tetôre,

S kéklô ajakkal, mosolyogva

Szedtük a szedret két marokra.

Most nem kérdjük, tavasz-e, ôsz-e?

Csak ballagunk nézegelôdve.

Nagy kék pillangók öntudatlan

Lengedeznek a pillanatban.

Lassan lépünk, mint aki ráér,

De meg nem állunk vadvirágért,

Nem hív el a hegyoldal szedre:

Láb alá nézünk, meg a hegyre.

Meg-megsüvegeljük a fákat,

Felhôket és minden csodákat,

Isszuk a szellôt mint a kelyhet.

Így mendegélünk egymás mellett.


Küldetés
Küldetés	Évrôl évre -- 1956
Papi lelkigyakorlat elôtt

Elküldettél -- félelmes küldetés! --

Tanítani a küldetetteket.

    Nem kívántatik tôled sem különb:

    Amennyit egy kisember megtehet.

Tudósoknak tanítsak tudományt,

Akik ôrzik az Ösvény titkait?

    Ha többen hívják, többet ád magából,

    Tanulni mégy, tanul, aki tanít.

Imádkoztassam, félszeg amatôr,

Az imádság fölkentjeit?

    Tán imáik kegyelmes ballonát

    Majd érted is fölengedik.

És mégis, mégis, -- méltatlan vagyok,

Hogy szóra nyissam köztük szájamat.

    És ha hétszerte méltatlanabb volnál:

    Légy hetvenhétszer alázatosabb.


Gyerekek
Gyerekek	Évrôl évre -- 1957
Békafürdôs faluszéle,

Legel rajta mindenféle

Hájra-hízó ifjúság:

Kismalacok, kislibák.

Jószág után vígan járdos

Bottal egy-egy mezitlábos

Kicsi fiú, kicsi lány:

Gyerek a gyerek után.

Bokor alá telepednek,

Fütyörésznek, verekednek,

Hemperegnek, játszanak,

Gyorsan telik így a nap.

Kismalacok vígan élnek,

Míg a késre meg nem érnek,

Totyoghat a libanyáj,

Amíg nô a háj, a máj.

Ami aztán várna rájuk?

Megsirassuk, vagy ne bánjuk?

Amiért a földre lett,

Hivatása bétellett.

De szegény kis pásztoroknak

A csillagok mit forognak?

Csillagok, jó csillagok,

Sok-sok szépet mondjatok!


Illatok
Illatok	Évrôl évre -- 1957
Csillagos volt az éjszaka,

Ember és állat édesen aludt.

Fenyvesek álomittas illata

Ölelte át az álmodó falut.

        Aludjatok! --

Susognak anyásan a fenyvesek,

Aludjatok, ti kedvesek,

Csöpp ember-fecskefészkek,

Boldog legyen az álmotok,

És édes az ébredéstek.

Harmathûvös hajnal remeg

Parázspiros mennybolt alatt.

Szénaillatban fürdenek

A lekaszált hegyoldalak.

        Serkenjetek!

Szénában a szellôk játszanak,

Sürög az élet, lobog a nap,

Álomnál szebb a valóság,

Munkátokat illatosítsa meg

A szépség és a jóság.


Száll az angyal
Száll az angyal	Évrôl évre -- 1957
Ilyen éj még sohasem volt,

Álmodót is élni költ.

Mérhetetlen mély a mennybolt,

Mámorítón mély a föld.

Száll a szellô, fürge langya

meglegyinti homlokom.

Száll a szellô, száll az angyal,

Óriási szárnyakon.

Száll az angyal, ifjú angyal,

És megáll a domb fején,

Szól az angyal, és a hangja

Átjár rajtam, mint a fény.

Áll az angyal, -- nincs a térben,

Mégis látom, érzem ôt.

Szól, -- nem szóval, mégis értem.

Levetkôztem az idôt.

Már megoldom, már levedlem

Földiségem fátyolát,

Embervoltom ismeretlen

Énbe, fénybe fürdik át.

Innen-onnan hetven évem

Merre ment el, hova tûnt?

Hétszerhetven gyöngeségem

Elhajítom, általlépem --

Mind a gondot, mind a bûnt.

Angyal, angyal, visszatérsz-e?

Drága testvér, el se menj!

Lelkem, lelkem, visszatérsz-e?

Fátyolodba, vagy megérsz-e

Már a másra, már a készre,

Túl a hernyó életen?


Angyal beszélt belôle
Angyal beszélt belôle	Évrôl évre -- 1957

Íratlan hófehér lapot

Adtak kezébe, mikor született:

A szentségekben háromszor kapott

Elolthatatlan tûzjegyet.

Angyal járt mellette élete hosszat,

Hát lehetett-e rosszabb,

Mint ami lett?

Angyal vezette félkezét,

A másiknál egy ordas ördög

Cibálta folyton szerteszét

S ha imádkozni látta, nyelvet öltött.

Hát persze hogy csak botladozva járt

S félszegen hordta a fehér ruhát,

Amit felöltött.

Szavak kísérték és dalok.

Mondott sok szépet, sok bolondot.

Könyvükbe írták angyalok

Még azt is, amit ki se mondott.

Pedig bizony, ha kedve járt,

Dúdolva és dalolva fumigált

Sok tisztes gondot.

Nagy bombardós igéket is

Gyerek-nótába zümmögélt.

Nem vette hangját semmi szép fetis,

És nem függött nyakában amulét.

De a fôoltárt megtérdelte lába

És sohasem vette hiába

Isten nevét.

Egyszer a könyv felüttetik

S vonatik minden ember felelôre.

Mindenegyes szó megmázsáltatik

S a nagy Verdikt elmondatik felôle.

Ott, ott talán majd kiderül azért,

Hogy olykor nem is ô beszélt:

Angyal beszélt belôle.


Madár
Madár	Évrôl évre -- 1957
Nesztelenül, alig rezzentve szárnyát,

Egy nagy madár suhant az éjszakán át

Észak felôl.

Drága madár, ritka madár:

Hogy bújtál el a vízözön elôl?

Hitetlenül, fázva, borongva

Nézünk utánad szívszorongva

És hallgatag.

Édes madár, kétes madár,

Hallasd nekünk, ó hallasd hangodat.

Hihetjük-é, hogy hozzánk küldtek

Isten bárkájából a menekültek?

S holló vagy-é,

Rekedt madár, dögész madár

Melyet sohasem lát viszont Noé?

Vagy galamb volnál, békesség galambja,

És csôrödben az élet zsenge lombja,

Új életé?

Ó szent madár, boldog madár,

Repülj, repülj a szivárvány elé.


A megszedett gyümölcsfa
A megszedett gyümölcsfa	Évrôl évre -- 1957
(Egy anyának)

Magad maradtál, mint a megszedett

Cseresznyefa, gyümölcstelen.

Elôtte még a hosszú nyár,

De rajta már

Piroska gyöngy több nem terem.

Sértetlen áll és teljességesen,

Dús még a lomb, a törzs sudár.

Vajjon úgy érzi-é,

Hogy immár senkié?

Hogy életének nincs értelme már?

A forró éjben, míg a hold

Részvéttelen fogy és telik,

A szívszorító éji ég felé

Harmat módjára öntené

Magányossága néma könnyeit?

Nem, nem, hiszen a fák törvénye ez:

Kiserked a gyámoltalanka ág

S máris kinô az egyik jobb felé,

A másik bal felé,

Az anyatörzstôl elfelé, tovább.

Visz, visz magával elfelé, tovább

Minden zamatot, minden illatot.

Fanyar golyók, csak színesedjetek,

Csak édesedjetek,

Az anyatörzs áldása rajtatok.

Csak vigyétek az áldást a szedônek,

Kinek a kertész nyári kedve szánt.

Elereszt immár reszketô karom

S eztán majd békén eltanulgatom:

A legnehezebb anya-tudományt.


A mátrai temetô
A mátrai temetô	Évrôl évre -- 1957
Valami világmegvetô

Hajdani bölcs szénégetô

Építhette e házikót magának:

Háttal fordult az útnak, a világnak,

Szemközt vele a temetô.

Szemközt vele, szemközt velem

Avatag sír. Úgy képzelem,

Hogy ô pihen tövén a régi kônek,

És onnan nézi házát az idônek

Végezetéig szûntelen.

Így, így szeretnék, gondolom,

Ha eljön rám a Nyugalom,

Én is húnyt szemmel heverészni

És nézni, nézni, egyre nézni

Amit szerettem egykoron.

Akit szerettem, -- ôt -- meg ôt,

Meg ôt, ó mennyi drága fôt,

Testvért, barátot, eszmetársat!

Lehet-e, hogy többé ne lássak

Csak egy lelketlen szemfedôt?

S a milliomszoros csodát,

Az Isten ízét, illatát,

A kozmoszt, melynek boldog tükre voltam,

S a másik kozmoszt, amit eldaloltam,

Ne látnám többé odaát?

Hisz látnom itt sem volt elég

A dolgok innensô felét.

Könyvben, imában, emberekben,

Egyet akartam, egyért verekedtem:

A túlsóért, a teljesért.

Testvér, békén pihenj, és fel ne költsön,

Ha lebocsátják melléd deszkabölcsôm.

Azután, -- ki mit szeretett, örökké!

Fejünk felett a fülemile költsön

És én szeressek mindent, mindörökké.


Misék
Misék	Évrôl évre -- 1957
Ó nyárelô sokünnepû hava,

Papszentelések édes évszaka!

Évforduló minden vasárnap.

S az öreg pap, kit kézvezetni várnak

Fölkent fiak, barátok, unokák:

Vállán érzi az Apostol kezét

Ó páratlan primiciák!

Ezüstmisék, aranymisék!

Elsô mise! Te zsenge nász!

Megérkezés s elindulás.

Koszorú, min a tövisek is rózsák,

Egy percben átélt örökkévalóság.

Kelyhedre vár a bárány és a farkas,

A még nem-született csodák.

Hozd a kenyeret, prédikálj, ne hallgass!

Ó egyetlen, örökös ifjúság.

Ezüstmise, férfiak ünnepe!

Eljárt az élet forró közepe,

Sürög az ember, korhamvazta fôvel,

A munkából is ima lesz idôvel.

Haszontalan szolgák vagyunk:

A szerelembôl megmaradt a hûség;

Ezüst hajakkal Téged szomjazunk,

Ezüst igazság, ezüst egyszerûség.

Aranyos alkony: aranyáldozat!

Dús délutánra hûs napáldozat.

Reszket a kéz, a fáradt szív is reszket,

De tartja még és emeli a Kelyhet.

Ami közel volt, milyen messze van!

És ami messze volt, milyen közel!

Ennyi telt tôlem, -- te tudod, Uram,

Öreg szolgádat most bocsássad el!


Úrfelmutatás elôtt
Úrfelmutatás elôtt	Évrôl évre -- 1957
Misémben Úrfelmutatás elôtt

Az élôkrôl való emlékezés

Mindennap rövidebb.

Misémben Úrfelmutatás után

A holtakról való emlékezés

Mindegyre hosszabb.

Fogynak, fogynak az énvelemvalók,

Szaporodnak, mindegyre szaporodnak

Akik elôre mentek.

Életem miséjében

Közeledik az Úrfelmutatás.

Amerre járok,

Pirosinges kisfiúk lóbálnak csengettyûket.

Amerre nézek,

Fejeket hajlani látok.

Hányszor hallottam ezt a csengettyût!

Hányszor hajlott szavára homlokom!

Hányszor láttam az Istent!

Hányszor tartottam kezemen!

Fogom-e látni Úrfelmutatás után?

Lesz-e helyem az Ô kezén?

Lassabban, kisfiúk,

Egy percig még ne csendítsétek a csengôt,

Hadd sóhajtom el újra meg újra

A Felajánlás szavait,

Aztán hadd jöjjön az Átváltozás.


Megyen már a hajnalcsillag
Megyen már a hajnalcsillag	Évrôl évre -- 1957
Megyen már a hajnalcsillag lefelé.

Készülôdöm én is már hazafelé.

Készülôdöm, -- nincsen messze odáig:

Megkérdeznek, hol maradtam idáig?

A nagy könyvbôl felolvassák elôttem

A kontraktust: mi mindenre szegôdtem.

Latra vetik a munkámat mennyit ért?

Számonkérnek, felelnem kell magamért.

Szedegetem a cókmókom szepegve:

Van-e közte, amit oda vigyek be?

Számolgatom itt akiket szerettem:

Lesz-e aki szól egy jó szót érettem?

Jó szót hiszen mondtam én is eleget:

Tudtam én, hogy szóból ért a szeretet.

De ha volt is szeretetem csipetnyi:

Inkább csak szerettem volna szeretni.

Mégis, talán ott sem leszek egyedül:

Hónom alatt ez a kopott hegedû.

Nevem mellé írva lesz tán odaát:

,,Sokat nem ért, de legalább muzsikált.''

Szeretik a muzsikaszót amott is,

A muzsikust ha még ilyen kopott is,

Hát -- ha nem is a mennyei karokban,

Elcincognék valahol egy sarokban.


Köd
Köd	Évrôl évre -- 1957
Villámveréses, borzadályos éj után

A fáradt földre szemfedôt borít a köd.

Ég, föld, felhô, világ: egyetlen szürkeség.

A vaksi térben ôrjöngôn sivalkodó

Szelek zimankós tengerében gázolok.

Az országúton olykor fel-felbukkanik

Egy-egy fenyôcsúcs háromágú csillaga.

Felnéz, meghajtja mindhalálig-zöld fejét,

Mint temetési kórus élén a kereszt,

S benyeli újra a közös fehér halál.

Amott egy ház, egy sose-látott, fúrja fel

Szederjes szürke-rózsaszín oromzatát

S míg visszahull a ködbe, mintha mondaná:

Itt éltek egykor, haltak egykor emberek.

Szemközt velem valami jön: kísértetes

Hosszú köpeny, nem jár a földön, óriás,

Hegyes csuklyája fölfelé szúr, arca nincs.

Ha ember volna! -- forró szájjal kérdeném...

Mit kérdenék? -- már hasztalan: elimbolyog

Mellettem, mint a süppedt sírokon a szél.

Néznék elôre, tág szemmel, rimánkodón,

Keletnek, hol a hajdanában volt idôk

Királyi napja tartaná most udvarát,

Ha volna még nap, és ha volna még kinek,

S nem én volnék az égvilágon egymagam,

Utolsó ember, aki látja, éli még

A szerves élet végsô látomásait.

Hát ez maradt a hidrogén elôtti föld

Isten-szerette Édenébôl, -- ez maradt:

Egy hamutenger és egy rossz embervakarcs!

A vonzás lomha láncán ezt hurcolja most

Valami egyre hûlô álnap-törmelék,

Mint rozsdás traktor zördülô géproncsokat.

Hát ez maradt belôletek, nagy Alpesek,

És Akropolis és harangvirág!

Hát ez maradt belôled, Michelangelo

S ti hároméves kisleányok, kisfiúk!

Hát ez vagyunk és ez megyünk elôre mind,

Úszunk, idôtlen óceánok árjain,

Amerre hívó nem jelölt elénk utat,

Amerre önnön bûneink égettek és

Hamvaztak ösvényt, öngyilkost és gyilkosat.

Így úszdogálunk, gazdátlan halálhajó,

S a mindenségben észrevétlen öntjük el

Az emberagyvelô utolsó örökét:

A védhetetlen, halhatatlan mérgeket.

Halott tudósok, hidrogén halottjai,

Míg cellátokban hôs rabokként ültetek,

Villám-táblátokon megszámláltok-é,

Hány évre lesz az ördögnek szüksége még,

Betölteni zeníteket, nadírokat

És elhamvazni minden mindenségeket

És gyôzelmét a Trón elé süvölteni?

Én hallom is, már hallom is a Harsonát.


Szamár és cinege
Szamár és cinege	Évrôl évre -- 1957
Testét szamártestvérnek hívta, melyet fárasztóan

meg kell terhelnünk, sokszor meg kell korbácsolnunk.

(Sz. Bonaventura: Assisi Sz. Ferenc nagyobb legendája)

Értelek pajtás, cinege, cinege,

Azt fütyörészed: Minek e? Minek e?

(Cinege)

Szamártestvérem mostanában

Sokat rugódozik

S rendez nekem naphosszat olykor

Hol cirkuszt, hol mozit.

Ha rákezdi, hát el nem érjük

A tenger aj-baj fenekét,

A béketûrésbôl kihozza

A bennem élô cinegét:

Ma ballábam eszi a köszvény,

Tegnap a jobbikat,

Tegnap a gyomrom járta bolondját,

Ma meg a májam dagad.

Majd szétveti fejem a fájás,

Csontig hasít a derekam:

Csoda-e, ha az emberekre

Rávicsorítom a fogam?

Száz éve már, hogy nem aludtam,

Hogy enni nem tudok,

Hogy hm-hm-nél nem mondanak mást

A túdós doktorok.

Az imádság is, mondd, mit érhet,

Ha már idáig valaki!

-- Szól a cinege: Szamár testvér,

Ugyan ne légy már oly csacsi!

Tudod te jól, mi fájdít téged,

Nem kéz, láb, nem derék:

Zörög az út, zötyög az élet

És kopik a kerék.

Tudod te, mi marad egyre messzebb

S mi az, ami közeledik:

A huszadik igaz se volt tán,

Ám zörget a hetvenedik.

De még azért falba ne verjük

Különbre-jó fejünk!

Hússzal, hetvennel, százzal is tán

Csak emberek leszünk.

Egy pósta küldi mind a százat,

És egyet akar mindahány,

Szamár testvér, föl a fülekkel,

Légy optimista, légy vidám!

Ez egyszer tán a cinegétôl

Tanulj bölcsészetet.

A bajok is mindjárt behúzzák,

Meglásd a körmüket.

Megteljesíti, hidd el, egymást

Kettônk együgyû éneke,

Beillenék akár imának,

Ha egy ütemre muzsikálnak

A szamár meg a cinege.


Két kis malac
Két kis malac	Évrôl évre -- 1957
Nagy esemény esett a háznál,

Izgalmasabb földindulásnál:

A Terka néni mit hozott! --

Két választási malacot,

Két válogatott választási malacot!

Híre fut a nagy eseménynek,

Jönnek kislányok, kislegények,

Hét szomszédságból, hirtelen,

Aki épkézláb, itt terem,

Aki épkézláb, -- ha kell, négykézláb, -- de itt terem.

És kezdôdik boldog zsivajgás,

Belekábul a két kis pajtás,

Lelkendez a sok csepp torok.

,,A farkuk ni hogy kunkorog!

A farkincájuk milyen édesen kunkorog!''

,,Ni hogy túrkál az orrocskájuk!'' --

,,De sírhat-ríhat most utánuk

A pusi-mama odakinn!''

,,Nini a körmük rózsaszín!

A körmöcskéjük igazánból rózsaszín!''

Addig-addig, hogy megriadva

Nagyot visít a két malacka

És vadul futásnak ered.

Uccu neki a sok gyerek,

Uccu utána, uccu elébe a sok gyerek!

Egymásba kapkod a láb a kézzel,

A kacagás a röfögéssel.

Már innen rá sem ismerek:

Ki a malac, ki a gyerek,

Gyerek malacka vagy malacka kisgyerek.


A tündérek keresztfia
A tündérek keresztfia	Évrôl évre -- 1957

A jó tündér-keresztanya

Imígy áldotta meg:

,,Eredj és énekelj!'' -- A rossz:

,,De ne legyen, kinek.''

Hát ment és mondta énekét

A minden-emberét.

Dalt, mely magasba szegezteti

Az emberek szemét.

És hallották is, -- annyian,

Mint egy tücsök neszét.

Pusztába dalolt: kis nép fia volt

És kis nyelven beszélt.

De hogyha száz, ha ezer is,

Hallotta dallamát,

Az is hidegen tovament siketen,

Hisz más Istent imád!

De hogyha tíz, hallotta húsz,

Az is hiába volt:

Mit hallanak, mit értenek?

Hisz oly halkan dalolt.

Sohasem mondta: Itt vagyok,

Figyeljetek reám.

De hisz nem is én, hisz a dal sem enyém

Nem az én muzsikám.

Másért vagyok én, mástól jövök én,

De hozzátok jövök

Belôletek kell ûznöm el

A néma ördögöt.

Tihozzátok kell hoznom el

A szférák dallamát,

Néma az ember nélküle

S templomtalan nomád.

Ha meg nem hallod ezt a dalt,

Az élet is mit ér?

Egy percre csak, testvéreim,

Ezért a dallamért!

Ezt és sokat még másokat

Nem mondott sohasem

Elüldögélt a fák alatt

Magában, csendesen

S ha két vagy három jóbarát

Épp arra mendegélt,

Váltott velük egy szép mosolyt

S folytatta énekét.


A várakozó
A várakozó	Évrôl évre -- 1957
Egy ablakban, egyedül, árván,

Egyvalakire várván,

Úgy-e hogy álltál már te is!

Szemedet egy pontra szegezvén,

Oda, hol kanyarul az ösvény,

Úgy-e hogy néztél már te is!

Messzebb e pontnál, egyetlennél,

Akárha mágnes rabja lennél,

Úgy-e hogy akkor nem néztél te sem!

S ha ilyenkor valaki rádszólt,

Csak nézted, mint egy megvarázsolt,

De nem láttad te sem!

S ha úgy esnék, hogy sohasem,

Hogy szûk lenne az élet is:

Úgy-e, hogy nem adnád te sem,

Hogy állnád, várnád akkor is!


Ibolyántúli sugár
Ibolyántúli sugár	Évrôl évre -- 1957
Fülemben egyre zúg a páli szó:

,,Értelmem elôtt tündököl a jó

De más törvény béklyói testemen:

Akarom a jót s a rosszat teszem.''

-- De hálistennek nem végzet az átok:

A tenger rossz közt tenger jót is látok.

Láttam elejtett maszkot is sokat

És kimutatott sok fehér-fogat,

Ördögvigyort angyalmosolyon át,

Az eredendô bûn ezer nyomát.

Bármerre néztem, ordított a tétel:

A rossz a törvény, a jó a kivétel.

Igen, így szokta ezt a köznapi

Keserû szájak íze mondani.

A hályogon, a szürke bûnön át

A jó ibolyántúli sugarát

Hogy lássa meg a pislogó kis ember?

De te, az Angyal ujja érte szemmel?

Angyal hozta ki Péter lépteit

A börtönbôl: azt hitte, álmodik.

Mintha álomban járnék, engemet

Börtön nélkül is angyalkéz vezet.

S nem jutna jó tán, csak az álmodónak?

Akkor az álmot mondanám valónak.

De hisz az út, amerre jársz, igaz,

Hát hogyne lenne az Angyal is az?

Ha vele mégy: mint Pétert az övé,

Majd elvezet testvéreid közé

S amerre Isten ösvényei futnak:

Vezet, ha kell, az Ostiai Útnak.

Hát fordítsd meg az apostoli szót:

Lásd meg a rosszat, cselekedd a jót.

Jótét helyébe vissza-jót ne várj,

De szóra szót, de jóra jót találj.

Higgyél a jóban, de higgyél egészen,

S a te kezed is angyal keze lészen.


Hat szonett a csodálkozásról
Hat szonett a csodálkozásról	Évrôl évre -- 1957
I.

A munka mámorától ittasultan

Gondolatom ha olykor elpihen

S lassan elúszik mély vizeiben

Az éntelennek, a jövôm s a múltam

Vagy éjjel, hogyha hullaként kinyúltan

S mintha megállna virrasztó szívem,

Fekszem az éjszakai semmiben

És semmijében annak, ami voltam:

Egyszerre sajgó semmiségem éje

Ketté hasad s mellemre rázuhan

A halhatatlan kérdés meredélye:

A semminél sötétebb lenni mélye:

Lehet-e semmi ami van? -- s hogyan,

Hogyan lehet az, hogy valami van?

II.

Kérdezted már, mi az, hogy ,,Én vagyok''?

Vérzik az ujjam, tüske szúrt belém.

Látom, hogy vérzik -- az ujjam, nem én!

De mért szisszentem akkor oly nagyot?

Én érzem, hogy a vérzô ujj sajog.

A drót lennék a lámpa belsején?

A drót a fényes, de nem ô a fény.

Én nem a fényes, én a fény vagyok.

Nem is a fény, nem is a fájdalom --

Más, ami érez, és más, amit érez:

A fényt is én csak érzem, gondolom.

Csodálkozás, nyiss nékem ablakot!

És gyújts nekem fényt a meztelen énhez,

Mondd meg nekem, mi az, hogy ,,Én vagyok''?

III.

Mondd, látod ezt a fejedelmi hársfát?

Milyen egyetlen, milyen szuverén!

Érzed-e láttán, amit érzek én:

A mélyek és a magasok varázsát?

A napra húzó mélyzöld kupolán át

Ezer ágán és ezer levelén,

Egy miniatûr kozmosz kebelén

Érzed az élet izgató talányát?

Látsz-e a lengô kupolákon túlra,

Hová a szemnek nincsen más fel-útja

Hallod a hívást a mély lombokon?

Én hallom, érzem, olykor szinte látom.

Hallod? nem hallod? botszívû barátom?

S csodálkozol, hogy én csodálkozom?

IV.

Csak egy perc, -- mondod, -- csak egy pillanat,

Ki tudna minden percet számbavenni.

Csak egy pillanat, annyi mint a semmi.

Már nem is volt -- csak egy szemvillanat.

De míg egy szó átlépte ajkamat,

Hány ember jött e jajvilágra! Mennyi

Hunyta szemét le örökre pihenni!

S hányon betelt üdvösség, kárhozat!

Tán egy naprendszer robbant szét szilánkra,

Egy máson tán kigyúlt az élet lángja

S egy történelem indult ez alatt.

S hány mérfölddel vitt közelebb magadhoz

S magadat a bizonynál bizonyabbhoz

Ez a pillanat, -- csak egy pillanat!

V.

Csodálkozom azon, hogy megszülettem,

Csodálkozom azon, hogy meghalok,

Hogy lábam alatt egy világ forog

És egy mindenség kering körülöttem.

Én nem keringek. Amit szemre vettem,

Hallok, tapintok -- ízek, illatok: --

Énbennem vannak, -- s én én maradok

És ôk sincsenek megkétszerezetten.

Én én vagyok, olyan, mint minden ember,

És mégis, mint a Hold a végtelenben,

Egyedül úszom és fogyatkozom.

S egy messze láng mindig megújít engem

S a Teljes Fény elönti homlokom.

S én úszom, úszom és csodálkozom.

VI.

Csodálkozás! Te vagy az ember-elme

Elsô ügyetlen-édes mozdulatja,

Ami ösztönbôl lélekké avatja,

S te utolsó, beérett szenvedelme.

Belôled él az ihlet áhitatja,

Te nélküled a szív nem énekelne,

Szürkére fagyna szava és szerelme,

Te minden alkotásnak édesatyja!

Mikor elhangzott az elsô legyen

S az újszülött angyalok lábhegyen

Hallgatták a Hallhatatlan szavát,

Akkor születtél s el sem is enyészel,

Mert az Isten szívére te kísérsz el

Pihegô dalt és dadogó imát,

Az ezredeknek ezredein át.


Jeromos a barlangban
Jeromos a barlangban	Évrôl évre -- 1957
A zordon és királyi Betlehemnek

Sziklái közt, melyek szívükben ôrzik

Az angyalének békés dallamát

S a Napkeleti Csillag biztatását,

Hol egykor tán az énekes Király

Talált a kóbor éji vad elôl

Menedéket a nyájnak és a dalnak,

Hideg barlangja mélyén egymagában

Viharhullámok verte homlokával

Álmatlan égô óriás szemekkel

Nagy álla csontja öklén -- ült az agg.

Sarutlan szikkadt lábai elôtt

A meghitt társ, az oroszlán hevert,

A mély sarokban elhajítva, rúgva

Nagy életének únt emlékei:

A bíboroskalap és Cicero

Gyûröttre olvasott foszlányai.

Feje fölött kôrepedésbe szúrva

A szurkos fáklya fösvény lángja füstölt.

Elôtte, nagy laposkô asztalán

A pulpitus és rajta a Tekercs:

A Törvény és a Látomás tekercse.

Ült, óriás, a végeérhetetlen éjszakában,

Szakállas kô a meztelen kövek közt,

Némán. De benn, bozontos melle mélyén

Egyre vonaglott, dörömbölt a szív,

A vérzô Birodalom, az egész

Vonagló Földkerekség sebeit

Magában érzô nagy római szív.

Ült, görnyedezve a vak éjszakában,

Az irtózatos látások alatt.

Mert látott, látott, mint elôdei,

Kiket az angyal perzselt ajakon

Izzó szenével, hogy kiáltsanak

És hirdessék azt, ami eljövendô:

Lát, mint azok, de jaj nem a jövendôt:

Amit ô lát, az a véres jelen,

A vérözön, a bûnözön, a butaság,

A barom-ember iszonyú özönje,

Amelyre nincsen ígérve szivárvány

És nincsen bárka, nincsen Ararát:

A szôrös-bôrös barbár millióit,

A horda gótot és a csorda vandált,

Az Alarikokat, vérben s aranyban

Térdig gázolva Róma Fórumán,

A Capitolt, a Lateránt, a Sírt

Meggyalázottan, dôlten, elmerülten

És végig a világon, mindenütt

Ahol az emberarcú élet élt,

Ahol Ágoston írt és prédikált

És Ambrus és Paulinus énekelt,

Száll, egyre száll a csillagtalan éj.

Már itt is, Dávid városa körül,

A hôs szûzek, az erôs asszonyok,

A Paulák és Eustochiumok

Kolostorának romjai között,

Ahonnan kétszer kellett futnia

Éjnek évadján a lángok közül

Hurcolván a nehéz tekercseket,

Már itt is, itt is közeleg az éjfél.

S az éjszakában Isten házanépe,

A Titkos Test, megmocskolt, szaggatott

Kétfelé tépett Krisztus-köntösében!

Még éppenhogy feljött a föld alól,

Még éppencsak hogy összeszedte áldón

A mártírok gyôzelmes csontjait,

Még éppencsak hogy torkáról lerázta

A tintásujjú Hitehagyott markát,

Hogy kezdte már hirdetni a tetôkrôl,

Amit a Pünkösd nyelvei beszéltek:

Már jött a Tévely, jött a Szakadás,

Felállott Árius, az átkozott

És megtörülte szemét a világ,

Körülnézett s elirtózott magától,

Mert áriánus már s az ördögé.

Az ellenség, e Világ Fejedelme

Mely köztünk jár, mint üvöltô oroszlán

Egyre vadabb és egyre álnokabb.

A vértanúkat és a remetéket

Le nem bírhatta kínnal és halállal,

Sem ocsmány rémek fertelmes hadával:

Ragyog Nitria, Kalchis, Tébais,

Antal nevétôl vinnyog a pokol.

Ôt sem törhette meg, sem a pogány

Vergiliusok mézédes szavával,

Sem a sivatag sanyarával.

De most püspököket, császárokat

Hajlít igába, hogy tömegeket

Hajlítsanak igába, kárhozatba.

A Szék is! -- jaj, hol van már Damasus,

Az igaz Fôpap és igaz barát! --

Jaj, minden perc az utolsó lehet.

S a szennyes örvény torkába temethet

Görög szépséget, héber bölcsességet,

Római rendet, -- mindent, amiért

Embernek lenni, élni érdemes.

A Könyvet és a könyvvé lett Igét,

Akár holnap magába nyelheti

A dicstelen sír, -- és ezen a síron

Még kô se lesz, amit elhengerítsen

A szombatéj elûzött angyala.

Igen, tudom a nagy ígéretet:

,,Ne féljetek, én veletek vagyok

Mindennap a világ végezetéig!'' --

De hogy lehetsz velünk, Uram, ha mink,

Mink, keresztények nem vagyunk veled!

Elhallgatott. Nézett a súlyos éjbe

Egy miatyánknyit, azután megrázta

Hószín sörénnyel üstökös fejét,

Kezébe fogta íróvesszejét

S folytatta ott, ahol elhagyta tegnap.

Isten tolmácsa, írt és írni fog

Ma is, holnap is, és holnapután is

Isten öreg cselédje, hajnalig.


Játékszer
Játékszer	Évrôl évre -- 1958
I.

Fogadd el, Uram, szabadságomat,

Fogadd egészen.

Vedd értelmemet, akaratomat

S emlékezésem.

Mindazt, amim van és ami vagyok,

Te adtad, ingyen.

Visszaadok, Uram, visszaadok

Egyszerre, mindent.

Legyen fölöttük korláttalan úr

Rendelkezésed.

Csak egyet hagyj meg ajándékodul:

Szeretnem téged.

Csak a szeretet maradjon enyém

A kegyelemmel,

S minden, de minden gazdagság enyém,

Más semmi nem kell.

(Loyolai Sz. Ignác imája)

II.

Fogadd el, Uram, fogadd el, Uram,

Fogadd el ôt is,

És benne szívem, -- szívem és szavam:

A hegedût is.

Nem hangosan, nem ünnepélyesen:

Némán kínálom,

Nem a megértés moraját lesem

E zûr világon.

Nem mint az elvonuló mennydörej

Visszhangja visszamormol,

És négyszer-ötször búcsúzkodik el

Négy-öt hegyormon.

Úgy vedd kezembôl ezt a zönge fát,

Hogy meg se lássák.

El ne sirassák egy zengô világ

Elnémulását.

Mint játékszert, amit a kisgyerek

Magával visz az ágyba,

Selyemnél lágyabb anyai kezek

Elvesznek szép vigyázva;

De még egészen el sem szenderült,

Mellé fektetik újra szépszerével,

S ô álmában is csak a hegedût

Öleli két kezével.


Kaszafenés
Kaszafenés	Évrôl évre -- 1958
Valami cseng a csendes völgyön át:

Öreg tót ember feni a kaszát.

Aztán egy percig áll és eltekint

Lába elôtt kígyózó rendein.

A kéz, a láb, a kasza is pihen,

Mi járhat a pihenô fejiben?

Talán csak annyi, hogy szép a mezô,

Csak így maradjon, nem kell már esô!

Vagy azt gondolja ô is, amit én

Gondolgatok a szívem fenekén?

Én, ki ez istenáldott hegyeken

Csorbult kaszámat élesítgetem:

Csorbult agyamat, kopott szívemet,

Istenszabású emberségemet.

Tán egyet gondol mindakét szívünk

S ez az, amitôl testvérek leszünk,

Hogy szép a szép, az illatos mezô,

És jó a jó, fiatal szív s velô,

De nem elég, de semmi sem elég,

Mert szép is, jó is azt susogja: még!

Kaszacsörrenés, szívvér-dobogás

Testvér ütemben imádkozza: más!

A fáradt nap lassan pihenni tér,

Zörög már felénk a szénásszekér.

Vén ló a hámban, de még bírja tán.

Húzzunk még egyet azon a kaszán!


Fordíts, fiú, a rádión
Fordíts, fiú, a rádión	Évrôl évre -- 1958
A rádió recseg, ropog:

    Háború! Háború!

Rikoltoznak a hírlapok:

    Háború! Háború!

A tudomány mellét veri,

Sírnak a Krisztus sebei:

    Háború! Háború!

Fordíts, fiú, a rádión:

Testvéri szóra szomjazom:

Míg ép az agy s a szív meleg,

Legyünk, maradjunk emberek.

Csak szállítsd, vézna kis papom

A Krisztust kerékpárodon.

Igédre vár völgy és tetô,

Menj, áldott békehirdetô.

Doktor, nyergeld a géplovat,

Ne sajnáld fáradságodat.

Halál ellen mosod kezed,

Angyal csorgat rá szentvizet.

Serken a hajnal, aratók,

Az Isten hív, induljatok.

Család és ország enni kér,

Az élet szent, szent a kenyér.

Te is, dagadt inú kezem,

Ne bánd, hogy holnap mi leszen.

Abban sürögj, ami tiéd:

Görnyedt emberek hívják az igét.

Testvéreim, fogjunk kezet:

Nem vagyunk benne részesek,

Ha kiújulnak vérzeni

A megölt Krisztus sebei.


A búcsúzó naphoz
A búcsúzó naphoz	Évrôl évre -- 1958
Hegyen állok, nézem a búcsúzó nap

Piros gömbjét az aranyos hegyek

Felhôkoszorús homloka megett

S csókot hintek a kedves távozónak.

Isten veled! kiáltanám utána,

Vidd el magaddal szép üdvözletem

Túl a hegyeken, a tengereken

A mesebeli óperenciának.

Vidd, égi postás, a szívemet küldöm,

Köszöntök embert, fát és csillagot,

Akiket látnom meg nem adatott

Ezen a dús, de fösvénymarkú földön.

S ha összejutsz az égi körmenetben

Azokkal is, miket csak sejtenem,

Csak hinnem enged szûkös szellemem,

Mondd el nekik, hogy ôket is szerettem.

S ha eljutnál a Központ közeléhez,

Ahol mindenben minden Aki Van,

Sóhajtsd elébe halk bizalmasan,

Hogy lelkem nála kisebbet nem éhez.

Hogy addig is, míg szívem elpihenne

Végtelenében, mindent köszönök,

Minden szépet, múlót és örököt

És azt is, ami vajha várna Benne!


A névtelen angyal
A névtelen angyal	Évrôl évre -- 1958
Nem tündökölsz az égi seregek

Angyalainak kilenc kórusában,

Hasztalan keresem a Bibliában,

Emberi nyelven nincs is tán neved.

Nem a nagyokat, nem a szenteket

Kíséred át az Isten Államába:

Kisemberek utolsó állomása,

A kis halál, ez a te ôrhelyed.

Mikor jössz hozzám? Lesz nekem szavad,

Szabadítóbb a földi fájdalomnál?

Lesz-e, hogy neveden szólítalak?

Ó bár te hívnál, angyali Ajak,

A néven, mely a túli tájakon vár,

Amikor majd onnan szólítanak.


Öregasszonyok
Öregasszonyok	Évrôl évre -- 1958
Milyen szépek az alkonyati felhôk!

A hûvös kékbôl méz-arany csorog.

Milyen szépek az öregasszonyok!

Az encián szemet huny éjszakára,

De hunyt szemmel is kéken mosolyog.

Ti tudtok ilyet, öregasszonyok.

Szép tiszta ráncok, szép, komoly barázdák:

Bölcsességgé szüremlett bánatok.

Nyájas szibillák, öregasszonyok!

Ti keskeny ajkak, kik a hallgatásban

Már minden titkot megtanultatok,

Tanítgassatok, öregasszonyok!

Gazdag szemek, szelíd tengerszemecskék,

Mélységesek és hullámtalanok,

Nyugtassatok el, öregasszonyok!

Hûvös kezek, de melegen tapintók,

Fagyos a kezünk, simogassatok,

Anyátlanokat, öregasszonyok!

Alvó kisgyerek ágya zsámolyánál

Ezüst-glóriás ôrzôangyalok:

Virrasztanak az öregasszonyok.


Hársfák
Hársfák	Évrôl évre -- 1958
Virágzó hársak hûvösében

Magányos csendben üldögéltem,

Nem is kívántam mást, csak éppen

    Lenni, mint a lomb.

Mikor már-már elszenderültem,

Egyszerre fölrezdült körültem

Egy álomhalk, valószerûtlen

    Földöntúli hang.

Száz méh, a hárs virága kelyhén

Illattal csordulóra telvén

Surrogja rezge szárnya nyelvén

    Léte mámorát.

E hárs alatt én hányszor ültem,

Önnön zenémben elmerülten

S önös figyelmem elkerülte

    Mind e halk zene.

Ki tudja, hányszor, s milyen hársak alján

Burkolt el engem ön zajomba csalfán

Csalóka ihlet, -- még csak meg se hallván

    Azt a más zenét,

Komoly lányát az Isten-adta csendnek,

Melyre a boldog angyalok kerengnek,

S melyben öröktôl egy akkordban zengnek

    Isten és világ.

Szívem, ne sírj, még nincsen veszve semmi:

Tanulj a hárstól illatot teremni,

A csend dalának élô kelyhe lenni

    S búgni, mint a hárs!


Nyírfakosár
Nyírfakosár	Évrôl évre -- 1958
Bizony hogy én is úgy vagyok,

Mint tornácomon ez az árva,

Nyírfaágakból faragott,

Szegen-lógó virágkosárka.

Tavaly, még nincs egy éve sem

Piros virággal, zöld levéllel

Játszott, -- ma félig üresen

Birkózik a goromba széllel.

A fiatalság hova lett,

Mézes mezôk kosárnyi szépe?

Elmúlt, elszáradt, -- kiesett,

És nem került más a helyébe.

Kiesett, mit a szó, a név

Résein az emlékezetnek.

Jön egyszer egy jégmarta év,

S a kosarak megüresednek.

De ô még itt van, mint akit

Nagyobb erôk ideszegeztek.

Hintálja száraz tagjait

S olykor a drót is zörren egyet.

Sebaj, sebaj, öreg kosár,

Mondom neki, -- mondom magamnak,

Nem halt ki még azért a nyár,

Hogy virágaink odavannak.

Van még virág a réteken,

Az erdôn még zöldell a szépség.

Ne zúgolódj, hogy nem nekem:

Minden, ami szép, az enyém még.

S ha majd süvít az ôsz szele

S a tél halotti tánca harsan,

Majd táncolunk mi is vele,

Csak felettünk a szög kitartson!

Addig szépecskén elleszünk,

Míg egyszer majd a tûzre raknak,

S illatot áraszt melegünk

Melegedô emberfiaknak.


Szentségtartók
Szentségtartók	Évrôl évre -- 1958
A templomtól a temetôig,

Temetôtôl a templomig,

Ahol e hûvös nyáridôben

Ballagó életem folyik,

Jár a sok jó falusi ember,

Gyerek szalad, szekér döcög.

El-elnézem és meg-megállok

És mindenkinek köszönök.

A templomtól a temetôig,

Temetôtôl a templomig

Ha járok, mást sem tesz a szívem:

Mindegyre csak találkozik.

A legtöbben visszaköszönnek,

Van, ki tovább megy ridegen,

Van, aki bambán visszabámul,

Csak egy nincs köztük: idegen.

A templomtól a temetôig,

Temetôtôl a templomig

Minden kis házhoz nagy közöm van:

Minden házban ember lakik.

S ha embert látok, Isten szólít,

Meg kell elôtte állanom,

Mert szentségtartó minden ember

S minden ház tabernákulum.

Mikor az Úrnap ünnepére

Virágot hint a körmenet,

Négyszer lendít keresztes áldást

A pap a négy oltár felett.

Hát énnekem, ki minden házból

Kinézni látom Istenem,

Hányszor kellene s hány irányban

Áldás keresztjét hintenem!

De áldást, imaszót, örökké

Malomként nem mormolhatok,

Hát annyit mondok tiszta szívbôl:

,,Adjon az Isten jó napot!''

És ô, hiszem, meg ne hazudtol,

Ki társlakómként itt lakik

S mellém szegôdik minden reggel,

Temetôtôl a templomig.


Hetven felé
Hetven felé	Évrôl évre -- 1958
Hetven körül

Az ember a világi jónak

Kétszeresen örül.

    Halk lesz a szó,

    Kettôs akkord búg benne mégis,

    A szomorú is meg a szép is:

    Köszöntô is meg búcsúzó.

    ,,Köszöntelek,

    -- Szólnék, -- te szép világ, szeretlek'',

    De a nehéz szók könnyekként peregnek:

    ,,Isten veled, Isten veled!''

Hetven felé

Minduntalan búcsúzna már az ember,

És könnyeit szégyenlôs szerelemmel

Szemérmes szókba rejtené.

    De megered

    A szó patakja s szétveti a mellet:

    ,,Hívlak, szeretlek, kívánlak, ölellek,

    Erdôk, hegyek, virágok, emberek!''

Hetven körül

Az ember mindennek örül.

    Hetven felé,

    Mint felhôn át az esti napkorong,

    Mindenfelé

    Egy fényességes árny borong:

    Az Istené.


Jaj de szépnek...
Jaj de szépnek...	Évrôl évre -- 1958
Jaj de szépnek, fiatalnak

Látom ma a Mátrát!

Mintha szomjas szemeim most

Legelôször látnák.

Jaj de szépnek, szomorúnak

Látom ma a Mátrát!

Mintha fáradt szemeim most

Legutólszor látnák.

Addig él a fiatalság,

Ameddig a szépség.

Addig éljek, míg a szemem,

Míg a szívem ép még!


Fák és gyerekek
Fák és gyerekek	Évrôl évre -- 1958
Sokáig éltem, sok mindent szerettem,

És most, hogy eljár az idô felettem,

Még sokkal többet szeretek.

De legfôképpen, -- érzem, ôk is engem, --

A fákat meg a kisgyerekeket.

Beszélgetünk, bár ôk hangot sem adnak:

A nagy szelíd fák bölcsen bólogatnak,

A gyerekek meg válaszul

Bölcsen -- még a karonülôk is --

Rám mosolyognak huncutul.

Gyermekmosolyból, szellôbújta lombból

Valami szól az ôsi sugalomból,

Amit az ember lassan elfelejt,

Bár teste-lelke minden pórusával

Szomjazza, mint vas a delejt.

A Titoknak, melyet felnôtti szemmel

Már meg sem ért, már meg sem lát az ember,

Ôk még látták illanni fátyolát,

S rajtuk keresztül hozzánk is lecsillan

Egy-egy sugár a mindenségen át.

Valahányszor beléjük néz a költô,

Le-lehull róla egy rossz emberöltô

És csenget neki a Paradicsom

S ô, mint a kisgyerek karácsonyeste,

Bekandikál a kulcslyukon.


Pillanatkép
Pillanatkép	Évrôl évre -- 1958
Fehéren csillogó mészkô-falak közül,

A hosszú alagút koporsó-kebelébôl,

Ahol a vérverés fojtó iramba szédül,

A füstszagú vonat lihegve fölmerül.

Fáradtan, kormosan, langy verejtékben ázva,

A zsúfolt ablakokban bús esti emberek.

A fapados kocsik lassan bezörgenek

A hûs, diófalombos muskátlis állomásra.

Egy hektikás kerék rekedten felsikolt,

Az izzadt ablakokból sóhajok csordogálnak.

Füttyszó sivít: tovább, neki az éjszakának!

Meredten ül felettünk a hullaképû hold.


Ha jô a perc
Ha jô a perc	Évrôl évre -- 1958
Ha jô a perc majd, amikor lezárul

Kalandos létem drága földi része

S a lábam alatt elsikló határrul

Majd egyre vissza-vissza-visszanézek,

S visszanéz rám is és válni nem enged

Nagy életem tengernyi szépe, jója,

S még ember módra dobbanó szívemnek

Felsír utólszor halk gyászindulója:

Nem emberekhez száll majd szívverésem

(Már odaadtam szívemet nekik):

Engedj utólszor kismagadba néznem

Hadd lássa egyszer búcsúzó szemem még

A szôke pitypang szálló pelyheit

S a csillagok bizalmas végtelenjét.


Szíriát oszlopai
Szíriát oszlopai	Évrôl évre -- 1958
,,Seth gyermekeinek papjai azt tanították, hogy a

föld egykor tûz és víz által fog elpusztulni,

s ekképp minden bölcsesség és tudomány megsemmisül.

Hogy tehát ezeket a késôbbi nemzedékek számára

megmentsék, két hatalmas oszlopot emeltek, egyiket

égetett agyagból, másikat gondosan faragott kövekbôl,

s ezekre az oszlopokra felvéstek minden tudományt,

amelynek birtokában voltak. Az oszlopok pedig

Sziriát földjén állnak.''

(Josephus Flavius)

Harminc napot, harminc csodálatos nap

Kétkoszorús szivárványnál telibb

És gazdagabb és forróbb színeit

Ezt adtad Uram, fiadnak, a rossznak.

Szüretelô kádamba összehoztad

A nyártól ami gyönyörû telik,

A tarka ôsz csorgó gyümölcseit

És illatát egy visszatért tavasznak.

Egy emberélet minden illatát:

Ezt, ezt sóhajtom e versekben át

Az eljövendô emberebb világnak.

Testvéreim, akik a vízözönt

túlélitek, itt egy világ köszönt

Hús-vér oszlopairól Szíriátnak.


Carmen semisaeculare
Carmen semisaeculare	Évrôl évre -- 1958
A Generális Atyának

A második félszázad küszöbén

A múlt élô tükrébe visszanézel,

S mind, amit tettél, kézzel, szívvel, ésszel,

Rád mosolyog, mint tükörbôl a fény.

És feldobog szívedben az erény:

A hála és az alkotó alázat:

,,A kegyelem, az érdem is Tenálad,

Én Jézusom, -- rossz szolga voltam én.''

De szól az Úr és térdelô igédet

Szárnyára ölti az örök ígéret:

,,Hív szolgám voltál, béred megkapod,

Mert ki sokakat tanít igazságra,

A nem-múló örökkévalóságra,

Tündökölni fog, mint a csillagok.''


Búcsú a szavaktól
Búcsú a szavaktól	Évrôl évre -- 1959
Szavak, szavak, búcsúzom tôletek,

Egymás után, mint halni készülô

Fiaitól az árvuló szülô,

Minden nap egy-egy új szót temetek.

Egy-egy újat a drága régi kincsbôl,

Nincs zárva kamrám, küszöbömön nincs ôr:

Aki elunta életét velem,

Mehet, búcsútlan, köszönéstelen,

Mennyit hallgattam, futostam, figyeltem,

Míg ezt a drága kincset összeleltem!

Hány kis idétlent -- az volt még a drága! --

Magam hoztam e dadogó világra.

Mi voltatok? élettelen anyag,

Élôvé, szóvá én alkottalak,

Amikor forrón belétek leheltem,

Amit az Isten énbelém: a lelkem.

Bizony, hogy nem volt rossz sorotok nálam,

Mindenben mindig kedvetekre jártam,

Dajkátok voltam és cselédetek,

Ápoltalak és kényeztettelek.

Mostam, vasaltam, teregettem rátok,

Hímes aranyból szôttem a ruhátok.

Ezen a lármás, visszhangos világon

Ti vagytok csendes otthonom, családom.

Ti a szerszámom, kulcsom, fegyverem,

Tirajtatok keresztül ismerem

Izzó titkát az emberi tudásnak

S a kincset, mit varázsvesszôvel ásnak.

Mindent, amit az ember szíve rejt,

S a másvilágból remegô delejt:

Kit a tudós csak eltakarna névvel,

Istent tapintom ujjatok hegyével.

Szülötteim s szolgáim voltatok,

És én szolgátok és királyotok:

Mint pénzeire a király nevét,

Reátok vertem arcom bélyegét.

S most hûtlenek, csalfák, kegyetlenek,

Egymás után elhagytok engemet.

Hasztalan hívlak, hasztalan kereslek,

Elhal a visszhang, a barlang üres lett.

Állasz az oltár lépcsôjén magad

És idézed a szentelt szavakat,

S csak tátogat szegény memóriád;

A néma ördög vigyorog reád.

Dobban a szíved, írnál, mondanál,

S a toll kezedben reszketni megáll,

Megzördül rajt egy látatlan bilincs, --

Nézel, utána, annak, ami nincs.

Hát így maradtál, -- de jó ez neked:

Beszéltél hetven évig eleget.

S ha most a szó kegyelme elhagyott,

Gondolj szó nélkül szépet és nagyot.

Nézd ama bölcs hajdani remetéket,

Kik kinôtték az emberi beszédet,

S elvonulván barlangjuk éjjelébe,

Némán merültek a Lét tengerébe.

Csak egy, csak egy szót, csak azt ne feledjed:

Ôbenne hallod az Egyetlenegyet

S újra tanulsz beszélni általa,

A Szót, a Szót, mely kezdetben vala.


Halotti beszéd a mezei virágokhoz
Halotti beszéd a mezei virágokhoz	Évrôl évre -- 1959
Esteledik, de még zöldek az árnyak.

Köröskörül a szép mezôn kaszálnak.

A tarka-barka sok szelíd virág

Fejét lehajtja, megadja magát.

Suhog a fû, a kasza éle serceg.

Derék kaszák, pihenjetek egy percet,

Engedjetek, hadd váltok egy komoly szót

Szegény füvekkel, talán az utolsót.

Esendô füvek, halandó virágok,

Jószívvel voltam mindig én hozzátok

Nem téptelek le, ott szerettelek,

Ahová a Jóisten ültetett.

Hadd mondom el hát búcsúzó beszédem

Ezen a csendes, imádkozó réten,

Amíg az illat, a virág imája

Felelni tud még lelkem sóhajára.

Hát, testvérkék, virágocskák, füvecskék,

Mentek ti is, mint elmennek a fecskék,

Mint lomb a fáról, kézbôl a kasza,

És annyi más még -- elmegyünk, haza.

Azért, testvérkék, bizony mondom nektek:

Mikor a kaszaélrôl leperegtek,

Ne magatokért imádkozzatok,

Félig már üdvözültek, illatok.

Könyörögjetek hulltotokban értünk,

Kik ma vagy holnap nyomotokba érünk,

Hogy ne legyünk rútabbak nálatok,

Kik szépségben éltetek, haltatok.


Bujdosik az árva madár
Bujdosik az árva madár	Évrôl évre -- 1959
Bujdosik az árva madár,

Egyik ágról másikra száll.

Hát az olyan árva, mint én,

Hogyne bujdokolna szegény.

Bujdosik az árva madár,

Egyik ágról másikra száll.

Könnyû neki messze szállni:

Vele mennek fiókái.

Nem hagy itt mást: ôszi szelet,

Fagyos esôt, zúzos telet,

Üres fészket, üres tájat,

Semmi, ami visszafájhat.

Jaj, nem is az a legárvább,

Akit nem siratnak árvák,

Nincsen, aki elkísérje,

Nincsen, aki visszakérje.

De akinek útra kelve

Itt marad a fele lelke

Fészekülô pulyáinál,

Azt sirasd meg, árva madár.


Kézrátevés
Kézrátevés	Évrôl évre -- 1959
Azelôtt tudtam, ki vagyok,

    Most nem tudom.

Akartam is, sokat, nagyot,

S ma hányszor cserben nem hagyott

Öreg lovam, rozsdát fogott

    Akaratom!

Embereket is, arcokat,

    Ki jó, ki rossz?

Akárcsak édes magamat,

Úgy ismertem mindnyájukat,

És tudtam is, mi a szabad?

    Mi a tilos?

Bizony, hogy most nem kérdezem,

    Ki rossz, ki jó?

Mindenkinek testvéresen

Elébenyújtom két kezem,

Én felperes már sohasem,

    Hát még bíró!

Két kézen át amit tudok,

    Vajmi kevés!

Tudni kevés, érteni sok,

Mindnyájunk arcán ott sajog,

Mindannyiunkkal köz kapocs:

    A szenvedés.

Több és nagyobb ez a kevés,

    Mint bármi más:

Ez a Krisztus-kézrátevés,

Mindnyájunkért engesztelés,

Embernek emberrélevés,

    Megújulás.


Nyárvégi reggel
Nyárvégi reggel	Évrôl évre -- 1959
Aranyporos nyárvégi reggel,

Gyomlálsz a kertben szorgalmas kezekkel.

Pedig a nyár

Lassan lejár.

A kardliliom kardja hegye sárgul.

Hull a szirom az öntözött virágrul;

Lassan elkezdi csomagolni már

Zöld poggyászát a fák alatt a nyár.

Nyár, szép arany nyár, jó meleg,

Engedd, hogy szépen kérjelek,

Csak egy nagyon nagyon picit

Lassítsd lehellet lépteid,

Hadd hallgassuk még egy picinykét

A vadgalambot meg a cinkét,

Hadd ültetünk még egynehány

Margarétát meg tulipánt.

Hadd legyen még egy csepp nyarunk,

Gyomlálni kócos udvarunk,

Fáradt szívünkbe gyûjteni,

Ami a nyárban isteni,

Hogy ködöt, esôt megelôzve

Suhannánk át a sárga ôszbe,

A sárga csendbe,

Magunk körül piros tavaszt teremtve.


A kétarcú angyal
A kétarcú angyal	Évrôl évre -- 1959
Angyalt, Uram, a megelégedésnek

És a csodálkozásnak

Hányszor küldötted hozzám angyalát!

Megmutattad a teremtett világot,

És lônek esték, lônek reggelek,

És láttam, s kisgyerek módjára tapsikoltam,

Hogy nagyon jó minden a nap alatt

És valami tán még énbelôlem is lehet,

Ha átadom magam az oktató angyali szónak,

Az Angyalnak, ki elnézô mosollyal annyiszor

Mutatta meg nekem a magam kicsiségét,

Gyámoltalan akaratomnak egy-egy felizzó pillanatát,

Egy-egy felizzó pillanatomnak elmondhatatlan örömét.

De most, Uram,

Amióta kegyelmes íjad ellôtte rám

A tovazúgó évek nyilait,

Más arccal néz az Angyal is szemembe

És látnom is mást ád elém:

Szép világodnak visszája-felét.

Ó, látom most is én

Milyen gyönyörû az emberi test,

De a csontok meztelen váza is énekel

És én most egyre hallom ezt a dallamot.

Mámorítón gyönyörûek most is a Sixtusi freskók,

De milyen szép a vázlat,

Amelyrôl a mester verejtéke csordul,

S amelyen még szemmel tapinthatom,

A kegyelem hogy küzd az anyaggal.

Láttam én tengert és vihart,

S most is lelkembe tudom inni még

A nagy vizek határtalan hullámait:

Láttam hócsuklyás hegytitánokat,

S homlokukról a végtelenbe rúgom el ma is magam,

De a végtelen szól hozzám akkor is,

Ha egy búgó kagylót tartok a fülemhez,

Ha egy parányi szentjánosbogár pislanó mécsét látom lengeni.

Ilyen látományok közt élek mostanában,

Ilyen szépségek sorjáznak el arcom elôtt nap-nap után,

Jó most is a jó, szép most is a szép,

De nem úgy jó, mint annakelôtte,

És nem is úgy szép, mint azelôtt.

Az én szemem lángja lohadt-e parázzsá,

Vagy a teremtés kertjének lombjai közé

Suhog be olykor ôszelôi szél?

Ma e szépség gyönyörû visszája-felén

Meg-meglátom a férceket és a varratokat,

Most a kopások és a repedések

Ütnek szemembe minden untalan,

Rútság és rosszaság öklöznek emberököllel.

Mert ami szép, ami jó,

Isten és ember közös keze-mûve,

Ami rút, ami rossz, az emberé magáé,

Emberé, aki nem-egészen ember,

De nem is egészen nem-ember azért.

A fél-emberek légióit látom én ma seregelni felém

Világ négy tája felôl.

Ezek nyújtják ki felém este és reggel remegô kezüket.

Ó, hiszen jöttek hozzám azelôtt is sergestül sírók,

De akkor ôk voltak a szomorú kivétel,

És körülöttük énekelt és illatozott

Kertész angyalok kapái nyomán

A virágos világ.

Most ôk a többség, a szín, a valóság,

Majdnem hogy ôk a megismert emberiség...

Akkor belôlem is bugyogott az emberi szó,

Ujjamról csepegett az olaj,

És mindennapos volt a csoda körülöttem.

Most Lázár vagyok a Lázárok között,

Inaszakadtak közt inaszakadt.

Olykor szinte már azt hiszem,

Hogy az angyalokat hazahívta végképpen a Gazda,

És magára maradt,

Férgek fogára a vadon világ.

Ó, hányszor száll pedig el közöttem és Isten között

Pislogó méccsel reszketô kezében

(Áporodott imáim olajával)

Ma is az Angyal, az én angyalom!

De most az arca másik arc,

Mosolygása is másféle mosoly.

A fél-emberek szomorún mosolygó angyala ô;

Az egyik szárnya törten csüng alá,

S azt mondja: szegények!

A másik szárnya csattog a mindenség szelében,

S azt mondja: boldogok!

Kétarcú angyalnak vagyok gyermeke én,

Kétarcú élet, kétarcú ének.

Angyal, szomorú mosolyú angyal,

Tanítsd ölelni két karomat,

Hadd ölelem mindennap mind a kettôt,

A szegényeket is meg a boldogokat is.

Hangold fel húrjaimat,

Mindennap mind a kettôt,

Hadd énekeljem énekedet,

Az emberekét is meg a fél-emberekét is.

Ha más azt mondja: föld!

Hadd énekeljem én:

Föld, föld, nyújtózzál ég felé!

Ha más azt mondja: ég!

Hadd énekeljem én:

Ég, ég, hajolj a föld fölé!

S ha más azt mondja: vég!

Hadd énekeljem én a véges-arcú végtelent,

S a véget, mely a végtelenbe nô!


A pók halála
A pók halála	Évrôl évre -- 1959
Pók szaladt az ágyamon.

Megcsípett a vállamon.

Biz én magam nem hagyom!

Hol a cipôm? Felkapom,

Leütöttem, vége van!

Itt hever a vánkoson,

Alaktalan kis halom.

,,Nézz rám, -- mondja -- gyilkosom!''

Biz én meg se hallgatom:

Leütöttem, vége van!

Libabôrös hátamon

Megsuhint a borzalom.

Akarom, nem akarom,

Nem lehet nem hallanom:

Leütöttem, vége van.

Bosszút álltam, -- mi jogon? --

Egy parányi állaton.

Késô már a bánatom,

Vissza nem sirathatom:

Leütöttem, vége van.


Esik esô
Esik esô	Évrôl évre -- 1959
Bagolyirtás, Bôgösrét és Ágasvára.

Esik esô hegyen-völgyön fûre-fára.

El-elhagyja, nekibuzdul, újrakezdi,

Csatornáit hétszer egy nap megereszti.

Mezítlábas Mari néni a pitarban

Gyönyörködik a zuhogó zivatarban.

Minduntalan lelkendezve kiabálja:

Jó kis esô, köt a krumpli valahára.

Joskó bácsi, öreg szlovák, hetven felé,

Eresz alól nézeget a földje felé.

Káromkodni nem szokott, de most nem állja.

Pedig attól föl nem áll a gabonája.

Mennyországbán Szent Péternek van a napja.

A csatornát nyitogatja, csukogatja.

Szakállába mondogatja mosolyogva:

Fiacskáim, várjatok a sorotokra.


Szép piros szív
Szép piros szív	Évrôl évre -- 1959
Aki szeret, aki nagyon szeret,

Százszor veszíti el az életet.

Mert mindig újra egyedül marad

S nem találja a tovahunytakat.

Addig jó neki, amíg sírni tud,

A könnyeken a fájdalom lefut.

Addig jó neki, amíg emleget,

Mint külországban élô gyermeket.

Addig jó neki, amíg hazavár:

Csak költözik, de megjön a madár!

Addig övé még, aki nincsen itt,

S ô éberen virrasztja kincseit:

Túl az idôn, téren és síron át

Élô szemét, szavait, mosolyát.

Mind élnek benne, és ô bennük él,

S van is mindennap élnie miért.

Élnie mért és imádkoznia.

    Vedd a kezedbe szép piros szívét

    Általvert szívû Mária!


Holtig-e vagy hazáig?
Holtig-e vagy hazáig?	Évrôl évre -- 1959
Ne hívjatok, nagy hegyek,

Magamtól is elmegyek.

Fáim, ti se küldjetek,

Úgy sincs nyugtom köztetek.

Kanyarog az öreg út.

Lábam alól majd kifut.

Fojt a por és tör a kô,

Hol van már a delelô!

Delelôtôl estelig

Jaj de hamar eltelik

Temetôbôl fúj a szél,

Megy az ember, mendegél.

Honnan? hova? merre? mért?

Én se mondom, te se kérdd.

Fut a felhô, fut a szél.

Aki ember, holtig él.

Ember voltam idáig,

-- Holtig-e, vagy hazáig?


Nézz fel a kékbe
Nézz fel a kékbe	Évrôl évre -- 1959
Lezárom a könyvet, letörlöm a tollat,

Még nedves a lap, de a munka kész.

Keresztet a könyvre, a szívre, a szájra:

Ez a pont, ez a csend, ez a teljesedés.

    A munka, a munka, a munka egész!

S most nézz fel a kékbe: még nem vagy a túlé,

De itt sem egészen a rôt nap alatt!

Nincs fontos a földön és nincsen a napban,

Aminek odatárd szabadult magadat,

    Csak az új, csak az új, csak az új feladat!


Vendégek
Vendégek	Évrôl évre -- 1959
Az öreg ember soha sincs magában:

Ülvén egyedül rozzant sátorában,

Nappal némán, éjente éberül

Nem-hítt vendégek guggolják körül.

A betegségek. Föl sem veszi ôket,

(Kora vendégek soká nem idôznek!)

Míg meg nem zördül (furcsa fordulás)

Nulla elôtt a hetes, -- a kaszás.

Reccsenô gépén szorongó pilóta

Érezhet úgy, ahogyan én azóta.

A rám lesôket most már én lesem,

Tudom, hogy el nem hagynak sohasem.

Állhatatosak legutolsó vérig,

Néma szemükben földi sorsom érik.

De nézz velük bátran farkasszemet:

Több is van bennük: onnan üzenet.

Onnan érkeznek hírnöknek, futárnak,

Ahol engemet bölcsôm óta várnak,

Ahova rajtuk át vezet az út,

Kezeik tárják ketté a kaput.

Szeresd hát ôket, ha csúfok is éppen.

Akad belôlük minden napra szépen.

Körülülik diétás asztalod:

Házad népévé lettek a bajok.

Etetnek is alkalmas élelemmel:

Friss fájdalommal, forró félelemmel.

Minden falat megmondja, merre mégy,

Hol öleli a Kezdetet a Vég,

Hol vár a vendégség, amelyre hínak.

Nyiss hát ablakot, ha zörget, a kínnak,

Mert angyal ô s angyalnyelven beszél,

Füledbe súgja: Én vagyok, ne félj!


Lilaszegélyes orgonasoron...
Lilaszegélyes orgonasoron...	Évrôl évre -- 1959
Lilaszegélyes orgonasoron

Járok. Járkálok. Nem gondolkodom.

Fejem fölött a felhôk is lilák.

Sötétlilák. Mint a hûlô világ.

Hûlô világom, fonnyadó egem.

Járom az árnyat. Nem sötétedem.

Az út porából egy elhullatott

Orgonafürt lehel rám illatot.

Megsimogatom és lefektetem

A ringó fürtök árnyalta gyepen.

Takarja el a világot elôle

Az anyabokor lila szemfedôje.


Ne félj!
Ne félj!	Évrôl évre -- 1960
Ember, ne félj a rossztól!

Arkangyal áll a poszton,

Van, aki hallja hangod:

Szabadíts a gonosztól.

Ne félj a fájdalomtól:

Nem kontár kése koncol,

Próbált sebész az Isten;

Megifjodol, ha boncol.

A bûnt se féld: a pázsit

Gyomot is hajt, ha ázik.

Ravasz mûvész az Isten:

A rossz is jót csírázik.

Még magadat se féljed:

Isten kezén a mérleg.

Ha még oly semmi volnál:

Majd megnagyít a Lélek.

Ha napba, holdba lônek,

Örülj a szép erônek:

Minden javára munkál

Az Istent szeretônek.

A kék magasba nézz föl,

Ne kérdd, hogy meddig érsz föl.

Egyet pillant az Isten,

És egész lesz a részbôl.

A halál is csak ennyi:

-- Ne félj elébe menni --

Édesapád az Isten,

Röpül eléd, ölelni.


Szitálnak a szélben...
Szitálnak a szélben...	Évrôl évre -- 1960
Szitálnak a szélben hulló levelek,

A fák koszorúja lassan lepereg.

Hajlong az ág is a szélben alá:

A hullást, a hullást lassítaná.

Lenn járdakövön a sárga levél

Még zizzen egyet, mielôtt elalél,

Még egyet, utolsót, fölfelé,

Az ághoz, az ághoz, amely az övé.


Ember maradj!
Ember maradj!	Évrôl évre -- 1960
Nyár van megint.

Arcon legyint

Friss napsugár:

    Gyerünk, gyerünk, heverni kár!

Hiszen tudod:

Reád szabott

Hány munka vár.

    Hamar, hamar, henyélni kár!

Nem tudhatod,

Hogy hány napod

Van mérve még.

    Biztos csak egy: nem lesz elég.

Mikor kapod

Végsô napod,

Nincs tudni agy.

    Fontos csak egy: ember maradj!

Mígnem kinô

Belôled ô,

Ki egy veled,

    Aki embernél emberebb.


Három és négy között
Három és négy között	Évrôl évre -- 1960
Éjjel van, három és négy között az óra,

Ilyenkor indul el csatangolóra

Az ördög, elnyelni lelkeket keresvén.

(Aludjon ilyenkor, aki jó keresztény!)

Pokoli setétség. Fele földkorongra

Ráült az árnyék-szemfedô szorongva.

Vígasztalanul virraszt a sötétben

A földgömb félig, a lelkem egészen.

S már kúsznak elô az odúkból az undok

Varasbéka testû, bagolyszemû gondok,

Jönnek a félelmek, a szívdobogások,

Ablakon, ajtón fülledt kopogások.

Ablakon, ajtón-e vagy az én szívemben?

A holnap rémei riogatnak engem.

Szívem rozsdálló húrja csikordul:

Minden -- csikorogja -- visszájára fordul.

Fekszem egy kézen, egy jéghideg kézen:

Tudom, ki kezén, -- tudom, de nem érzem.

Ne is érezzem! -- Getszemáni Jézus,

Add, hogy odaadjam magamat egészen!


Múladozóban már a zivatar
Múladozóban már a zivatar	Évrôl évre -- 1960
Múladozóban már a zivatar,

A hegyeken a rejtett ütegeknek

Sorozatai egyre csendesednek.

Már-már esôvé lankad a vihar.

De minket itt a völgyben eltakar

Ólomfüggönye zuhogó vizeknek.

Ránk a hegyek hasztalan integetnek --

A völgyfenék még fürdeni akar.

Még szomjazik, még egyre inni kér,

Még mindig mintha megváltásra várna,

Nincs addig nyugta, nincsen addig álma,

Míg a kegyelem szívéig nem ér.

Ezt imádkozza erdôben a málna,

S föld szívében a burgonyagyökér.


Erdei mise
Erdei mise	Évrôl évre -- 1960
Csepp asztalon éppen csak annyi hely,

Hogy elfér rajta Tányér és Kehely.

A kis szobában annyi levegô,

Hogy elfér benne négy-öt térdelô:

A házinép imádkozik velem:

Fölöttünk szénapadlás, azon felül a menny.

Két-patak-parton, erdô közepén,

Zöld hegyek alján mondom a misém.

Belecsengenek, belezsonganak

Kántoros kedvû kicsi madarak.

Az erdôbôl is ide-idezeng

A tölgyek orgonája. Így még nagyobb a csend.

Jertek, jertek, világ kicsinyei,

Csendben az Istent dicsôíteni.

Jertek, ti szépek, hívek, boldogok,

Csengôm szavára elnémuljatok,

És meghajoljon valamennyi térd

Az Isten árnyékában didergô nagyokért.


Hold a Csóványos felett
Hold a Csóványos felett	Évrôl évre -- 1960
Merengô arccal üldögél a hold

A láthatatlan Csóványos felett.

Az ember felnéz és feled.

A hold körül a lámpás csillagok,

Lába elôtt a hallgató hegyek,

És szônyege, a rengeteg.

Az ember néz és hallgat, mint a hold,

És Isten-adta érzékein át

Éli az élô éjszakát.

Mert minden él és minden elmerül

A kék-ezüstös égi tengeren,

Innen és túl az emberen.

S mint alvó kisded ajakán a tej,

Az ima gyöngye ajkamon remeg.

Hold és hegyek, erdôk és csillagok,

Fogadjátok be testvér lelkemet.


A köpönyeg
A köpönyeg	Évrôl évre -- 1960
Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek,

Hosszú út porából köpönyeget veszek.

(Székely népdal)

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek.

Úti köpönyeget hamar hol is vegyek?

Volna köpönyegem hosszú út porából,

Hosszú poros élet bûnei sokából:

Rongyos egy köpönyeg, százszor ki van foldva,

Csak újra kifeslik folt hátán a foltja.

Eldobnám szívesen, hisz világ csúfjára,

Hogy álljak ki benne az ország útjára.

De hát még hogy álljak szeme elé Annak,

Aki nem így akart engemet magamnak.

Ha még el is szánnám el is hajítani:

Marad-e alatta belôlem valami,

Amire rámondjam: ez az én személyem,

Az ember, az Isten, a magam szemében.

Már a hosszú útnak végét rovom én is,

Túl a másik fele harmadik felén is.

Rövid útra kell már köpönyeg énnékem.

Te tudod, Jézusom, egyedül mértékem.

Csak tetôled várom, hogy vállamra veted

Azt a Te rámszabott, varratlan köpenyed.


Dáliák
Dáliák	Évrôl évre -- 1960
A hegyekrôl most kúszik le a reggel

Megfürdet mindent mámoros színekkel.

A ház körül öklömnyi dáliák,

Rózsás vidámak, mélabús lilák.

Az ampelopszisz fürtjei körül

A méhe-nép az életnek örül.

S üldögélvén a vadszöllôs verandán

Némán tûnôdöm életem kalandján.

Örülni én is jól tudok nagyon,

Hetvenkét éve, hogy el sem hagyom.

De Isten tudja, ez a mostani

Öreges öröm csak más valami.

Most ami öröm, szép is, szomorú is

S könnyei között mosolyog a bú is.

Ó lila mosoly! rózsaszínû árnyék!

Nincs már a földön semmi, amit várnék.

Tudom, hogy minden óra szép ajándék.

Szívvel fogadni, amit Isten rád hoz,

Megtérni szépen apákhoz, anyákhoz,

Ahol talán még azt is fellelem,

Amit félbe sem hagytam, idelenn...

Jöjj, mondanám, utolsó kegyelem!

Hanem itt hagyni apátlanul ôket,

Kikkel a lelkem Isten egybeszôtte,

Hogy búra váljék bennük a világ,

Mint bennetek, szomorú dáliák, --

Vagy ôk menjenek, Isten ments, elôre,

S nekem legyen a világ puszta pôre,

Mint vihar után derékon törött

Dália-szárnak az épek között...?

Ki merne kérni? kérni melyiket?

Melyik a jobb? melyik a nehezebb?

Lehajtott fejjel, mint a dáliák,

Hadd mondom el az egyetlen imát;

Elmondom egyszer, aztán hallgatok:

Legyen meg a Te szent Akaratod!


Unokák
Unokák	Évrôl évre -- 1960
Fiatalok, egy fészakalja,

Ülnek a vedlett szônyegen.

Egyikük lobogón szavalja

Majd félszázéves énekem.

Fiatalságuk melegétôl,

Tán a verstôl is -- nem tudom --

Éveim tornya visszaépül,

S magam is átforrósodom.

Ki érti meg a vers csodáját!

Elfeledett romok alól,

Félszáz esztendô hamuján át

Róluk beszél, nekik dalol.

Mi ez a dal? Ki énekelte?

Hogy tudtam akkor mondani?

Lehet-e ötven év a kelte,

Amikor olyan mostani.

Amikor napvilágra hoztam,

Ôt búgta minden idegem,

És mégis: ahhoz, ami mostan,

Szegényes volt és idegen.

Csak most él igazán, egészen,

Most mondja azt, ami vagyok,

Most tükrözi teljes egészem,

S azt, ami énemnél nagyobb.

Köszöntlek táguló szívemmel,

Körém gyülemlett unokák;

Úgy adta Isten, hogy ti bennem,

Én bennetek növök tovább.

Hát kéz a kézbe: ünnepeljük,

Egymás arcáról fölleheljük,

Amely ma köztünk megjelent,

A versben élô Végtelent.


Örökösök
Örökösök	Évrôl évre -- 1960
Az iskolaház folyosója sarkán

Zsibongva, fürgén, tavaszias tarkán

Mennek elôttem a fiatalok,

A lépcsôfokot hármával ugorván.

Köszönnek, annak rendje-módjaképpen:

Tudják, ki vagyok, hisz ott lóg a képem

Valahol egy falon a folyosón

Régvolt tanárok képei körében.

Amint egyik-másikkal összenézek,

Elnehezülnek vállamon az évek,

Olyan avultnak érezem magam,

Mint egy elszürkült történelmi képet.

De én kilépek rozsdás keretembôl

S szürkült kezemmel, nem-szürkült szívembôl

Áldást intek a sietôk után,

Atyai áldást, -- a történelembôl.

Meghalljátok-e a múltbeli áldást,

Kik a holnaptól várjátok a váltást?

Mindegy, megfogan, hallatlan is, érzem,

A nagyapai Istenhez-kiáltás.

Dús örökséget nem adhat apátok:

Csak ami voltam, azt hagyom reátok,

De hogyha (Isten adja!) megfogan,

Boldog lesz tôle késô unokátok.

Csak ami vagyok: azt, hogy szépen éltem,

Igaztól, jótól, széptôl sose féltem,

De ami nem szép, ami nem igaz,

Ami nem is jó, azt is, most is, értem.

Megértem azt is, aki nem ért engem,

Tudok ölelni múltat a jelenben.

És akarom ölelni a jövôt,

S szolgálatára magamat jelentem.

Szolgálatára embernek, világnak,

Nagy Istenemnek, kicsike hazámnak,

Vén magam helyett, örökösökül,

Fiúk, fiaim, titeket ajánllak.


A lóré
A lóré	Évrôl évre -- 1960
Szalad a lóré, csöpp hegyi vonat,

Zörög az erdôn nagy hegyek alatt.

Lógó fejjel, meggyôzôdéstelen,

Vén ló zördíti rozzant síneken.

Gördíti becsülettel fölfelé,

És visszafelé is gördítené,

De amikor elérik a tetôt,

Hámból kifogják jámbor ügetôt,

A lószerszámot hátára vetik,

Farát szelíden megveregetik,

És azt mondják: Eridj szépen haza.

És ô elindul szépen és haza.

Hát a te lóréd, édes öregem?

Lovatlan áll már az is a hegyen.

Nem is zörög már, csendes, jó hely ez,

Megállónak is csak föltételes.

Hiszen te húznád szívesen tovább,

De idefönt már nem kérnek csodát.

Hordtad a hámot, húztál szekeret,

Most már az üres hám is fölsebez.

Az is megrezzent, mikor valaki

Hervadt hátadat megveregeti.

De már maholnap megsimít a szó:

Jöjj haza szépen, fáradt vén csikó.

-- Megismered: ez a gazdád szava,

S szépen elindulsz, -- szépen és haza.


Dörmögés
Dörmögés	Évrôl évre -- 1961
Hét évtizeden át

Az ember lassan megszokja magát,

Megszokja a világot.

Eddig úgy tudtam, hogy ha nézek, látok,

Hogy parancs nélkül is jól visz a lábam,

Mint ifjúságom hegymászó nyarában,

S a két kezem (már ami tôlem tellett),

Magamagától tette, amit kellett.

De mostanság, -- azóta!

Foghíjasan recseg a nóta

A belsô billentyûk alól.

A gondolat nemcsak hogy nem dalol,

Lassanként már a szókat is elejti,

Maholnap önnevét is elfelejti,

Hovatovább

Csoszogva jár a fej is, mint a láb.

Hát még a mindennapi tárgyak,

Azok lettek csak csúfok és csalárdak!

Nem fog a fog, nem vág a kés,

Táncol a toll, reszket a kéz,

Szûk lesz a gomblyuk, kövér lesz a gomb,

Öltözködés, vetkôzés csupa gond.

A dunna meleg, de hideg a paplan,

Takarva nem jó, hát még takaratlan!

Nem szólnak, néma összeesküvôk,

Csak úgy magukban pukkadoznak ôk,

Hogy mit akar itt ez a vén mihaszna,

Kibôl immár senkinek semmi haszna!

Dehát csak még az emberek!

Róluk beszélni is alig merek.

Olvastátok: a Fidzsi-szigetek

Bölcs szülöttei az öregeket,

Ha már hasznukat nem nagyon vehették,

Agyonverték és gyomrukba temették.

Igaz, minálunk -- nem régóta -- más,

Sokkal gyakorlatibb a népszokás.

Öregeket minálunk meg nem ölnek,

Inkább hasznát veszik, mint nagyszülônek:

Hova lenne sok gyönyörû család,

Ha ráncos kézzel fel nem tartanák

Továbbszolgáló nagyapák, anyák!

Lám engem is, ezt bizonyíthatom,

Mindezidáig nem vertek agyon,

S ámbár régóta pihenôre vágynék

(Régi magamhoz képest furcsa árnyék!)

Rezgô kezem szorítja két családom

És megmarasztal ezen a világon.

Úgy halmozzák rám a szép szavakat,

Hogy a lélegzetem is elakad.

S olykor szinte már odáig vagyok,

Majd elhiszem a sok szépet, nagyon,

Mit belém látnak, belém mondanak

Testvéri szem és baráti ajak.

Ilyenkor jól jön egy szép nyakleves,

Minôt a vénség mindennap szerez:

Elfeledett név, elejtett karóra,

Morcos viszonzás jóhiszemû szóra,

Álmatlan éjjel, roppanó derék,

Hol eggyel több, hol kevesebb kerék,

Egy szép szó mellé kilenc kellemetlen,

Egyszer a test nyög, másszor meg a lelkem:

Mindez egyet mond, mint versben a refrén,

Ember vagy, vén vagy, fejeden a törvény.

Csakhogy nem elég annak a fejed,

Többet akar, nagyobbat: szívedet.

Azon mérik rád a jövôt, jelent,

Hogyan dobogja szíved az igent.

Egy igennel eggyé karolhatod

A percet és az örökkévalót.


Ökörfarkkóró
Ökörfarkkóró	Évrôl évre -- 1961
Egyedül áll a lekaszált mezôn,

A kaszás tisztelettel elkerülte,

S ahogy elment mellette, visszanézett,

Ô meg utána nézett a kaszásnak.

Körülzuhogták szívtelen szelek.

Jöttek, elmúltak, ô meg ittmaradt,

Hajlongva nézett a szelek után,

Karcsú gerincén nem esett törés.

Levélhullajtó ôszeleji éjben

Eszébe jut, hogy egyesegyedül van.

Szürkülô szárán remegés fut át:

Hát én mikor? és merre? és miért?


Nem betegség
Nem betegség	Évrôl évre -- 1961
Ez nem betegség, ez csak állapot:

A kor, korom, korunk,

Becsengeti a nagyszerû napot,

Mely után nem kívánkozunk.

Ez nem sírás, ez csak megilletôdés,

Búcsúzás néma könnyei,

Utánatok,

Felém kinyújtott jóságos karok,

Akiket nem tudok, nem akarok

Kezembôl kiereszteni.

Nem is rettegés, noha félelem:

Hívés, reménység, áhitat

Bújócskát játszanak velem,

Mint esti felhôk oltárán a nap,

Mígnem az éjszaka eljô

És elalusznak sugarak és felhô

És kettesben virrasztanak

Az Isten és a lelkem, --

Két halhatatlan érthetetlen.


Isten tenyerén
Isten tenyerén	Évrôl évre -- 1961

Újság, rádió, televízió

Torkán üvölt egy szörnyû vízió,

Vízió, melybe nincs beletörôdés:

Atomrobbanás, atomszennyezôdés.

Gyermekük mellett aluvó anyák

Felnyöszörögnek, mintha hallanák,

Sápadt apák vérfutott szemei

Nem is mernek rájuk tekinteni.

Pórusain át az ártatlan égnek

Jönnek, jönnek a halhatatlan mérgek.

Veszik és adják, terjesztik tovább

Még meg sem fogantatott unokák.

Ámbár ki tudja, jámbor ivadék,

Jut-e még rátok méreg-maradék?

Szíhattok-e még annyi hamuszennyet,

Hogy megfojtsátok az ûrt és a mennyet?

Mert a földnek a mi szennyünk elég,

Elfekhet tôle az emberiség.

Készen vagyunk, nem is kell hosszú próba:

Erre készülünk évezredek óta.

Beavatott a fogásaiba

Káin apánk, Júdás atyánkfia,

Bunkósbottól az atomszennyezésig,

Krisztus-csóktól a mérgezett beszédig.

Mást mit tehetsz, ha semmit sem tehetsz?

Egyetlen egyet: önmagad lehetsz.

Legyen remény, vagy ne legyen remény,

Az fel van írva Isten tenyerén.


Szeptemberi lomb
Szeptemberi lomb	Évrôl évre -- 1961
Várj még, ne siess, szeptemberi lomb,

A hegyeken még szól a kolomp,

Még messze a tél.

A te helyed még fenn van a fán:

Hova lesz, ha te nem szólsz, az ôszi magány?

    Várj, hársfalevél,

    Várj, bükkfalevél!

Várj még, ne siess, szeptemberi szív,

Hiszen érted már, hogy a szél hova hív:

Nincs messze a tél.

Kell még holnap is, aki énekel:

Az énekléshez élni kell.

    Várj, hársfalevél,

    Várj, bükkfalevél!


Hosszú élet
Hosszú élet	Évrôl évre -- 1961
Most, hogy hetvenes éveimet töltöm,

Megérem, amit sohse hittem,

Hogy hosszú életû lettem a földön.

Hiszem az igét kopott bibliámnak:

Azért van ez,

Mert tiszteltem atyámat és anyámat.

A hosszú életet, Isten nevében, hát csak megértem,

De lesz-e benne köszönet?

De van-e benne érdem?

A hosszú életbôl talán elég is lenne ennyi:

Aki szeret, annak, akit szeret,

Szeretne már utána menni.

Menni, de oda menni,

Ahová mennek mind, akik szeretnek

    Engedj még egy-két esztendôt, Uram,

Az égi és a földi szeretetnek.


Kínrímek
Kínrímek	Évrôl évre -- 1961
Mondhatom, siralmas egy pikulás vagy:

Nincs más témád, csak az ôsz meg a vénség?

-- Mit csináljak? Ez most bennem az énség.

Hát érdemes reggeltôl estelig

Mindig csak a halálról énekelni?

-- Sôt inkább még korábban kéne kelni.

Csak legalább, ha minden versed végén

Az Isten nevét ne vennéd hiába!

-- Jóságát hívom jóságom híjában.


A rakéta útja
A rakéta útja	Évrôl évre -- 1962
Lassan lehajlik pajzstartó kezem,

Nem támadok és nem védekezem.

A tarka-barka vásár véget ért,

Nem nyújtózom már földi dolgokért.

Nem fürkészem és nem hívogatom

A sorsomat sem. Jöjjön, fogadom.

Emberkéz után sem nyújtok kezet,

Minden lépésem hozzájuk vezet.

És rajtuk, bennük ahhoz, ami Más,

Minden ember jelkép és látomás.

Nem is én megyek, csak úgy visz a van,

S én alázattal vitetem magam,

Merre rakétám útja rendelé,

Az ûrön túli tengerek felé.


Felhôjáték
Felhôjáték	Évrôl évre -- 1962
A felhôk odafenn bújócskát játszanak.

Ezüst nyílásokon át-átkacsint a nap.

Fiatal öregek, lelkem barátai,

Nem próbálnánk mi is felhôsdit játszani?

Felhôt, esôtadót, jókor és eleget,

Ôsznek jó szántatót, májusnak meleget.

Máskor paplant terít a fáradt nap elôtt

S képekkel hinti be a mennyei mezôt.

Hiszen csak egy szeszély, köd, pára, semmiség,

Lehével fújja el az álomittas ég,

De felszítt már a föld esôt és sugarat:

A felhô elfoszolt, a játék megmaradt.


Kérdések felelet nélkül
Kérdések felelet nélkül	Évrôl évre -- 1962
Aranymisémig kisfiú koromtól

Bûneimet meggyóntam számtalanszor,

Papok térdére, angyalok fülébe,

Az Isten irgalmának tengerébe.

    Látszik-e vajon emberi valómon,

    Hogy ötven éve mindugyanazt gyónom?

Polcaimon a könyvek százai,

Ó ifjú olvasások lázai!

Sok költôm, szentem, mesterem,

Titeket iszlak most is szûntelen.

    Meglátszik-e viseltes arcomon,

    Hogy én is a családhoz tartozom?

Mint gyümölcsfákra májusi esô

Zúgtak le rám a dallamkeresô

Élni akaró gondolatcsírák,

S én nekiültem, mint szorgos diák,

    Írtam, daloltam a tôlem telôt.

    Egy pohár vizet ért-e más elôtt?

Egy volt minden második szó a számban:

A szeretetet oly nagyon kívántam,

Mint édesanyja emlejét a kisded.

Mindent vágytam szeretni, mint az Isten.

    Akartam mindent szeretetbôl tenni, --

    Amit tettem, több volt-e, mint a semmi?

De minek ez a sok mihaszna kérdés?

A tett a fontos, nem a szürke értés.

Zárlatig úgyis elkészül a mérleg.

Csak egy a fontos: égjek s el ne égjek.

    Mint a pusztai vadrózsabokor.

    A nap is legszebb naplementekor.


Köszöntô
Köszöntô	Évrôl évre -- 1962
Tomek Vince 70. születésnapjára

Isteni áldásul Sáros szült Pannoniának.

  Áldott Pannoniánk Róma egének adott.

Római celládból áldás vagy Urbi et Orbi.

  Annyiak áldását áldjon a bôkezû ég.


Üzenet
Üzenet	Évrôl évre -- 1962
Földön túlról üzen az ûr.

A földön zúg a földi zûr.

Túlon túlról beszél a hit.

Az ember hordja átkait.

Zsong a tudomány méhkasa.

Embernek ember farkasa.

Kikbôl a kegyelem csorog,

Papok, poéták, piktorok,

Embernyi ember vagytok-e?

Embernyomokat hagytok-e?

Csak kérdezek, kérdezgetek,

De halvány hangom reszketeg.

Hisz én vagyok elsô személy,

A kérdés éle engem ér.

Nem mondhatom, mint kisgyerek:

,,Nem ér a nevem, emberek.''

Uram, te légy irgalmasom,

Mikor fejemre olvasom,

Mit mond nekem, s rólam neked

Az ûrbôl hulló üzenet.


Mozart, hegedûverseny
Mozart, hegedûverseny	Évrôl évre -- 1962
Mozart hegedûverseny,

Ojsztrah játszik Stradivariusán.

Alázd meg magad szeleburdi versem,

Némulj imára szám.

Egy pillantás az emberarc mögé

Egy dobbanás az emberszíven át...

Ember, a szépség a hazád!

Te nem lehetsz az ördögé.

Csak egy pillantás, befelé, magadra,

Ahol e percben búg a végtelen,

Még egy szívdobbanás, és megjelen

Lelked vásznán a boldog Isten arca.


Egy rózsacsokorra
Egy rózsacsokorra	Évrôl évre -- 1962
Ne hozzatok nekem virágokat,

Hervadtukon majd a szívem szakad.

Szép szavakat se mondjatok nekem,

Az igazságot jobban szeretem.

Köszöntéssel ne kényeztessetek:

Az ember fia tesz, amit tehet.

De ha lelkem a papírra teszem,

A kéz, amely ír, nem az én kezem.

Mit adjatok hát, ha adni kívántok?

Egy kézszorítást meg egy Miatyánkot.


Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra
Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra	Évrôl évre -- 1962
Ökörfarkkóró, boldogult barátom,

Mi lett belôled a nagy tél alatt!

Mentem, megjöttem, réted újra látom,

De téged, téged nem találtalak.

Hát elmentél te is. Mindenki elmegy!

Ki fog még emlékezni rólatok,

Kik az Isten szépei voltatok,

Ha gyertyáitok fényére se lelnek.

Ó, a közönyös kéz, amely levágott,

Nem hallotta a pokol röhejét:

Meggyilkolt egy miniatûr világot,

Az Istenségnek egy lakóhelyét.

De bennem élsz, amíg majd nemsokára

Befogad engem is egy más planéta,

Ott majd egymásra ismer és magára

Virágos kóró s fiatal poéta.


Imádság humorért
Imádság humorért	Évrôl évre -- 1962
Csorgattál hitet fejemre,

(Vajha frissen ôrzeném!)

Koszorúztál kegyelemmel

(Volna fogytig bár enyém!)

Hetven éves fiatalnak

Még valami kellene:

Humort, humort önts szívembe,

Meghallgatás Istene!

Nézni tanulj, vaksi lelkem,

Míg csak meg nem láthatod

Emberben az angyal-embert

És az ember-állatot.

Egy szemeddel egyet látni,

Másikkal a másikat.

Nagy az Isten vadaskertje,

A mennyország tágasabb.

Egybelátni mind a kettôt

És eggyé ölelni át:

Erre kérd, míg kérheted még

A Szentlélek humorát.

Több ez, mint távolbalátás,

Közelnél is közelebb,

Ez tanít meg mosolyogni

Szenteket és bölcseket.

Hát az öreg, aki hordoz

Harminchárom nyavalyát

S kétszer annyi gyengeséget,

Honnan vegye mosolyát?

Honnan erôt elviselni,

Kinevetni önmagát,

Megmaradni emberszinten

Éjek éjszakáin át!

Nincs itt más, mint bölcsnek lenni,

Ha csak egy hüvelyknyinek,

Semmi más, csak szentnek lenni,

Ha csak egy babszemnyinek.

Uram, egy babszemnyi lélek

küldi Hozzád sóhaját:

Csorgasd cserepes ajkára

Öregeid humorát.


Oroszlán
Oroszlán	Évrôl évre -- 1962
Az atombomba-kísérletek margójára

Éjfél után egy óra lehet.

Ne is próbáld, aludni nem lehet.

Hôség, legyek, megannyi semmiség,

De elszívják az éjszaka tejét.

Körülvesz a csend, mint nedves palást,

Hallgathatod a langyos hallgatást.

De most, de most egy hang hasítja át

Az augusztusi süket éjszakát.

,,Oroszlán bömböl'' -- mondod bosszúsan

S tudod, hogy álmod végképp odavan.

,,Oroszlán bömböl'' -- mármint a vonat:

Most tûnik el az alagút alatt.

,,Oroszlán bömböl'', -- most harmadszor is!

Csak rajta, felség, nyeríts még, nyeríts!

Nyerít is, már is, -- persze: a vonat,

Most hagyja félre az alagutat.

De lám! Mi ez? -- Negyedszer is nyerít,

Ez már ötödik, ez már tizedik,

Vagy századik? Alvók, ébredjetek,

Egy ôrjöngô száguldoz köztetek!

Ôrült oroszlán -- vagy ôrült vonat

Fertôzteti az állomásokat!

Ôrült emberek szabadulnak el!

Ébredjetek, valamit tenni kell!

Kiáltanék, de úgyis hasztalan:

Mindenki alszik, ébren egymagam.

Vagy alszom én is? Álom az egész?

Jöjj, jöjj hamar, megváltó ébredés.

Jertek, jó legyek, jertek, szúnyogok,

Éreztessétek, hogy ébren vagyok!


A néma Miatyánk
A néma Miatyánk	Évrôl évre -- 1963
Hozzád, Veled, Neked,

Mondani egy utolsó éneket,

Imában ömleni Eléd,

Legutolsó, de hûséges cseléd...!

De jaj! ha nem igaz!

Szobám csupa por,

Kertem csupa gaz,

Csupa lelógó tört faág,

A templom messze, a könyv nehéz,

Ólomcsizmában toporog az ész.

És mégis, mégis, Ô van itt,

Immár tôlem el nem veszik.

Nap nap után, éj éj után

Én Téged hívlak, Miatyánk.

De mire jó

Egy lámpástalan rádió?

Hogyan szólítsam az ég Urát

Egy siketnéma Miatyánkon át,

Ha szói közül minden második

Alattomosan elrejtôzködik!

Bénult napokon, izzadt éjeken

Az értelem is értelemtelen,

Értelemtelen és imátalan, --

Magam vagyok, egészen egymagam.

De talán mégis volna valami

Helyettem hinni, vallani,

Nevemben felimádkozó

Karikás kis szentolvasó,

Egyetlen társam aki vagy,

Karikagyûrûm, el ne hagyj!

De nem hagytalak-e Téged el én,

Szómmal, amelybôl kialudt a fény?

Szívemmel, amely csupa seb,

Elmémmel, amely ûrnél üresebb?

S nem hagytam-e el Veled együtt Azt,

Aki az ûr fölött virraszt?

Mit felelek, hisz nem tudok felelni:

Mit felelhet a Mindennek a semmi!

Akarom élni az egész hitet,

Szeretni, ahogy Isten szeret,

És bízni, bízni akarok,

Abban, amit a Krisztus hozott.

Nem érzem, nem is gondolom,

De akarom, akarom, akarom.


Címoldal
	Sík Sándor összegyûjtött versei A Magyar Piarista Tartományfônökség 143/1976. sz. engedélyével Sajtó alá rendezte: Jelenits István Lektorálta: Dr. Béládi Miklós Tartalomjegyzék


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Útravalóul

A kötetek jegyzéke

A versek jegyzéke

-- Kötetenként (idôrendben)

-- Cím szerint

-- Kezdôsor szerint

Utószó

Jegyzetek


A kötetek jegyzéke

Szembe a Nappal (1910)

A belülvalók mécse (1912)

Költemények (1916)

Maradék magyarok (1919)

Csend (1924)

Sarlósboldogasszony (1928)

Fekete kenyér (1931)

Magányos virrasztó (1936)

Az Isten fiatal (1940)

Új versek (1941)

Gyôzöd-e még (1945)

Tizenkét csillagú korona (1947)

Évrôl évre

(1946)

(1947)

(1948)

(1949)

(1950)

(1951)

(1952)

(1953)

(1954)

(1955)

(1956)

(1957)

(1958)

(1959)

(1960)

(1961)

(1962)

(1963)


A versek jegyzéke kötetenként (idôrendben)

Szembe a Nappal (1910)

Belenéztem a Napba

Szembe a Nappal

A hajnal szerelmese

Phaëton

Kiáltás a kapuból

A fehér koszorúk titka

Szürke délután

Sötét folyosó

Holdsugár

Este

Porban és éjszakában

Vonat a mezõn

Virág a tengeren

Tûnõdés

Ködös vizek fölött

A tó lelke

A Vág ritmusai

A Vág születése

A vizek estéje

Szóló sziklák között

Esõ a Vágon

Éjszaka a vizeken

Vitézi ének a romvárak alól

Virradat a Vágon

Jákob kútjánál

Láttam csillagát napkeleten

Ketten a Mesterrel

Véresõ esik

De profundis

Síró testvérnek

Dal

Rohanunk

A tornyos ház

A templomos házban

Tüzek a ködben

Emlékezés az otthoniakra

Hollók

Este az ablakban

Nocturnum

A napos hegy

A torony kürtöse

Liliput

Kurucok tánca

Királyok igrice

A belülvalók mécse (1912)

A mécses

A remete a sivatagba indul

Az eljövendõség elébe

El kell menni a sivatagba

A titok

I. Az idegenségrõl

II. A másikomról

III. Akikrõl azt hiszik, hogy én vagyok

IV. A sírásról és a nevetésrõl

V. A könny születésérõl

VI. A könnyrõl

VII. A messzirõl szóló ének

VIII. Az estéli látogatásról

IX. A fészekrõl

X. Az egyedülvalóságról

XI. A bús testvérekrõl

XII. Siralmas ének a kerítésen kívül

XIII. A látogatásról

XIV. A jegyes éneke

XV. A várásról

XVI. A sétálásról

XVII. A hûséges hûtlenségrõl

XVIII. A tûzben való sötétségrõl

XIX. A visszanézésrõl

XX. A kiáltás elõl való futásról

XXI. Az oszlopról

XXII. Kemény parancsolat

XXIII. A második születésrõl

XXIV. Az örömrõl

XXV. Mennyegzõs ének

Sírás és nevetés

Alkonyat a Balatonon

Fehér mezõk

A beteg siránkozik

Mint gyenge harmat a napon

Tavasz csengettyûje

Ballada a szépség szomorúságáról

Az õsz dalol

Vízió a vonaton

Dal

Fehér rózsák a Dunán

Regõs ének

Költemények (1916)

Harangszó a viharban

Énekszó a magasságból

Zrínyi harmadik éneke

Jeremiád

Egy magányos magyar

Földindulás

A magvetõ

Mi hárman

Jó nekem, Uram

Odysseia

Odysseus

Kalypso

Demodokos

Nausikaa

Penelope

Ithaka

A bánya

I. Leszállás

II. A tárna

III. A bányász

IV. Ereszkedés létrákon lejjebb

V. Fölszállás

Bibliai képek

Az öldöklõ angyal

Jeremiás

A napkeleti bölcsek

Péter sírása

Jézus és a kereszt

Júdás

Rózsakoszorú

Tenger

I. Vágy, vágy

II. Szegény kagyló

III. Sebesen, sebesen

IV. Tenger, most itt vagyok

V. Ember vagyok

VI. Magamat, íme, elhoztam Neked

VII. A kiáltás

VIII. Akarsz, kis ember?

IX. Negyven nap, negyven éjjel

X. Búvár

XI. Óriások

XII. És jöttek a napok

XIII. Járok a tengeren

Víziók

Hamvazás

Erdõ

Hegyek

I. Kék hegyek

II. Fekete hegyek

III. Rózsaszínû hegyek

A folyó

Szonett

Hangulatok

Esti dal

Gyöngyvirág

Csengettyûszó

Szél

Testvérek

Van-e szebb, testvér?

Jani

Jöjj, szegény fiú!

Novemberi utazás

Fáklya

Követek

Meditációk

I. A lélek a lélek titkairól

II. A csendességrõl

III. A végtelenségrõl

IV. A testrõl

V. A régi testvérekrõl

VI. Az Isten kezérõl

Maradék magyarok (1919)

Ének minden emberhez

A költõ háborús imádsága

Tavaszi kórus

A föld:

Az ég:

Az ember:

Az Isten:

A hatvanéves Prohászkának

Csend (1924)

Búzavirág

Orgonaillat

Csendes tavaszi dal

Ákácvirágzás

Lombzúgás

Március

Balatoni csend

Esõ

Herkulesfürdõi emlék

Szonett egy palack forrásvízre

Almafavirágzás

Imádságos dal holdfénynél

Áldás

I. Kisgyerek

II. Fogócska

III. Cseresnyefa

IV. Beszélgetés

V. Búcsúzás

VI. Az ablakból

VII. Áldás

Testvérek

Falusi reggel

Alszik a sátor

Isten lánca

Dal három húron

Ének egy rút arcról

Sajó

Csigabiga

Kis csibék

Harangvirág

Útféli bokor

Tûzvész

Angyal

Fiúk

Két imádság

I. Gyónás után

II. Áldozás elõtt

Sarlósboldogasszony

Nyári zsongás

Hullámmoraj

Antenna

Éjjel a tengeren

A kis gomba dicsérete

A fenyõfa éneke

Árvák

Hó a hegyeken

Angelus

Beethoven

Alm

Gyerekek az utcán

Könnyek

Bûbáj

Lámpák

Szobor

Mondtam magamban

Havasi pihenõ

Kilenc gödör

Hová rohantok?

A pátriárka

A Ziller litániája

Roma aeterna

A Dioskurok temploma

Miserere

A római holdhoz

Tengerparti ének

Alagút

Régimódi vers az isaszegi országútról

Fekete kenyér (1931)

Kenyérszegés

Egy karéj fekete kenyeret

Ember

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Hát itt van, testvér

Elsõ könyv: Mag és kalász

Elsõ rész: Édes Gödöllõ

Diákszakasz

Gödöllõ

Nagymama

Apám

Anyukám

Második rész: A fiú

Zsibongás

Rapszódia

Intermezzo

A prefektus

Második könyv: Kel a tészta

Elsõ rész: A tudomány méze

Kupolaterem

A professzor

Mámor

A két isteni Nõvér

A mester

Második rész: A pusztában kiáltók

Verseket írok

Új ének

A zászlónk

A Püspök

Harmadik rész: Isten érkezése

Apró lelkecskék

Káté

Dolgozatírás

Nagy fiúk

Isten érkezése

Primicia

Dunapart és cella

Negyedik rész: A köldöknézõ

A köldöknézõ

Harmadik könyv: Kemencében

Elsõ rész: Írott betû

Szerkesztõség

Írók asztala

Fõpróba

Könyvek, sereggel

Második rész: Véres utca

Razzia

Miért?

Jól van ez így?

Össze-vissza

Vér az utcán

Prédikáció

Credo quia absurdum

Tenni, tenni

Kenet

Harmadik rész: Szolgálat

Földindulás

Dalt, dalt!

Barakk

Amikor minden visszájára fordul

Testvérek vagyunk!

Szolgálat

Isten forrása

Az egyetlen kéz

Sibyllák éneke

És jönnek hozzám

Szabadíts meg a gonosztól!

Csillag

Negyedik könyv: Meleg cipó

Elsõ rész: Koszorú

Életem útja közepén

Koszorú

S. O. S.

Testvér

Íme mily édes és gyönyörûséges...

Kéz kézben

Kézszorítás

Gregórián

Második rész. Hegyen ülõ ember gondolgatásai

Egyszerû titok

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

A bûneimmel egyedül

Férfiak

Asszonyok

Bölcsek

Hivõk és hitetlenek

Gonosz emberek

Gyalogjáró ember éneke

Az autó éneke

Ribiszke

Bocsánatkérés

Magányos virrasztó (1936)

Virrasztó

Virrasztó

Az acélember

Telihold

Imádság a Kolosszus elõtt

Sóhajtás a felhõk után

Homoki felhõk

Óda a várhoz

Máglyafüst

Világítótorony

Kórusok

Óda az Értelemhez

Óda az Egyházról

Hiszek

Lelkecskék

Lelkecskék

Kaszálók

Kecskepásztorkák

Lány, kötéssel

Szomorú kisfiú

Apácák

Angolok

Ibolyák

Tojás

Cserfa a fenyvesben

Szénaillat

Októberi rózsák

Ojtovány

Borongás naplementekor

Nyári esõ

Hullámverés

Szürke dal

Ezüst híd

Encián

Ünnep

Sirály

Hanyatló hold

Bárányfelhõk

Kakasszó

Havasok

Mint bölcs kutya a küszöbön

Hûsen és aranyon

Pirongató

Szénaillat

Túl a borókán

Túl a borókán

Imádság a hegyen

A magányosság toronyablakából

Vízválasztó

Közelebb a kékhez

Város a hegyrõl

Az ég

Köd a Pilátuson

Hetes fogat

Az Isten fiatal (1940)

Cinege

Cinege

Csitt!

Felhõk, felhõk!

Csemete-ákác lombon át

Pocsolya

Tiszavirág

Felhõgomolygás

Fakereszt

Mint a fû a szélben

Rikkant a rigó

Lila virág

Õszelõ

Csak eltûnõdöl csendesen

Megy a hajó a tavon

Hegyorom és fátyolfû

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Gyanta

Ezen az áldott estelen

Vakáció

Cserdülj ostor!

Huszonöt vers

Doromb

Virrasszatok

Süss fel nap!

Rudolf Czinege

Az Isten fiatal

Fogfájós rímek

Mentsd meg lelkedet!

Esõ, esõ, esõ

Állj meg, fölemelt kéz

Szegedi óda

Szentkirály szólongatása

Virrasszatok!

Jó testvéri szóval

A szívemet jártatom

Mit láttam!

Elkésett hold

Szikrazápor

Embernek lenni

Fonnyadó búzavirág

Négy fiú a tóparton

Apja fia

Jó testvéri szóval

Az Isten ölében

Légy csendességben!

A messze húzott zivatar nyomában

A három csúcs

Te vagy a jó

Ments meg Uram!

Elomlott testtel

Fülemile a hegyek közt

Mindörökké fiatal

Az Isten ölében

Présház

Új versek (1941)

Újévi reménykedés

Ó milyen szabaddá...

Gyónás nélkül

Jó emberek

Víz, víz, víz...

Szellõsuttogás

Légoltalom

Ne aludj, Uram!

Hadd essen az árnyék!

Szabad ember éneke

Nem én, Uram!

Júniusi körte

Felhõs ég dicsérete

Esõ után

Maros vize

Szentjánosbogárkák

Piros reggel

A tej himnusza

Óda egy nyúlhoz

Láthatatlan õzikék

Zakar

Galambok

Váltott gyerek

Velük, helyettük, értük!

Dalolj, ne félj!

Az égõ bokor

Gyôzöd-e még (1945)

Családfa

Fázó csillag

Vízözön elõtt

Egy fiatal német katonához

Groteszk

,,Kraft durch Freude''

Felhõk háromfelõl

Egy fenyõfa tetején hintázó rigóhoz

Ázott kövön

Gyõzöd-e még?

Éjszaka 1943-ban

Beszélgetés

Pilóta

Kiáltás a pusztába

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Messze nézzen, aki élni akar

Fecskét látok

Borvízforrás

A Hargitán

Az Oltárkõ alatt

A Fekete Rez

A Csíki Székházban

A Maros forrása mellõl

Reggel a szállason

Székely pap

Valaki a hegyen kiált

Lajtorjás szekér

Az Egyeskõ

Lelki beszélgetés a fenyõfákkal

Egy borjú sír

A havason

Máriaszem

Rutafa

Sütkérezés a hangyával

Csonka fûszálak

Úrfelmutatás

Csûrdöngölõ

Katicabogár

Mókus

Országúton lányok mennek

Tizenkét bükkfa

Februári napsugár

A Tisza-hídon

A magam módján

Bölcsõdal a bükkfa alatt

A hegy derekán

Szénaboglya

Öreg táltos

Mit mondanál?

Embertelenül ember

Fûzfa az árvízben

Kétélû kard

Jávorfa

Tavalyi fû

A Kék Forrás

Mindazonáltal

Elmegyek, elmegyek...

A bernáthegyi

Õszi kertben

Erdõ szélén estvéledtem

Tizenkét csillagú korona (1947)

A marcali Szûzmária

Üdvözlégy!

A kék palást

Bûnösök menedéke

Bölcsességnek széke

Áldott az asszonyok között

A keresztúton

Szentolvasó

Magyarok Nagyasszonya

Az igazi Mária

Pitypang

Évrôl évre -- 1946

Kívül a Bárkán

Hajnal a Normafánál

Örvénynek az örvény

A Dunáról fúj a szél

Ezeréves dallam

Mint az ördöngös fiú édesapja

Hajnali madárszó

Vadgesztenyék

Évrôl évre -- 1947

Samu bácsi

Tera néni

Csak a furulyát

A bölcs hernyó

Kukoricaszárak, éjjel

Tavaszi szél vizet áraszt

Évrôl évre -- 1948

Kék csend

Fanyar tavasz

Meghalt a visszhang

Bocsásd meg

Isten áprilisa

A fordított Jónás próféta

Érett nád

Téli áhitat

Évrôl évre -- 1949

Ejhaj, hóvirág!

Jézus a Mátrában

Invokáció egy szõrös hernyóhoz

Áraszd meg a vizet!

A Dunáról fúj a szél

Csendes mise

Találkozás

Ablakomba, ablakomba...

A Csörgõ patak

Kettõs szivárvány

Mátraszentimre

Bocsássatok meg

Két asszony

Mandolin

Te Deum

Mária és Márta

A Mindennevû

Hej, voltam én is fiatal

Évrôl évre -- 1950

Mint egy fáradt csiga

Azért...

Hogy mit szeretnék?

Évrôl évre -- 1951

Szegfû

Hajnali kertész

Sétál az Isten

Esti ballagás

Béke, béke...

Hegyeken túl is -- innen is

Évrôl évre -- 1952

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Bizonytalanság

Szél a Pilisen

Ballagás a Pilisen

Tücsökszó

Ó tiszta csend!

Az elsõ sárga levél

Az õsz dicsérete

A keresztút

I. Stáció

II. Stáció

III. Stáció

IV. Stáció

V. Stáció

VI. Stáció

VII. Stáció

VIII. Stáció

IX. Stáció

X. Stáció

XI. Stáció

XII. Stáció

XIII. Stáció

XIV. Stáció

Évrôl évre -- 1953

Pannonhegyén, öreg padon

A jelen, a titokzatos

Fecske

Lábnyomok

Avarban virág

A hatvanévesek angyala

I. Nézni, nézni

II. A csillagok tövében

III. Barack

IV. Most válik el

Imádság jó halálért

Töredékek temetés után

Mondd végig

Legyen jobb a világ

Medárd

Évrôl évre -- 1954

Ködben

Ujjak

Mosolygó gyermek

Csavargó szellõ

Õszi fecske

A fák, a szelíd óriások

A tearózsa

Évrôl évre -- 1955

Nézd, süt a nap!

Parázs

Könyvek

Mancus vagy az állhatatosság

Atommag

Szekfû Gyula halálára

Párbeszéd a halálról

Madárijesztõ

Mint a Mátra

Levél Balanyi Györgyhöz

Csillagok, csillagok

Fények

Búcsú a bükköstõl

Levél Rómába

Emberség

Három sóhajtás

Évrôl évre -- 1956

Hegyoldalban

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Szõlõhegyi szemlélõdés

Hõscincér

Megint csak a napot lesem

Krisztus mindenfelõl

Készülj, anyánk!

Áldott, aki elõre néz

A feltámadt gesztenyés

Szent család

Törött rádió

Dörmögés a Múzsával

Mendegélünk föl a Kopaszra

Küldetés

Évrôl évre -- 1957

Gyerekek

Illatok

Száll az angyal

Angyal beszélt belõle

Madár

A megszedett gyümölcsfa

A mátrai temetõ

Misék

Úrfelmutatás elõtt

Megyen már a hajnalcsillag

Köd

Szamár és cinege

Két kis malac

A tündérek keresztfia

A várakozó

Ibolyántúli sugár

Hat szonett a csodálkozásról

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Jeromos a barlangban

Évrôl évre -- 1958

Játékszer

Kaszafenés

Fordíts, fiú, a rádión

A búcsúzó naphoz

A névtelen angyal

Öregasszonyok

Hársfák

Nyírfakosár

Szentségtartók

Hetven felé

Jaj de szépnek...

Fák és gyerekek

Pillanatkép

Ha jõ a perc

Szíriát oszlopai

Carmen semisaeculare

Évrôl évre -- 1959

Búcsú a szavaktól

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Bujdosik az árva madár

Kézrátevés

Nyárvégi reggel

A kétarcú angyal

A pók halála

Esik esõ

Szép piros szív

Holtig-e vagy hazáig?

Nézz fel a kékbe

Vendégek

Lilaszegélyes orgonasoron...

Évrôl évre -- 1960

Ne félj!

Szitálnak a szélben...

Ember maradj!

Három és négy között

Múladozóban már a zivatar

Erdei mise

Hold a Csóványos felett

A köpönyeg

Dáliák

Unokák

Örökösök

A lóré

Évrôl évre -- 1961

Dörmögés

Ökörfarkkóró

Nem betegség

Isten tenyerén

Szeptemberi lomb

Hosszú élet

Kínrímek

Évrôl évre -- 1962

A rakéta útja

Felhõjáték

Kérdések felelet nélkül

Köszöntõ

Üzenet

Mozart, hegedûverseny

Egy rózsacsokorra

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Imádság humorért

Oroszlán

Évrôl évre -- 1963

A néma Miatyánk


A versek jegyzéke cím szerint

-- A --

A bánya

A bányász

A bernáthegyi

A beteg siránkozik

A bölcs hernyó

A búcsúzó naphoz

A bús testvérekrõl

A bûneimmel egyedül

A csendességrõl

A Csíki Székházban

A csillagok tövében

A Csörgõ patak

A Dioskurok temploma

A Dunáról fúj a szél (1946)

A Dunáról fúj a szél (1949)

A fák, a szelíd óriások

A fehér koszorúk titka

A Fekete Rez

A feltámadt gesztenyés

A fenyõfa éneke

A fészekrõl

A föld (Tavaszi kórus)

A folyó

A fordított Jónás próféta

A hajnal szerelmese

A Hargitán

A hatvanéves Prohászkának

A hatvanévesek angyala

A havason

A három csúcs

A hegy derekán

A hûséges hûtlenségrõl

A jegyes éneke

A jelen, a titokzatos

A Kék Forrás

A kék palást

A keresztút

A keresztúton

A két isteni Nõvér

A kétarcú angyal

A kiáltás

A kiáltás elõl való futásról

A kis gomba dicsérete

A köldöknézõ

A költõ háborús imádsága

A könny születésérõl

A könnyrõl

A köpönyeg

A látogatásról

A lélek a lélek titkairól

A lóré

A magam módján

A magányosság toronyablakából

A magvetõ

A marcali Szûzmária

A Maros forrása mellõl

A másikomról

A második születésrõl

A mátrai temetõ

A megszedett gyümölcsfa

A messze húzott zivatar nyomában

A messzirõl szóló ének

A mester

A mécses

A Mindennevû

A napkeleti bölcsek

A napos hegy

A néma Miatyánk

A névtelen angyal

A pátriárka

A pók halála

A prefektus

A professzor

A Püspök

A rakéta útja

A régi testvérekrõl

A remete a sivatagba indul

A római holdhoz

A sétálásról

A sírásról és a nevetésrõl

A szívemet jártatom

A tárna

A tearózsa

A tej himnusza

A templomos házban

A testrõl

A Tisza-hídon

A titok

A tornyos ház

A torony kürtöse

A tó lelke

A tündérek keresztfia

A tûzben való sötétségrõl

A Vág ritmusai

A Vág születése

A várakozó

A várásról

A végtelenségrõl

A visszanézésrõl

A vizek estéje

A zászlónk

A Ziller litániája

Ablakomba, ablakomba...

Akarsz, kis ember?

Akikrõl azt hiszik, hogy én vagyok

Alagút

Alkonyat a Balatonon

Almafavirágzás

Alm

Alszik a sátor

Amikor minden visszájára fordul

Angelus

Angolok

Angyal

Angyal beszélt belõle

Antenna

Anyukám

Apácák

Apám

Apja fia

Apró lelkecskék

Asszonyok

Atommag

Avarban virág

Az ablakból

Az acélember

Az autó éneke

Az egyedülvalóságról

Az Egyeskõ

Az egyetlen kéz

Az eljövendõség elébe

Az elsõ sárga levél

Az ember (Tavaszi kórus)

Az estéli látogatásról

Az ég

Az ég (Tavaszi kórus)

Az égõ bokor

Az idegenségrõl

Az igazi Mária

Az Isten (Tavaszi kórus)

Az Isten fiatal

Az Isten kezérõl

Az Isten ölében

Az Oltárkõ alatt

Az oszlopról

Az öldöklõ angyal

Az örömrõl

Az õsz dalol

Az õsz dicsérete

Azért...

Ákácvirágzás

Áldás

Áldott az asszonyok között

Áldott, aki elõre néz

Áldozás elõtt

Állj meg, fölemelt kéz

Áraszd meg a vizet!

Árvák

Ázott kövön

-- B --

Balatoni csend

Ballada a szépség szomorúságáról

Ballagás a Pilisen

Barack

Barakk

Bárányfelhõk

Beethoven

Belenéztem a Napba

Beszélgetés

Beszélgetés (Áldás)

Béke, béke...

Bizonytalanság

Bocsánatkérés

Bocsásd meg

Bocsássatok meg

Borongás naplementekor

Borvízforrás

Bölcsek

Bölcsességnek széke

Bölcsõdal a bükkfa alatt

Bujdosik az árva madár

Búcsú a bükköstõl

Búcsú a szavaktól

Búcsúzás

Búvár

Búzavirág

Bûbáj

Bûnösök menedéke

-- C --

Carmen semisaeculare

Cinege

Credo quia absurdum

Csak a furulyát

Csak eltûnõdöl csendesen

Családfa

Csavargó szellõ

Csemete-ákác lombon át

Csend (1924)

Csendes mise

Csendes tavaszi dal

Csengettyûszó

Cserdülj ostor!

Cseresnyefa

Cserfa a fenyvesben

Csigabiga

Csillag

Csillagok, csillagok

Csitt!

Csonka fûszálak

Csûrdöngölõ

-- D --

Dal (A belülvalók mécse/Sírás és nevetés)

Dal (Szembe a Nappal)

Dal három húron

Dalolj, ne félj!

Dalt, dalt!

Dáliák

De profundis

Demodokos

Diákszakasz

Dolgozatírás

Doromb

Dörmögés

Dörmögés a Múzsával

Dunapart és cella

-- E --

Egy borjú sír

Egy fenyõfa tetején hintázó rigóhoz

Egy fiatal német katonához

Egy karéj fekete kenyeret

Egy magányos magyar

Egy rózsacsokorra

Egyszerû titok

Ejhaj, hóvirág!

El kell menni a sivatagba

Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

Elkésett hold

Elmegyek, elmegyek...

Elomlott testtel

I. Stáció

Ember

Ember maradj!

Ember vagyok

Embernek lenni

Emberség

Embertelenül ember

Emlékezés az otthoniakra

Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

Encián

Erdei mise

Erdõ

Erdõ szélén estvéledtem

Ereszkedés létrákon lejjebb

Esik esõ

Esõ

Esõ a Vágon

Esõ, esõ, esõ

Esõ után

Este

Este az ablakban

Esti ballagás

Esti dal

Ezen az áldott estelen

Ezeréves dallam

Ezüst híd

-- É --

Éjjel a tengeren

Éjszaka 1943-ban

Éjszaka a vizeken

Életem útja közepén

Ének egy rút arcról

Ének minden emberhez

Énekszó a magasságból

Érett nád

És jönnek hozzám

És jöttek a napok

-- F --

Fakereszt

Falusi reggel

Fanyar tavasz

Fák és gyerekek

Fáklya

Fázó csillag

Februári napsugár

Fecske

Fecskét látok

Fehér mezõk

Fehér rózsák a Dunán

Fekete hegyek

Felhõgomolygás

Felhõjáték

Felhõk, felhõk!

Felhõk háromfelõl

Felhõs ég dicsérete

Fények

Férfiak

Fiúk

Fogfájós rímek

Fogócska

Fonnyadó búzavirág

Fordíts, fiú, a rádión

Földindulás (Költemények/Harangszó a viharban)

Földindulás (Fekete kenyér/Kemencében/Szolgálat)

Fölszállás

Fõpróba

Fülemile a hegyek közt

Fûzfa az árvízben

-- G --

Galambok

Gonosz emberek

Gödöllõ

Gregórián

Groteszk

Gyalogjáró ember éneke

Gyanta

Gyerekek

Gyerekek az utcán

Gyónás nélkül

Gyónás után

Gyöngyvirág

Gyõzöd-e még?

-- H --

Ha jõ a perc

Hadd essen az árnyék!

Hajnal a Normafánál

Hajnali kertész

Hajnali madárszó

Halotti beszéd a mezei virágokhoz

Hamvazás

Hanyatló hold

Harangvirág

III. Stáció

Hat szonett a csodálkozásról

VI. Stáció

Havasi pihenõ

Havasok

Három és négy között

Három sóhajtás

Hársfák

Hát itt van, testvér

Hegyek

Hegyeken túl is -- innen is

Hegyoldalban

Hegyorom és fátyolfû

Hej, voltam én is fiatal

Herkulesfürdõi emlék

VII. Stáció

Hetes fogat

Hetven felé

Himnusz Kalazanci Szent Józsefhez

Hiszek

Hivõk és hitetlenek

Hogy mit szeretnék?

Hold a Csóványos felett

Holdsugár

Hollók

Holtig-e vagy hazáig?

Homoki felhõk

Hosszú élet

Hová rohantok?

Hó a hegyeken

Hõscincér

Hullámmoraj

Hullámverés

Huszonöt vers

Hûsen és aranyon

-- I --

Ibolyák

Ibolyántúli sugár

Illatok

Imádság a hegyen

Imádság a Kolosszus elõtt

Imádság humorért

Imádság jó halálért

Imádságos dal holdfénynél

Intermezzo

Invokáció egy szõrös hernyóhoz

Isten áprilisa

Isten érkezése

Isten forrása

Isten lánca

Isten tenyerén

Ithaka

Íme mily édes és gyönyörûséges...

Írók asztala

-- J --

Jaj de szépnek...

Jani

Jákob kútjánál

Járok a tengeren

Játékszer

Jávorfa

Jeremiád

Jeremiás

Jeromos a barlangban

Jézus a Mátrában

Jézus és a kereszt

Jó emberek

Jó nekem, Uram

Jó testvéri szóval

Jól van ez így?

Jöjj, szegény fiú!

Júdás

Júniusi körte

-- K --

Kakasszó

Kalypso

Kaszafenés

Kaszálók

Katicabogár

Káté

Kecskepásztorkák

Kemény parancsolat

Kenet

Ketten a Mesterrel

Kettõs szivárvány

Kék csend

Kék hegyek

Kérdések felelet nélkül

Készülj, anyánk!

Két asszony

Két imádság

Két kis malac

Kétélû kard

Kéz kézben

Kézrátevés

Kézszorítás

Kiáltás a kapuból

Kiáltás a pusztába

Kilenc gödör

IX. Stáció

Királyok igrice

Kis csibék

Kisgyerek

Kínrímek

Kívül a Bárkán

Koszorú

Köd a Pilátuson

Ködben

Ködös vizek fölött

Köd

Költemények (1916)

Könnyek

Könyvek

Könyvek, sereggel

Köszönjük meg a mái kenyerünket

Köszöntõ

Követek

Közelebb a kékhez

,,Kraft durch Freude''

Krisztus mindenfelõl

Kukoricaszárak, éjjel

Kupolaterem

Kurucok tánca

Küldetés

-- L --

Lábnyomok

Lajtorjás szekér

Lámpák

Lány, kötéssel

Láthatatlan õzikék

Láttam csillagát napkeleten

Legyen jobb a világ

Lelkecskék

Lelki beszélgetés a fenyõfákkal

Leszállás

Levél Balanyi Györgyhöz

Levél Rómába

Légoltalom

Légy csendességben!

Lila virág

Lilaszegélyes orgonasoron...

Liliput

Lombzúgás

-- M --

Madár

Madárijesztõ

Magamat, íme, elhoztam Neked

Magyarok Nagyasszonya

Mancus vagy az állhatatosság

Mandolin

Maros vize

Máglyafüst

Mámor

Március

Mária és Márta

Máriaszem

Mátraszentimre

II. Stáció

Medárd

Meditációk

Megértettem, hogy kenyérnek születtem

Meghalt a visszhang

Megint csak a napot lesem

Megy a hajó a tavon

Megyen már a hajnalcsillag

Mendegélünk föl a Kopaszra

Mennyegzõs ének

Ments meg Uram!

Mentsd meg lelkedet!

Messze nézzen, aki élni akar

Mi hárman

Miért?

Mindazonáltal

Mindörökké fiatal

Mint a fû a szélben

Mint a Mátra

Mint az ördöngös fiú édesapja

Mint bölcs kutya a küszöbön

Mint egy fáradt csiga

Mint gyenge harmat a napon

Miserere

Misék

Mit láttam!

Mit mondanál?

Mondd végig

Mondtam magamban

Mosolygó gyermek

Most válik el

Mozart, hegedûverseny

Mókus

Múladozóban már a zivatar

-- N --

Nagy fiúk

Nagymama

Nausikaa

Ne aludj, Uram!

Ne félj!

IV. Stáció

Negyven nap, negyven éjjel

Nehéz poggyászú katonák vagyunk

Nem betegség

Nem én, Uram!

Négy fiú a tóparton

Nézd, süt a nap!

Nézni, nézni

Nézz fel a kékbe

Nocturnum

Novemberi utazás

Nyári esõ

Nyári zsongás

Nyárvégi reggel

Nyírfakosár

VIII. Stáció

-- O --

Odysseus

Ojtovány

Októberi rózsák

Orgonaillat

Oroszlán

Országúton lányok mennek

Ó milyen szabaddá...

Ó tiszta csend!

Óda a várhoz

Óda az Egyházról

Óda az Értelemhez

Óda egy nyúlhoz

-- Ö --

Ökörfarkkóró

Öreg táltos

Öregasszonyok

Óriások

Örökösök

Örvénynek az örvény

V. Stáció

Össze-vissza

Õszelõ

Õszi fecske

Õszi kertben

-- P --

Pannonhegyén, öreg padon

Parázs

Párbeszéd a halálról

Penelope

Péter sírása

Phaëton

Pillanatkép

Pilóta

Pirongató

Piros reggel

Pitypang

Pocsolya

Porban és éjszakában

Prédikáció

Présház

Primicia

-- R --

Rapszódia

Razzia

Reggel a szállason

Regõs ének

Régimódi vers az isaszegi országútról

Ribiszke

Ribiszkegallyak, piszkebokrok

Rikkant a rigó

Rohanunk

Roma aeterna

Rózsakoszorú

Rózsaszínû hegyek

Rudolf Czinege

Rutafa

-- S --

S. O. S.

Sajó

Samu bácsi

Sarlósboldogasszony

Sebesen, sebesen

Sétál az Isten

Sibyllák éneke

Siralmas ének a kerítésen kívül

Sirály

Síró testvérnek

Sóhajtás a felhõk után

Sötét folyosó

Süss fel nap!

Sütkérezés a hangyával

-- Sz --

Szabad ember éneke

Szabadíts meg a gonosztól!

Szamár és cinege

Száll az angyal

Szegedi óda

Szegény kagyló

Szegfû

Szembe a Nappal

Szekfû Gyula halálára

Szellõsuttogás

Szent család

Szentjánosbogárkák

Szentkirály szólongatása

Szentolvasó

Szentségtartók

Szeptemberi lomb

Szerkesztõség

Székely pap

Szél

Szél a Pilisen

Szénaboglya

Szénaillat

Szép piros szív

Szikrazápor

Szíriát oszlopai

Szitálnak a szélben...

Szobor

Szolgálat

Szomorú kisfiú

Szonett

Szonett egy palack forrásvízre

Szóló sziklák között

Szõlõhegyi szemlélõdés

Szürke dal

Szürke délután

-- T --

Találkozás

Tavalyi fû

Tavasz csengettyûje

Tavaszi kórus

Tavaszi szél vizet áraszt

Te Deum

Te vagy a jó

Telihold

Tenger

Tenger, most itt vagyok

Tengerparti ének

Tenni, tenni

Tera néni

Testvér

Testvérek vagyunk!

Téli áhitat

Tiszavirág

X. Stáció

XI. Stáció

XIII. Stáció

XII. Stáció

Tizenkét bükkfa

XIV. Stáció

Tojás

Töredékek temetés után

Törött rádió

Túl a borókán

Tücsökszó

Tüzek a ködben

Tûnõdés

Tûzvész

-- U --

Ujjak

Unokák

Új ének

Újévi reménykedés

Úrfelmutatás

Úrfelmutatás elõtt

Útféli bokor

-- Ü --

Üdvözlégy!

Ünnep

Üzenet

-- V --

Vadgesztenyék

Vakáció

Valaki a hegyen kiált

Van-e szebb, testvér?

Vágy, vágy

Váltott gyerek

Város a hegyrõl

Velük, helyettük, értük!

Vendégek

Verseket írok

Vér az utcán

Véresõ esik

Világítótorony

Virág a tengeren

Virradat a Vágon

Virrasszatok!

Virrasztó

Vitézi ének a romvárak alól

Víz, víz, víz...

Vízió a vonaton

Vízözön elõtt

Vízválasztó

Vonat a mezõn

-- Z --

Zakar

Zrínyi harmadik éneke

Zsibongás


A versek jegyzéke kezdôsor szerint

-- A --

A bújó régi ösvény

A bûneimmel egyedül vagyok.

A Csíki Székház ambitusán

A csôcselék e csúf korában,

A Dunáról fúj a szél,

A Dunáról fúj a szél.

A fák alatt feküdtem,

A felhôk odafenn bújócskát játszanak.

A folyosó végén, a hosszú, keskeny

A gôgöslelkû kérôk zajongnak a teremben,

A Hagymás üzen az Öcsémnek,

A hajnali fényre kitárom

A hallgató, sötét szobában

A havasok, mint dóm-pillérek állnak.

A havason, a havason

A hegyekrôl most kúszik le a reggel

A hold az égen úszik.

A hold ezüstös csónaka

A holdsugár halkan pereg.

A jó tündér-keresztanya

A katedrán egy Férfi ül.

A kiáltás végigsikoltja

A kilencedik vagy a tizedik

A kispap-kert szôlôszegélyes útjain

A ködök napja. Ólmos szürke ég.

A könnyben van az élet.

A kullogó telet lesem

A legfelsô emeleten

A lekaszált hegyoldal közepén,

A lelkem partján állsz és mosolyogva hívsz:

A második félszázad küszöbén

A messze húzott zivatar nyomában

A mélységbôl kiáltok Hozzád.

A mézillattól mámoros mezôt,

A munka mámorától ittasultan

A múltak lelke körülem suhog,

A nagyszívû Alkinoosnak

A nevükre aranyos napfény

A nyár, a szénaillatos még itt aludt az este.

A nyári busz fullasztó melegében,

A partokon, a vizeken

A percet, amikor megláttad

A rauhensteini várban, hol lábnyomát belepte

A rádió recseg, ropog:

A Rend és a Szabadság védelmében,

A sárgarigónak,

A sárkányfejes régi lámpa

A Sella és a Marmolata közt,

A Szegedi Fiataloknak

A szemem sokszor hûtelen.

A sziklapart fokán, a habtörés felett

A szívemen egy szegfûszál.

A szomszédasszony udvarán

A tájra száll nagy szürke köd.

A templomtól a temetôig,

A tengeren a holdfény selyme zizzen,

A toronysisak hûvös magasából,

A városból, ahonnan egyre mennék,

A véghetetlen kék tükör

A Végtelenség Kristálycsarnokában

A vén hegyoldalon dörmögve bólogattak

A véres sár üvöltô tengerében

A virágtalan, gyümölcstelen ágtól,

A zordon és királyi Betlehemnek

Ablakomba, ablakomba besütött a holdvilág.

Agg szót beszélek, megtanuld:

Agyaglábú Kolosszus!

Ahol járok a hegyoldalakon,

Ahol járok, amerre nézek,

Akarod tudni?

Akarom, hogy szabad légy. Oly könnyû és szabad,

Akarsz, kis ember, gôggel, szilajon?

Aki szeret, aki nagyon szeret,

Akkor fölemelék a keresztet a poroszlók,

Alabástrom felhôk körmenetje

Almaképû kis német katona,

Alpesi erdô néma hûsén,

Alpesi kunyhó, kövi fészek.

Alszik a júliusi éjen

Alszik a kert, eljött az este,

Ama csillag után.

Amelynek színe mint a menny

Amikor kicsi voltam,

Amikor mentem az országúton

Amikor tetszik, hogy próbára vess,

Angyal, jóságos útitárs,

Angyalföld. Éjjel. Razzia.

Angyalt, ördögöt látok verekedni,

Angyalt, Uram, a megelégedésnek

Anyánkat énekeljük,

Apám. Két szikra szem. Nagy, tiszta homlok.

Aranymisémig kisfiú koromtól

Aranyporos nyárvégi reggel,

Arcom körül a szentjánosbogárkák

Asztalomon piros abrosz

Az ablak alatt, a fáskamránál

Az ablak sarkán nézd ezt a tenyérnyi

Az arca ráncos, mint a csíki dombok.

Az áprilisi réten

Az árok árva szélén,

Az ég a fák válláig ér,

Az ég, az ég, amerre látsz,

Az elsô akkord búg a zongorán.

Az erdô szempilláin dús cseppek ezre ül.

Az ezredek tiporta köveken,

Az iskolaház folyosója sarkán

Az Isten küld, testvéreim, tinéktek

Az izzadt völgyön végigköpi kormát

Az országúton ballagok.

Az öreg ember soha sincs magában:

Azelôtt tudtam, ki vagyok,

Azért, hogy nem tudod, lesz-e holnapod:

Azt mondod, hogy én jó vagyok,

Azt mondod, testvér, hogy nem érdemes!

Azt szeretem, aki nevet,

Ákáclombon, orgonákon,

Áldd lelkem, áldd, fennen magasztald

Áll a Kereszt az ég alatt,

Áll, egyenesen, egymagán

Állani, némán, mint a Mátra,

Állok a legutolsó stációnál,

Állok cseres hegyoldalon,

Állok magasan, egyedül, a hegyormon,

Állottam a völgy fenekén,

Állottam hosszan, hallgatag,

Álltam akkor ablakomban, mozdulatlan, éberen,

Ásít a sivatag.

-- B --

Bagolyirtás, Bôgösrét és Ágasvára.

Ballagdálok a vén Pilisen,

Barack a lomb közt, derekán a nyárnak.

Baráti kézzel,

Be szép vagy, édes gyöngyvirág,

Békafürdôs faluszéle,

Bétellett a harag kelyhe,

Bizony hogy én is úgy vagyok,

Bocsásd meg énnekem, Uram,

Bocsássatok meg énnekem, ti nagy hegyek,

Bokor alatt komázok a bogarakkal,

Boldog a bûn és érdemtelen áldott,

Bolyongok a Hargita gerincén.

Borongó fenyôfák alatt

Borvízforrás csörög a lábaimnál,

Bosszúsan, mint a bibliában

Budai vár! a napszerette síkon,

Bujdosik az árva madár,

Búcsút mondok a könnyes énekeknek,

Búcsúzom tôled, drága bükkösöm.

Búg a szellôn a hegyoldal,

Bús lelkét rámlehelte

Bús téli dombon állok egyedül.

Bús topogás a nyílt verem körül,

Bús véreimre gyakran gondolok,

-- C --

Cirenébôl jött, messze földrôl,

Csak egy perc, -- mondod, -- csak egy pillanat,

Csak most, Uram, csak most legyek siket!

Csavargó szellô átszalad

Csemete-ákác lombon át

Csendes a tenger. Ring a habja lágyan,

Csendes éj. Lámpám leoltom.

Csendes esô csordogál,

Csendesen, botfülû vonat!

Csepp asztalon éppen csak annyi hely,

Cserlomb alatt, elsôfû szénán

Cserlomb alatt mohos kövön ülök.

Csibe csipog, liba gágog.

Csigabigácska, jaj de nem-okos vagy!

Csíkszenttamási lajtorjás szekéren

Csilingiling, az alvó nóta éled,

Csilla könnyû párafátyol

Csillagok, csillagok

Csillagos volt az éjszaka,

Csillog az alkony, ég a tó,

Csipkésen a lomb közt dorombol a fény.

Csitt, nyugtalan szív, légy szerény!

Csodaszép reggel! Rikkant a rigó.

Csodálkozás! Te vagy az ember-elme

Csodálkozol, te értô jó barát,

Csodálkozom azon, hogy megszülettem,

Csorgattál hitet fejemre,

Csupa szépség és csupa szomorúság

Cudar felhôk gomolyognak,

-- D --

Dajkál a bükkfa sátra.

Dalt, dalt riadjon hangos ajkunk!

De hallanák-e szómat értük?

De jó itt lenni, ilyen mese-távol

De megtréfáltál, seregek Ura!

De most már megfogom a kezedet.

De most, testvérek, levegôt!

De odakint már mosolyogtál

De szép, de édes a fiatal álom!

Dolgozatírás. ,,Mi szeretnék lenni?''

Drágalátos szent testét

-- E --

E barbár korban, amely megtagad,

Egy ablakban, egyedül, árván,

Egy bamba fog.

Egy jajnyira villámlanak fejedtôl

Egy karéj fekete kenyeret

Egy koraérett ringló

Egy nagy darab lengyel legény,

Egy nap, mint a rest csiga, mászik,

Egy testvér jött, a tûzszemûek egyike,

Egy tört fenyôág és egy kis üveg,

,,Egy új világ van születôben!'' -- mondják,

Egyedül áll a lekaszált mezôn,

Egyetem. Dél van. Kupolaterem.

Egyik kezedben skorpió sziszeg,

Egyszer, egy sugaras, pirosló reggelen,

Ejhaj, hóvirág!

Eldicsérték már a boldog delet,

Eljöttünk, eljöttünk

Elküldettél -- félelmes küldetés! --

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek. (Elmegyek, elmegyek...)

Elmegyek, elmegyek, hosszú útra megyek. (A köpönyeg)

Elment a Jézus.

Elomlott testtel, a mûtét végén,

Elsô B osztály. Hittanóra. Káté.

Elszállt a forró kánikula-évszak,

Elült a zápor, elnyugodott a szél,

Ember, ne félj a rossztól!

Ember vagyok, a szürkület fia,

Embernek lenni!

,,Enmagamtól miért is rejtegetném --

Erdei ösvény, rajt húsz-egynehány

Erdô füvén fekszem hanyatt.

Erdô szélén estvéledtem,

Eresz alatt a fecske már cikázik.

Erôlködik és liheg a vonat

Esik az esô, mintha öntenék.

Esik az esô. Veri a Vágot.

Esô, esô, esô,

Esô után,

Este van, nyár van, mosolyog a csend.

Esteledik. Ballagok.

Esteledik, de még zöldek az árnyak.

Esti erdô. Lomha tuskók

Ez a bölcsô. Oly jó feküdni benne.

Ez a tizenkét bükkfa temploma.

Ez a világ az ördögé!

Ez itt a csatatér.

Ez itt a tárna.

Ez nem betegség, ez csak állapot:

Ezen az áldott estelen,

Ezen az ôszös nyáron,

-- É --

Édes Gödöllô! Tágas végtelenség!

Édesanya, boldog anya,

Éjfél után egy óra lehet.

Éjjel van, három és négy között az óra,

Éjszaka, fojtó, fekete.

Életem koszorúja, drága lelkek,

Életem útja közepén

Élô sátor, barna bükkök ága,

Én édes, édes jó testvéreim,

Én ha ledôlök fáradt vánkosomra,

Én Uram, Istenem, velem mit tettél!

És a hegyen még egyszer visszanéztél

És a Küllô jár. Komolyabb kalásznak

És ha száll a délután,

És hányszor nem lehet segíteni!

És jönnek hozzám emberek,

És jöttek a napok és a Tengerbe hulltak.

És jöttek csendes, rózsás reggelek.

És jöttek, jöttek, ôrült éjjelek.

És kiszáradt az ajkamon a szó,

És lôn, hogy a kakas másodszor szólala.

És miután bezárt ajtók megett

És ne engedd, hogy visszanézzek.

És szólottam magamhoz komolyan:

És tapsikoltam, énekeltem:

És tôletek is messze mennék,

-- F --

Fanyar ködben, december éjszakában

Farkas-barkas jaj de szép!

Fehér a hold és vágtat a vonat,

Fehér fényben, fehér ruhában,

Fehéren csillogó mészkô-falak közül,

Fejem fölött bükkfasátor,

Fekete éjjel, fojtó, vak, kietlen.

Fekete éjszakába, fekete éjszakából,

Feketén gubbasztok a Fekete Rézen,

Feketén, karcsún, elegánsan

Fekszel a párnán: letörött faág,

Fekszem a földön a fiatal fûben, a nap sugarán.

Fekszem a fûben a napon,

Fekszem hanyatt az élô szônyegen,

Feküdt az erdô ôszült avarán.

Felhôk, felhôk,

Felhôk, háromfelôl

Félig halálra váltan, már-már a Golgotán,

Felkiáltottál: Beteljesedett.

Ferencvárosi teherpályaudvar,

Fiatal arcnál, fiatal szemeknél

Fiatalok, egy fészakalja,

Fogadd el, Uram, szabadságomat,

Forgatag utcák nyüzsgése között,

Földindulás van, édes feleim.

Földindulás! Földindulás!

Földön túl, tengeren innen

Földön túlról üzen az ûr.

Fönt, fönt a hegygerincen

Fövenyes part szirtfoka mellett

Fut a hajó. Az árboc árnya

Fut a kocsi, zörög a kerékagy.

Fut, fut velem a római vonat

Fülemben egyre zúg a páli szó:

Fürjes, pipacsos dûlôn járok.

-- G --

Galileai férfiak,

Gránit hegyek alkonyatában

Gyöngyvirágos szép tavasznap,

-- H --

Ha ablakodat megkoccantaná

Ha jô a perc majd, amikor lezárul

Hadd el a pityergést,

Hadd utánzom a régi mestert,

Haj be vénes bölcsesség ez,

Haj regö rejtem.

Hajnalodik. Rózsás aranyban égnek

Hallgass el egy kicsit, te mocskos utcalárma!

Hallják meg hívôk és hitetlenek

Hallod a mély harangokat?

Halovány csillagok zizegnek az Oltban,

Hamar, tanuljunk! Oly rövid az élet,

Harangvirág az erdô közepén,

Harmat nevet kövér haraszton,

Harminc napot, harminc csodálatos nap

Hasztalan csóválod a fejedet,

Hasztalan görnyedez utánad a Cirénei

Havas, csikorgó téli szürkület.

Havasi szálló. Köd csüng a világon.

Hármas tornyoddal, alpesormi Templom,

Három fiú, a negyedik az atyjuk,

Hát ilyenformán élek én:

Hát itt van, testvér, olvasd és szeresd,

Hegy megett az esti nap

Hegyek hátán járdogálok,

Hegyeken túl is, innen is,

Hegyen állok, nézem a búcsúzó nap

Hegyen állok, völgybe nézek.

Hegyoldalban állok. Szél veri a lombot

Hej, voltam én is fiatal,

Hetven körül

Hét évtizeden át

Hirtelen erôszakos zörrenéssel megtorpan a villamos.

Hítt a Múzsa sokszor engem,

Hívtok, fiúk?

Hogy mit szeretnék? semmit már, csak élni,

Honnan a rügy?

Hová rohantok, jaj hová, gonosztevôk?

Hozzád, Veled, Neked,

Hóval jöttél, fiatal esztendô,

Hull az esô makacson,

Hull, hull a holt mezôre

Hullámzó hegyeken

Huszonöt vers egy hónap alatt!

-- I --

Ilyen éj még sohasem volt,

Imádunk téged, ismeretlen Isten,

Ismeretlen lomb alatt

Isten, ki a világ felett

Istenem, Istenem, áraszd meg a vizet,

Isteni áldásul Sáros szült Pannoniának.

Itt a hegyen, ahol minden levôk:

Itt a hegyen pözsög már a pázsit,

Itt egy fiúcska, ott egy kisleány,

Itt is, ott is, a fojtó csendbe

Itt sárba fúl a fehérfátylú tél.

Íratlan hófehér lapot

-- J --

Jaj de szépnek, fiatalnak

Járogatom a lekaszált rétet.

Járok csendben, egymagamban,

Játék után a pázsiton

Jeges Dunán, zörgô Dunán

Jeruzsálem leányai,

Jó nekem, Uram, havas, téli tájon,

Jó volna lenni búzavirág-módra:

Jól eltömött redôny mögött

Jól hallok-e vajjon?

Jól van ez így? Istenes így?

Jóságos Úr, ki minket úgy szeretsz,

Jöjj el, édes Jézusom!

Jöjj Ilmikém, fülembe zummog

Jöjj Ilmikém. E csúnya Pestre

Jöjj, sírjunk együtt, te szegény fiú!

Jön.

-- K --

Kavarják mások a szeleket szárnyon,

Kábultan állok ájtatos-magamban

Kávéház. Nyüzsgés. Írók asztala.

Kemény és karcos légy ma, ének,

Kendôs néni, kék köténye karton,

Keresztelôt imádkozott

Kertek alján surrogó tüzek:

Kertünk bokrán cinege, cinege.

Keserû, dermedt könnyel sír a nap.

Ketten ülünk a parti köveken

Kezed, mely most akár egy kisgyerek-kéz,

Kék víz idelenn,

Kékre mázolt deszkabódé,

Kérdezted már, mi az, hogy ,,Én vagyok''?

Két kezem közt remegô kis fecske,

Két óra közt. Állok a folyosón.

Két tábla szôlô közt lakom,

Kicsi hajó, tele van a fedélzet.

Kidôlt-bedôlt kápolna áll mohverte kô fején,

Királyok igrice vagyok.

Kis asztalon ébenfa ládikó.

Kis csibék,

Ködben állok a Pilátus ormán.

Könnyû felhôk fenn az égen,

Könnyû rigó,

Könyörülj rajtam Isten, a Te nagy irgalmasságod szerint

Könyv a kezemben, himnuszok.

Könyvek, sereggel, légió titán:

Körül-körül virágban áll

Körülöttem szeszélyes kôtitánok:

Köszönöm nektek, pilisi hegyek,

Kövek felett, romok felett

Kövér aranyat izzad a nap,

Közelebb hozzám a vég, mint a kezdet.

Kukorikú, a kakas trombitál,

Küldetett minden tehozzád követként:

-- L --

Langyos az éj:

Lassan lehajlik pajzstartó kezem,

Lányok, lengô ruhákban, lebegô

Lásd, tudtam, hogy ma újra eljössz.

Látlak már messzirôl integetni újra

Látod, én kisgyerek vagyok.

Láttam a Püspököt!

Láttam egy nyulat. Kövér volt a rét,

Lebeg a hold hûsen és aranyon

Legszebb mégis a két isteni Nôvér:

Lenn a városban valamely toronyban

Levelet kaptam. Vers-olvasni kérnek,

Lezárom a könyvet, letörlöm a tollat,

Légy csendességben: Isten hogyha hív,

Lilaszegélyes orgonasoron

Lomb közt a langyos permeteg

Lombringató erdôszegély,

-- M --

Ma más vagyok, mint tegnap voltam.

Ma telihold, mondja a gazdám,

Magad maradtál, mint a megszedett

Magam vagyok.

Magamat, íme, elhoztam neked,

Magasan, feketén, nesztelen,

Magasan fönt a bástya felett,

Magasztalja én lelkem az Urat

Magyarok, magyarok! Sztambulban temetnek.

Maros vize fut a fûzes part alatt,

Májusi béke mosolyog az égen,

Májusra leperdül a cseresnye virága,

Már csak amolyan zötyögôsen baktat

Már nem is kutatlak.

Mátraszentimre, csepp falu,

Medárd, Medárd, kaján Medárd,

Megállj,

Megérintettem a csodát.

Megintcsak billenôs a mérleg.

Megjött az esô valahára!

Meglendül a tárcsa,

Megmondom: Sokszor megcsodáltam

Megnyitom ablakomat, csöpp templom néz a szemembe:

Megroncsolt testtel, homloka tövisben,

Megúnom olykor a világot,

Megy a hajó a tavon.

Megy a Jézus a Kálváriára, (A keresztúton)

Megy a Jézus a Kálváriára, (A keresztút)

Megyen a nap a maga járásán,

Megyen már a hajnalcsillag lefelé.

Mendegélünk föl a Kopaszra.

Menj, keserû látó, láss ott, hol nincs keserûség,

Menj, meg ne állj a meredek sötétnél:

Mentél, amerre húzódott az ösvény

Merengô arccal üldögél a hold

Merre menjek?

Mert forrást adtál s patakot,

Mert utánam kiáltanak.

Mese-tüzében alkonyi sugárnak

Még a füvön csepereg a harmat,

Még a lusta csillagok.

Még áll a szürkület.

Mi lobban ott az éjnek éjszakáján?

Mikor a földbe bújtunk, mint a féreg,

Mikor a régi pátriárka

Mily különös, hogy oly fényes az utca,

Milyen szépek az alkonyati felhôk!

Milyen szóval szeresselek?

Mind elmentek, magam maradtam.

Minden ige már betellett.

Minden rózsa szent legyen.

Mindenfelé

Mindenkinek megmondom kereken:

Mindennevû, hogyan szólítsalak?

Mint a koraérô júniusi körte:

Mint ama bibliás királyi emberhez,

Mint anya, hogyha útra készül,

Mint az ördöngös fiú édesapja,

Mint bomlott nyájban szédült farkasok,

Mint egy fáradt csiga

Mint egy jószívû, jólnevelt kutya

Mint egy letört faág, tövén a régi fának,

Mint egy szédült szarvasbogár,

Mint éjszakföldi castruma kôfalán

Mint félreesô állomás lakója az egyetlen vonat után,

Mint gyenge harmat a napon,

Mint limmel-lommal egy diák-fiók,

Mint óramutató a számlapon

Mire odaérsz: kietlenül állnak

Misémben Úrfelmutatás elôtt

Mit is mondjak, mit is kérnék,

Mit láttam! Mit láttam!

Mit tudtok ti a könnyrôl, könnyesszavú testvérek,

Míg emberhúson hízik a föld,

Míg ifjú homlokunkon a hajnal koszorúja,

Mondd, látod ezt a fejedelmi hársfát?

Mondd, üldögélô, aki minden este

Mondhatom, siralmas egy pikulás vagy:

Mondok nektek valamit, emberek.

Mondtam magamban -- s megfagyott

Most a csúf tél bosszusan

Most, amikor a fehér Arkangyal

Most így vagyok. Most egyedül vagyok.

Most, hogy hetvenes éveimet töltöm,

Most, most elôre!

Most megcitállak lelkem, jól vigyázz!

Most zúg a mélység a mélység alatt,

Mozart hegedûverseny,

Múladozóban már a zivatar,

Múzsa, mostan megcitállak,

-- N --

Nagy esemény esett a háznál,

Nagy Királynô, kit tizenkét

Nagyon, nagyon szeretlek.

Nap, húnyd le szemérmes szemed,

Ne aludj, Uram már sokáig!

Ne hívjatok, nagy hegyek,

Ne hozzatok nekem virágokat,

Nehéz poggyászú katonák vagyunk.

Nem! Gyûlölöm a lemondás igéit,

Nem, nem engedlek, fogom a kezed:

Nem tündökölsz az égi seregek

Nem, nem, nincsenek gonosz emberek!

Nesztelenül, alig rezzentve szárnyát,

Néha a kezem kezedbe fogod

Nézd, erre csillog álnok aranyszeme

Nézd, süt a nap! -- mégiscsak erre tévedt!

Nézd: földben, szélben, erekben

Nézel az alkonyi távolba.

Nézvén naphosszat emberek szemébe,

Nézzétek ezt az összenôtt

November sír a vonatablakon,

November van, hajnal borong, nedves, ködös, didergô.

Nyár és hajnal. Sarlósboldogasszony.

Nyár van megint.

Nyárdélutáni lankadat.

Nyolc hete, hogy nem ád a fösvény

Nyújtózik a lomha Nap.

Nyüzsgô, visongó csöpp sereg,

-- O --

Odabenn bimbófakadás van.

Odalenn, odalenn,

Oly boldogság egyedül lenni!

Olyan szabadon akarok ma Neked énekelni,

Országúton lányok mennek

Ott látom ülni csipkés ablakában.

Otthonomtól messze járok,

Ó én nagyon-nagyon nem-ember Istenem,

Ó Istenarc, kegyetlen

Ó Máriák,

Ó milyen szabaddá oldottál engemet, Isten,

Ó nyárelô sokünnepû hava,

Ó nyári vasárnap reggelek!

Ó valóban, minket nagyon szerettél!

-- Ö --

Ökörfarkkóró, boldogult barátom,

Öreg diákok. A padok alatt

Ôszi kertben

Ôt, aki túl képzeletem heroikus mennykupoláján

-- P --

Pacsirta szól.

Pacsirta trilláz

Pannonhegyén, öreg padon

Parancsot vettek az ôrangyalok:

Parttalan tenger ringat csendesen.

Piros pöttyös kicsi vendég,

Piros reggel. Harangoznak Mindszenten.

Piroslanak az októberi rózsák,

Pók szaladt az ágyamon.

-- R --

Ragyog a nyári reggel.

Rakosgatom, rendezgetem, lapozgatom,

Reggel, ragyogó.

Regnum. Templom mögött nagy, széles udvar,

Repülj, levél, hullámain a szélnek,

Ring a tó és reng a tón

Rohanunk, robogunk. Pattog a szikra,

Rossz bódé ez, Uram, amelyben lakni kényszerítesz.

Rozsdabarna ôszi lombok

Róma felett kék-tenger éj,

Rutafa, rutafa, Isten fája,

-- S --

S egyszer, mint a tiszta hold a vizen,

S hadd imádkozom a nem-szûzekért,

S lettem a néma barlangmélyi ember,

Sarumegoldó templomi tisztelet

Sasfészkei a sasapáknak

Se múlt, se jövô, se jelen,

Sebesen, sebesen,

Sétál a napfény melegen

Siket füleknek, csüggeteg éjszakán,

Sírhatsz! Hiába! Lángol a vad Szüret.

Síró fuvalmak

Soha-soha még ilyen éjszakát!

Sok-sok millió testvérszív sajogtát,

Sokáig éltem, sok mindent szerettem,

Sokszor van úgy, hogy mindent értek.

Sose láttam ilyen szépet, soha ilyen szomorút:

Sötétlô fenyvesek mögött,

Süss fel nap!

Sütkérezem a Pfänder-ormon,

Sütkérezik a picike hangya

-- SZ --

Szalad a lóré, csöpp hegyi vonat,

Szamártestvérem mostanában

Szavak, szavak, búcsúzom tôletek,

Szálló sirály,

Szegény kagyló: törékeny, árva jószág,

Szembe a Nappal néztem egykor,

Szennyes falak, csatakos utca,

Szentje és atyja Kegyes Iskoláknak,

Szeresd a múltat: a tiéd!

Szeretem a bölcseket,

Szeretem a hivôket.

Szerkesztôség. Nagy asztalnál ülök,

Szélcsend a tavon.

Sziklák között az én világom.

Szint' áll a folyó libegése,

Színház. Fôpróba. Félhomályos földszint.

Szitálnak a szélben hulló levelek,

Szoborrá kalapálom, tiszta márvány

Szomorú, lefosztott oltár felett

Szól a tölcséren a menetelô.

Szôlô-lugasom paradicsomában

Szúró szikrák arcomba egyre hullnak,

Szürcsömnyi forrás! Milyen különös:

Szürke tenger és szürke ég.

Szürkeruhás nem-fiatal lány

Szûk ösvényen magamban járok.

-- T --

Tavaszi szél vizet áraszt, virágom, virágom,

Tavaszodik.

Te vagy a fészek,

Tejszín párában úszik Kelet,

Tenger! Most itt vagyok,

Terhe alatt a szörnyû fának,

Terméskô falvértezetében,

Testvér, én érzem, a lelked remeg,

Testvéreim, akik árván maradtunk,

Testvéreim, maradék magyarok,

Testvéreimnek ezt az éneket,

Testvérek, kérlek benneteket:

Téged Isten dicsérlek

Tépett világok, tépett emberek

Ti zöldpalástú fenyvek, ti erdôk papjai,

Tudod, mióta árvák lettünk,

Tudom már, hogy láthatatlan vagyok,

Tûzben a vonat, tûzben a mezô,

-- U --

Ugrabugráló alpesi kecskék

Ungorkodnak a bôjti szelek.

Uram! ma minden ködbe lankadt,

Uram, én ama városban lakom,

Uram, ölelj magadhoz engem.

Úgy állok itt, Uram,

Úgy jött az árvíz, mint egy régi tolvaj:

Úgy-e, még élsz? Úgy-e, még énekelsz!...

Újság, rádió, televízió

-- Ü --

Ülj mellém, Uram, jöjj és fogd meg csendesen

Ülni, ablakban, hegyen, fák alatt,

Ülök az országúton, az árva útfelen,

Ünnepnek írd ez óra csendjét,

-- V --

Valahol messze szól a zongora.

Valaki a hegyen kiált.

Valami cseng a csendes völgyön át:

Valami világmegvetô

Valami zizzen a hajló fûbôl.

Van aki toronynak születik, és van aki remetének,

Vasárnap reggel, a kis falun át

Vasútról jövök, késô este van.

Vágd el a kötelet,

Vágy, vágy, nehéz és néma vágy,

Várj még, ne siess, szeptemberi lomb,

Városról városra

Vedd a kezedbe az eleven csodakagylót,

Verseket írok. Minden nap. Sokat.

Végtelenség, a te szemed rettenetes tükör!

Vén katonák közt pap vagyok.

Véreim, vígan! Koszorúba álljunk!

Világtalan szemét lehúnyva mélyen

Villámveréses, borzadályos éj után

Virágzó hársak hûvösében

Viszem az Ostyát és a Kelyhet,

,,Viszontlátásra!'' -- mondod búcsúzóra

-- Z --

Ziller, szilaj gleccserfolyó, vad szürke ár.

Zöld bársony hegyi rét,

Zsong a nyári rengeteg,


 A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1976-ban jelent meg a Szent István Társulat gondozásában az ISBN 963 360 041 3 azonosítóval. Az elektronikus változat a Piarista Rend magyarországi tartományfônökének és a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Piarista Rend Magyarországi Tartományáé.

A könyv szövegét Szász Imre vitte számítógépbe. A könyv eredetileg a Szegedi Dugonics András Piarista Gimnázium honlapján található a http://server.dugonics-szeged.sulinet.hu/irodalom/vers/sik/ címen.


Útravalóul

Mint éveken keresztül közvetlen munkatársának, az én tisztemhez tartozott, hogy ünnepi alkalmakkor rendi közösségünk nevében köszöntsem Sík Sándort. Egyik utolsó alkalommal a Királyok könyvét idéztem, amely Salamonról mondja: ,,Háromezer példabeszédet mondott, és ezeröt éneke volt: szólott a fákról, a libanoni cédrustól kezdve egészen a falon növô izsópig, tudott beszélni a négylábúakról és a madarakról, a férgekrôl és a halakról'' (1Kir 4,32-33). ,,Nem tudnám megmondani - mondtam -, mennyi Sík Sándor költeményeinek száma, de énekelt ô is Istenrôl és emberrôl, fákról és virágokról, négylábúakról, Mancus szamárról, fecskékrôl és cinegérôl, még a csigabigáról is. Mindezeknek volt hozzája szavuk, és ô ki akarta hallgatni azokat a titkokat, amelyeknek ôk hordozói, a hangot, amellyel szólnak a maguk módján arról, aki ôket létre szólította, nekik teremtô tervében helyet és feladatot adott.''

Hiszem, hogy ez a most kiadásra kerülô gyûjtemény is megérezteti majd ezt a sokrétûséget, megmutat valamit abból a lélekbôl, amellyel Sík Sándor mindenhez nyúlt, ami elékerült teremtményben és történésben. Nem tudott, nem akart megállni az ,,ostoba van-nál'', hanem figyelte a mélyebbrôl jövô hangokat, kereste az összefüggéseket, hogy lásson és szólni tudjon, mert ô egész élete mûvével azt a hivatást akarta szolgálni, amelyre fiatalon elkötelezte magát: tanítani akart.

Nem volt könnyû a sajtó alá rendezô munkája, de aligha lehetne vitába szállni azokkal a szempontokkal, amelyek irányították. Egy kicsit kritikusnak is kellett lennie, ami különösen nehéz akkor, amikor egy olyan költôi egyéniséget kell bemutatni, akinek pályája jó öt évtizedet fog át, olyan éveket, amelyekben valóban rohant az élet, sokat változott a világ, a szellemjárás és a kifejezésmód is. Arra kellett vállalkoznia, hogy költô képét, hangját meg nem hamisítva fölfoghatóvá, érthetôvé tegye egy már részben más világban élô nemzedék számára.

A költônek az a feladata, hogy elsôsorban kora gyermekeihez szóljon prófétai ihletettséggel, elôre mutatóan. Ha ezt megtette, olyan hivatást teljesített, amelynek történeti értéke nem vész el egészen akkor sem, ha idôvel megszûnik is aktuális lenni. Hogy a messze jövôbe hatóan szóljanak, lássanak, az csak az egészen különlegesen nagy költôk kiváltsága. De ami csak rövidebb távra szólt, akkor viszont lélekbôl fakadóan nemes és tiszta volt, talán nem hangzik süketen messzebb távon sem.

Hisszük, hogy Sík Sándor költôi arcának nemcsak olyan üzenete van, mint az élettelenül falon függô történelmi képeknek, hanem ,,kilépve a rozsdás keretbôl'' áldása is, szava is van a késô unokákhoz, akik tudnak figyelni a szívbôl fakadó szóra, ,,a nagyapai Istenhez kiáltás''-ra.

Dr. Albert István


Utószó

A kötet sajtó alá rendezôje úgy véli, joga s kötelessége is röviden számot adni arról a munkáról, amelyet végzett, s azokról a gondolatokról, amelyek fölmerültek benne Sík Sándor költôi életmûvének gondos át- meg átolvasása, sajtó alá rendezése során.

Sík Sándor verseinek összegyûjtése félig irodalomtörténeti föladat, hiszen egy több mint tíz éve halott költô hagyatékáról van szó, akinek elsô kötete Babitsé után egy évvel jelent meg, s akinek költôi indulása a Nyugat alapítási idejére esik. Ugyanakkor -- személyes okok és sajátos történelmi körülmények egybejátszása következtében -- Sík Sándor költôi életmûve sokak számára elevenebb, mint klasszikussá vált költô-kortársaié. Valószínû, hogy ezt a kötetet legtöbb olvasója olyasféleképpen veszi majd kezébe, ahogyan élô költôk mûveit szokás, olyan mûveket, amelyeknek értékérôl még nem döntött az idô, amelyek nem az irodalomtörténetbôl, hanem valami meghittebb közelségbôl szólnak hozzánk. E kötet elsô olvasói többnyire még személyesen is emlékezni fognak Sík Sándorra. A versekbôl kihallják majd az ô hanghordozását, a nyomtatott sorok itt is, ott is személyes emlékeket idéznek föl bennük. Szülôk, nagyszülôk úgy adják majd ezt a kötetet fiaik-lányaik, unokáik kezébe, mint saját fiatalságuk legszebb ihleteinek fölvillantóját, ôrzôjét, s a versek költôjéhez úgy próbálják majd elvezetni ,,örököseiket'', mint ahogyan kedves és nagyra becsült mesteréhez vezeti fiát-lányát, unokáját az öregdiák.

Ez a kötet elsôsorban nem a tudomány számára készült, hanem a Sík Sándor költészete iránt mutatkozó élô érdeklôdést kívánja kielégíteni. Lehetôleg az egész költôi életmû fölmutatásával. Mégis épp a nem szigorúan tudományos cél természetessé tette, hogy lemondjunk egy olyanfajta teljesség-igényrôl, amelyik csak a kritikai kiadásnak szokott sajátsága lenni.

Sík Sándor költôi hagyatéka a hozzáférhetés szempontjából két részre oszlik. 1941-ben maga adta ki a Szent István Társulatnál Összes verseinek gyûjteményét. A költôi életmû elsô felét illetôen mi is ezt a kiadást vettük alapul. Nem vettük tehát föl ebbe a kötetbe azokat a folyóiratokban vagy akár korábbi kötetekben megjelent, esetleg kéziratban föllelhetô verseket, amelyeket a 41-es gyûjteményes kötetbôl már ô maga kihagyott. Ezeket ô nyilván ,,zsengéknek'' ítélte. Másrészt a közölt költemények végleges szövegének az Összes versekben talált szöveget tekintjük, s jegyzetben sem közöljük az elsô megjelenés vagy az elsô kötetbe foglalás korábbi szövegváltozatait. (Zárójelben hadd jegyezzük meg, hogy a költô szövegigazításainak határozott, egységes iránya van: helyes ösztönnel általában tömörebbé tette verseit, egyet-egyet több versszak kihagyásával is.)

Az Összes versek kötetébôl kihagytunk néhány olyan költeményt, amelyeknek irredenta hangja sértené a szomszéd népek nemzeti érzését, vagy amelyek politikailag lehetnének bántók, félrevezetôk. Kihagytunk néhány olyan verset is, amelyet maga a költô gyöngébbnek ítélt, mintegy a zsengéi közé sorolt, s az Összes versek kötetbe csak személyes vonatkozása miatt vett föl.

A sajtó alá rendezô munkája érthetôen megnehezült, amikor azoknak az esztendôknek költôi termését kellett földolgoznia, amelyekbôl maga a költô már nem készített gyûjteményes kiadást. A Gyôzöd-e még kötet 1945-ben, a Tizenkét csillagú korona 1947-ben, az Ôszi fecske 1959- ben, az Áldás 1963-ban jelent meg. Ezekbôl az évekbôl maradt ránk néhány olyan vers is, amely annak idején valószínûleg csak azért nem került kiadásra, mert nem illett az épp megjelenô kötetekbe. Ezeket a verseket csaknem kivétel nélkül fölvettük mostani kötetünkbe, közülük legtöbb itt jelenik meg elôször. A verseket nem kötetbeli sorrendjükben közöljük, hanem keletkezésük idôrendjében. Eredeti (még a költô életében készült) gépelt ,,kéziratuk'' alapján itt-ott változtattunk a kötetekben föllelhetô szövegükön is: olyankor, ha a kéziratban talált szövegváltozatot jobbnak találtuk a kötetben közöltnél.

A föntebb említett szempontok figyelembe vételével ezeknek az éveknek költôi termésébôl is kihagytunk néhány verset, olyanokat is, amelyek a fölsorolt kötetekben megjelentek.

A kötet végén a versek, majd a kezdôsorok betûrendes mutatóját találja meg az olvasó. Sík Sándor kéziratai közt fönnmaradt egy följegyzés-sorozat, amely a már öregedô költônek egy-egy régebben írt versére vonatkozó megjegyzését, emlékeit örökíti meg. Ezt a szélesebb közönség szempontjából is érdekesnek és fontosnak találtuk, s ezért nem akartunk közlésérôl lemondani. Hogy külön, utalószámos jegyzet-apparátussal ne tegyük nehézkessé a kötet használatát, ezt a följegyzés-anyagot a Tartalomjegyzékbe olvasztottuk bele, apró betûvel, hogy a címek áttekintését ne zavarja.

II.

Számadásunkat ezzel akár le is zárhatnánk: elemzô tanulmány megírása nem volt szándékunkban. Mégis szükségesnek tartjuk, hogy mintegy utólagos megjegyzésként szóvá tegyük néhány gondolatunkat, amelyek a kötet szerkesztése közben ébredtek bennünk. Úgy véljük ugyanis, sokak számára hasznos lehet a kezükben levô költôi életmû néhány tanulságának megfontolása.

Szülôket, nagyszülôket említettünk elôbb, akik e kötetben ifjúságuk emlékeit fogják keresni, és fiatal éveik kedves költôjének verseit abban a reményben adják fiaik, lányaik, unokáik kezébe, hogy olvasásuk közben majd azokban is kigyullad az a lelkesedés, amellyel valaha ôk maguk olvasták, szavalták ezeket a költeményeket. A kötet szerkesztôje -- most, amikor több mint egy éven át folyamatosan találkozott ennek a költôi életmûnek darabjaival --, szükségesnek látja kimondani azt az egyébként magától értetôdô tényt, hogy ezek fölött a versek fölött nem múlt el nyomtalanul az a jó fél évszázad, amely életünket, gondolkodásmódunkat, ízlésünket, sôt kereszténységünket is oly alaposan át- meg átformálta. A Sík Sándor költeményeit magába foglaló kötetet szeretettel és megilletôdött tisztelettel a múlt emlékeinek ôreként szeretné átnyújtani az olvasóknak, azoknak is, akikben magának Sík Sándornak alakja elevenen él. Ezt a múltat nagy hiba volna elfelednünk, oktalanság volna szégyellnünk, de attól sem félhetünk, vonakodhatunk, hogy múltba tûntét, történelemmé válását tudomásul vegyük.

A mai magyar katolikus olvasó hajlamos lehet arra, hogy az élô irodalomban, kiváltképpen a lírában végbemenô nyelvi, stílusbeli átalakulást hallatlanra vegye, elutasítsa egyszerûen azért, mert az új lírai nyelvnek, megnyilatkozási módnak elsô, legismertebb megszólaltatói más világnézetû költôk voltak, vagy olyanok, akiknek költészete a modern ember mindent megrendítô kétségeibôl, minden világnézeti tájékozódást elutasító bizonytalanságélményébôl fakad. Nem kell sokat magyarázni, mennyire szerencsétlen dolog volna, mennyire ellenkeznék épp Sík Sándor nagy alapelveivel és magatartás- örökségével is, ha egy ilyenféle riadalmakban élô olvasóréteg vagy -- csoport ízléskánonná, esetleg épp a katolikus költészet kötelezô és máig érvényes mércéjévé akarná avatni Sík Sándor költôi hagyatékát.

Ellenkezôleg: bátran és ôszintén ki kell mondanunk, hogy a líra nyelve, látás- és kifejezésmódja sokszorosan átalakult ezeknek a költeményeknek születése, fogantatása óta. Ideje még azt is megállapítanunk, hogy nem abban az irányban fejlôdött, amelyben költônk alakítani, fejleszteni próbálta. Költôi pályájának kezdetén Sík Sándor ösztönös vonzalomtól és tudatos elhatározástól egyaránt vezetve Adynak és a Nyugat elsô nemzedékében épp akkortájt közönség elé lépô költôknek formai, nyelvi leleményeit vállalta költészetében, s bár világnézeti okok miatt távolmaradt a Nyugattól, hitte-hirdette, hogy saját költészete egy tôrôl fakadt a nagy nyugatosokéval. Illyés Gyula vetette elôször szemére, hogy Adynak inkább csak külsô, könnyen utánozható nyelvi leleményeit vette át, költôi ,,forradalmának'' lényegesebb, láthatatlanabb vonatkozásait nem vállalta. Ma -- az emlegetett fél évszázad távlatából -- ez a megállapítás mind igazabbnak bizonyul.

Maga Ady -- ismét Illyés Gyulát idézve -- a ,,mindent kivallani'' programját tette költôi hivatásává, s ezt a kötelességet, hivatáseszményt hagyta örökül a század magyar költôire. Apollinaire a Kaland és a Rend pörpatvarában a lírikusokat egyértelmûen a Kaland szolgálatára kötelezte el, hogy ,,a jövô s a végtelen határain harcoljanak az emberek helyett''. Még azok a modernek is, akikben a tanúságtévô, sôt tanító igény félreérthetetlen -- egy József Attila, egy Illyés Gyula vállalták ezt a kettôs örökséget, akár a szektásság gyanújával, az érthetetlenség kockázatával együtt is, így tudták ,,nem középiskolás fokon'' tanítani azokat, akik készek voltak figyelni szavukra.

Sík Sándor költôi alapmagatartásában nagyon sok a tizenkilencedik századi örökség, a nemzeti klasszicizmusnak az a tiszteletre méltó, de bénító s nem szárnyat adó tanító felelôsségtudata, amely már Aranyban is régimódi volt. Ennek a költôi magatartásnak hatása, következménye verseinek legkisebb önálló életet élô részében is megfigyelhetô, s a mai olvasó számára menthetetlenül idegenszerû.

Hadd idézzek egyetlen példát, nem is a fiatalkori versekbôl! 1955- bôl való az Emberség címû vers. Ennek emlékezetesen szép két sora a záróversszak kezdete:

,,Nincs szánva szemednek a holnap:

Ott légy igaz ember, ahol vagy.''

Ez ,,tiszta beszéd'' a líra mindenkori mértéke, a legmodernebb szerint is. Mint az ezüstpénz: cseng, ha márványhoz ütöm, fénylik, ha beleharapok. Sajnos, a versnek nincs vége, s a szakasz így folytatódik:

,,Most tedd, amit adatik tenned:

Az Isten rügyezik benned.''

Ezt a két sort kegyetlen s kegyeletlen volna boncolgatni, de eltakarni sem kell, mert nem egy költô gyöngeségének, inkább egy költôi magatartás korszerûtlenségének jele s bizonyítéka.

Talán mondanom sem kell: Sík Sándor papként, tanárként, egy országos ifjúsági mozgalom irányítójaként mennyire kénytelen-akaratlan vállalta ezt a lírai alapmagatartást (miközben pedig maga is tiltakozott az ellen, hogy a lírai verset összekeverjék a prédikációval, a költô dobogóját a szószékkel).

Egy ma is hiteles lírai hang kialakításának lehetôségéhez öregkorában került legközelebb, amikor a ,,Meghalt a visszhang'' dohogó-reménykedô szakaszait megírta. Öregkori termésében van néhány költemény, amelyet egészen élônek érzünk, ilyen például az ,,Ökörfarkkóró''. De a föladattól akkor sem tudott egészen elszakadni: egzisztenciálisan sem, hiszen az egyetemi tanárságból a rendfônökségbe került, költészetében sem, kialakult hangja, versszerzô módszere már megkötötte. Amint az ,,Emberség''-ben két véglegesen tiszta sorra két sor csetlô-botló magyarázkodás rakódik rá, úgy felel az Ökörfarkkóróra fél év távolából az ,,Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra'' címû költemény, jeléül annak, hogy nemcsak Nikodémusnak volt nehéz öregkorában újjászületnie.

A költôi nyelv és kifejezésmód, a költôi alapmagatartás vizsgálata után szembe kell néznünk egy még nehezebben megközelíthetô igazsággal is. Hans Urs von Balthasar s a katolikus gondolkodás Trento utáni történelmének több más kutatója ismételten rámutatott arra, hogy az ellenreformációs, apologéta teológia megmerevedésének, elmeszesedésének idején a legújabb kori Egyházban a teológia szerepét az irodalom vette, ,,érezte'' át. Bernanos, Claudel vagy Dosztojevszkij a modern katolikus -- még általánosabban: keresztény -- eszmélés számára több teológiai kiindulópontot szolgáltat, mint nagy monográfiák szerzôi vagy évszázadokon át használt tankönyvek tudós szerkesztôi. Ne féljünk kimondani: Sík Sándor költészete a katolikus hit, világlátás szempontjából nem fogalmazott meg lényegesen új, elôre-mutató igazságokat, nem termékenyítette meg eredeti meglátásokkal a teológiát. A fiatal Sík Adyról és Prohászkáról írta elsô, fölfedezésszámba menô elemzô tanulmányát. Világszemlélete mindvégig Prohászka szellemi forradalmának ihletkörében maradt. Babitstól, akár Szabó Lôrinctôl, József Attilától, az élôk közül Pilinszkytôl vagy a legújabbaktól, többet tudunk meg a mai ember Isten körüli vívódásairól, saját hitünk kísértéseirôl és megvilágosodásairól is, mint tôle. Ezen a ponton ismét egy -- világért sem szégyellni való -- de egyértelmûen a múlt távolodó partjára tartozó élményvilág szóvátevôje ô.

Ismét egyetlen példára hivatkozom. A ,,Hiszek'' címû költeményre, amelyet a költô belevett az imádságos könyvébe, szerepeltetett az Ôszi fecskében is. Lehetetlen nem látnunk, hogy ez a vers is menynyire a Prohászkás ,,diadalmas világnézet'' élményébôl született (nem hiába szerepel is benne Prohászka), és éppen harsány hôsiességében -- bizony idegen a mai keresztény hit-élményétôl. A mai keresztény hite (Ratzinger szerint) megkísértett hit. A hívô ember -- anélkül, hogy hite szükségképpen megrendülne -- nagyon átéli azt, hogy nem a boldog birtokos helyzetébôl néz szét a világban (nem is a birtokát féltô megtámadott védekezô állásából), hanem úton van: titkok, nemegyszer kínzó és megdöbbentô titkok között. Ez a hit kevésbé harsány a diadalmas világnézet'' Prohászkás-Sík Sándoros hiténél, de hitelesebb annál; s ha maga a hitetlenség kísértését nem tudja egyetlen fölényes mozdulattal elutasítani; viszont kísértôje lesz a nem-hivôknek, hogy megint Ratzinger megállapítása igazolódjék: ma a hivô a hitetlenségnek, a nem-hivô a hitnek kísértésében él.

Amint veszedelmes volna, ha Sík Sándor örökségét valaki a katolikus költészet máig érvényes eszményévé akarná avatni, úgy nem kevésbé veszedelmes volna az is, ha a verseiben megnyilatkozó katolikus világlátást abszolutizálnánk. Ne feledjük, Sík Sándor papköltô volt, költô létére teológiai mûveltséggel és felelôsségtudattal rendelkezett, de ugyanakkor épp költô s irodalomtudós voltánál fogva a teológiában nem alkotó tudós. Ha jól meggondoljuk, nem meglepô hát, hogy a teológiai gondolkodás elmeszesedése, apálya költészetére is hatott, jobban, mint azokéra, akik a teológiától jóval távolabb éltek, mint ô. Nem katolikus volta, nem hite, de papsága, teológiai- skolasztikus iskolázottsága lehetett s volt is akadály, amelynek keresztjét nemesen viselte, de költôként nem nôhette ki.

Sík Sándornak legutolsó költeményei közé tartozik az Örökösök. Az ,,iskolaház'' folyosóján diákokkal találkozik a költô:

,,Amint egyik-másikkal összenézek,

Elnehezülnek vállamon az évek,

Olyan avultnak érzem magam,

Mint egy elszürkült történelmi képet.

De én kilépek rozsdás keretembôl

S szürkült kezemmel, nem szürkült szívembôl

Áldást intek a sietôk után,

Atyai áldást -- a történelembôl.''

A verseskötet, amelyet kezünkben tartunk, a történelem tanúja, múltak emlékét s az elszürkülô történelmi kép vonásait ôrzi. Sík Sándornak igazi hagyatéka nem ez a kötetnyi vers, hanem az áldás, amelyet életének-szerepének rozsdás keretébôl kilépve int utánunk, sietôk után. Tisztelettel és szeretettel lapozgatjuk verseit. Akkor vagyunk hozzájuk legigazságosabbak, ha nem várunk tôlük mást, többet, mint amit valóban jelenteni tudnak. S ôrizzük magunkban az ember emlékét, aki -- bármennyire költônek tudta-vallotta magát -- mindvégig több volt a verseinél.


Rónay László: Isten ölelésében. Sík Sándor emlékezete

A szó szoros értelmében ,,angyali'' jelenség volt. Nem volt tudatában annak, hogy kora egyik legnagyobb személyisége, egy a ritka eligazítók és reményt adók közül. Igazán otthonosan rendfônöki szobájában érezte magát, hatalmas könyvtárában, de boldogan mondta el verseit abban a közösségben, amelyet Stadler Frieda, régi munkatársa és tanácsadója kovácsolt egybe, s gyermekesen örült, amikor megtapsolták és ráadásokat követeltek.

Elképesztôen szórakozott volt. Holmijait -- már amit nem osztott szét a rászorulók között -- rendszeresen elhagyta, s rengeteget kellett magyarázkodnia, mert nem ismerte föl az embereket. Az iskola diákjai nevében felköszönthettem Sándor-napon (ilyenkor feneketlen cukroszacskóval jelent meg a küldöttség nem kis örömére), apám pedig legközelebbi munkatársa volt a Vigiliánál, ez azonban nem jelentette azt, hogy minden találkozásunk ne bemutatkozásommal kezdôdjék. Késôbb már megismert, de aggodalmas gyanakvással szemlélt. Jó oka volt erre: az Egyházügyi Hivatalból hoztam a Vigilia cenzúrára küldött levonatait, s kétségbeesve méregette a kihagyásra ítélt cikkeket tartalmazó dossziét, amely sosem maradt üresen.

Alakja és szerepe annak bizonysága, hogy a Lélek elôször mindig az egyszerûeket és alázatosakat támogatja. Alapjában véve félénk, riadozó ember volt, szinte agyonnyomták a terhek, amelyeket cipelnie kellett, ha akarta, ha nem. Tartományfônöke lett a magyar piaristáknak, olyan korszakban, amikor sosem tudhatta, mit hoz a holnap. Ebben a minôségében végig kellett élnie és szenvednie, hogy a legendás Duna-parti rendházból kiûzték ôket, s a Mikszáth Kálmán térre szorultak. El kellett döntenie, kik maradhatnak a rend kötelékében, s kiktôl kell megválniuk. Tragikus kényszer, semmiféleképp nem születhetik jó megoldás. Élete végéig hurcolta félresiklott szerzetesi sorsok nyomasztó súlyait. Meg kellett élnie, hogy a nagy hagyományú tanító rendnek csak két iskoláját hagyták meg, a budapestit és a kecskemétit. Ezt az iszonyatos veszteséget az sem enyhíthette, hogy ezek az intézmények bizonyos vonatkozásban privilegizáltak lettek, hiszen nem kellett aggodalmaskodniuk, lesz-e elég növendékük. Nyomasztotta folyóirata, a Vigilia is, hiszen kétféle elvárásnak kellett eleget tennie: balról is, jobbról is elégedetlenül nyomorgatták. Balról azt vetették szemére, hogy nem elég készséges, nem teljesíti a hivatalos kívánságokat, jobbról pedig azért ostorozták, hogy nem áll ellen merészebben. Hiába támogatta igazi ,,agytröszt'': Rónay György, Mihelics Vid és Doromby Károly, a felelôsség az övé volt, s elviselhetetlenné vált, amikor apámat, mint ,,rossz szellemét'' és a ,,fiatalok kibontakozásának akadályozóját'' eltávolították a laptól. A Hivatal megtalálta embereit e manôverhez, amelyrôl nem érdemes bôvebben szólnunk, hiszen Rónay György nekik is megbocsátott, amikor a Vigilia fôszerkesztôje lett.

,,Sándor bácsiról'' ez után kevesebbet beszéltünk itthon. Aztán jött a híre halálos betegségének. Apám el akart búcsúzni tôle, hiszen apjaként szerette és tisztelte. 1963 szeptemberében érkezett haza Párizsból. 23-án ezt jegyezte naplójába:

,,Délután a haldokló Sík Sándornál. Megdöbbentô, nagyon szép halálarc a párnán. Beszélni nem tud. Suttogását nem értem. Csak ezt: »Nincsen hangom.« Aztán, és ez szívszorító volt: »Nekem is van egy verseskönyvem sajtó alatt.«

Késôbb, félig abbamaradva, az a tehetetlen mozdulat, ahogy a karját szokta széttárni.

Még tíz percig ültem az ágya mellett. Fogtam a kezét. Aztán megcsókoltam beesett, halotti arcát és elmentem. Frida néni kikísért. Sírt.

Este hat óra volt, szürkület. Ugyanaz a torkot fojtogató érzés, mint mikor apámat hagytam ott a halálos ágyon. Megszökünk, mert már nem tehetünk semmit értük.

Micsoda magány, milyen elhagyatottság egy rendház kellôs közepén! Egy töpörödött kis öregasszony, meg két apáca. És János, és Jakab, és a többi? Lehet, hogy aludtak, lehet, hogy dolgozatot javítottak.

Hit a túlvilágban: igen. Mi a halál annak, aki hisz a túlvilágban, hivatalból? De mit ér a hit szeretet nélkül?''

Dermesztô e magányos haldoklás képe. Sík Sándor és némely piaristák. Ez külön tanulmány tárgya lehetne. Kivált azok nem szerették, akik Schütz Antalért akár a tûzbe mentek volna. S mily torkot szorító e hatalmas elme összeroppanása! Ahogy a kispapok segítették a liftbe a tehetetlen, roncs testet... Hol volt már páratlan tudása, szikrázó elméje?

A leghíresebb XX. századi imakönyv, a ,,Sík-Schütz'' idején még szövetségesek, igaz barátok voltak. Aztán Schütz Antal jobbra fordult, Síknak pedig -- élete legnagyobb csalódásaként -- szembe kellett néznie zsidó származásának tényével, s végig kellett olvasnia tartományfônöke levelét, hogy jelenléte nemkívánatos a rendházban. Pest ostromát nem is a többieknél élte át, hanem Tomek Vincével, aki késôbb a világ piaristáinak lett a rendfônöke.

És megbocsátott. Mindenkinek. Ilyen ember volt. De akinek megbocsátják bûneit, nem mindig érez hálát ezért...

A kiegyezés utáni békés korszak gyermeke volt. Fekete kenyér (1931) címû önéletrajzi verseibôl feltárul családja harmonikus élete, védett gyerekkorának kedves, nosztalgikus emlékezéssel idézett jó néhány epizódja. ,,Édes Gödöllôn'' volt az otthonuk. Apjától ezt az életelvet tanulta meg s idézte: ,,Kisfiam, az igazság erôsebb, mint az élet.'' Édesanyja tartotta össze a családot, nevelte öt gyermekét. Az isaszegi úton sétálgatva szembetalálkoztak ,,a feketenapernyôs, feketeruhás, kalapos királynéval'', kocsiján el-elhajtott mellettük ,,az öreg király zöld vadászruhában'', miközben az öreg juhász, mint egy szép mesében, azt magyarázta, merrôl vágtatott elô huszárjaival Damjanich. Téli reggeleken csípôs hidegben rohantak az állomásra, hogy a ,,diákszakaszban'' átismételjék a feladatokat. Testvérével, Endrével a budapesti piarista gimnáziumba jártak, itt támadt fel benne a papi hivatás gondolata. Sosem voltak válságai, mélyen, szinte gyermeki egyszerûséggel, természetességgel hitt a világ Teremtôjében, s kézségesen, alázatosan bízta rá magát kormányzó szeretetére.

Pályakezdés

1889-ben született. Egy évvel késôbb kezdte szemináriumi munkásságát Prohászka Ottokár Esztergomban, s hamarosan szinte teljesen átformálta a kispap-képzést, az elmélyült imaéletet állítva nevelésük középpontjába. Édesapjának volt kedves barátja a budai várplébános, Kanter Károly, aki a fôváros lelki életének elmélyítését kezdeményezte. 1902-ben indította el Majláth Gusztáv Károly, a késôbbi erdélyi püspök és Prohászka Ottokár a Zászlónk címû ifjúsági lapot, Síknak ötödik gimnazistaként jelent meg itt elsô verse. Egy évvel késôbb kezdte noviciusi évét. 1906-ban Kecskeméten érettségizett. (Ocskayról írt regényével kecskeméti diákként nyerte el a 100 koronás Rákóczi-díjat.)Zimányi Gyula volt lelki vezetôje. A prefektus címû versében így jellemezte tapintatos nevelôi munkáját: ,,...hittel óvja tél és tavasz fagyától -- A sarjadzó mûvészetmagvakat.''

1906-ban bölcsészeti és teológiai tanulmányainak folytatására a budapesti rendházba került. Babitsékkal ellentétben lelkesedett Beöthy Zsolt hazafias pátoszú elôadásaiért, s a mûvészet szerelmesének látta az ekkor lassan már sorvadó Riedl Frigyest. Teológiára Schütz Antal, ,,a mester'' oktatta. Ekkortájt bontakozott ki költô- tehetsége, melyet erôsített a Zászlónk körének lelkes kis csapata: ,,Itt ülünk -- Heten vagy nyolcan, húszéves fiúk -- És úgy érezzük, hogy -- a Jövendôség, a Nemzet lelke -- itt virraszt velünk.''

Líraszemléletére egyszerre hatott Ady és Prohászka. A költôtôl a szimbolista sejtetést és az önmegmutatás merészségét, a hit emberétôl a ,,nagy Egész'' szemléletét, az abba való beilleszkedés módját tanulta meg. Prohászka és Ady fogalmazásmódja egyébként nem mutat akkora különbségeket, mint gondolnánk. Egyikük a magyar imádság, a másik magyar líra nyelvének megújítója volt. Sík jó érzékkel figyelt föl a Nyugat jelentôségére, néhány beküldött költeményére azonban választ sem kapott, s ez rövid idôre szembefordította a lappal, s ellenérzése keserû haraggá fokozódott, amikor a folyóirat Karinthy meglehetôsen epés bírálatát közölte verseirôl. Karinthy esztétikai kifogásai nem voltak alaptalanok, ám bírálatában mélyebb, a korszellem által a felszínre hozott ellentét fogalmazódott meg: liberalizmus és hagyományôrzés feszültsége, amely a politikai életbôl szivárgott a mûvészetekbe, s okozója volt annak a szellemi megosztottságnak, melynek fájdalmas következményei máig élnek és hatnak.

Sík kiváló költôi érzékére és nyitottságára vall, hogy Újabb vallásos költészetünk címû tanulmányában a spirituális líra közvetlen hazai elôzményei után nyomozva Reviczky Gyula vallásos verseinek jelentôségére figyelmeztetett. Adyt pedig azért méltányolta, mert ,,az egész világot lélekkel átjártnak'' mutatja. Részben saját költôi törekvéseire is jellemzô e megfogalmazás, annyi módosítással, hogy az ô költészetét a Lélek járta át.

Ösztönzô közeget jelentett számára az 1909-ben indult Élet címû keresztény lap, amelyben rendszeresen dolgozott s körében az irodalmi élet jelentôs szereplôivel is kapcsolatba került. Az Élet elôdje, az 1899-ben indult Magyar Szemle már számszerûleg is tekintélyes közönséget nevelt föl. 1904-ben kétezer példányban jelent meg, s bár 1906-ban megszûnt, az olvasók igénye változatlan maradt. Az ifjúság keresztény nevelésére szervezôdött Philippinumból 1902-ben kinôtt Regnum Marianum legjelesebb vezetôi -- Prohászka, Majláth Gusztáv Károly és Glattfelder Gyula -- kezdeményezték egy katolikus szépirodalmi lap indítását. 1909. január 1-jén indult az Élet: Prohászka Ottokár és Szemere György közremûködésével Andor József szerkesztette.

Rögtön a kezdet kezdetén nyilvánvaló lett, hogy Andor József szerkesztôi célkitûzése, az erôk egyesítése és a tehetségek összefogása minden részrôl kemény ellenállásba ütközik. A szerkesztô készségesen nyitott a Nyugat írói felé: az elsô számtól rendszeresen írta Vasárnapi leveleit Vampa, azaz Kosztolányi, regényét, a Harmatos rózsát adta Móricz Zsigmond, jelen volt Krúdy Gyula, Móra Ferenc és sokan mások a kor tehetségei közül. Persze azonnal megindultak az intrikák. Ezek hatására Andor József 1910 augusztusában lemondott, Izsóf Alajos lépett a helyébe. A Vácott mûködô Sík Sándor segédszerkesztô lett a lapnál. A vers- és a kritikai rovatot vezette, s pesti tartózkodása egy vagy két napján rengeteg irodalmi ismeretségre tett szert. Selmecbányán a bányába is leszálltak, Temesvárott Kosztolányival szerepeltek együtt, s igen meleg barátságot kötöttek. Élete egyetlen rohanás volt: Vácott az I. B osztályfônöke volt, óráira a vonaton készült. Rendfônöke, hogy segítse pályája alakulását, 1911-tôl a pesti gimnáziumba helyezte. Ekkor már megjelent elsô verseskönyve, a Szembe a Nappal (1910), és gyûlt a második (A belülvalók mécse, 1912) anyaga.

A két cím is jelzi a fiatal Sík szemléletmódjának, költôi céljának módosulását. Az elsô kötet széles gesztusai, kicsit patetikus hangvétele idegen volt egyéniségétôl. Túl sok a ,,csinált'' vers, programokat pórbált lírai beleéléssel, a modern francia lírában meghonosított formában megfogalmazni. Amikor érett költôként kommentálta korai verseit, A tornyos ház címût nevezte kedvencének. Nem véletlenül. Ebben talált rá arra az emlékezô, nosztalgikus, gyermeki hangra, amely igazi erôssége lett. Egy 1911-ben kelt levelében három típusba sorolja az embereket. Az elsô az acélos akaratú ,,vas embereké'', akik mindig elvégzik feladataikat, gondosan megtervezik mindennapjaikat. Ilyennek látta Schütz Antalt. ,,Erre törekedtem legtöbbet, ettôl vagyok legmesszebb'' -- írta. A második típusba a ,,gyermeklelkûeket'', a harmadikba pedig azokat sorolta (példaképp Kosztolányit említve), ,,akiknek minden mûvészi élmény''. Úgy vélte, benne a gyermekbôl van a legtöbb, ,,de persze mégiscsak vénülök'', tette hozzá némi öniróniával.

Szerencsés ember volt, mert ezt a gyermeki adottságot mindvégig megôrizte. Naiv, átlátható maradt egész életében, magától értetôdô természetességgel helyezte sorsát Isten kezébe. A harc, a küzdelem nem az ô terepe volt, sosem követte azokat a kortársait, akik -- mint Bangha Béla -- a ,,világhódító kereszténység'' zászlaja alá sorakoztak, annál szívesebben haladt a Prohászka által kijelölt úton ,,a magasságok felé'', miközben ,,a belülvalók'' mécsét gyújtogatta, s féltve ôrizte lángját:

Míg ifjú homlokunkon a hajnal koszorúja,

Amíg nevet a napfény és csodákról mesél:

Tárjuk ki a szívünket, hadd járja fürge szél,

És fûzzel simogassa az új nap arany ujja.

Mert szállton száll az óra, s az est jô könnyesen,

Sok bolygó tûz kísért és ingó, álnok árnyak,

És minden régi sírok árnyai visszajárnak.

Akkor fáradt szemünket hunyjuk le csöndesen.

És gyújtsuk meg a mécsest, a belülvalók mécsét.

Tüzénél tágult szemmel láss ôsi titkokat,

A percek suhanását, a könnyek születését

Titkát a titkos múltnak s a titkosabb jelennek

S az eljövendôségnek, és mindent, s magad.

És sírj egy csendes himnuszt a végtelennek.

Ezt a programot dolgozta föl második kötetében. Még mindig kicsit dadogósan, különféle hatásoktól befolyásoltan, mégis mind eredetibben. Ô maga Maeterlincket, Rilkét és Kosztolányi hangulatverseit említi ösztönzôiként. De megfogták Verlaine zenei inspirációjú költeményei is, és tanult Babits formakezelésébôl is (Tavasz csengettyûje). Ám már 1916-ban megjelent Költeményei mottóul szánt hat sorában sikerült gesztustalanul, pózmentesen, egyszerû alázattal megfogalmaznia élete végéig vallott és megvalósított programját:

Az Isten küld, testvéreim, tinéktek,

Hogy sugarai eleven tüzét,

Amik Arcáról a szívembe égtek,

Sugározzam csendesen szerteszét

A testvéreknek, kik az éjben járnak.

Az Isten küldött, szentjánosbogárnak.

Volt módja megismerni különféle emberi sorsokat. A hazai cserkészetben kezdettôl vezetô szerepet játszott. Már harmadéves egyetemistaként részt vett a nagy vági csónaktúrán. A fiúkkal való törôdés nemcsak ,,a szeretet pedagógusát'' formálta benne, hanem mergismerkedett a kor magyar valóságával is, s ennek a kapcsolatnak jótékony hatása lett lírájára. Többek között azért lehetett a magyar katolikus líra megújítója, mert valóságismerete, hétköznapi tapasztalatai ráébresztették arra, hogy költôként is kötelessége képviselni az egyszerûek és kivetettek ügyét. ,,Csendesen és szerteszét'' sugározta Isten vigasztaló üzenetét, mely mindenkihez szól, s amelynek irodalmi tolmácsolását küldetésnek tekintette és képviselte.

Az erkölcsi rend megôrzôje

1915-ben tábori lelkészként szolgált, személyesen élte át s szenvedte végig az elsô világháború emberpróbáló szörnyûségeit, melyeket mintha elôrevetített volna ,,Magyarország 1913-ban'' mottójú Jeremiádjában, amelyben a kecskeméti földrengésre és a nagy áradásokra is utalt. Világháborús versei jól mutatják tépett lelkiállapotát. Vigasztalást jelentettek Schütz Antal bensôséges levelei, melyeket például Mi hárman címû versével viszonzott. Nehézségeiben mindig Istenhez fordult, a rendelésébe belenyugvó alázatával:

És most, Uram, most itt fekszem kezedben,

Tépetten, árván, fájón, megepedten,

Alázatosan hajtott homlokommal,

Egyesedül teveled, Urammal.

De jó nekem a Te kezedbe esnem,

Soha ne engedj más helyet keresnem,

Most, most, Uram, most nincsen másom, látod:

Jöjj, melengesd föl halvány kis virágod!

(Jó nekem, Uram)

A háborús években elsôsorban a megromlott erkölcsi rend megôrzésének lehetôsége foglalkoztatta. E céljának megvalósítását szolgálták ekkor írt színmûvei, amelyekben elsôsorban a mondanivaló erkölcsi emelkedettsége ragadja meg a nézôt, s nem a cselekmény drámaisága. Szent Elek legendája nyomán írta Alexiusát, Zrínyi Miklósról alkotott drámáját pedig 1923-ban vitték színpadra a Nemzeti Színházban. Annál rapszodikusabbak, kétségbeesettebbek Maradék magyarok (1919) címû kötetének versei. A nemzet sorvadását, pusztulását átélve egy alkatához kevésbé illô szerepbe élte bele magát; igazán csak meditatív hangvételû versei hatnak ma is.

Teljesen érthetô, miért foglalkoztatták egyre intenzívebben a zsoltárok. Fordításainak elsô változata (Zsoltároskönyv, 1923) még inkább a Nyugat elsô nemzedékének mûfordítói ideálját idézi: az volt a célja, hogy az olvasót imádkozóvá szoktassa, s ezért a hûségre kevesebb figyelmet fordított. (1955-ben új változatot adott ki, majd az 1961-es kiadásban további pontosításokat végzett.)

A háború után kötött tartós szövetséget a természettel. Csend (1924) címû kötetében meditatív, leíró versei vannak túlsúlyban. Soknak ihletôje a Balaton: orvosai tanácsára Lellén gyógyíttatta hangszálait, egy hónapig beszélnie sem volt szabad. Másik részük különféle cserkésztáborozási élményekbôl született. Ekkoriban már közismert költô-pap, rengetegen fordultak hozzá tanácsért, mások azzal a kéréssel, hogy gyóntassa meg ôket. Egyre mélyebbre hatolt az emberi lélekbe, s ez nem eltökélt szigort alakított ki benne, mint Schütz Antalban, hanem fokozta megértô részvételét. Két imádságában (I. Gyónás után, II. Áldozás elôtt) formaválasztásával is az egyszerûségre törekszik, a magyar líra imádságos hagyományát idézi szóhasználatával, fordulataival.

1925 tavaszán római tartózkodása során az Örök Város új ihletforrást fakasztott lírájában. Gyakran nézelôdött a piaristák Szent Panteleonról elnevezett kolostorának teraszáról. Róma tetôinek látványa az ember porszem voltának érzését erôsítette benne, a Szent Péter-bazilika monumentális tömbje pedig a végtelen Istenre emlékeztette. A húsvéti liturgiának itt lehetett résztvevôje. Miserere címû versében megint megfogalmazta küldetését:

Nyisd meg, nyisd meg, Lélek, ajkamat,

Hogy szétkiáltsam mindenem,

Övék lehessen mindenem!

Hadd hozzam ôket templomodba,

Ifjan, fehéren, boldogan.

Rómában nem kis riadalmat keltett benne, hogy maradásra kérték, a generális titkárává akarták tenni. Igazi rendi karrier nyílt volna meg elôtte, ô azonban elhárította a kérést, inkább visszatért a pesti rendházba és a gimnáziumba. Az utóbbiban jó néhány késôbb jeles írónak volt tanára, olykor versengtek, melyik osztályban tanítson. Óráira készülve beleásta magát az egész magyar irodalomba, amelyrôl már 1923-ban ,,okos'' összefoglalást írt: A magyar irodalom rövid ismertetése címmel.

Integráló személyiség

Javában áll már a háború a Kosztolányi által kezdeményezett Ady-vitában, amikor 1929-ben megjelent Sík Sándor Gárdonyi, Ady, Prohászka címû könyve, amelyben egy lezártnak mutatkozó irodalmi és szellemi korszak két legfontosabb irányzatának legnagyobb képviselôit mutatja be, s megkísérli pszichológiai és esztétikai elemzés révén, erkölcsi emelkedettséggel feltárni a szakadás okait. Prohászka 1927-ben hunyt el, kora alakításában azonban inkább csak a 10-es évekig vett részt, utána lelki emberként gyakorolt óriási hatást. Benne látta Sík Sándor az Abszolútum felé való tájékozódás és haladás vezéralakját, míg -- elsôsorban Szekfû Gyula Három nemzedéke nyomán -- Ady óriási tehetségét elismerve erkölcsi lazaságát és politikai radikalizmusát bírálta. Hogy épp e három írót választotta a kor reprezentánsául, azt így indokolta: ,,Mind a három író több akart lenni puszta írónál. Mind a három vátesznek, a lélek papjának, emberek útmutatójának érezte magát. Gárdonyi Géza a betlehemi csillagot érzi céhe címerének, és hittel vallja, hogy csak az a jó könyv, amely tanítója a nemzetnek. Ady Endre lelkének erkölcsi alappillére volt a váteszi küldetésébe vetett hit. Prohászka egész élete mûvét az apostol teremtô szenvedélye alakítja.''

Mai tudásunk szerint Gárdonyi nem olyan jelentôs író, amilyennek Sík mutatta, bár szövegelemzései azt sejtetik, hogy maga is tudatában volt naivitásának, viszont nagyra becsülte moralizáló hajlamát. Ady lírájának legfôbb jellegzetességeirôl nagy beleérzéssel, megértéssel szólt, ami viszont nem kis bátorságra vallott, hiszen a költôt még ekkor is erkölcstelennek, zavarosnak vélték a hagyományhû olvasók, inkább a fiatalok értékelték érdeme szerint. Prohászka stílusának jellemzôit, újszerûségét is beleérzéssel tárta föl, a három tárgyalt személyiség közül ôt mutatta követendô erkölcsi példaképnek.

Amikor Klebelsberg Kunó nagyszabású oktatás- és nevelésügyi programja keretében Szegeden egy második irodalomtörténeti tanszéket is létesített, azt nem kis küzdelmek után Sík Sándor nyerte el. Nem volt felhôtlen az öröme, nem csak a személye körül fellángolt viták riasztották meg, hanem az is, vajon marad-e ideje, ereje költôi tevékenysége folytatására. Fekete kenyér címû kötetében Életem útja közepén címû versében ôszintén vallotta meg kétségeit:

Életem útja közepén

- Ó, ezt az édes utat hogy szerettem! -

Akit az Isten küldött, hogy akarjon helyettem:

Új utat írt elém.

Még nem is értem, hogy kerülközött,

Csak tapogatom magam a talárban,

Akár az egyszeri szabó a bálban,

Mint Saul a próféták között.

Hát vállalom, amit a sorsom ad,

Csak kettôért könyörgök Istenemnek:

Uram, csak szívem maradhasson gyermek,

És el ne vedd a sípomat!

Pedig bizonyos értelemben lírájának is használt az életformaváltás: a Fekete kenyér jó néhány túldimenzionált verse ihletének egysíkúvá válásáról árulkodott, s a Magányos virrasztóban (1936) sem radikális még hangváltása, az ugyancsak többnyire szegedi születésû verseket tartalmazó Az Isten fiatal (1940) már jelentôs egyszerûsödést, ihletének módosulását mutatja.

1929-ben megkezdett elôadásaira hamarosan tódultak a hallgatók, Szeged egyik nevezetessége lett, az Auditorium maximum mindig megtelt, amolyan társadalmi ,,sikk'' volt ôt hallgatni. Szívéhez közel álló tanítványaival külön találkozott, teával vendégelte meg ôket, s szívesen beszélgetett velük nem csak irodalmi, hanem politikai kérdésekrôl is. Talán túloz a Szegedi Fiatalok egyike, amikor azt fejtegeti, hogy kedves professzoruk szemléletének radikalizálása nekik köszönhetô, az azonban tény, hogy emberileg igen közel kerültek egymáshoz. Radnóti Miklóst fiaként szerette, s nagy tapintattal irányította lelki fejlôdését. Tanítványai gyorsírással jegyezték elôadásait, amelyek -- sajnos -- kiadatlanok, holott irodalmunk minden korszakáról és mûvelôjérôl beleérzô, elfogulatlan képet rajzolt. A szegedi évek során több kiváló irodalomtörténeti munkája született. 1939-ben a Pázmány, az ember és író, melynek meglátásait tovább mélyítette a kutatás, de teológiai és irodalmi megállapításainak tekintélyes része ma is megállja helyét. Zrínyi, a költô és a magyarság megmaradásáért oly sok áldozatot hozó hadvezér és gondolkodó eszmevilága régóta foglalkoztatta, s a kor eseményeit látva kötelességének érezte, hogy róla is könyvet írjon. Zrínyije 1941-ben jelent meg. Ezt az irodalommal és a lelkiséggel kialakított bensôséges kapcsolatának máig tanulságos esszenciája, napjainkban is használatos Esztétikája (1943) követte. E mûvének lényege szerint a mûalkotás az Abszolútum tökéletességébôl részesülhet, miközben írója az Abszolútum felé törekszik. E könyve is szellemi nyitottságának, elfogulatlanságának ékesszóló bizonysága.

Az Isten fiatal hangulatképei, csendes elmélkedései költészetének legjavához tartoznak. Némelyik verse (Cinege, Rudolf Czinege) az idôsebb olvasóknak, akik még a költô elôadásában hallhatták ôket, ma is kedvence. Pedig teljesebbek, érettebbek ezeknél az olyan tûnôdô, önmegszólító versek, mint Az Isten ölében ciklus imádságos darabjai, vagy a Csak eltûnôdöl csendesen:

Tûzben a vonat, tûzben a mezô,

Zengô zsarát hull.

Már nem is tudod, merre az elöl,

Merre a hátul.

De nem is érzed: igent vagy nemet

Dobol a véred.

Már nem is érted: meddig a halál,

Meddig az élet.

Csak azt tudod, hogy már nem is tudod,

Azt, amit régen.

Csak eltûnôdöl csendesen

A mindenségen.

Találgatod, hogy merre van

eleje, vége.

Egy ismeretlen mozifilm

Kiszakadt töredéke.

Szorongattatásai

Ez az ismeretlen mozifilm mind félelmetesebb, szorongatóbb képeket mutatott. A zsidótörvények benyújtásakor döbbenetes hitellel vallotta meg a magyarsághoz való tartozását. Ezt írta naplójegyzetében:

     ,,Teendôk

1. Kifelé -- mindent folytatni, mint eddig... Az ember teszi, ami a kötelessége, és ami a helyébe jön, elviseli.

2. Nem is foglalkozni a nehézségekkel: nem is beszélni róla (a legbensô körön kívül!) senkivel. Vigasztalni, akiket Isten hozzám küld. Én nem szorulok vigasztalásra: én nem is vagyok magamban. Istennel és enyéimmel.

3. Befelé -- egy a szükséges. Még jobban Istenre hagyatkozni! Lelki életet erôsebben és rendszeresebben! Több önmegtagadást! (Étel, felkelés stb.) Barátság: hôsiesebben!

4. Dolgozni! Senki sem veheti el tôlem a »sípomat«, se a magyar irodalmat! Milyen fegyver, esztétika, versek! Dolgozom, ha kell egy boldogabb nemzedéknek, mint Csokonai -- de dolgozom.

5. Egyszer már voltam üldözött vad: a kommün alatt (legalább lehetôségben): Isten nevében majd kiállom, ha rákerül a sor, másodszor is. »Hurrá! Én semmi sem vagyok!«''

Radnóti Miklós egyik Síknak írt levelében -- miután a Vigilia leközölte Horváth Béla cikkét Vajthó László költôi antológiájáról -- azt a kérdést vetette föl: összefér-e ez az egész mocskosság a magukat katolikusoknak vallók lelkiismeretével. (Horváth Béla az antológiában a zsidó származásúak jelenlétét kifogásolta, ami 1942 januárjában valóban aljas tett volt.) Ez a kérdés nyilván Sík Sándort is foglalkoztatta, kivált az döbbenthette meg, hogy a második zsidótörvényt kedves barátja, Teleki Pál terjesztette be, s felsôházi vitáján a püspöki kar ott mûködô tagjai elég halkan hangoztatták fenntartásaikat. Mégsem lázadozott. Sôt! Teleki Pálról ô írta a legszebb, legbeleérzôbb nekrológot. De azért egyik versének ezt a sokat mondó címet adta: Ne aludj Uram!, s így vallott egyetlen vigasztalójának:

Nem tudok ember lenni máshol!

Vízözönben, földinduláskor,

A végítélet-napkor is:

Nincs más hazám,

Belé fogódzom akkor is.

Add meg nekem, ó meleg Isten,

Szívem rajtad fölmelegítsem:

Hátha utóbb hozzám melenget

A bújdosó

Igazak közül még kilencet!

Lelki programját maradéktalanul megvalósította: segített a hozzáfordulóknak, és felajánlotta támogatását a nehéz helyzetben lévôknek. Végh Györgynek kijárta a Baumgarten Alapítvány segélyét, Radnótinénak támogatását ajánlotta. Kétszer lázadt: egy háborús március 15-i hivatalos ünnepségen sárga csillagot varrt a reverendájára; 1944 októberében pedig levelet (!) írt a vele egy épületben tartózkodó rendfônökének, aki jelenlétét nem tartotta kívánatosnak: ,,...gyengének látni (bocsáss meg az ôszinteségért!) azt, aki ifjú- és férfikorom eszménye volt, ez nem enyhíti a fájdalom keserûségét.''

Fájdalom és keserûség. Ezek akár végszavai is lehetnének ezeknek az éveknek. De talán leghitelesebben a költô vall önmagáról Mindazonáltal címû, 1944 júliusában írt versében:

Nem értelek, Uram, nem értelek,

De ne is értsek:

Honnan venném az irdatlan erôt,

Viselni Végezésed!

Hogy élhetnék szívemen ütve át

A Rejtelemmel:

Meghal, mondja az Írás, ki az Urat

Meglátja földi szemmel.

Csak annyit engedj alázatosan

uram, kívánni:

Otthonom hadd maradjon reggelig

A Getsemáni.

Hadd maradhassak egyszerûen egy

Te rettentô imáddal:

Hogy legyen meg a te akaratod

Mindazonáltal.

Amikor a pesti rész ostroma befejezôdött, részt vett a romok eltakarításában, és az oktatásügy újjászervezésében is tevékeny szerepet vállalt. Amikor a Köznevelési Tanács ügyvezetô alelnökévé választották, végleg Budapestre költözött. Szeretett volna új tankönyveket írni (a Prónai-Sík-tankönyveket már korábban használták az egyházi iskolákban). 1946-ban az újra induló Vigilia fôszerkesztôjeként azt a gondolatot fogalmazta meg programjaként, hogy a spirituális irodalomnak és szellemiségnek meg kell találnia helyét és szerepét az új világban. Várakozásában azonban hamarosan csalódnia kellett. Bár 1947-ben tartományfônök, 1948-ban pedig a Magyar Tudományos Akadémia tagja lett (Magyar költôk istenélménye címmel írt verseskönyvének, a Tizenkétcsillagú Koronának, amelyben Szûz Máriáról elmélkedett, s nagy visszhangja volt Juhász Vilmossal közösen szerkesztett A szeretet breviáriuma címû antológiájának, de az iskolák államosítása körüli vitákban szembekerült tanítványával, Ortutay Gyulával, s lemondott a Közmûvelôdési Tanácsban betöltött tisztérôl, s hamarosan még nehezebb feladat nyomasztotta: annak a tárgyalóküldöttségnek lett a tagja, amely az egyház és az állam megegyezésére alakult. A Mindszenty-ügy félelmetes árnyékában szembe kellett néznie azzal a kérdéssel: nem árulás-e, ha tárgyalóasztalhoz ül azokkal, akik a bíborost megkínozták és mondvacsinált indokkal elítélték. A Vigilia terjedelmét is folyvást csökkentették, s mind szorongatóbb lett a cenzúra nyomása. Lelkiállapotáról hiteles képet kapunk Mint egy fáradt csiga címû, 1950-ben írt versében:

Mint egy fáradt csiga

Verejtékezve hordja börtönét,

Évetlen évek óta hordod

Fojtó csigaházad, a gondot.

Belégubózol, mint egy sunyi sün,

Tüskepáncélod szétmered.

Jaj, kívül-belül gyilkos köpeny ez;

Kívül riaszt, belül vérig sebez.

,,A bölcsek köve, bölcsek könyve sem kell -- Szónak, beérem már a Miatyánkkal'' -- írta Hogy mit szeretnék? címû költeményében. Aligha sejtette, hogy újabb fontos küldetés teljesítése vár rá. Ô lett ezeknek az éveknek egyik legnagyobb szónoka, a megsebzett reménység gyógyítója. Konferenciabeszédei -- melyekben a század nagy megtérôirôl, az imádság erejérôl, a szeretetrôl és az Isten felé vezetô utakról szólt -- tömegeket vonzottak, a folyosókat és a lépcsôházakat is ellepték az emberek, mikrofonokat kellett fölszerelni, hogy hallhassák. Magával ragadó erôvel, hatalmas ismeretanyag birtokában fogalmazta meg mondanivalóját. Igazán otthonosan könyvekkel telezsúfolt szobájában érezte magát, közvetlenül a kápolna mellett, ahol gyakran keresett vigasztalást. Bármelyik ablakából tekintett ki, templomot látott, a Krúdy utcában a jezsuitákét, a Mikszáth téren a Krisztus Királynak szentelt kápolnát. Biztonságban érezte magát: Krisztus ôrzi ,,mindenfelôl''. A rendi ügyeket Balanyi Györggyel, a neves történésszel, Ohmacht Nándorral és Elôd Istvánnal beszélte meg legszívesebben, Stadler Frieda élete végéig hûségesen állt mellette, leveleit és kéziratait Kardos Klára rendezte. Látszólag nyugodt öregségre készülhetett, valójában hamar elkoptatták rendje gondjai, az anyagi nehézségek, a papi utánpótlás hiánya, a napi nehézségek, a megújuló számon kérô telefonhívások. A régi, békességes idôk ízét csak a Sándor-napi köszöntôk alkalmával érezhette, bár fájlalta, hogy kedves szegedi tanítványai bizony el-elmaradoztak. Igaz, néha azt is figyelték, ki lép be a rendházba.

A vég

Még 1947-ben nyugdíjba szeretett volna menni, Csak a furulyát fújta volna békességes nyugalommal. Bár épp az ellenkezôjét mérte rá a sors. Költészete -- a legnehezebb években, 1950 és 1954 között mindössze harmincegynéhány verse született -- fokról fokra egyszerûsödött: önjellemzô helyzetképeket, tájrajzokat írt, s 1952-ben egy megrendítô, sorsa és a lét minden keservét egybefoglaló Keresztutat. Ekkori termésébôl a Szél a Pilisent becsülte leginkább, ebben valóban sûrítve ábrázolta a kor szorongó valóságát:

Lombringató, erdôszegély,

Lombringató, gondringató.

A Pilisen sikong a szél.

Szabad-e ülni csendesen?

Szabadon, széltôl mentesen?

Sikong a szél a Pilisen.

Szabad-e élni rendesen,

Mintha nem volna semmi sem,

Se szél, se tél, se könny, se gond?

A Pilisen a szél sikong.

Az emberekben csalódva egyre mélyebb szövetséget kötött a romlatlan, Isten teremtô keze nyomát ôrzô természettel. Búcsút mondott a szavaknak, s a Pilisben, majd a Mátrában inkább csak önmagának sóhajtotta el költeményeit, amelyekben a készülôdésé és az elvágyódásé a verzészólam. Sík Sándor ,,haza'' készült, készséges alázattal várta a szólítást. Utolsó verse, a halkan elsuttogott ,,néma Miatyánk'' mintha költészetének, hitének és emberségének összefoglalása volna. Méltatói az öreg, csalódott, meghasonlott Arany Jánost említik utolsó korszakának jellemzéseként. Áldás címmel csak halála után jelent meg verseibôl válogatás. Errôl a kötetrôl és költôjének folytonos fejlôdésérôl, mélyülésérôl Pilinszky János írt tökéletes jellemzést (Sík Sándor utolsó kötete):

,,...Sík Sándor lírája akkor vált teljessé, amikor a költô és a pap már-már leroskadt terhe alatt. Az Áldás versei a maguk eszköztelenségükben ritka, mûvészi vallomások e kivételes felelôsség drámájáról. E kötetével a modern magyar líra számára a lelkiismeret elôtte ismeretlen területét sikerült föltérképeznie.

Ezekben az utolsó versekben már nyoma sincs a kezdet himnikus modorának, de ami fölragyog benne, az valóban fényt áraszt. Nem eszménykép kíván lenni többé, hanem eszményképe az ôszinteségnek. Nyomában tisztázottabb lehetôségek nyílnak azok számára, akik egyszerre hallják a kettôs hivatást, a papi hivatásét és a költészetét.

Utolsó kötete így lett valójában nyitánya egy egészen drámai lehetôségnek. Ezt igazolja utolsó, e nemben talán legmegragadóbb, legpôrébb verse: A néma Miatyánk.

Nehéz feladatot vállalt, kapott osztályrészül. Olykor talán engedményeket tett a tiszta költôiség rovására, de neki volt igaza, mert végül is eljutott a lehetô legbensôségesebb megoldáshoz.

S itt be kell vallanom: régóta foglalkoztat a kérdés, lehet-e valaki két úrnak szolgája, pap is meg költô is? Látszólag ugyan rokon hivatásnak tûnik a kettô, de talán épp ezért még súlyosabban kizárja egyik hivatás a másikat.

Sík Sándor utolsó versei pozitív válasznak tûnnek a kételyeimre.'' (Új Ember, 1964. január 5.)

Személyes vallomással kell befejeznem e szerény, Sík Sándor sok jelentôs mûvét mellôzô számvetést. Újra és újra visszatértem hozzá. Eleinte dacból, s hogy ne feledjék. Mostanában a hiánya érint a legfájdalmasabban. Úgy vélem, békésebben, indulatmentesen élhetnénk és alkothatnánk, ha hozzá hasonló értékôrzô és integrálni képes személyiségek mutatnák az utat.

Forrás: http://www.somogy.hu/tallozo/som976/SOM25624.HTML


Jegyzetek

A versek címe mellett feltüntettük, hogy szerepelnek-e abban a válogatásban, amelyet maga a költô az Ôszi fecske (1959-ÔF) majd az Áldás (1963-Áld) címû kötetben közreadott, illetôleg A kettôs végtelen (1969-KV) címû gyûjteményben, amelyet Rónay György szerkesztett. 1962-ben Kardos Klára harminc lapos följegyzés-sorozatban rögzítette az életmûvére visszatekintô költônek egy-egy költeményével kapcsolatos rövid megjegyzéseit. Ezek nemcsak a kutató, hanem az olvasó számára is értékesek, ezért -- néhol megrövidítve, néhol az élôszó esetlegességébôl kissé kiemelve -- itt közöljük ôket.

1.	Szembe a Nappal	Egy orosz regény volt akkor erkölcsi vita tárgya, Szanin címû. Ennek a végén van egy szép kép: a hôs szembenéz a nappal és elindul. Ez a kép föl-fölmerült bennem, és mikor ez a mondanivaló formát keresett, valahogy ez a kép fogta meg.
2.	Phaëton	,,Görögizáló.'' Olyan, mintha metrikus volna, de valójában magyar hangsúlyok. Inkább formailag izgatott.
3.	Kiáltás a kapuból	Eléggé sokszor feltûnô motívum. Tárgytalan líra még az elején.
4.	A fehér koszorúk titka	Maeterlinck-hatás.
5.	Sötét folyosó	Ez a régi piarista háznak a folyosója.
6.	Holdsugár	Ez is Maeterlinck-hatás. Élményi alapja azért van ezeknek az elsô holdas verseknek: nyaranként, mikor otthon voltam Gödöllôn, nagyon szerettünk anyámmal meg a testvéreimmel vacsora után kisétálni az isaszegi országútra. Több vers is szól errôl, pl. a Porban és éjszakában.
7.	Vonat a mezôn	A mi házunk kertjének a végén mentek a vasúti sínek, a pesti vasúti vonal. Ez az éjszakában vágtató vonat, kivilágított ablakaival egyik leggyakoribb élményem. ,,Mezôn'' azért, mert a mi házunk volt az utolsó a faluban.
8.	Virág a tengeren	Azok közül a versek közül való, amelyeket a Nyugatnak beküldtem.
9.	Tûnôdés	Egészen fiatal kispap koromból.
10.	Ködös vizek fölött	Ezt is beküldtem a Nyugatnak
11.	A tó lelke	Az isaszegi országúton volt a Malomtó, messze kint. Ha messzire akartunk sétálni, odáig mentünk. Ezt a verset akkor nagyon szerettem és becsültem, az átlagnál jobban.
12.	A Vág ritmusai	A Nyugat nem felelt jelentkezésemre. A kesernyés hangulatot azonban hamarosan feloldotta egy váratlan siker: a Petôfi-társaság Vigyázó-díjának elnyerése. Sem a Petôfi társaságnak, sem a pályázatoknak nem volt nagy tekintélye akkoriban, mégis megragadott az a lehetôség, hogy minden feltétel és megkötöttség nélkül egyszerûen lírai költeménnyel vagy költeményekkel pályázhatom. Akkoriban készült el az a versciklusom, amelyet a harmadéves bölcsészkorom vakációjában átélt, több mint két hetes vági tutajkirándulás élményeibôl írtam és amelyrôl úgy éreztem, hogy a legjobb, ami telik tôlem. Beküldtem hát a ciklust, s a kísérletet egészen váratlan siker követte. A bíráló bizottság döntô tagja Harsányi Kálmán volt, a kitûnô költô és nagyszerû ember, akinél különb versbírálót abban az idôben aligha lehetett volna találni a magyar irodalomban. H. el volt ragadtatva a versektôl. A sikernek volt némi hatása további írói pályámra, megerôsítette írói öntudatomat, hogy amit jónak és eredetinek érzek verseimben, az nem öncsalás. És megszerezte nekem Harsányi Kálmán barátságát, amely ennek a kivételes embernek haláláig csak melegebbé és mélyebbé vált.
13.	Ketten a Mesterrel	Ez átérzett vers, de azért valahogy mégis csak formailag nem tetszik nekem igaznak. Egyike azoknak amelyek a legtöbb embernek voltak élmény: alkalmas arra, hogy beleélje magát egy hívô olvasó.
14.	Véresô esik	Ez egy Prohászka-elmélkedés versbe tétele, amelyet nagyon szerettem. Természetesen ott van mögötte a liturgia is, az a sok alkalom, amikor ez így szokott lenni.
15.	De profundis	Gondolom, a legépebb versek egyike ezek között a régiek között.
16.	Síró testvérnek	Egy barátomnak meghalt egy közeli hozzátartozója: szóval tényleges haláleset alkalmából íródott.
17.	Dal	A forma fogott meg. Persze a formákra sok külföldi, fôleg francia befolyás is. hatott ebben az idôben; pl. ez a vers azt gondolom, nem született volna meg a Cyrano versikéi nélkül. Olvasgattam akkor erôsen a kétkötetes modern francia antológiát, és innen vettem sok minden formát.
18.	A tornyos ház	Abban az idôben ezt tartottam a legjobb versemnek. Ennek minden sora igaz. Itt persze javítva van. A Szembe a Nappal kötetben sokkal gyöngébb.
19.	Hollók	Ezt is nagyon értékeltem annak idején.
20.	Este az ablakban	Nagyon zeneinek éreztem. Ennek is megvan az élményi alapja: Gödöllôn Ilma néném házában az utcára nézô kétablakos szobában volt a zongora. A családnak hol ez, hol az a nôtagja ült hozzá, én a ház elôtt padon üldögéltem vacsora után és hallgattam az ákáclombokon keresztül. Akkor is szerettem már, azóta is a zongoraszót messzirôl.
21.	A napos hegy	Ez teljesen kigondolt kép.
22.	A torony kürtöse	Ez már amolyan harcos vers akart lenni, a Zászlónk körének gondolata. Egy temesvári versolvasó estén Kosztolányi azzal fordult hozzám, hogy ebben a versben, amelyet utolsónak olvastam fel, úgy sikerült kifejeznem a ,,keresztény éberséget'' mint még soha senkinek. Ma azt hiszem, hogy csak azért mondta ezt, mert valami kedveset akart mondani. Akkor azonban a kezdô költônek, akinek még könyve sem jelent meg akkor a már országos hírû író részérôl ugyancsak jól esett ez az elismerés.
23.	Liliput	Voltaképp a Nyugatnak szólt, s ezt meg is érezte Karinthy: írt róla és kigúnyolta. Persze nem magammal hasonlítottam én össze ôket, ha a versben úgy van is, hanem inkább a Prohászka-féle világgal. És persze késôbb aztán nagyon röstelltem én ezt.
24.	Királyok igrice	A Prohászka-féle gondolatvilág.
25.	A mécses	Erre a ciklusra hatott egy és más az elôbb említett franciák közül: elsôsorban Maeterlinck. Aztán még Rilke Stundenbuchja és Kosztolányi hangulatversei. Akkoriban volt legmelegebb az a barátság, amely Radványi Kálmánhoz fûzött, ô is jelen van a versek hátterében. Egyébként a nagyon fiatal papi léleknek -- nem is problémáit -- inkább hangulatait próbáltam kifejezni.
26.	Fehér mezôk	Olga húgom lefordította németre, és nagyon tetszett nekünk, a vers is, a fordítás is.
27.	A beteg siránkozik	Tényleg valami influenza-félében feküdtem hosszabb ideig.
28.	Mint gyenge harmat a napon	Ezt nagyon tiszteltem akkoriban Nagyon boldog voltam, hogy ilyen egészen rövid dalokat tudok írni. Csak persze ezek mögött nincs igazi átélés.
29.	Tavasz csengettyûje	A Zászlónk szellemének kicsendülése. Valaki észrevette, hogy Babits hatott rá. Valóban: a versformára.
30.	Ballada a szépség szomorúságáról	Ezt nagyon átéltem, Radványi-féle közös élmény volt. Ballada francia értelemben: a forma.
31.	Dal	A Verlaine-féle dallamos versek is erôsen hatottak rám. Húsz évvel ezelôtt még el tudtam volna mondani azt a verset, amelynek dallama érzôdik ezen.
32.	Fehér rózsák a Dunán	Sokszoros élmény: a régi piarista ház a Dunaparton volt, és régen tisztességes telek voltak, amelyeken jégdarabok jártak a Dunán. Most egy pár éve nem járnak.
33.	Regôs ének	Olga megzenésítette, és karácsonyeste ma is énekelni szoktuk az elsô és az utolsó versszakát.
34.	Költemények (1916)	,,Az Isten küld...'' Legtöbbet emlegetett soraim. Nem is költôi, hanem papi élmény.
35.	Énekszó a magasságból	Ezt kifejezetten elôszónak írtam. Sokkal hosszabb, mint kívánatos. A stanzát örömmel írtam.
36.	Jeremiád	Akkor nagy elemi csapások voltak, úgyhogy ennek is reális élmény az alapja. (Jegyzet a 24. sorhoz: ,,a kecskeméti földrengés"; a 28.-hoz: ,,az 1913-i nagy áradások".)
37.	Egy magányos magyar	Az elsô külföldi utam elsô tanári évem után.
38.	A magvetô	Egy kép alá írtam a Zászlónk-nak, ahol egy csontváz veti a magot.
39.	Jó nekem, Uram	A tábori lelkészség elsô heteinek fô élménye volt.
40.	Odysseus	Ezek míves versek. Szerettem volna sokkal többet, de aztán meguntam.
41.	A bánya	A Zászlónk, ill. az Élet, amelynek akkor már Izsóf volt a szerkesztôje én meg a segédszerkesztô-féléje, irodalmi estre ment Selmecbányára. Ott töltöttünk egy napot és rám igen nagy hatást tett, mikor lementünk a bányába. Akkor írtam ezt a verset. Persze itt is minden meg van nagyítva.
42.	Júdás	A költô késôbb két versszakkal kiegészítette ezt a költeményt:       Nem igaz! Júdás zárd el a füled!      Egy a valóság: áll a Feszület.      A Feszület, melyen a Megfeszített      Igazságot s irgalmat egyesített.      Júdás, Júdás, -- a végsô pillanat:      Tereád várnak a kereszt alatt.      ,,Barátom" -- hív a Jézus csókja, -- mit vársz?      Most lebben át a mennyországba Dizmász.
43.	Tenger	Talán ez a legcsináltabb a lelkiéleti, vallási élmény körbe tartozó versek közül. Azok a hatások, amelyeket a Belülvalók mécsével kapcsolatban felsoroltam, itt is érvényre jutnak.
44.	Hamvazás	Maga az élmény valóban a Gellért-szobor: azt vettem egyszer észre, és kiugrott bennem ilyen óriássá. Forma: Poe Hollója.
45.	Erdô	Etelka nagynéném színésznô volt, aztán mint magántanítónô a galántai cukorgyár magániskolájában tanított. Egyszer meglátogattam ott töltöttem néhány napot. Onnan kirándultunk egy erdôbe, arról szól a vers. Még kispap voltam.
46.	Hegyek	Stílusgyakorlat.
47.	A folyó	Talán az elsô nagy szabadversem. Persze azért olyan magamféle: dallamos.
48.	Szonett	Sokaknak nagyon tetszett. Szintén Maeterlinck-hatás
49.	Esti dal	A ház elôtti pad esti élménye
50.	Gyöngyvirág	Ez is a dalok közül való, amelyeket szerettem. A vonaton, Selmecbányáról hazafelé velünk volt Berzeviczy Mária énekesnô az Operaház tagja. Nagyon szépen énekelt, nagyon csinos volt, láttam, mennyire csodálták a társaim, és akkor írtam ezt.
51.	Csengettyûszó	Ez konkrétabb, mint a Tavasz csengettyûje.
52.	Jani	Csôre János nevû tanítványom. Akkor voltam az elsô osztályban Pesten osztályfônök. Úgy mondja el a vers ahogy megtörtént. Jani azután elvégezte az iskolát, nem érettségizett, mert rossz tanuló volt, de hozzám el-eljött még egynéhányszor.
53.	Novemberi utazás	Stílusgyakorlat.
54.	Fáklya	A váci idôbôl való, amikor a Maeterlinck-Verhaeren-Verlaine, szóval a nyugati féligmeddig vallásos költôk hatása érvényesült.
55.	Követek	Súlyos vers és egészen konkrét témája van. A katolikus tanítóegyesület lapjában egy egészen csúnya támadás jelent meg ellenem. Panteista vagyok, szabadszerelmet hirdetek: ez volt a két legfeltûnôbb vád. Amikor utóbb a Magyar Kultúrában két számra terjedô hatalmas tanulmány jelent meg a költészetemrôl Várdai Béla tollából akkor P. Bangha, a szerkesztô kifejezetten személyesen megmondta nekem, hogy az expiáció akar lenni azért a tanítók lapjabeli támadásért. Ezt a szót használta: expiáció
56.	Meditációk	Hát akkor még elmélkedtem is néha. Abban az értelemben, hogy akkor tudtam, most már nem. Akkor még nem tudtam, hogy nem tudok.
57.	A költô háborús imádsága	(Ôszi fecske kötetben)
58.	A hatvanéves Prohászkának	Voltaképpen inkább értekezés, mint költemény, de átélt.
59.	Csend (1924)	Tépett világok (Ôszi fecske kötetben) -- a mottó már a kötethez készült. Ennek a kötetnek jó része Balatonlellén született. Nagyon beteg volt a torkom, az orvos egy hónapi teljes hallgatást rendelt. Édesanyámmal lementem Lellére, meg is gyógyultam és bôven írtam a verseket.
60.	Búzavirág	(Ôszi fecske kötetben) Ez meg az Akácvirágzás még gödöllôiek.
61.	Orgonaillat	(Ôszi fecske kötetben)
62.	Ákácvirágzás	(Ôszi fecske kötetben)
63.	Lombzúgás	Egyszer, még a húszas években Károlyi J. gróf erdejében táboroztunk a Bakonyban, egy fölséges szép tisztáson, ahol egy forrás is volt. Megszerettem a helyet s megkértem, maradhassak még néhány hétig egy erdészházban. Onnan való ez a vers.
64.	Balatoni csend	(Ôszi fecske kötetben)
65.	Herkulesfürdôi emlék	Emögött egy nyári utazás van a háború alatt. De eléggé csinált vers ez.
66.	Szonett egy palack forrásvízre	Ez is azzal függ össze. Herkulesfürdôi vendéglátóm küldött késôbb egy kis üveget forrásvízzel.
67.	Áldás	Szép sorokat is tartalmazó, de csinált vers. Egy van közte, amelyik nagyon mélyrôl jött és nagyon állandó: az utolsó. Jogos, hogy sokat idézik, mert valóban központi gondolatot fejez ki.
68.	Áldás / VII. Áldás	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
69.	Falusi reggel	Ezt a verset, azt hiszem, Szemesen írtam, ahol egyik kedves tanítványom családjának volt, talán még most is van, nyaralója és vitorlása. Ott is táboroztunk a cserkészekkel.
70.	Alszik a sátor	(Ôszi fecske kötetben) A Garam partján is táboroztunk, eléggé fiatal koromban. Ez a vers rengeteg élménybôl tevôdik össze.
71.	Isten lánca	Ez egy gyónómnak, ill. egy gyónómról szól.
72.	Ének egy rút arcról	(Ôszi fecske kötetben)
73.	Csigabiga	(Ôszi fecske kötetben) A csigabigával Fehérvárcsurgón találkoztam a Károlyi J. féle parkban, amikor ott jártunk megbeszélni a táborozásunkat. Egy napot ott töltöttem, és a parkban szó szerint megtörtént ez az esemény.
74.	Kis csibék	(Ôszi fecske kötetben) Nagykanizsai rendtársaimnak tartottam lelkigyakorlatot, s közben legtöbbször a kertben sétáltam. Annak folytatása volt a gazdasági udvar: ott spacíroztak el a tyúkanyóval ezek a kis csibék.
75.	Harangvirág	(Ôszi fecske kötetben)
76.	Útféli bokor	(Ôszi fecske kötetben)
77.	Tûzvész	Ennek két ihletôje van. Az egyik maga a tény a téma. Sokat gyóntattam akkoriban, és sok nehéz esetem volt. A másik élmény egy tényleges tûzvész emléke. Egy kirándulásunkon a Nagykevélyen szálltunk meg, késô este nagyon messzirôl valami tüzet vettünk észre. Gyerünk oltani. Szentendrén égett egy faház, mikor odaértünk a tulajdonos meg a lakója veszekedett, melyik a felelôs, kinek kell oltania. Úgy rájuk rivalltam hogy elszégyellték magukat. Cserkészeim addigra hozzáfogtak az oltáshoz magam is fölmásztam a háztetôre, együtt csináltuk. Életmentô kitüntetést is kaptam ezért. Ez adta hát a képet.
78.	Angyal	Farkas Edit kapott ajándékba egy gyönyörû gobelint, amely egy angyalt ábrázol: az ihlette a verset.
79.	Fiúk	A szegedi gimnáziumunk kétszáz éves fennállásának jubileumára írtam.
80.	Két imádság	Igazán nem tudom, miért éppen ezt írtam meg. Többször gondoltam hogy meg kellene a testvéreiket is írni, dehát nem kerülközött.
81.	Sarlósboldogasszony	(Kettôs végtelen kötetben) A kötetcímet Schütz Antal ihlette. Mondtam neki, hogy valami olyat szeretnék címnek, ami kifejezi az élet delét. Ô mindjárt erre a szép ünnepre figyelmeztetett. Nagyon kedvemre volt, s a szóhoz, a címhez írtam a verset.
82.	Nyári zsongás	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Voltaképpen ez az alapgondolata ennek a kötetnek.
83.	Hullámmoraj	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Akkor egy évet Olaszországban töltöttem s annak húsvétjára utánam hozták Harangi Lacit. Visszafelé meghûlt, Firenzébôl a tengerpartra kellett kivinni. Így töltöttünk egy hetet Viareggioban s ott írtam ezt a verset.
84.	Antenna	Amikor elôször éltem át a rádió nagy élményét. Még akkor fülhallgatós készülékrôl volt szó.
85.	Éjjel a tengeren	(Kettôs végtelen kötetben) Nápolyból mentem Szicíliába a 4. osztályon, utazó katonák közt, a tengeri hajó legalsó emeletén.
86.	A kis gomba dicsérete	A szociális testvérek Tömösön szoktak nyaralni: sokan, az útkaparó házában. Egyszer nekem is szereztek ott nyári lakhelyet: benn az erdôben, egy kis vízimalom épületében. Több versem való onnan.
87.	Hó a hegyeken	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
88.	Angelus	(Kettôs végtelen kötetben) Egy bakonyi vers.
89.	Alm	(Kettôs végtelen kötetben)
90.	Gyerekek az utcán	(Ôszi fecske kötetben) Egy sokszor ismétlôdô pesti élmény.
91.	Könnyek	Ez sokkal korábbi a kötetben szereplô többi versnél. Majdhogynem a korai, retorikus zsengék közül való.
92.	Bûbáj	Ennek kalandos sorsa van. A Csend címû kötetben kellett volna megjelennie, mert ez is a bakonyi versek közül való de az egyházi cenzor kihagyatta velem, mert pantheizmust vélt felcsillanni benne. A következô kötet kiadásakor újra próbálkoztam vele, s akkor már engedték. A pantheizmus és a panentheizmus mûvészi megjelenésében annyira hasonló, hogy egy versben nem is lehet megkülönböztetni, a költô egész életmûvében igen.
93.	Mondtam magamban	(Ôszi fecske kötetben) Rómában írtam. A piaristák vizitátora és maga az egyetemes rendfônök fölvetették azt a gondolatot, hogy maradjak Rómában a generális titkáraként. Megrémültem ettôl, megkérdezték szívesen maradnék-e, s nemet mondtam. Akkor már sokminden fûzött Pesthez: környezetem, hivatásom, lelki összeköttetések. Édesanyámat sem szerettem volna öregkorában messze tudni. Belátták, s nem erôltették a dolgot.
94.	Havasi pihenô	(Kettôs végtelen kötetben)
95.	Kilenc gödör	(Kettôs végtelen kötetben) Tömös: Kilenc valóságos sírgödör.
96.	Hová rohantok?	A dátum megmondja a keletkezés alkalmát: a budaörsi csata éjjelén írtam.
97.	A pátriárka	Zimányi Gyula: nélküle vagy pap nem volnék, vagy költô.
98.	A Ziller litániája	(Kettôs végtelen kötetben)
99.	A Dioskurok temploma	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A pirosbóbitás kislányok Várady professzor lányai, akik feleségével együtt szintén ott voltak.
100.	A római holdhoz	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A Szent Pantaleonnak, római anyaházunknak tetején. Szerettem oda följárni: Róma tetôi fölött elnézhetett az ember, látta a Szent Pétert, a legszebb dolgokat.
101.	Tengerparti ének	Szicília. Két nagy élmény fûzôdik hozzá: az Etna és Taormina.
102.	Alagút	(Kettôs végtelen kötetben) Amikor Rómából Firenzébe jöttem vissza vonaton.
103.	Régimódi vers az isaszegi országútról	(Kettôs végtelen kötetben)
104.	Egy karéj fekete kenyeret	Az elsô néhány vers bevezetésnek született a kötethez. A többi közül sokat egy Imst nevû tiroli faluban írtam.
105.	Apám	(Ôszi fecske kötetben)
106.	Rapszódia	E két utóbbi csinált vers, amit a mûfaj kívánt.
107.	Intermezzo	Ez voltaképpen a Köldöknézôbôl való.
108.	Kupolaterem	Akkor még nem sejtettem hogy, egyszer én is elôadok majd ott. A dráma történetérôl és a regényrôl. Az Élet szerkesztette azt a sorozatot, kijárták, hogy ott lehessen. Pénzért volt, egy ciklus tíz vagy húsz elôadás. Azért vállaltam ezeket, mert anyámat kellett eltartanom.
109.	A Püspök	(Ôszi fecske kötetben)
110.	Isten érkezése	(Ôszi fecske kötetben)
111.	Primicia	Valaki mondta késôbb, hogy ô valóban hallotta a biztatást a manuduktortól. Így keletkeznek a legendák. Nyilván annyira beleélte magát a versbe, hogy visszavetítette a valóságba. Én egy kicsit hûvösen nézem ezt a verset mert magasabb hangon szól, mint az élmény. Nem azt akarom mondani, hogy nem igaz, de misztikusabb a valóságos élménynél. Én nem vagyok misztikus.
112.	Dunapart és cella	Vác. Van egy korzó a Dunaparton, ahol hétköznap senki sem jár, ott szoktam sétálni.
113.	A köldöknézô	Ez egy nagy filozófiai versnek indult, de aztán nem tudtam megcsinálni, hát a meglevô részeket összeállítottam, s egy néhányat máshol alkalmaztam. Azt gondolom, Rilke-hatás.
114.	Az egyetlen kéz	(Ôszi fecske kötetben)
115.	És jönnek hozzám	(Ôszi fecske kötetben)
116.	Csillag	Azt hiszem, ez fontos vers.
117.	S. O. S.	Alszeghynek írtam: nagyon búskomor lélek, nagyon sötéten látott mindig.
118.	Íme mily édes és gyönyörûséges...	Rendi körökben sokszor idézik. Schütz és Zimányi körül volt egy kisebb csoport, amelyik összegyûlt rekreációra. Nagyobb terem nem volt, ahol mindenki együtt lehetett volna.
119.	Kéz kézben	Ilminek.
120.	Kézszorítás	Harangi Lacinak.
121.	Gregórián	Frida néninek szól. Mindig azt hittük, én vagyok az idôsebb, egyszer aztán kiderült, hogy néhány héttel ô. Egy alkalommal együtt ünnepeltük a születésnapunkat.
122.	Nehéz poggyászú katonák vagyunk	Akkoriban ilyen pszichológiai-morális témákkal voltam tele.
123.	Asszonyok	(Ôszi fecske kötetben) Ezek tudatosan a Fekete kenyér koncepciójába születtek bele.
124.	Bölcsek	(Ôszi fecske kötetben)
125.	Gyalogjáró ember éneke	Két szomszédos osztrák falucskában töltöttünk néhány hetet anyám barátnôivel meg én. A két falu közt sokszor ide-odajártam, akkor találkoztam ezzel az autóval.
126.	Az autó éneke	(Ôszi fecske kötetben) Az elôzô ellendarabja: nem akartam a technikai fejlôdés ellenségének látszani. Egyébként konkrét alkalom szülte: volt diákjaim hívtak autókirándulásra.
127.	Ribiszke	Ez is lelkigyakorlatos vers, mint a Kis csibék. A váci rendház kertjében húzódott a kerítés mellett egy sor ribizlibokor.
128.	Virrasztó	Ezt a verset nagyon korhoz illônek gondoltam akkor, s ma is azt hiszem, igazam volt. A kötetnek csak azért nem lett egyszerûen ,,Virrasztó" a címe, mert akkoriban megjelent más szerzôtôl egy ilyen címû kötet.
129.	Az acélember	Háromszor találkoztam vele: Belgiumban, Ausztriában s végül valahol Pomáz táján. Próbálták azonosítani, kikre gondoltam. Nem vettem célba névszerint egyet-egyet, minden pap, minden író, minden másokért felelôs ember.
130.	Telihold	(Kettôs végtelen kötetben)
131.	Máglyafüst	Megjelent akkor egy forradalmi jellegû antológia, amelyet Radnóti Miklós szerkesztett, abban jött a Máglyafüst. Aztán a második kiadásra is sor került, s szomorúan jött Miklós mondani, hogy ezt a verset nem engedik, vagy nemigen engednék. Kicseréltük a Rudolf Czinegével.
132.	Világítótorony	(Kettôs végtelen kötetben) A lindaui világítótorony. Mellette egy oroszlán áll a vízben.
133.	Óda az Értelemhez	(Ôszi fecske kötetben)
134.	Hiszek	(Ôszi fecske kötetben)
135.	Lelkecskék	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Antwerpenben kapott meg a téma, útközben írtam meg, de nem voltam megelégedve vele, kivéve azt a négy strófás kis betétet, amelyet egyik legjobb versemnek érzek, és a szószékrôl is nemegyszer felolvastam.
136.	Kaszálók	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Itt van a legmerészebb formai ötlet: az ötsoros refrén.
137.	Kecskepásztorkák	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
138.	Lány, kötéssel	Ez Olga húgom.
139.	Apácák	Az Isteni Szeretet Leányainak nem messze Máriacelltôl volt egy nagy mintagazdaságuk. Azon a nyáron ott volt a húgom, én is ott töltöttem vagy két hetet.
140.	Ibolyák	(Ôszi fecske kötetben) Régibb a többieknél. Bécs mellett nyaraltunk Ilmi húgommal, s divatos volt akkor egy sláger, valami giccses ibolya-nóta. A húgom sokat dúdolta. Egyszer fölértünk egy olyan fennsíkra, amely telisteli volt ibolyával. ,,No, mondtam, most fújhatod!"
141.	Tojás	(Ôszi fecske kötetben) Kedves eset fûzôdik hozzá. A Mátyás templomban kellett prédikálnom, közvetítette a rádió. Szegedrôl a hajnali gyorssal akartam fölutazni, de elromlott a vekkerem, elaludtam, taxival kellett megtennem az utat, nagy izgalomban, fölérek-e. Mire beértem a sekrestyébe, már olvasták az evangéliumot. A sekrestyésfiú meg öltöztetés közben fölnézett rám: ,,Tisztelendô úr írta azt a tojás-verset? Mert az kérem egy jó vers". Így indultam a szószékre.
142.	Cserfa a fenyvesben	Azt gondolják róla, hogy szimbólum. Azzá lett, de valóban láttam.
143.	Októberi rózsák	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Szeged, Újszeged, liget. Ott volt akkoriban egy nagyon szép rózsáskert, a legszebb hely Szegeden, sûrûn jártam oda.
144.	Borongás naplementekor	(Ôszi fecske kötetben)
145.	Szürke dal	Az Ardennek szürke, vasszínû hegyek. Nyomasztó érzés járni köztük.
146.	Encián	Radnóti Miklós szerette. Idézi is az ötvenéves születésnapomra írt versében.
147.	Sirály	Teleki Pállal jöttünk haza Stockholmból, és ezt a tengeren írtam Dánia és Németország között.
148.	Bárányfelhôk	(Ôszi fecske kötetben) Ez is pontos kép egy látványról. Kétszer tartottam hallgatóimmal esztétikai teszteket az egyetemen, az egyiken ez volt az irodalmi példa.
149.	Kakasszó	Egy jámbor kakas a társszerzô.
150.	Pirongató	A másik esztétikai kísérlet és tárgya.
151.	Szénaillat	Bregenz fölött a hegyoldalon keletkezett.
152.	Túl a borókán	(Ôszi fecske kötetben) Ezt a verset akkor nagyon szerettem.
153.	Imádság a hegyen	(Ôszi fecske kötetben)
154.	A magányosság toronyablakából	Ezek azok a versek, amelyekben megpróbáltam megfogalmazni azt, amiben azt hiszem, hogy saját vallásos élményem különbözik a másokétól.
155.	Vízválasztó	Ez is ilyen. Van ezekben egy nagyon távoli Kierkegaard-hatás. Az az alapbeállítás, hogy Isten minden, és az ember semmi. Persze nálam nem egészen ugyanaz, de ha nem olvasom Kierkegaardot, akkor aligha ebben a formában születik meg.
156.	Hetes fogat	Nem szokás ennyire mélyen magába ásnia egy poétának. Ezek a nagyobb terjedelmû és igényû istenversek egy mondanivalónak ábrázolásai. Majd minden évben van egy.
157.	Cinege	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Egyszer sétán az elôttem haladók énekelték azt a mûdalt.
158.	Csitt!	A dalok közül való, ezeket nagyon szeretem.
159.	Csemete-ákác lombon át	(Kettôs végtelen kötetben) A Bodeni-tó partján született.
160.	Pocsolya	(Ôszi fecske kötetben) Dél-Tirolban egy magányos szállodában voltam akkor.
161.	Tiszavirág	(Ôszi fecske kötetben) Ez végre szegedi vers.
162.	Felhôgomolygás	(Ôszi fecske kötetben)
163.	Fakereszt	(Ôszi fecske kötetben) Ez is Fiebôl való, ott az erdô közepén laktam.
164.	Rikkant a rigó	(Ôszi fecske kötetben) Szegedi. Mikor ötvenedik születésnapomat ünnepelték a Dugonics-társaságban, akkor olvastam föl, mint legfrissebbet, amely akkor reggel született.
165.	Ôszelô	(Ôszi fecske kötetben)
166.	Megy a hajó a tavon	Ez belekerült Keresztúry Dezsô balatoni antológiájába.
167.	Hegyorom és fátyolfû	(Kettôs végtelen kötetben) Egyike azoknak, amelyeket Radnóti Miklós nagyon szeretett.
168.	Gyanta	(Kettôs végtelen kötetben)
169.	Vakáció	Ezt Rudnokon írtam, Jászó mellett. Ott látogatott meg minket Mécs László. Húgommal voltam ott, neki akkor nagy bánata volt.
170.	Doromb	Azt gondolom ebben van valami abból, hogy elkülönítem magamat Mécs Lacitól.
171.	Süss fel nap!	(Ôszi fecske kötetben)
172.	Rudolf Czinege	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Fiébôl hazajövet a Dolomitok közt mentünk végig autóbusszal. Egy turistahotelban szálltunk meg, reggel korán fölébredtem, kimentem, s ott volt egy katonatemetô.
173.	Az Isten fiatal	Akkor már kezdett sötétedni a világ fölött az égbolt.
174.	Állj meg, fölemelt kéz	Ez gondolom már a spanyol polgárháború idejére esik: nagy történelmi élmény.
175.	Szegedi óda	(Kettôs végtelen kötetben)
176.	Szentkirály szólongatása	Alkalmi vers. A váci székesegyházzal szemben volt egy nagy, országos Szent István ünnepség, Hóman mondott beszédet, én ezt a verset olvastam föl.
177.	Virrasszatok!	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
178.	A szívemet jártatom	Ez mintegy magyarázata annak, hogy utazások közben írtam verseket.
179.	Mit láttam!	Szó szerint ezt láttam, és sikerült néhány sorban rögzítenem. Úgy érzem, élet és halál benne van.
180.	Elkésett hold	(Ôszi fecske kötetben) Ezt nagyon szerettem. Elég soká dolgoztam rajta, és a Rudolf Czinege-féle állomásról lefelé jövet a Dolomitok közt lefelé robogó buszon fejeztem be.
181.	Szikrazápor	Harangi Laci temetése.
182.	Négy fiú a tóparton	Fiei emlék: megtörtént, amint meg van írva.
183.	Apja fia	Szórul szóra így történt.
184.	Jó testvéri szóval	(Ôszi fecske kötetben)
185.	A messze húzott zivatar nyomában	(Ôszi fecske kötetben)
186.	Ments meg Uram!	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
187.	Elomlott testtel	Amikor kivették a mandulámat.
188.	Mindörökké fiatal	(Ôszi fecske kötetben)
189.	Az Isten ölében	Ez a lényegen kívül érdekes próbálkozás a négyes rím modernizálására.
190.	Présház	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez szimbólum, nem igazi présházról van szó.
191.	Újévi reménykedés	Ez már a háború.
192.	Ó milyen szabaddá	(Kettôs végtelen kötetben) Ez a magyar fasizmus visszhangja.
193.	Víz, víz, víz...	(Ôszi fecske kötetben)
194.	Szellôsuttogás	Erdély, Marosfô. Ezt kevésbé kedvelem.
195.	Légoltalom	Rudnokon született. Ilmi húgommal sok szociális nôvér is nyaralt ott. Egyikük eltörte a lábát, nagy nehezen Kassára vittem be.
196.	Ne aludj, Uram!	(Ôszi fecske kötetben)
197.	Szabad ember éneke	(Ôszi fecske kötetben)
198.	Nem én, Uram!	Esztétikai tanszéket szerveztek Pesten, és egy professzor buzdított, hogy azt én pályázzam meg. Ez lett a veszte az Esztétikámnak, mert akik attól féltek, hogy csakugyan én találok odakerülni, kivitték, hogy egy-két lerántáson kívül nem írtak róla. Csak egy tárgyilagos bírálatot kapott: Halasy Nagy Józsefét.
199.	Júniusi körte	(Ôszi fecske kötetben)
200.	A tej himnusza	(Ôszi fecske kötetben)
201.	Óda egy nyúlhoz	(Ôszi fecske kötetben) A legsötétebb fasizmus napjaiban volt ez
202.	Láthatatlan ôzikék	(Ôszi fecske kötetben)
203.	Galambok	Rudnokon írtam Auguszta nôvérnek, aki azon a nyáron eltörte a lábát.
204.	Váltott gyerek	Rudnokon az erdôben volt egy csodálatos faképzôdmény, amely messzirôl olyan volt, mint egy öreg varázsló, ez a régi Panci-Manci mesét juttatta eszembe. Deazért a versen rajta van a fasiszta idôk hatásais.
205.	Dalolj, ne félj!	(Ôszi fecske kötetben) Reményik S. nagyon kedvelte. Igen-igen szomorú ember volt.
206.	Családfa	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
207.	Fázó csillag	Van itt egymás után vagy húsz vers, amirôl egyszerûen azt lehetne mondani, hogy a történelem tükrözései. Nem kívánok olyan kifejezést használni, hogy antifasiszta, de lehetne.
208.	Vízözön elôtt	(Ôszi fecske kötetben)
209.	Egy fiatal német katonához	(Kettôs végtelen kötetben) Marosfôn. Mi még nem voltunk benn a háborúban, de a német katonavonatok ott haladtak át. A szociális testvérek háza a sínek mellett volt, ha kiléptem a kápolnából, láttam ôket.
210.	,,Kraft durch Freude''	(Kettôs végtelen kötetben) Egy óriási arányú sportszervezet volt, nyilvánvaló háborús célzatú. A vers abból az évbôl való, amelyben utoljára kinn voltam Németországban.
211.	Ázott kövön	Egy kicsit hosszú. Három nyarat töltöttem Marosfôn.
212.	Gyôzöd-e még?	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
213.	Éjszaka 1943-ban	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Szeged, a gyerekklinika mellett. Ezt nagyon szerettem a verseim közül.
214.	Beszélgetés	(Kettôs végtelen kötetben)
215.	Pilóta	(Kettôs végtelen kötetben) Marosfôn fordítottam egy sereg himnuszt, akkor két hónapot töltöttem ott.
216.	Kiáltás a pusztába	(Kettôs végtelen kötetben)
217.	Köszönjük meg a mái kenyerünket	(Kettôs végtelen kötetben)
218.	Messze nézzen, aki élni akar	Balatonzamárdi: a fôvárosi egyházközségek a bombázások elôl vitték oda a gyerekeket.
219.	Fecskét látok	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A háború után jöttem föl másodszor Szegedrôl Pestre. Ez a vers utazás közben íródott.
220.	A Csíki Székházban	Csíksomlyón a barátok mellett volt egy szülôotthon, a szociális testvérek tartották fönn, ott töltöttem egy éjszakát. A megyeházát alakították át szülôotthonná, s annak ott Székház a neve.
221.	A Maros forrása mellôl	(Kettôs végtelen kötetben)
222.	Székely pap	A csíkszentdomokosi plébános, akivel jóban voltunk.
223.	Valaki a hegyen kiált	(Ôszi fecske kötetben) Ez ott gyakori. Egyszercsak hallatszik valakinek a neve: ,,...jöjjön haza, mert beteg a felesége".
224.	Lajtorjás szekér	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A történet is, a mondás is hiteles.
225.	Az Egyeskô	Ezt Voinovich nagyon szerette. Fölolvastam a Kisfaludy Társaságban.
226.	Egy borjú sír	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
227.	A havason	Azon a nyáron augusztus utolsó hetében lelkigyakorlatot tartottam és utána még visszamentem egy hétre. Akkor leesett a hó a havason. Szerettem ezt a verset, talán a zenéje miatt.
228.	Máriaszem	(Ôszi fecske kötetben) Máriaszemnek hívnak egy encián-fajta kék virágot; hegyvidéken terem; ha leszakítják, összecsukódik.
229.	Rutafa	Ôsi népdal, valószínûleg messze honfoglalás elôtti idôbôl. A rutát istenfának is nevezik.
230.	Sütkérezés a hangyával	Ez lehet, hogy egy József Attila versnek -- nem hatása -, de emléke alatt született.
231.	Úrfelmutatás	(Ôszi fecske kötetben)
232.	Katicabogár	(Ôszi fecske kötetben) Ebben együtt van a történelem is meg a nyár is.
233.	Országúton lányok mennek	(Ôszi fecske kötetben)
234.	Tizenkét bükkfa	A Fekete Rez oldalában volt egy ilyen bükkfaliget egy kicsit följebb attól a nyaralótól amelyikben laktam. Szentgyörgyi Albert is ott nyaralt akkor, annyira megszerette azt a telket, hogy aztán megvette.
235.	A magam módján	(Ôszi fecske kötetben) Újabb kísérlet a négyes rímmel. De itt ez a rejtett humor fátyola. Pesten írtam.
236.	Bölcsôdal a bükkfa alatt	(Ôszi fecske kötetben)
237.	A hegy derekán	Ezt szürkének érzem. Nem hódította meg a szívemet.
238.	Szénaboglya	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez is a Rez oldalában játszódik.
239.	Mit mondanál?	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez a házsongárdi temetôbôl való.
240.	Embertelenül ember	(Kettôs végtelen kötetben) Hát az az embertelenség idején íródott
241.	Fûzfa az árvízben	Szegeden volt akkor olyan nagy víz: a Tisza bolondult meg.
242.	Tavalyi fû	(Kettôs végtelen kötetben) Ezt szerettem. A Balaton mellett írtam, az utolsó KLOSZ-kurzuson voltam ott, talán húsvéti szünetben volt.
243.	A Kék Forrás	Ott volt, ahová fürdeni jártunk, nagyon kedves hely volt. Szerettem ezt a verset.
244.	Mindazonáltal	(Kettôs végtelen kötetben) Ez egyik fô verse ennek az idônek.
245.	A bernáthegyi	(Ôszi fecske kötetben)
246.	Erdô szélén estvéledtem	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
247.	A marcali Szûzmária	A bevezetô négy vers és még egy a kötetbôl meg magának a kötetnek a terve is Marcaliban született. Annyit zaklattak katolikus bírálóim, hogy nem írok Mária-verseket; akkor szentév volt és én beleadtam magam egészen, írtam egy könyvecskére valót.
248.	Bölcsességnek széke	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
249.	A keresztúton	(Ôszi fecske, Áldás és Kettôs végtelen kötetekben) Az Áldás c. kötetben A keresztút IV. stációja.
250.	Hajnal a Normafánál	(Ôszi fecske kötetben)
251.	Örvénynek az örvény	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ehhez a vershez kapcsolódik Radnóti Miklós özvegyének néhány sora: ,,nem is tudom kellôképpen megköszönni csak a nagyon melegítô örömrôl és büszkeségrôl írhatok... Nekem legszebb az elsô négy strófája és az egésznek a mondanivalóhoz simuló lejtése, csak a �szuverén� szót érzem kicsit elütônek... éppen a Hang... mellett... nagyon is földi reális jelzônek. Bocsánatát kérem, hogy ilyenformán beleszólok, de olyan nagyon jólesik annyi idô után újból egyszer vershez szólni; Miklóssal megszoktam ezt régen, és minden vers születése ünnep volt nekem, amint azt jelenti most, kietlen életemben Professzor Úr verse is."
252.	Ezeréves dallam	(Ôszi fecske kötetben) Ez még egy KLOSZ-kurzus volt a Balatonnál.
253.	Hajnali madárszó	(Ôszi fecske kötetben)
254.	Vadgesztenyék	(Ôszi fecske kötetben)
255.	Samu bácsi	(Ôszi fecske kötetben) Marcaliból
256.	Tera néni	(Ôszi fecske kötetben) Marcaliból
257.	Csak a furulyát	(Ôszi fecske kötetben) Megírtam, és szépen kifundáltam, hogy nyugdíjba megyek, és csak az irodalomnak élek. Aztán kiderült, hogy nyugdíjba mehetek, de provinciálisnak kell lennem.
258.	A bölcs hernyó	(Ôszi fecske kötetben)
259.	Kukoricaszárak, éjjel	(Ôszi fecske kötetben)
260.	Tavaszi szél vizet áraszt	(Ôszi fecske kötetben) A marcali szôlôben hallottam ezt énekelni, tovább csengett bennem, így született a vers.
261.	Kék csend	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
262.	Fanyar tavasz	Márciusi szél címen az Áldás kötetben
263.	Meghalt a visszhang	(Áldás kötetben)
264.	Bocsásd meg	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
265.	Isten áprilisa	(Ôszi fecske kötetben) A pesti Duna-parton írtam, a ritka pestiek egyike.
266.	A fordított Jónás próféta	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben) Egyszer nagyon el voltam keseredve mint újdonsült provinciális. Akkor született.
267.	Érett nád	(Ôszi fecske kötetben) Vonaton írtam, amikor kánoni vizitációra utaztam a kanizsai házunkba.
268.	Téli áhitat	(Áldás kötetben)
269.	Ejhaj, hóvirág!	(Áldás kötetben)
270.	Jézus a Mátrában	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben) Ez volt az elsô Mátrában írott versem.
271.	Invokáció egy szôrös hernyóhoz	(Ôszi fecske kötetben)
272.	Áraszd meg a vizet!	(Ôszi fecske kötetben)
273.	A Dunáról fúj a szél	Voltaképpen Illyés Gyulának szántam, de aztán mégsem küldtem el.
274.	Csendes mise	(Áldás kötetben)
275.	Ablakomba, ablakomba...	Szándékos dolog volt: népi formákkal, ihletekkel kísérleteztem akkor.
276.	A Csörgô patak	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
277.	Kettôs szivárvány	(Ôszi fecske kötetben)
278.	Mátraszentimre	(Ôszi fecske kötetben)
279.	Bocsássatok meg	(Ôszi fecske kötetben)
280.	Két asszony	(Ôszi fecske kötetben)
281.	Mandolin	(Ôszi fecske kötetben)
282.	Te Deum	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
283.	Mária és Márta	(Áldás kötetben) Kísérlet, de aztán nem voltam vele megelégedve, hát nem folytattam.
284.	A Mindennevû	(Áldás kötetben)
285.	Hej, voltam én is fiatal	(Áldás kötetben) A Vízkeresztben Shakespeare-nél van egy sanzon-féle, annak a formájára és annak a hangulatából íródott.
286.	Mint egy fáradt csiga	(Ôszi fecske kötetben) Valahova mentem lelki napot tartani.
287.	Azért...	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
288.	Hogy mit szeretnék?	(Ôszi fecske kötetben)
289.	Szegfû	(Ôszi fecske kötetben)
290.	Hajnali kertész	(Áldás kötetben) Pilisligetrôl.
291.	Sétál az Isten	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
292.	Esti ballagás	(Ôszi fecske kötetben)
293.	Béke, béke...	(Áldás kötetben) Pilis: a hegyoldalban ültem, ott írtam.
294.	Hegyeken túl is -- innen is	(Áldás kötetben)
295.	Bizonytalanság	Mátrai vers, de akárhol írhattam volna.
296.	Szél a Pilisen	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ezt nagyon nagyra becsültem.
297.	Ballagás a Pilisen	(Áldás kötetben)
298.	Tücsökszó	(Ôszi fecske kötetben) Szegény Kornisnak elküldtem, ô nagyon szerette. Nagyon beteg volt már akkor.
299.	Ó tiszta csend!	(Ôszi fecske kötetben)
300.	Az elsô sárga levél	(Ôszi fecske kötetben)
301.	Az ôsz dicsérete	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
302.	A keresztút	(Ôszi fecske kötetben)
303.	Pannonhegyén, öreg padon	(Ôszi fecske kötetben)
304.	A jelen, a titokzatos	(Áldás kötetben)
305.	Fecske	(Ôszi fecske kötetben)
306.	Lábnyomok	(Ôszi fecske kötetben)
307.	Avarban virág	(Ôszi fecske kötetben)
308.	Imádság jó halálért	(Ôszi fecske kötetben)
309.	Töredékek temetés után	(Áldás kötetben) Schütz Antal halálakor. Nagyon foglalkoztatott.
310.	Mondd végig	(Áldás kötetben)
311.	Legyen jobb a világ	Ez sötét vers de mégis optimista.
312.	Ködben	(Ôszi fecske kötetben)
313.	Ujjak	(Ôszi fecske kötetben) Ott született a svábhegyi kis maradék hajlékunkban.
314.	Mosolygó gyermek	(Ôszi fecske kötetben)
315.	Csavargó szellô	(Ôszi fecske kötetben)
316.	Ôszi fecske	(Ôszi fecske kötetben)
317.	A fák, a szelíd óriások	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
318.	A tearózsa	(Ôszi fecske kötetben)
319.	Nézd, süt a nap!	(Ôszi fecske kötetben)
320.	Parázs	(Áldás kötetben)
321.	Könyvek	(Áldás kötetben)
322.	Mancus vagy az állhatatosság	(Ôszi fecske kötetben)
323.	Atommag	(Ôszi fecske kötetben)
324.	Szekfû Gyula halálára	(Áldás kötetben)
325.	Párbeszéd a halálról	(Áldás kötetben)
326.	Madárijesztô	(Ôszi fecske kötetben)
327.	Mint a Mátra	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
328.	Levél Balanyi Györgyhöz	(Áldás kötetben)
329.	Csillagok, csillagok	(Ôszi fecske kötetben)
330.	Fények	(Ôszi fecske kötetben)
331.	Búcsú a bükköstôl	(Ôszi fecske kötetben)
332.	Levél Rómába	(Áldás kötetben) A Teréziánum egyik szobájában laktunk a generálissal és ott tervezgettünk nem gondolván messzebb Magyarországnál. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy ô kimegy Rómába egyetemes rendfônöknek.
333.	Emberség	(Ôszi fecske kötetben)
334.	Három sóhajtás	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
335.	Hegyoldalban	(Áldás kötetben)
336.	Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben	(Áldás kötetben)
337.	Szôlôhegyi szemlélôdés	(Ôszi fecske kötetben) Számomra nagyon érdekes ez a vers, mert azt hiszem, a misztikus élményt ragadja meg, pedig én nem vagyok misztikus.
338.	Hôscincér	(Ôszi fecske kötetben) Frida néni kedvence volt: azt szokta róla mondani, hogy a gyakori gyónókról szól. Nem mondom, hogy nincs benne az is.
339.	Megint csak a napot lesem	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
340.	Krisztus mindenfelôl	(Ôszi fecske kötetben)
341.	Készülj, anyánk!	(Áldás kötetben)
342.	Áldott, aki elôre néz	(Áldás kötetben)
343.	A feltámadt gesztenyés	(Áldás kötetben)
344.	Szent család	(Áldás kötetben)
345.	Törött rádió	(Ôszi fecske kötetben)
346.	Dörmögés a Múzsával	(Áldás kötetben)
347.	Mendegélünk föl a Kopaszra	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
348.	Küldetés	(Áldás kötetben)
349.	Gyerekek	(Ôszi fecske kötetben)
350.	Illatok	(Ôszi fecske kötetben)
351.	Száll az angyal	(Áldás kötetben)
352.	Madár	(Áldás kötetben)
353.	A megszedett gyümölcsfa	(Áldás kötetben)
354.	A mátrai temetô	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
355.	Misék	(Ôszi fecske kötetben)
356.	Úrfelmutatás elôtt	(Ôszi fecske kötetben)
357.	Megyen már a hajnalcsillag	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
358.	Köd	(Ôszi fecske kötetben)
359.	Szamár és cinege	(Ôszi fecske kötetben)
360.	Két kis malac	(Ôszi fecske kötetben)
361.	A várakozó	(Ôszi fecske kötetben)
362.	Ibolyántúli sugár	(Áldás kötetben)
363.	Hat szonett a csodálkozásról	(Ôszi fecske kötetben) A Pilisen születtek. Nem tudom mikor támadt a ciklus gondolata.
364.	Jeromos a barlangban	(Áldás kötetben)
365.	Játékszer	(Ôszi fecske kötetben) A ,,Suscipe..." nagyon kedves imádságom, naponta többször elmondom, s egyszer észrevettem, hogy ez kész líra. A két vers eredetileg nem tartozott össze. De a második nem született volna meg az elsô nélkül.
366.	Kaszafenés	(Ôszi fecske kötetben)
367.	Fordíts, fiú, a rádión	(Ôszi fecske kötetben)
368.	A búcsúzó naphoz	(Ôszi fecske kötetben)
369.	A névtelen angyal	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
370.	Öregasszonyok	(Ôszi fecske kötetben) Terkának mátraszentimrei háziasszonyunknak anyja öreg tót asszony volt, mellettünk lakott, sokszor láttuk. Egyszer ragyogó arccal jött: ,,Jön az én fiam, kivándorolt Szlovákiába, és most jön látogatni az anyját!" Úgy megszépült az az öregasszony az örömben!
371.	Hársfák	(Ôszi fecske kötetben)
372.	Nyírfakosár	(Ôszi fecske kötetben)
373.	Szentségtartók	(Ôszi fecske kötetben)
374.	Hetven felé	(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)
375.	Jaj de szépnek...	(Ôszi fecske kötetben)
376.	Fák és gyerekek	(Ôszi fecske kötetben)
377.	Pillanatkép	(Áldás kötetben)
378.	Ha jô a perc	(Áldás kötetben)
379.	Szíriát oszlopai	(Kettôs végtelen kötetben)
380.	Carmen semisaeculare	(Áldás kötetben)
381.	Búcsú a szavaktól	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
382.	Halotti beszéd a mezei virágokhoz	(Áldás kötetben)
383.	Bujdosik az árva madár	(Áldás kötetben)
384.	Kézrátevés	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
385.	Nyárvégi reggel	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
386.	A kétarcú angyal	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
387.	A pók halála	(Áldás kötetben)
388.	Esik esô	(Áldás kötetben)
389.	Szép piros szív	(Áldás kötetben)
390.	Holtig-e vagy hazáig?	(Áldás kötetben)
391.	Nézz fel a kékbe	(Áldás kötetben)
392.	Vendégek	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
393.	Lilaszegélyes orgonasoron	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
394.	Ne félj!	(Áldás kötetben)
395.	Szitálnak a szélben...	(Áldás kötetben)
396.	Ember maradj!	(Áldás kötetben)
397.	Három és négy között	(Áldás kötetben)
398.	Múladozóban már a zivatar	(Áldás kötetben)
399.	Erdei mise	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
400.	Hold a Csóványos felett	(Áldás kötetben)
401.	A köpönyeg	(Áldás kötetben)
402.	Dáliák	(Áldás kötetben)
403.	Unokák	(Áldás kötetben)
404.	Örökösök	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
405.	A lóré	(Áldás kötetben)
406.	Dörmögés	(Áldás kötetben)
407.	Ökörfarkkóró	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
408.	Nem betegség	(Áldás kötetben)
409.	Szeptemberi lomb	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
410.	Hosszú élet	(Áldás kötetben)
411.	Kínrímek	(Áldás kötetben)
412.	A rakéta útja	(Áldás kötetben)
413.	Felhôjáték	(Áldás kötetben)
414.	Kérdések felelet nélkül	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
415.	Köszöntô	(Áldás kötetben)
416.	Üzenet	(Áldás kötetben)
417.	Mozart, hegedûverseny	(Áldás kötetben)
418.	Egy rózsacsokorra	(Áldás kötetben)
419.	Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra	(Áldás kötetben)
420.	Imádság humorért	(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)
421.	Oroszlán	(Áldás kötetben)
422.	A néma Miatyánk	(Áldás kötetben)


Szembe a Nappal

Egy orosz regény volt akkor erkölcsi vita tárgya, Szanin címû. Ennek a végén van egy szép kép: a hôs szembenéz a nappal és elindul. Ez a kép föl-fölmerült bennem, és mikor ez a mondanivaló formát keresett, valahogy ez a kép fogta meg.


Phaëton

,,Görögizáló.'' Olyan, mintha metrikus volna, de valójában magyar hangsúlyok. Inkább formailag izgatott.


Kiáltás a kapuból

Eléggé sokszor feltûnô motívum. Tárgytalan líra még az elején.


A fehér koszorúk titka

Maeterlinck-hatás.


Sötét folyosó

Ez a régi piarista háznak a folyosója.


Holdsugár

Ez is Maeterlinck-hatás. Élményi alapja azért van ezeknek az elsô holdas verseknek: nyaranként, mikor otthon voltam Gödöllôn, nagyon szerettünk anyámmal meg a testvéreimmel vacsora után kisétálni az isaszegi országútra. Több vers is szól errôl, pl. a Porban és éjszakában.


Vonat a mezôn

A mi házunk kertjének a végén mentek a vasúti sínek, a pesti vasúti vonal. Ez az éjszakában vágtató vonat, kivilágított ablakaival egyik leggyakoribb élményem. ,,Mezôn'' azért, mert a mi házunk volt az utolsó a faluban.


Virág a tengeren

Azok közül a versek közül való, amelyeket a Nyugatnak beküldtem.


Tûnôdés

Egészen fiatal kispap koromból.


Ködös vizek fölött

Ezt is beküldtem a Nyugatnak


A tó lelke

Az isaszegi országúton volt a Malomtó, messze kint. Ha messzire akartunk sétálni, odáig mentünk. Ezt a verset akkor nagyon szerettem és becsültem, az átlagnál jobban.


A Vág ritmusai

A Nyugat nem felelt jelentkezésemre. A kesernyés hangulatot azonban hamarosan feloldotta egy váratlan siker: a Petôfi-társaság Vigyázó-díjának elnyerése. Sem a Petôfi társaságnak, sem a pályázatoknak nem volt nagy tekintélye akkoriban, mégis megragadott az a lehetôség, hogy minden feltétel és megkötöttség nélkül egyszerûen lírai költeménnyel vagy költeményekkel pályázhatom. Akkoriban készült el az a versciklusom, amelyet a harmadéves bölcsészkorom vakációjában átélt, több mint két hetes vági tutajkirándulás élményeibôl írtam és amelyrôl úgy éreztem, hogy a legjobb, ami telik tôlem. Beküldtem hát a ciklust, s a kísérletet egészen váratlan siker követte. A bíráló bizottság döntô tagja Harsányi Kálmán volt, a kitûnô költô és nagyszerû ember, akinél különb versbírálót abban az idôben aligha lehetett volna találni a magyar irodalomban. H. el volt ragadtatva a versektôl. A sikernek volt némi hatása további írói pályámra, megerôsítette írói öntudatomat, hogy amit jónak és eredetinek érzek verseimben, az nem öncsalás. És megszerezte nekem Harsányi Kálmán barátságát, amely ennek a kivételes embernek haláláig csak melegebbé és mélyebbé vált.


Ketten a Mesterrel

Ez átérzett vers, de azért valahogy mégis csak formailag nem tetszik nekem igaznak. Egyike azoknak amelyek a legtöbb embernek voltak élmény: alkalmas arra, hogy beleélje magát egy hívô olvasó.


Véresô esik

Ez egy Prohászka-elmélkedés versbe tétele, amelyet nagyon szerettem. Természetesen ott van mögötte a liturgia is, az a sok alkalom, amikor ez így szokott lenni.


De profundis

Gondolom, a legépebb versek egyike ezek között a régiek között.


Síró testvérnek

Egy barátomnak meghalt egy közeli hozzátartozója: szóval tényleges haláleset alkalmából íródott.


Dal

A forma fogott meg. Persze a formákra sok külföldi, fôleg francia befolyás is. hatott ebben az idôben; pl. ez a vers azt gondolom, nem született volna meg a Cyrano versikéi nélkül. Olvasgattam akkor erôsen a kétkötetes modern francia antológiát, és innen vettem sok minden formát.


A tornyos ház

Abban az idôben ezt tartottam a legjobb versemnek. Ennek minden sora igaz. Itt persze javítva van. A Szembe a Nappal kötetben sokkal gyöngébb.


Hollók

Ezt is nagyon értékeltem annak idején.


Este az ablakban

Nagyon zeneinek éreztem. Ennek is megvan az élményi alapja: Gödöllôn Ilma néném házában az utcára nézô kétablakos szobában volt a zongora. A családnak hol ez, hol az a nôtagja ült hozzá, én a ház elôtt padon üldögéltem vacsora után és hallgattam az ákáclombokon keresztül. Akkor is szerettem már, azóta is a zongoraszót messzirôl.


A napos hegy

Ez teljesen kigondolt kép.


A torony kürtöse

Ez már amolyan harcos vers akart lenni, a Zászlónk körének gondolata. Egy temesvári versolvasó estén Kosztolányi azzal fordult hozzám, hogy ebben a versben, amelyet utolsónak olvastam fel, úgy sikerült kifejeznem a ,,keresztény éberséget'' mint még soha senkinek. Ma azt hiszem, hogy csak azért mondta ezt, mert valami kedveset akart mondani. Akkor azonban a kezdô költônek, akinek még könyve sem jelent meg akkor a már országos hírû író részérôl ugyancsak jól esett ez az elismerés.


Liliput

Voltaképp a Nyugatnak szólt, s ezt meg is érezte Karinthy: írt róla és kigúnyolta. Persze nem magammal hasonlítottam én össze ôket, ha a versben úgy van is, hanem inkább a Prohászka-féle világgal. És persze késôbb aztán nagyon röstelltem én ezt.


Királyok igrice

A Prohászka-féle gondolatvilág.


A mécses

Erre a ciklusra hatott egy és más az elôbb említett franciák közül: elsôsorban Maeterlinck. Aztán még Rilke Stundenbuchja és Kosztolányi hangulatversei. Akkoriban volt legmelegebb az a barátság, amely Radványi Kálmánhoz fûzött, ô is jelen van a versek hátterében. Egyébként a nagyon fiatal papi léleknek -- nem is problémáit -- inkább hangulatait próbáltam kifejezni.


Fehér mezôk

Olga húgom lefordította németre, és nagyon tetszett nekünk, a vers is, a fordítás is.


A beteg siránkozik

Tényleg valami influenza-félében feküdtem hosszabb ideig.


Mint gyenge harmat a napon

Ezt nagyon tiszteltem akkoriban Nagyon boldog voltam, hogy ilyen egészen rövid dalokat tudok írni. Csak persze ezek mögött nincs igazi átélés.


Tavasz csengettyûje

A Zászlónk szellemének kicsendülése. Valaki észrevette, hogy Babits hatott rá. Valóban: a versformára.


Ballada a szépség szomorúságáról

Ezt nagyon átéltem, Radványi-féle közös élmény volt. Ballada francia értelemben: a forma.


Dal

A Verlaine-féle dallamos versek is erôsen hatottak rám. Húsz évvel ezelôtt még el tudtam volna mondani azt a verset, amelynek dallama érzôdik ezen.


Fehér rózsák a Dunán

Sokszoros élmény: a régi piarista ház a Dunaparton volt, és régen tisztességes telek voltak, amelyeken jégdarabok jártak a Dunán. Most egy pár éve nem járnak.


Regôs ének

Olga megzenésítette, és karácsonyeste ma is énekelni szoktuk az elsô és az utolsó versszakát.


Költemények (1916)

,,Az Isten küld...'' Legtöbbet emlegetett soraim. Nem is költôi, hanem papi élmény.


Énekszó a magasságból

Ezt kifejezetten elôszónak írtam. Sokkal hosszabb, mint kívánatos. A stanzát örömmel írtam.


Jeremiád

Akkor nagy elemi csapások voltak, úgyhogy ennek is reális élmény az alapja. (Jegyzet a 24. sorhoz: ,,a kecskeméti földrengés"; a 28.-hoz: ,,az 1913-i nagy áradások".)


Egy magányos magyar

Az elsô külföldi utam elsô tanári évem után.


A magvetô

Egy kép alá írtam a Zászlónk-nak, ahol egy csontváz veti a magot.


Jó nekem, Uram

A tábori lelkészség elsô heteinek fô élménye volt.


Odysseus

Ezek míves versek. Szerettem volna sokkal többet, de aztán meguntam.


A bánya

A Zászlónk, ill. az Élet, amelynek akkor már Izsóf volt a szerkesztôje én meg a segédszerkesztô-féléje, irodalmi estre ment Selmecbányára. Ott töltöttünk egy napot és rám igen nagy hatást tett, mikor lementünk a bányába. Akkor írtam ezt a verset. Persze itt is minden meg van nagyítva.


Júdás

A költô késôbb két versszakkal kiegészítette ezt a költeményt:

     Nem igaz! Júdás zárd el a füled!

     Egy a valóság: áll a Feszület.

     A Feszület, melyen a Megfeszített

     Igazságot s irgalmat egyesített.

     Júdás, Júdás, -- a végsô pillanat:

     Tereád várnak a kereszt alatt.

     ,,Barátom" -- hív a Jézus csókja, -- mit vársz?

     Most lebben át a mennyországba Dizmász.


Tenger

Talán ez a legcsináltabb a lelkiéleti, vallási élmény körbe tartozó versek közül. Azok a hatások, amelyeket a Belülvalók mécsével kapcsolatban felsoroltam, itt is érvényre jutnak.


Hamvazás

Maga az élmény valóban a Gellért-szobor: azt vettem egyszer észre, és kiugrott bennem ilyen óriássá. Forma: Poe Hollója.


Erdô

Etelka nagynéném színésznô volt, aztán mint magántanítónô a galántai cukorgyár magániskolájában tanított. Egyszer meglátogattam ott töltöttem néhány napot. Onnan kirándultunk egy erdôbe, arról szól a vers. Még kispap voltam.


Hegyek

Stílusgyakorlat.


A folyó

Talán az elsô nagy szabadversem. Persze azért olyan magamféle: dallamos.


Szonett

Sokaknak nagyon tetszett. Szintén Maeterlinck-hatás


Esti dal

A ház elôtti pad esti élménye


Gyöngyvirág

Ez is a dalok közül való, amelyeket szerettem. A vonaton, Selmecbányáról hazafelé velünk volt Berzeviczy Mária énekesnô az Operaház tagja. Nagyon szépen énekelt, nagyon csinos volt, láttam, mennyire csodálták a társaim, és akkor írtam ezt.


Csengettyûszó

Ez konkrétabb, mint a Tavasz csengettyûje.


Jani

Csôre János nevû tanítványom. Akkor voltam az elsô osztályban Pesten osztályfônök. Úgy mondja el a vers ahogy megtörtént. Jani azután elvégezte az iskolát, nem érettségizett, mert rossz tanuló volt, de hozzám el-eljött még egynéhányszor.


Novemberi utazás

Stílusgyakorlat.


Fáklya

A váci idôbôl való, amikor a Maeterlinck-Verhaeren-Verlaine, szóval a nyugati féligmeddig vallásos költôk hatása érvényesült.


Követek

Súlyos vers és egészen konkrét témája van. A katolikus tanítóegyesület lapjában egy egészen csúnya támadás jelent meg ellenem. Panteista vagyok, szabadszerelmet hirdetek: ez volt a két legfeltûnôbb vád. Amikor utóbb a Magyar Kultúrában két számra terjedô hatalmas tanulmány jelent meg a költészetemrôl Várdai Béla tollából akkor P. Bangha, a szerkesztô kifejezetten személyesen megmondta nekem, hogy az expiáció akar lenni azért a tanítók lapjabeli támadásért. Ezt a szót használta: expiáció


Meditációk

Hát akkor még elmélkedtem is néha. Abban az értelemben, hogy akkor tudtam, most már nem. Akkor még nem tudtam, hogy nem tudok.


A költô háborús imádsága

(Ôszi fecske kötetben)


A hatvanéves Prohászkának

Voltaképpen inkább értekezés, mint költemény, de átélt.


Csend (1924)

Tépett világok (Ôszi fecske kötetben) -- a mottó már a kötethez készült. Ennek a kötetnek jó része Balatonlellén született. Nagyon beteg volt a torkom, az orvos egy hónapi teljes hallgatást rendelt. Édesanyámmal lementem Lellére, meg is gyógyultam és bôven írtam a verseket.


Búzavirág

(Ôszi fecske kötetben) Ez meg az Akácvirágzás még gödöllôiek.


Orgonaillat

(Ôszi fecske kötetben)


Ákácvirágzás

(Ôszi fecske kötetben)


Lombzúgás

Egyszer, még a húszas években Károlyi J. gróf erdejében táboroztunk a Bakonyban, egy fölséges szép tisztáson, ahol egy forrás is volt. Megszerettem a helyet s megkértem, maradhassak még néhány hétig egy erdészházban. Onnan való ez a vers.


Balatoni csend

(Ôszi fecske kötetben)


Herkulesfürdôi emlék

Emögött egy nyári utazás van a háború alatt. De eléggé csinált vers ez.


Szonett egy palack forrásvízre

Ez is azzal függ össze. Herkulesfürdôi vendéglátóm küldött késôbb egy kis üveget forrásvízzel.


Áldás

Szép sorokat is tartalmazó, de csinált vers. Egy van közte, amelyik nagyon mélyrôl jött és nagyon állandó: az utolsó. Jogos, hogy sokat idézik, mert valóban központi gondolatot fejez ki.


Áldás / VII. Áldás

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Falusi reggel

Ezt a verset, azt hiszem, Szemesen írtam, ahol egyik kedves tanítványom családjának volt, talán még most is van, nyaralója és vitorlása. Ott is táboroztunk a cserkészekkel.


Alszik a sátor

(Ôszi fecske kötetben) A Garam partján is táboroztunk, eléggé fiatal koromban. Ez a vers rengeteg élménybôl tevôdik össze.


Isten lánca

Ez egy gyónómnak, ill. egy gyónómról szól.


Ének egy rút arcról

(Ôszi fecske kötetben)


Csigabiga

(Ôszi fecske kötetben) A csigabigával Fehérvárcsurgón találkoztam a Károlyi J. féle parkban, amikor ott jártunk megbeszélni a táborozásunkat. Egy napot ott töltöttem, és a parkban szó szerint megtörtént ez az esemény.


Kis csibék

(Ôszi fecske kötetben) Nagykanizsai rendtársaimnak tartottam lelkigyakorlatot, s közben legtöbbször a kertben sétáltam. Annak folytatása volt a gazdasági udvar: ott spacíroztak el a tyúkanyóval ezek a kis csibék.


Harangvirág

(Ôszi fecske kötetben)


Útféli bokor

(Ôszi fecske kötetben)


Tûzvész

Ennek két ihletôje van. Az egyik maga a tény a téma. Sokat gyóntattam akkoriban, és sok nehéz esetem volt. A másik élmény egy tényleges tûzvész emléke. Egy kirándulásunkon a Nagykevélyen szálltunk meg, késô este nagyon messzirôl valami tüzet vettünk észre. Gyerünk oltani. Szentendrén égett egy faház, mikor odaértünk a tulajdonos meg a lakója veszekedett, melyik a felelôs, kinek kell oltania. Úgy rájuk rivalltam hogy elszégyellték magukat. Cserkészeim addigra hozzáfogtak az oltáshoz magam is fölmásztam a háztetôre, együtt csináltuk. Életmentô kitüntetést is kaptam ezért. Ez adta hát a képet.


Angyal

Farkas Edit kapott ajándékba egy gyönyörû gobelint, amely egy angyalt ábrázol: az ihlette a verset.


Fiúk

A szegedi gimnáziumunk kétszáz éves fennállásának jubileumára írtam.


Két imádság

Igazán nem tudom, miért éppen ezt írtam meg. Többször gondoltam hogy meg kellene a testvéreiket is írni, dehát nem kerülközött.


Sarlósboldogasszony

(Kettôs végtelen kötetben) A kötetcímet Schütz Antal ihlette. Mondtam neki, hogy valami olyat szeretnék címnek, ami kifejezi az élet delét. Ô mindjárt erre a szép ünnepre figyelmeztetett. Nagyon kedvemre volt, s a szóhoz, a címhez írtam a verset.


Nyári zsongás

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Voltaképpen ez az alapgondolata ennek a kötetnek.


Hullámmoraj

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Akkor egy évet Olaszországban töltöttem s annak húsvétjára utánam hozták Harangi Lacit. Visszafelé meghûlt, Firenzébôl a tengerpartra kellett kivinni. Így töltöttünk egy hetet Viareggioban s ott írtam ezt a verset.


Antenna

Amikor elôször éltem át a rádió nagy élményét. Még akkor fülhallgatós készülékrôl volt szó.


Éjjel a tengeren

(Kettôs végtelen kötetben) Nápolyból mentem Szicíliába a 4. osztályon, utazó katonák közt, a tengeri hajó legalsó emeletén.


A kis gomba dicsérete

A szociális testvérek Tömösön szoktak nyaralni: sokan, az útkaparó házában. Egyszer nekem is szereztek ott nyári lakhelyet: benn az erdôben, egy kis vízimalom épületében. Több versem való onnan.


Hó a hegyeken

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Angelus

(Kettôs végtelen kötetben) Egy bakonyi vers.


Alm

(Kettôs végtelen kötetben)


Gyerekek az utcán

(Ôszi fecske kötetben) Egy sokszor ismétlôdô pesti élmény.


Könnyek

Ez sokkal korábbi a kötetben szereplô többi versnél. Majdhogynem a korai, retorikus zsengék közül való.


Bûbáj

Ennek kalandos sorsa van. A Csend címû kötetben kellett volna megjelennie, mert ez is a bakonyi versek közül való de az egyházi cenzor kihagyatta velem, mert pantheizmust vélt felcsillanni benne. A következô kötet kiadásakor újra próbálkoztam vele, s akkor már engedték. A pantheizmus és a panentheizmus mûvészi megjelenésében annyira hasonló, hogy egy versben nem is lehet megkülönböztetni, a költô egész életmûvében igen.


Mondtam magamban

(Ôszi fecske kötetben) Rómában írtam. A piaristák vizitátora és maga az egyetemes rendfônök fölvetették azt a gondolatot, hogy maradjak Rómában a generális titkáraként. Megrémültem ettôl, megkérdezték szívesen maradnék-e, s nemet mondtam. Akkor már sokminden fûzött Pesthez: környezetem, hivatásom, lelki összeköttetések. Édesanyámat sem szerettem volna öregkorában messze tudni. Belátták, s nem erôltették a dolgot.


Havasi pihenô

(Kettôs végtelen kötetben)


Kilenc gödör

(Kettôs végtelen kötetben) Tömös: Kilenc valóságos sírgödör.


Hová rohantok?

A dátum megmondja a keletkezés alkalmát: a budaörsi csata éjjelén írtam.


A pátriárka

Zimányi Gyula: nélküle vagy pap nem volnék, vagy költô.


A Ziller litániája

(Kettôs végtelen kötetben)


A Dioskurok temploma

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A pirosbóbitás kislányok Várady professzor lányai, akik feleségével együtt szintén ott voltak.


A római holdhoz

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A Szent Pantaleonnak, római anyaházunknak tetején. Szerettem oda följárni: Róma tetôi fölött elnézhetett az ember, látta a Szent Pétert, a legszebb dolgokat.


Tengerparti ének

Szicília. Két nagy élmény fûzôdik hozzá: az Etna és Taormina.


Alagút

(Kettôs végtelen kötetben) Amikor Rómából Firenzébe jöttem vissza vonaton.


Régimódi vers az isaszegi országútról

(Kettôs végtelen kötetben)


Egy karéj fekete kenyeret

Az elsô néhány vers bevezetésnek született a kötethez. A többi közül sokat egy Imst nevû tiroli faluban írtam.


Apám

(Ôszi fecske kötetben)


Rapszódia

E két utóbbi csinált vers, amit a mûfaj kívánt.


Intermezzo

Ez voltaképpen a Köldöknézôbôl való.


Kupolaterem

Akkor még nem sejtettem hogy, egyszer én is elôadok majd ott. A dráma történetérôl és a regényrôl. Az Élet szerkesztette azt a sorozatot, kijárták, hogy ott lehessen. Pénzért volt, egy ciklus tíz vagy húsz elôadás. Azért vállaltam ezeket, mert anyámat kellett eltartanom.


A Püspök

(Ôszi fecske kötetben)


Isten érkezése

(Ôszi fecske kötetben)


Primicia

Valaki mondta késôbb, hogy ô valóban hallotta a biztatást a manuduktortól. Így keletkeznek a legendák. Nyilván annyira beleélte magát a versbe, hogy visszavetítette a valóságba. Én egy kicsit hûvösen nézem ezt a verset mert magasabb hangon szól, mint az élmény. Nem azt akarom mondani, hogy nem igaz, de misztikusabb a valóságos élménynél. Én nem vagyok misztikus.


Dunapart és cella

Vác. Van egy korzó a Dunaparton, ahol hétköznap senki sem jár, ott szoktam sétálni.


A köldöknézô

Ez egy nagy filozófiai versnek indult, de aztán nem tudtam megcsinálni, hát a meglevô részeket összeállítottam, s egy néhányat máshol alkalmaztam. Azt gondolom, Rilke-hatás.


Az egyetlen kéz

(Ôszi fecske kötetben)


És jönnek hozzám

(Ôszi fecske kötetben)


Csillag

Azt hiszem, ez fontos vers.


S. O. S.

Alszeghynek írtam: nagyon búskomor lélek, nagyon sötéten látott mindig.


Íme mily édes és gyönyörûséges...

Rendi körökben sokszor idézik. Schütz és Zimányi körül volt egy kisebb csoport, amelyik összegyûlt rekreációra. Nagyobb terem nem volt, ahol mindenki együtt lehetett volna.


Kéz kézben

Ilminek.


Kézszorítás

Harangi Lacinak.


Gregórián

Frida néninek szól. Mindig azt hittük, én vagyok az idôsebb, egyszer aztán kiderült, hogy néhány héttel ô. Egy alkalommal együtt ünnepeltük a születésnapunkat.


Nehéz poggyászú katonák vagyunk

Akkoriban ilyen pszichológiai-morális témákkal voltam tele.


Asszonyok

(Ôszi fecske kötetben) Ezek tudatosan a Fekete kenyér koncepciójába születtek bele.


Bölcsek

(Ôszi fecske kötetben)


Gyalogjáró ember éneke

Két szomszédos osztrák falucskában töltöttünk néhány hetet anyám barátnôivel meg én. A két falu közt sokszor ide-odajártam, akkor találkoztam ezzel az autóval.


Az autó éneke

(Ôszi fecske kötetben) Az elôzô ellendarabja: nem akartam a technikai fejlôdés ellenségének látszani. Egyébként konkrét alkalom szülte: volt diákjaim hívtak autókirándulásra.


Ribiszke

Ez is lelkigyakorlatos vers, mint a Kis csibék. A váci rendház kertjében húzódott a kerítés mellett egy sor ribizlibokor.


Virrasztó

Ezt a verset nagyon korhoz illônek gondoltam akkor, s ma is azt hiszem, igazam volt. A kötetnek csak azért nem lett egyszerûen ,,Virrasztó" a címe, mert akkoriban megjelent más szerzôtôl egy ilyen címû kötet.


Az acélember

Háromszor találkoztam vele: Belgiumban, Ausztriában s végül valahol Pomáz táján. Próbálták azonosítani, kikre gondoltam. Nem vettem célba névszerint egyet-egyet, minden pap, minden író, minden másokért felelôs ember.


Telihold

(Kettôs végtelen kötetben)


Máglyafüst

Megjelent akkor egy forradalmi jellegû antológia, amelyet Radnóti Miklós szerkesztett, abban jött a Máglyafüst. Aztán a második kiadásra is sor került, s szomorúan jött Miklós mondani, hogy ezt a verset nem engedik, vagy nemigen engednék. Kicseréltük a Rudolf Czinegével.


Világítótorony

(Kettôs végtelen kötetben) A lindaui világítótorony. Mellette egy oroszlán áll a vízben.


Óda az Értelemhez

(Ôszi fecske kötetben)


Hiszek

(Ôszi fecske kötetben)


Lelkecskék

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Antwerpenben kapott meg a téma, útközben írtam meg, de nem voltam megelégedve vele, kivéve azt a négy strófás kis betétet, amelyet egyik legjobb versemnek érzek, és a szószékrôl is nemegyszer felolvastam.


Kaszálók

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Itt van a legmerészebb formai ötlet: az ötsoros refrén.


Kecskepásztorkák

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Lány, kötéssel

Ez Olga húgom.


Apácák

Az Isteni Szeretet Leányainak nem messze Máriacelltôl volt egy nagy mintagazdaságuk. Azon a nyáron ott volt a húgom, én is ott töltöttem vagy két hetet.


Ibolyák

(Ôszi fecske kötetben) Régibb a többieknél. Bécs mellett nyaraltunk Ilmi húgommal, s divatos volt akkor egy sláger, valami giccses ibolya-nóta. A húgom sokat dúdolta. Egyszer fölértünk egy olyan fennsíkra, amely telisteli volt ibolyával. ,,No, mondtam, most fújhatod!"


Tojás

(Ôszi fecske kötetben) Kedves eset fûzôdik hozzá. A Mátyás templomban kellett prédikálnom, közvetítette a rádió. Szegedrôl a hajnali gyorssal akartam fölutazni, de elromlott a vekkerem, elaludtam, taxival kellett megtennem az utat, nagy izgalomban, fölérek-e. Mire beértem a sekrestyébe, már olvasták az evangéliumot. A sekrestyésfiú meg öltöztetés közben fölnézett rám: ,,Tisztelendô úr írta azt a tojás-verset? Mert az kérem egy jó vers". Így indultam a szószékre.


Cserfa a fenyvesben

Azt gondolják róla, hogy szimbólum. Azzá lett, de valóban láttam.


Októberi rózsák

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Szeged, Újszeged, liget. Ott volt akkoriban egy nagyon szép rózsáskert, a legszebb hely Szegeden, sûrûn jártam oda.


Borongás naplementekor

(Ôszi fecske kötetben)


Szürke dal

Az Ardennek szürke, vasszínû hegyek. Nyomasztó érzés járni köztük.


Encián

Radnóti Miklós szerette. Idézi is az ötvenéves születésnapomra írt versében.


Sirály

Teleki Pállal jöttünk haza Stockholmból, és ezt a tengeren írtam Dánia és Németország között.


Bárányfelhôk

(Ôszi fecske kötetben) Ez is pontos kép egy látványról. Kétszer tartottam hallgatóimmal esztétikai teszteket az egyetemen, az egyiken ez volt az irodalmi példa.


Kakasszó

Egy jámbor kakas a társszerzô.


Pirongató

A másik esztétikai kísérlet és tárgya.


Szénaillat

Bregenz fölött a hegyoldalon keletkezett.


Túl a borókán

(Ôszi fecske kötetben) Ezt a verset akkor nagyon szerettem.


Imádság a hegyen

(Ôszi fecske kötetben)


A magányosság toronyablakából

Ezek azok a versek, amelyekben megpróbáltam megfogalmazni azt, amiben azt hiszem, hogy saját vallásos élményem különbözik a másokétól.


Vízválasztó

Ez is ilyen. Van ezekben egy nagyon távoli Kierkegaard-hatás. Az az alapbeállítás, hogy Isten minden, és az ember semmi. Persze nálam nem egészen ugyanaz, de ha nem olvasom Kierkegaardot, akkor aligha ebben a formában születik meg.


Hetes fogat

Nem szokás ennyire mélyen magába ásnia egy poétának. Ezek a nagyobb terjedelmû és igényû istenversek egy mondanivalónak ábrázolásai. Majd minden évben van egy.


Cinege

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Egyszer sétán az elôttem haladók énekelték azt a mûdalt.


Csitt!

A dalok közül való, ezeket nagyon szeretem.


Csemete-ákác lombon át

(Kettôs végtelen kötetben) A Bodeni-tó partján született.


Pocsolya

(Ôszi fecske kötetben) Dél-Tirolban egy magányos szállodában voltam akkor.


Tiszavirág

(Ôszi fecske kötetben) Ez végre szegedi vers.


Felhôgomolygás

(Ôszi fecske kötetben)


Fakereszt

(Ôszi fecske kötetben) Ez is Fiebôl való, ott az erdô közepén laktam.


Rikkant a rigó

(Ôszi fecske kötetben) Szegedi. Mikor ötvenedik születésnapomat ünnepelték a Dugonics-társaságban, akkor olvastam föl, mint legfrissebbet, amely akkor reggel született.


Ôszelô

(Ôszi fecske kötetben)


Megy a hajó a tavon

Ez belekerült Keresztúry Dezsô balatoni antológiájába.


Hegyorom és fátyolfû

(Kettôs végtelen kötetben) Egyike azoknak, amelyeket Radnóti Miklós nagyon szeretett.


Gyanta

(Kettôs végtelen kötetben)


Vakáció

Ezt Rudnokon írtam, Jászó mellett. Ott látogatott meg minket Mécs László. Húgommal voltam ott, neki akkor nagy bánata volt.


Doromb

Azt gondolom ebben van valami abból, hogy elkülönítem magamat Mécs Lacitól.


Süss fel nap!

(Ôszi fecske kötetben)


Rudolf Czinege

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Fiébôl hazajövet a Dolomitok közt mentünk végig autóbusszal. Egy turistahotelban szálltunk meg, reggel korán fölébredtem, kimentem, s ott volt egy katonatemetô.


Az Isten fiatal

Akkor már kezdett sötétedni a világ fölött az égbolt.


Állj meg, fölemelt kéz

Ez gondolom már a spanyol polgárháború idejére esik: nagy történelmi élmény.


Szegedi óda

(Kettôs végtelen kötetben)


Szentkirály szólongatása

Alkalmi vers. A váci székesegyházzal szemben volt egy nagy, országos Szent István ünnepség, Hóman mondott beszédet, én ezt a verset olvastam föl.


Virrasszatok!

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A szívemet jártatom

Ez mintegy magyarázata annak, hogy utazások közben írtam verseket.


Mit láttam!

Szó szerint ezt láttam, és sikerült néhány sorban rögzítenem. Úgy érzem, élet és halál benne van.


Elkésett hold

(Ôszi fecske kötetben) Ezt nagyon szerettem. Elég soká dolgoztam rajta, és a Rudolf Czinege-féle állomásról lefelé jövet a Dolomitok közt lefelé robogó buszon fejeztem be.


Szikrazápor

Harangi Laci temetése.


Négy fiú a tóparton

Fiei emlék: megtörtént, amint meg van írva.


Apja fia

Szórul szóra így történt.


Jó testvéri szóval

(Ôszi fecske kötetben)


A messze húzott zivatar nyomában

(Ôszi fecske kötetben)


Ments meg Uram!

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Elomlott testtel

Amikor kivették a mandulámat.


Mindörökké fiatal

(Ôszi fecske kötetben)


Az Isten ölében

Ez a lényegen kívül érdekes próbálkozás a négyes rím modernizálására.


Présház

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez szimbólum, nem igazi présházról van szó.


Újévi reménykedés

Ez már a háború.


Ó milyen szabaddá

(Kettôs végtelen kötetben) Ez a magyar fasizmus visszhangja.


Víz, víz, víz...

(Ôszi fecske kötetben)


Szellôsuttogás

Erdély, Marosfô. Ezt kevésbé kedvelem.


Légoltalom

Rudnokon született. Ilmi húgommal sok szociális nôvér is nyaralt ott. Egyikük eltörte a lábát, nagy nehezen Kassára vittem be.


Ne aludj, Uram!

(Ôszi fecske kötetben)


Szabad ember éneke

(Ôszi fecske kötetben)


Nem én, Uram!

Esztétikai tanszéket szerveztek Pesten, és egy professzor buzdított, hogy azt én pályázzam meg. Ez lett a veszte az Esztétikámnak, mert akik attól féltek, hogy csakugyan én találok odakerülni, kivitték, hogy egy-két lerántáson kívül nem írtak róla. Csak egy tárgyilagos bírálatot kapott: Halasy Nagy Józsefét.


Júniusi körte

(Ôszi fecske kötetben)


A tej himnusza

(Ôszi fecske kötetben)


Óda egy nyúlhoz

(Ôszi fecske kötetben) A legsötétebb fasizmus napjaiban volt ez


Láthatatlan ôzikék

(Ôszi fecske kötetben)


Galambok

Rudnokon írtam Auguszta nôvérnek, aki azon a nyáron eltörte a lábát.


Váltott gyerek

Rudnokon az erdôben volt egy csodálatos faképzôdmény, amely messzirôl olyan volt, mint egy öreg varázsló, ez a régi Panci-Manci mesét juttatta eszembe. Deazért a versen rajta van a fasiszta idôk hatásais.


Dalolj, ne félj!

(Ôszi fecske kötetben) Reményik S. nagyon kedvelte. Igen-igen szomorú ember volt.


Családfa

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Fázó csillag

Van itt egymás után vagy húsz vers, amirôl egyszerûen azt lehetne mondani, hogy a történelem tükrözései. Nem kívánok olyan kifejezést használni, hogy antifasiszta, de lehetne.


Vízözön elôtt

(Ôszi fecske kötetben)


Egy fiatal német katonához

(Kettôs végtelen kötetben) Marosfôn. Mi még nem voltunk benn a háborúban, de a német katonavonatok ott haladtak át. A szociális testvérek háza a sínek mellett volt, ha kiléptem a kápolnából, láttam ôket.


,,Kraft durch Freude''

(Kettôs végtelen kötetben) Egy óriási arányú sportszervezet volt, nyilvánvaló háborús célzatú. A vers abból az évbôl való, amelyben utoljára kinn voltam Németországban.


Ázott kövön

Egy kicsit hosszú. Három nyarat töltöttem Marosfôn.


Gyôzöd-e még?

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Éjszaka 1943-ban

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Szeged, a gyerekklinika mellett. Ezt nagyon szerettem a verseim közül.


Beszélgetés

(Kettôs végtelen kötetben)


Pilóta

(Kettôs végtelen kötetben) Marosfôn fordítottam egy sereg himnuszt, akkor két hónapot töltöttem ott.


Kiáltás a pusztába

(Kettôs végtelen kötetben)


Köszönjük meg a mái kenyerünket

(Kettôs végtelen kötetben)


Messze nézzen, aki élni akar

Balatonzamárdi: a fôvárosi egyházközségek a bombázások elôl vitték oda a gyerekeket.


Fecskét látok

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A háború után jöttem föl másodszor Szegedrôl Pestre. Ez a vers utazás közben íródott.


A Csíki Székházban

Csíksomlyón a barátok mellett volt egy szülôotthon, a szociális testvérek tartották fönn, ott töltöttem egy éjszakát. A megyeházát alakították át szülôotthonná, s annak ott Székház a neve.


A Maros forrása mellôl

(Kettôs végtelen kötetben)


Székely pap

A csíkszentdomokosi plébános, akivel jóban voltunk.


Valaki a hegyen kiált

(Ôszi fecske kötetben) Ez ott gyakori. Egyszercsak hallatszik valakinek a neve: ,,...jöjjön haza, mert beteg a felesége".


Lajtorjás szekér

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) A történet is, a mondás is hiteles.


Az Egyeskô

Ezt Voinovich nagyon szerette. Fölolvastam a Kisfaludy Társaságban.


Egy borjú sír

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A havason

Azon a nyáron augusztus utolsó hetében lelkigyakorlatot tartottam és utána még visszamentem egy hétre. Akkor leesett a hó a havason. Szerettem ezt a verset, talán a zenéje miatt.


Máriaszem

(Ôszi fecske kötetben) Máriaszemnek hívnak egy encián-fajta kék virágot; hegyvidéken terem; ha leszakítják, összecsukódik.


Rutafa

Ôsi népdal, valószínûleg messze honfoglalás elôtti idôbôl. A rutát istenfának is nevezik.


Sütkérezés a hangyával

Ez lehet, hogy egy József Attila versnek -- nem hatása -, de emléke alatt született.


Úrfelmutatás

(Ôszi fecske kötetben)


Katicabogár

(Ôszi fecske kötetben) Ebben együtt van a történelem is meg a nyár is.


Országúton lányok mennek

(Ôszi fecske kötetben)


Tizenkét bükkfa

A Fekete Rez oldalában volt egy ilyen bükkfaliget egy kicsit följebb attól a nyaralótól amelyikben laktam. Szentgyörgyi Albert is ott nyaralt akkor, annyira megszerette azt a telket, hogy aztán megvette.


A magam módján

(Ôszi fecske kötetben) Újabb kísérlet a négyes rímmel. De itt ez a rejtett humor fátyola. Pesten írtam.


Bölcsôdal a bükkfa alatt

(Ôszi fecske kötetben)


A hegy derekán

Ezt szürkének érzem. Nem hódította meg a szívemet.


Szénaboglya

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez is a Rez oldalában játszódik.


Mit mondanál?

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ez a házsongárdi temetôbôl való.


Embertelenül ember

(Kettôs végtelen kötetben) Hát az az embertelenség idején íródott


Fûzfa az árvízben

Szegeden volt akkor olyan nagy víz: a Tisza bolondult meg.


Tavalyi fû

(Kettôs végtelen kötetben) Ezt szerettem. A Balaton mellett írtam, az utolsó KLOSZ-kurzuson voltam ott, talán húsvéti szünetben volt.


A Kék Forrás

Ott volt, ahová fürdeni jártunk, nagyon kedves hely volt. Szerettem ezt a verset.


Mindazonáltal

(Kettôs végtelen kötetben) Ez egyik fô verse ennek az idônek.


A bernáthegyi

(Ôszi fecske kötetben)


Erdô szélén estvéledtem

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A marcali Szûzmária

A bevezetô négy vers és még egy a kötetbôl meg magának a kötetnek a terve is Marcaliban született. Annyit zaklattak katolikus bírálóim, hogy nem írok Mária-verseket; akkor szentév volt és én beleadtam magam egészen, írtam egy könyvecskére valót.


Bölcsességnek széke

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A keresztúton

(Ôszi fecske, Áldás és Kettôs végtelen kötetekben) Az Áldás c. kötetben A keresztút IV. stációja.


Hajnal a Normafánál

(Ôszi fecske kötetben)


Örvénynek az örvény

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ehhez a vershez kapcsolódik Radnóti Miklós özvegyének néhány sora: ,,nem is tudom kellôképpen megköszönni csak a nagyon melegítô örömrôl és büszkeségrôl írhatok... Nekem legszebb az elsô négy strófája és az egésznek a mondanivalóhoz simuló lejtése, csak a �szuverén� szót érzem kicsit elütônek... éppen a Hang... mellett... nagyon is földi reális jelzônek. Bocsánatát kérem, hogy ilyenformán beleszólok, de olyan nagyon jólesik annyi idô után újból egyszer vershez szólni; Miklóssal megszoktam ezt régen, és minden vers születése ünnep volt nekem, amint azt jelenti most, kietlen életemben Professzor Úr verse is."


Ezeréves dallam

(Ôszi fecske kötetben) Ez még egy KLOSZ-kurzus volt a Balatonnál.


Hajnali madárszó

(Ôszi fecske kötetben)


Vadgesztenyék

(Ôszi fecske kötetben)


Samu bácsi

(Ôszi fecske kötetben) Marcaliból


Tera néni

(Ôszi fecske kötetben) Marcaliból


Csak a furulyát

(Ôszi fecske kötetben) Megírtam, és szépen kifundáltam, hogy nyugdíjba megyek, és csak az irodalomnak élek. Aztán kiderült, hogy nyugdíjba mehetek, de provinciálisnak kell lennem.


A bölcs hernyó

(Ôszi fecske kötetben)


Kukoricaszárak, éjjel

(Ôszi fecske kötetben)


Tavaszi szél vizet áraszt

(Ôszi fecske kötetben) A marcali szôlôben hallottam ezt énekelni, tovább csengett bennem, így született a vers.


Kék csend

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Fanyar tavasz

Márciusi szél címen az Áldás kötetben


Meghalt a visszhang

(Áldás kötetben)


Bocsásd meg

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Isten áprilisa

(Ôszi fecske kötetben) A pesti Duna-parton írtam, a ritka pestiek egyike.


A fordított Jónás próféta

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben) Egyszer nagyon el voltam keseredve mint újdonsült provinciális. Akkor született.


Érett nád

(Ôszi fecske kötetben) Vonaton írtam, amikor kánoni vizitációra utaztam a kanizsai házunkba.


Téli áhitat

(Áldás kötetben)


Ejhaj, hóvirág!

(Áldás kötetben)


Jézus a Mátrában

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben) Ez volt az elsô Mátrában írott versem.


Invokáció egy szôrös hernyóhoz

(Ôszi fecske kötetben)


Áraszd meg a vizet!

(Ôszi fecske kötetben)


A Dunáról fúj a szél

Voltaképpen Illyés Gyulának szántam, de aztán mégsem küldtem el.


Csendes mise

(Áldás kötetben)


Ablakomba, ablakomba...

Szándékos dolog volt: népi formákkal, ihletekkel kísérleteztem akkor.


A Csörgô patak

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Kettôs szivárvány

(Ôszi fecske kötetben)


Mátraszentimre

(Ôszi fecske kötetben)


Bocsássatok meg

(Ôszi fecske kötetben)


Két asszony

(Ôszi fecske kötetben)


Mandolin

(Ôszi fecske kötetben)


Te Deum

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Mária és Márta

(Áldás kötetben) Kísérlet, de aztán nem voltam vele megelégedve, hát nem folytattam.


A Mindennevû

(Áldás kötetben)


Hej, voltam én is fiatal

(Áldás kötetben) A Vízkeresztben Shakespeare-nél van egy sanzon-féle, annak a formájára és annak a hangulatából íródott.


Mint egy fáradt csiga

(Ôszi fecske kötetben) Valahova mentem lelki napot tartani.


Azért...

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Hogy mit szeretnék?

(Ôszi fecske kötetben)


Szegfû

(Ôszi fecske kötetben)


Hajnali kertész

(Áldás kötetben) Pilisligetrôl.


Sétál az Isten

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Esti ballagás

(Ôszi fecske kötetben)


Béke, béke...

(Áldás kötetben) Pilis: a hegyoldalban ültem, ott írtam.


Hegyeken túl is -- innen is

(Áldás kötetben)


Bizonytalanság

Mátrai vers, de akárhol írhattam volna.


Szél a Pilisen

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben) Ezt nagyon nagyra becsültem.


Ballagás a Pilisen

(Áldás kötetben)


Tücsökszó

(Ôszi fecske kötetben) Szegény Kornisnak elküldtem, ô nagyon szerette. Nagyon beteg volt már akkor.


Ó tiszta csend!

(Ôszi fecske kötetben)


Az elsô sárga levél

(Ôszi fecske kötetben)


Az ôsz dicsérete

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A keresztút

(Ôszi fecske kötetben)


Pannonhegyén, öreg padon

(Ôszi fecske kötetben)


A jelen, a titokzatos

(Áldás kötetben)


Fecske

(Ôszi fecske kötetben)


Lábnyomok

(Ôszi fecske kötetben)


Avarban virág

(Ôszi fecske kötetben)


Imádság jó halálért

(Ôszi fecske kötetben)


Töredékek temetés után

(Áldás kötetben) Schütz Antal halálakor. Nagyon foglalkoztatott.


Mondd végig

(Áldás kötetben)


Legyen jobb a világ

Ez sötét vers de mégis optimista.


Ködben

(Ôszi fecske kötetben)


Ujjak

(Ôszi fecske kötetben) Ott született a svábhegyi kis maradék hajlékunkban.


Mosolygó gyermek

(Ôszi fecske kötetben)


Csavargó szellô

(Ôszi fecske kötetben)


Ôszi fecske

(Ôszi fecske kötetben)


A fák, a szelíd óriások

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


A tearózsa

(Ôszi fecske kötetben)


Nézd, süt a nap!

(Ôszi fecske kötetben)


Parázs

(Áldás kötetben)


Könyvek

(Áldás kötetben)


Mancus vagy az állhatatosság

(Ôszi fecske kötetben)


Atommag

(Ôszi fecske kötetben)


Szekfû Gyula halálára

(Áldás kötetben)


Párbeszéd a halálról

(Áldás kötetben)


Madárijesztô

(Ôszi fecske kötetben)


Mint a Mátra

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Levél Balanyi Györgyhöz

(Áldás kötetben)


Csillagok, csillagok

(Ôszi fecske kötetben)


Fények

(Ôszi fecske kötetben)


Búcsú a bükköstôl

(Ôszi fecske kötetben)


Levél Rómába

(Áldás kötetben) A Teréziánum egyik szobájában laktunk a generálissal és ott tervezgettünk nem gondolván messzebb Magyarországnál. Álmunkban sem gondoltuk volna, hogy ô kimegy Rómába egyetemes rendfônöknek.


Emberség

(Ôszi fecske kötetben)


Három sóhajtás

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Hegyoldalban

(Áldás kötetben)


Elégia egy hernyó-rágta tölgyesben

(Áldás kötetben)


Szôlôhegyi szemlélôdés

(Ôszi fecske kötetben) Számomra nagyon érdekes ez a vers, mert azt hiszem, a misztikus élményt ragadja meg, pedig én nem vagyok misztikus.


Hôscincér

(Ôszi fecske kötetben) Frida néni kedvence volt: azt szokta róla mondani, hogy a gyakori gyónókról szól. Nem mondom, hogy nincs benne az is.


Megint csak a napot lesem

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Krisztus mindenfelôl

(Ôszi fecske kötetben)


Készülj, anyánk!

(Áldás kötetben)


Áldott, aki elôre néz

(Áldás kötetben)


A feltámadt gesztenyés

(Áldás kötetben)


Szent család

(Áldás kötetben)


Törött rádió

(Ôszi fecske kötetben)


Dörmögés a Múzsával

(Áldás kötetben)


Mendegélünk föl a Kopaszra

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Küldetés

(Áldás kötetben)


Gyerekek

(Ôszi fecske kötetben)


Illatok

(Ôszi fecske kötetben)


Száll az angyal

(Áldás kötetben)


Madár

(Áldás kötetben)


A megszedett gyümölcsfa

(Áldás kötetben)


A mátrai temetô

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Misék

(Ôszi fecske kötetben)


Úrfelmutatás elôtt

(Ôszi fecske kötetben)


Megyen már a hajnalcsillag

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Köd

(Ôszi fecske kötetben)


Szamár és cinege

(Ôszi fecske kötetben)


Két kis malac

(Ôszi fecske kötetben)


A várakozó

(Ôszi fecske kötetben)


Ibolyántúli sugár

(Áldás kötetben)


Hat szonett a csodálkozásról

(Ôszi fecske kötetben) A Pilisen születtek. Nem tudom mikor támadt a ciklus gondolata.


Jeromos a barlangban

(Áldás kötetben)


Játékszer

(Ôszi fecske kötetben) A ,,Suscipe..." nagyon kedves imádságom, naponta többször elmondom, s egyszer észrevettem, hogy ez kész líra. A két vers eredetileg nem tartozott össze. De a második nem született volna meg az elsô nélkül.


Kaszafenés

(Ôszi fecske kötetben)


Fordíts, fiú, a rádión

(Ôszi fecske kötetben)


A búcsúzó naphoz

(Ôszi fecske kötetben)


A névtelen angyal

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Öregasszonyok

(Ôszi fecske kötetben) Terkának mátraszentimrei háziasszonyunknak anyja öreg tót asszony volt, mellettünk lakott, sokszor láttuk. Egyszer ragyogó arccal jött: ,,Jön az én fiam, kivándorolt Szlovákiába, és most jön látogatni az anyját!" Úgy megszépült az az öregasszony az örömben!


Hársfák

(Ôszi fecske kötetben)


Nyírfakosár

(Ôszi fecske kötetben)


Szentségtartók

(Ôszi fecske kötetben)


Hetven felé

(Ôszi fecske és A kettôs végtelen kötetekben)


Jaj de szépnek...

(Ôszi fecske kötetben)


Fák és gyerekek

(Ôszi fecske kötetben)


Pillanatkép

(Áldás kötetben)


Ha jô a perc

(Áldás kötetben)


Szíriát oszlopai

(Kettôs végtelen kötetben)


Carmen semisaeculare

(Áldás kötetben)


Búcsú a szavaktól

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Halotti beszéd a mezei virágokhoz

(Áldás kötetben)


Bujdosik az árva madár

(Áldás kötetben)


Kézrátevés

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Nyárvégi reggel

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


A kétarcú angyal

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


A pók halála

(Áldás kötetben)


Esik esô

(Áldás kötetben)


Szép piros szív

(Áldás kötetben)


Holtig-e vagy hazáig?

(Áldás kötetben)


Nézz fel a kékbe

(Áldás kötetben)


Vendégek

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Lilaszegélyes orgonasoron

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Ne félj!

(Áldás kötetben)


Szitálnak a szélben...

(Áldás kötetben)


Ember maradj!

(Áldás kötetben)


Három és négy között

(Áldás kötetben)


Múladozóban már a zivatar

(Áldás kötetben)


Erdei mise

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Hold a Csóványos felett

(Áldás kötetben)


A köpönyeg

(Áldás kötetben)


Dáliák

(Áldás kötetben)


Unokák

(Áldás kötetben)


Örökösök

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


A lóré

(Áldás kötetben)


Dörmögés

(Áldás kötetben)


Ökörfarkkóró

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Nem betegség

(Áldás kötetben)


Szeptemberi lomb

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Hosszú élet

(Áldás kötetben)


Kínrímek

(Áldás kötetben)


A rakéta útja

(Áldás kötetben)


Felhôjáték

(Áldás kötetben)


Kérdések felelet nélkül

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Köszöntô

(Áldás kötetben)


Üzenet

(Áldás kötetben)


Mozart, hegedûverseny

(Áldás kötetben)


Egy rózsacsokorra

(Áldás kötetben)


Emlékezés egy néhai ökörfarkkóróra

(Áldás kötetben)


Imádság humorért

(Áldás és A kettôs végtelen kötetekben)


Oroszlán

(Áldás kötetben)


A néma Miatyánk

(Áldás kötetben)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)