Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Írta Barlay Ö. Szabolcs Tartalomjegyzék


Barlay Ö. Szabolcs

Prohászka Ottokár

a székesfehérváriak szent püspöke

1905-1927

Székesfehérvár

Prohászka Kiadó

2001


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Prohászka Ottokár

Képek

Az esztergomi spirituális

Az ötven éves, fiatal püspök

Az idôs fôpap


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû füzet elektronikus változata. A könyv 2001-ben jelent meg Székesfehérvárott, a Prohászka Kiadó gondozásában, a PANAX Kft. Nyomdaüzem készítésében (felelôs vezetô: Nagy József). Az elektronikus változat a szerzô, Barlay Ö. Szabolcs, engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a szerzô tulajdonában marad.

A program tartalmazza a füzetben szereplô három Prohászka-fényképet, amelyeket csak megfelelô képernyôbeállítás esetén (256 szín) lehet torzításmentesen látni.

A nyomtatott kiadvány kapható a szerzônél a következô címen:

P. Barlay Ö. Szabolcs

8000 Székesfehérvár

Petôfi utca 2.

Telefon: 06/30 976-4800

e-mail: inditlak@datatrans.hu


Prohászka Ottokár

A legritkábban fordul elô magyar földön, hogy vérzivataros történelmünk ellenére, valakinek kitörölhetetlen maradjon az emléke. Az pedig még ritkább eset, hogy egy fôpapról még száz év elmúltával is évrôl évre megemlékezzenek. A mi székesfehérvári püspökünk, Prohászka Ottokár e ritkaságok közé tartozik. És ha azt is számba vesszük, hogy közel ötven évig, a kommunista diktatúra idején még a nevét sem volt szabad kiejteni, akkor még jobban meggyôzôdhetünk, hogy rendkívüli személyiségrôl szól ez a rövid ismertetés, melyet halála hetvenötödik évfordulója alkalmával adunk a székesfehérváriak és minden magyar testvérünk kezébe.

Azt lehet mondani, hogy az élet minden területén felejthetetlen emlékeket hagyott maga után. Ide, Székesfehérvárra már férfi egyéniségének teljes ragyogásában érkezett az esztergomi szemináriumból, illetve a Pázmány Péter Tudományegyetem Hittudományi Karának tanszékérôl. Nevét 1905-ben már ország-világ ismerte Rómától Németországig, Ausztriától az egykori Nagymagyarország minden városáig. Kispapjait, majd rajtuk keresztül a hívek százezreit tanította imádkozni, elmélkedni. A városunkban mûködô Prohászka  Kiadó  nem gyôzi évrôl évre újból kiadni ezeket az írásban is megörökített meditációkat, a magyar vallásos irodalom gyöngyszemeit: Elmélkedések az Evangéliumról. Ez az ô legnagyobb mûve.

Nem túlzás, ha azt mondjuk, hogy Prohászka Ottokár nemcsak kortársait tanította meg imádkozni, de minket is. Ezeket az adventi, karácsonyi, nagyböjti, húsvéti, pünkösdi elmélkedéseket világszerte ismerik, mert lefordították öt nyelvre. Amikor egy svájci paptól megkérdezték: ismeri-e Prohászkát? -- zsebébe nyúlt, és megmutatta az Elmélkedések agyonnyûtt francia példányát; napi olvasmánya volt. A lengyel híveknek is kedvelt lelki könyve.

Ugyanilyen nagyot alkotott a keresztény világnézet megismertetése terén is. Korában az értelmiség legnagyobb része a szabadgondolkodás vasmarkában sorvadott. Prohászka szerényen, de ragyogó tudással, ellenfeleinek mûveit naprakészen ismerve, félelmetes memóriájának egész eszköztárát használva, sorra cáfolta kora téveszméinek téziseit. Marx Tôkéjét eredeti német kiadásban olvasta épp akkor, amikor egyik szeminaristája, Shvoy Lajos késôbb utódja a székesfehérvári püspökségben, bekopogott hozzá, hogy nagynak vélt problémáját megbeszélje spirituálisával. Prohászka mosolyogva összecsapta a kezét, és csak ennyit mondott: ,,Tisztelendô úr, tudja mi az igazi nagy probléma? Az, amit most olvasok: Marx Das Kapitalja!''

A Magyar Sion címû esztergomi folyóiratban  Két világnézet címen sorozatot adott közre, melyben nem ostorozva, nem kipellengérezve ír ellenfeleinkrôl, hanem szelíden szól hozzájuk: ,,Föl akarom most érteni a modern ember psychológiáját, mely a kereszténységgel szemben új elhelyezkedést keres. Ne haragudjunk rá támadó ingerlékenységéért, hanem értsük meg .'' Tanulmányainak akkora visszhangja volt, hogy külön kötetben jelentette meg, Diadalmas világnézet címen. Könyvének még ma is sodró ereje van. Ezt jelzi, hogy a Prohászka Kiadónál megjelent két fejezete -- Az eszmék esélyei és Az esélyek törvényei -- néhány hét alatt elfogyott.

Külön hangsúlyoznunk kell, hogy német családban született, anyanyelve is német volt. A losonci elemi iskolában tanult meg magyarul írni, olvasni; ennek ellenére a magyar gondolkodás, a magyar stílus és a magyar próza-irodalom legnagyobbjai közt van a helye. Sík Sándor a szegedi egyetemen Szabó Dezsô, Móricz Zsigmond  körébe sorolta, és tanította. Errôl mi magunk is meggyôzôdhetünk, hiszen az említett Prohászka Kiadó új sorozatot indított Prohászka írásai  címen. Elég ha megemlítjük egyik legszebb írását, A Pilis hegyén címû remekmûvét, a Kisfaludy Társaságban elhangzott székfoglalóját. (Ez is heteken belül elfogyott 2001-ben! )

A nyitrai piaristák és a kalocsai jezsuiták gimnáziumában edzôdött igazi patriótává. Még Rómában is állandóan itthon járt a lelke, és Naplójegyzetei tanúskodnak róla, hogy amikor a Collegium Germanicumban találkozott két falusi magyar zarándokkal, összeszorult a szíve és  látván ezt a két ágról szakadt, mindenünnén kitessékelt honfitársát, így fakadt ki: ,,Mennyire igazán énekli Vörösmarty, hogy a magyarnak hazáján kívül nincs helye... Egyszerû, hívô emberek, földmívesek. Arcaikra függesztém könnybe lábadt tekintetem, oly érzéssel, vággyal, mintha lelkem ki akarna kelni szûk határaiból, föláldozni magát e szegény, zaklatott, szorongatott népért.'' És már itt Rómában, szentelése elôtti hetekben megfogalmazódott lelkében az, ami egész életében vezette: ,,mit tehetek valamit érted, magyar nép?'' (1881. máj. 15.).

* * *

Ezzel a küldetéstudattal jött haza; és ez nem hagyta nyugodni bárhol mûködött. Ez vezette Esztergomban, a szemináriumban és ezzel a segíteni akarással érkezett meg 1905-ben hozzánk, Székesfehérvárra. A mai napig él a köztudatban az az elsô gesztusa is, ahogy szándékosan kikerülte a fehérvári vasútállomáson rá várakozó elôkelôségek ünneplését. Nem elsô osztályú kocsin utazott, hanem feltûnést kerülve és a tömeg közé vegyülve, gyalog jött be a városba egyszerû papi öltözetben, kezében az elmaradhatatlan esernyôvel. Megérkezvén a püspökségre, a portás nem nagyon akarta beengedni, mondván, hogy most mindenki a püspök fogadásán van kint az állomáson. A mindig vígkedélyû Prohászka csak ennyit mondott: ,,én vagyok az''. Ahogy megérkezett, szerényen, hangtalanul, oly egyszerûen és szegényen élt a püspöki palotában huszonkét éven át. Soha nem szerette a fôúri életmódot. Aki a közel száz éve városunkba érkezô és itt élô püspökünket közelebbrôl  szeretné megismerni, vegye kezébe a Prohászka Interjú néven közreadott három kötetünket, név szerint Isten szerelmese -- Emberek barátja , Isten kerubja -- Mindenkinek mindene  és  Csobánkai napló  könyveket. Ezekbôl legalább halvány körvonalakban kirajzolódik a ma élô magyar keresztény ember számára, ki is volt igazán a mi püspökünk, aki kitörölhetetlenül beírta személyiségét, emlékét, nevét a székesfehérváriak és az egész ország szívébe. A három kötet fedôlapján Prohászka három arcképe látható, mindegyik életének egy-egy korszakára utal. Az elsô az esztergomi spirituálist ábrázolja, a másik az ötven éves, fiatal püspököt, a harmadik az idôs fôpapot. A köteteket túlnyomórészt Prohászka saját naplójegyzetei és egy igen fontos kézirat alapján állítottuk össze. Shvoy püspök ugyanis 1954 januárjában megbízta egyik plébánosát, Horváth Kálmánt, hogy minden hiteles adatot, levelet, emléket gyûjtsön össze elôdjének, Ottokár püspöknek életérôl. A húsz évig tartó kutatómunka gyümölcse az az 500 oldalas kézirat, melynek címe sejteti, hogy mekkora kincs rejlik benne: Ottokár püspök a szívekben.

Egy személyiség ugyanis sokféleképpen alkothat maradandót: írhat remekmûveket, lehet kiváló elôadómûvész, festô, szobrász, tudásával, szónoklataival elbûvölheti hallgatóit... Mindez azonban homokszem a sivatagban, elôbb-utóbb elvész és a múltba hanyatlik. A legidôtállóbb a krisztusi szeretet, a szolgálat, a bajbajutottak megsegítése, az elesettek felé kinyújtott kéz. Ennek volt élô szentje Prohászka püspök. Híres volt arról, hogy mindig toll volt a kezében, és ha talált üres papírt, írni kezdett. Ezeknek nagy részét levéltárakban ôrzik; de azt, amit az emberi szívekbe írt, családok adják tovább generációról generációra. Halála után hetvenöt évvel még most is érkeznek a Prohászka Archívumba féltve ôrzött levelek, vallomások személyes találkozásokról, ima-meghallgatásokról... Az életszentség ugyanis soha el nem évül, mert forrásként él tovább, és az egymást követô generációk mindig meríthetnek a szentek erényeibôl. Prohászka püspök együtt élt népével, nemcsak a katolikusokkal és nemcsak a hívôkkel. Bárki találkozott vele, úgy érezte, hogy jobb, mélyebb, tartalmasabb lett az élete.

Az volt a meglepô, hogy valahogyan mindig megtudta, hogy hol vannak az élet legelesettebbjei. A felsôvárosi plébániával szemben lakott egy utcaseprô, ennek leánya vészes tuberkulózisban szenvedett; már levágták jobb lábát, bal kezét. Ennek ellenére a lány fogával és megmaradt jobb kezével gyönyörû kézimunkát készített a templom számára. Amint errôl a püspök értesült, többször meglátogatta, és hosszan elbeszélgetett vele. Egyszer ezt mondta a lány plébánosának: ,,Ez az Erzsi olyan szép lélek, hogy a középkorban a nép már szentnek kiáltotta volna ki.''

Azt külön élvezte, ha sikerült eltitkolnia püspöki rangját. Még a tizes években történt, hogy az egyik vasárnap nem találtak misézôt egy faluban. Amikor ezt megtudta, rögtön felajánlotta szolgálatát. Azonnal útnak indult gyalog, egyszerû és a hosszú viseléstôl kifényesedett reverendájában, minden püspöki jelvény nélkül. Mikor vége volt a szép szentmisének, az idôs kántortanító becsületbeli kötelességének tekintette, hogy a falu nevében köszönetet mondjon a fiatal papnak: ,,Köszönjük Tisztelendô Úr, nagyon szép prédikációt mondott nekünk'', -- és miközben megveregette Prohászka vállát, ezt mondta -- ,,ha így folytatja, idôvel még a legnagyobb plébániák vezetésére is méltó lesz''. Prohászka még ekkor sem mondta el, hogy ô már az egész egyházmegye püspöke, hanem megköszönte a szívbôl jövô szavakat, és mint késôbb elmondta, nagyon büszke volt az öreg tanítóbácsi dicséretére.

Nem lenne se vége, se hossza, ha felsorolnánk, hogyan osztotta meg mindenét a rászorulókkal.

Még Esztergomban történt, a szemináriumban. A folyosón egy meggémberedett teológus jött vele szemben. Köhögött. ,,Miért nem húz kabátot?'' -- kérdezte tôle. ,,Mert nincsen''. Ekkor levetette és ráadta a kispapra a sajátját. Majd visszament szobájába, és magára öltötte kopott, régi kabátját... Ezzel a lelkülettel járta egyházmegyéjét bérmaútjain is. Amikor Tinnyén bérmált, észrevette, hogy milyen sok szegény gyerek van a templomban. A plébános nemsokára egy csomagot kapott a fehérvári püspöktôl, benne ez a pár sor: ,,A bérmáláskor templomba menet észrevettem, hogy az egyik ministráns cipôje rongyos. Az itt küldött cipôt, kérem, adja át neki''.

Azt pedig legtöbben csak halála után tudták meg, hogy miként lett gondviselô atyja egy székesfehérvári kisgyermeknek. Egy ötgyermekes édesanya elment gyónni Prohászka püspökhöz. Kétségek között vergôdve panaszolta neki, hogy ismét áldott állapotban van. Férje otthon rettenetes hangulatban van, és azt mondta, csináljon valamit, mert különben végez velük. A püspök elôször erôs szavakkal magyarázta, hogy még gondolni se gondoljon gyilkosságra... Majd pár pillanat múlva végtelen meleg, irgalmas hangon ezt mondta: ,,Tudja mit? annak a gyermeknek én leszek majd az atyja''. Azóta minden karácsonykor megjelent a püspök kocsija, megrakva ruhával, élelmiszerrel, kaláccsal, ajándékkal, -- de nemcsak a legkisebbnek, hanem a többinek is.

Mindenkinek mindene akart lenni! A gyermekeknek különösen. Nem véletlen, hogy a világháború után leginkább a hadiárvákon akart segíteni. Csobánkán még ma is áll az egykoron Prohászka Árvaháznak nevezett épület, melyben meleg otthont akart nyújtani sok száz árvának. Gyakran felkereste ôket, játszott, énekelt velük. Nagyboldogasszonykor, a búcsú napján minden árva az ô vendége volt. Reverendájában mindig tartogatott valami meglepetést számukra. Felejthetetlen emléket hagyott a kicsik szívében. Az egyik tanító családjánál gyakran megfordult, mert a legkisebbikkel nagyon tudott játszani, és közben mindig azt mondta: Pompás! A gyerekek így is nevezték: Pompás bácsi!

Ma már kevesen tudják, hogy a magyar cserkészetnek is ô volt legtudatosabb felkarolója és ô tette országoshírûvé a  Zászlónk nevû ifjúsági folyóiratot.

Azt csak a Gondviselô Isten tudja, hogy Prohászka Ottokárnak mi volt legnagyobb alkotása; de aligha tévedünk, hogyha azt állítjuk, hogy nélküle nem született volna meg az az új papi generáció, melynek köszönhetôen számos területen új világ kezdôdött a magyar egyházban. Az esztergomi szemináriumból kirajzott fiatal papok rendszeresen visszajártak hozzá lelkigyakorlatra; majd késôbb többed magával létrehozta a Regnum Marianumot, a hittanárok papi közösségét, azt a bázist, melyet még a kommunista terror sem tudott széjjelzúzni. Szent és az egyházért szenvedni is képes papok százai köszönik neki hivatásukat. A székesfehérvári egyházmegye minden papját ismerte. Tudott betegségeikrôl, lelki-, anyagi bajaikról. Ennek egyik titka az volt, hogy fehérvári otthona minden papja elôtt nyitva állt, és ha netán közülük valaki elkerülte a püspökséget, megkérdezte, miért nem akart találkozni vele? Testvérének, Irmának, aki a püspök háztartását vezette, mindig fel kellett készülnie arra, hogy ebédre papjait is vendégül látja. Hogy milyen viszony volt közte és papjai között, az Interjú-kötetek híven tükrözik. Többször leírta Naplójegyzeteiben, hogy megcsókolná minden papja lábát, hiszen az Úr Jézust látta mindegyikben, a legelesettebben is. És ô is megtett mindent, hogy papjai, hívei számára ,,püspökük Krisztus egyre tökéletesebb képmásává váljék'', ahogy ezt az elvárást a nagycsütörtöki liturgia oly egyértelmûen megfogalmazza minden fôpásztor számára. Nem véletlen, hogy a munkáspapok egyike ezt mondta: ,,aki Prohászka püspökkel találkozott, úgy érezte, hogy magával Jézussal beszélt''.

1927. április 2. Ez a dátum mélyen belevésôdött a magyar keresztények lelkébe. Amilyen rendkívüli volt az élete, olyan volt Prohászka püspök halála is. Budapesten, az Egyetemi Templomban tartotta szokásos nagyböjti lelkigyakorlatát a férfiak számára. Március 31-én, csütörtökön éjjel elvégezte szokásos adorációját az Eucharisztia elôtt. Másnap, elsô pénteken, legkedvesebb kápolnájában, a Szociális Misszió Társulat Krisztina körúti otthonában misézett utoljára. Nôvéreknek feltûnt, hogy nem a szokásos módon hajtott térdet és még soha ilyen hosszan nem imádkozott a Szentség vétele után. Egészségi állapota sejtette vele, hogy csak a legnagyobb erôfeszítéssel tudja végrehajtani az elôtte álló feladatokat. Napközben ismételten bal karjához kapott és szisszent. Orvosának, Manninger professzornak nem szólt, mert mindenképpen folytatni akarta az esti lelkigyakorlatot. Felment a szószékre, közben Kudela Géza az orgonán a Közelebb Hozzád Istenem dallamát játszotta Prohászka kérésére. Alig kezdte el beszédét, karja feltûnô módon lehanyatlott. Agyvérzés érte! Tekintetét az oltárra szegezte, és megkezdôdött a szószéken az élet-halálharc. Április másodikán, szombaton az Egyetemi Templom harangjai hírül adták, hogy meghalt Magyarország apostola és tanítója. Ez történt 75 évvel ezelôtt!

Székesfehérvárott a Vasút-vidéki plébániatemplom nagy kupolája alatt nyugszik szentéletû püspökünk. Elérkezett az idô, hogy minden tôlünk telhetôt megtegyünk: kezdjük újból megismerni, olvasni és példáját követve a magyar egyház megújulásán fáradozzunk.


Az esztergomi spirituális


Az ötven éves, fiatal püspök


Az idôs fôpap