Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Szerkesztette Barlay Ö. Szabolcs Tartalomjegyzék


PROHÁSZKA OTTOKÁR

PARLAMENTI BESZÉDEI

BARLAY Ö. SZABOLCS

TÁJÉKOZTATÓJÁVAL

ÉS

KISS ANTAL

ELÔSZAVÁVAL

Székesfehérvár

2006


ÍRÁSOK PROHÁSZKÁRÓL

4

PROHÁSZKA OTTOKÁR

PARLAMENTI BESZÉDEI

Összeállította: Kiss Antal

Kiadásért felel: Barlay Ö. Szabolcs

ISBN 963-229-510-2

A szedés és nyomtatás a PANAX Kft. munkája

Felelôs vezetô: Nagy József

Székesfehérvár

2006


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Tájékoztató (Barlay Ö. Szabolcs)

Elôszó (Kiss Antal)

Prohászka Ottokár parlamenti beszédei

1. 1907. február 9. -- Az 1907. évi állami költségvetésrôl szóló törvényjavaslat

2. 1908. július 3. -- Az elemi népiskolai oktatás ingyenessége

3. 1912. december 14. -- A képviselôházi ôrség felállítása

4. 1918. július 31. -- Az országgyûlési képviselôk választása

5. 1920. február 26. -- Az alkotmányosság helyreállítása

6. 1920. szeptember 16. -- Az egyetemi beiratkozás szabályozása

7. 1920. november 12. -- A földbirtok helyesebb megoszlása

8. 1921. július 14. -- A hadifoglyok ügye

Források


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû füzet elektronikus változata. A füzet 2006-ben jelent meg Székesfehérvárott, a PANAX Kft. Nyomdaüzem készítésében (felelôs vezetô: Nagy József). Az elektronikus változat a szerkesztô, Barlay Ö. Szabolcs, engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más jog a szerkesztô tulajdonában marad.

A nyomtatott kiadvány kapható a szerkesztônél a következô címen:

P. Barlay Ö. Szabolcs

8000 Székesfehérvár

Petôfi utca 2.

Telefon: 06/30 976-4800

e-mail: inditlak@datatrans.hu


Tájékoztató

Prohászka Ottokár és a politika? Prohászka püspök és a parlament? Elsô hallásra ez ma, különösen a pártpolitikától és képviselôségtôl eltiltott papság világában, több mint érthetetlen.

Éppen ezért szerény, de nélkülözhetetlen javaslattal állok elô: aki meg akarja érteni mindazt, amit kiadványunk tartalmaz, az mindenképpen lépjen ki a mából, és a magyar történelemnek egy száz évvel ezelôtti világába helyezze el magát. Ha nem ezt teszi, szükségképpen kérdôjelekbe fog ütközni, és mint annyi baloldali liberális, posztkommunista, ateista, sôt nihilista értelmiségi teszi is, vádakat, sôt rágalmakat fog Prohászka és a ,,nacionalista klerikalizmus'' fejéhez vágni.

A történelmi hûség és a hitelesség miatt néhány olyan adatra hívom fel olvasóink figyelmét, melyeket kutatásaim hoztak felszínre, és dokumentumként felhasználhatók Prohászka legbelsôbb szándékainak megvilágítására.

Tisztázásra vár a legfôbb kérdés: mi vezette ôt már teológus korától kezdve, hogy a közéletben is szerepet vállaljon?

Erre a kérdésre választ csak az tud adni, aki naplójegyzeteinek minden mondatára odafigyel. Prohászka ugyanis legtöbbször akkor ragadt tollat, amikor megbeszélte önmagával nagy terveinek szándékait, elhatározásainak indítóokait. Nos ezekbôl kiderül, hogy már Rómában, germanista korában rabul ejtette a Szent Ignác-i lelkigyakorlat kulcs témája, a két úr között dúló harc víziója. Egyik oldalon áll Jézus Krisztus, a Dux generalis, a másik táborban a Sátán hadserege sorakozik fel. Az ádáz küzdelem az élet minden szintjén elementáris erôvel tombol, nemcsak a lelkek mélyén, de kint az élet valamennyi lövészárkában.

Prohászka kezdettôl fogva Krisztust választotta vezérének. Eleinte katonájaként szolgált, de már szentelése elôtt olyan szoros kapcsolatba került Urával, hogy mindenáron lovagja akart lenni. Ez több, mert nem várja meg, míg behívják, hanem önként jelentkezik, és életét, ha kell, a front bármelyik pontján kész feláldozni Uráért. ,,Nem engedem, hogy Te vérezzél, én megyek helyetted harcolni, bárhova küldesz.''

Ezzel a lovagi esküvel vonul be a Magyar Sion fellegvárába, Esztergomba, és toborozza Krisztus katonáit, a Szeminárium kispapjait, majd tanárait, késôbb a Regnum Marianum ,,hadosztályait''. A kiképzést maga vezette. Beosztottjai annyira szerették, hogy tûzbe mentek volna érte, és követték mindenüvé, ahol küzdeni kellett Krisztusért és a Hazáért.

És itt egy pillanatra álljunk meg, mert ebben az összefüggésben valami egészen új helyzet állt elô. Prohászka minden évben, a nyári hónapokban lelkigyakorlatra vonult vissza. 1892 augusztusában Kalocsát választotta, mint már többször. Ez a lelkigyakorlat azonban váratlan fordulatot hozott mind saját életében, mind a magyar kereszténység sorsában.

Az ekkor írt naplófeljegyzései (augusztus14--16.) jól érzékeltetik azt a lelkes, felforrósodott lelkiállapotot, mely pünkösdi viharként feltöri a zárakat eddig a cella magányához szokott 34 éves esztergomi spirituális lelkében. Látja, hogy a világegyház és benne a magyar kereszténység pokoli támadások pergôtüzébe került. A két zászló alatt gyülekezô tábor között már javában folyik a frontális ütközet. Krisztus lovagjának most kint a frontvonalban van a helye.

Továbbra is érvényben marad életre szóló elhatározása: ,,szent akarok lenni mindenáron''. Az elhatározás marad, de a helyszín változik. És még aznap, 1892. augusztus 14-én megfogalmazza döntését: ,,Molnár apáttal beszélnék, hogy mit kellene tenni… Fel kell rázni [a világot] s praktikus kereszténységet csinálni.''

Aki Prohászka közéleti, politikai aktivitását kiemeli az elôbb felvázolt összefüggések keretébôl, tévúton jár, és meghamisítja e szent ember szándékát. Ez az oka a sok félreértésnek, rágalomnak és gyûlölködésnek. Sokan, még a jóhiszemûek sem ismerik közéleti szerepvállalásának imént vázolt hátterét, de igen sokan vannak, akik, még ha tudják is, elhallgatják, hogy így könnyebben lehessen hamis vádakkal illetni Krisztusnak ezt a hûséges ,,lovagját''.

* * *

Prohászka politikai pályafutásának három színtere van. E három közül az elsôt ismerik a legkevésbé.

1) Az említett kalocsai lelkigyakorlat után valóban felvette a kapcsolatot Molnár János apáttal, aki egy keresztény néppártot akart létrehozni. Hosszú hónapok, sôt évek teltek el, mire ez a politikai mozgalom életképessé vált. Prohászka nagy akaraterôvel, szervezôi képességgel, szónoki tudásával nagy segítségére volt az alapítóknak, köztük gróf Zichy Nándornak. 1896-ban sokak meglepetésére, Prohászka még a képviselôséget is elvállalta, és szûkebb hazájában, a Vág-völgyi falvakban kortesbeszédeket tartott. Tudott a nép nyelvén beszélni, és biztos esélye volt a liberális programmal induló kormánypárti ellenfelével szemben. Ennek ellenére Prohászkát választási csalással, a szavazó cédulák meghamisításával megbuktatták.

Ekkor levonta a következtetéseket, és visszavonult az aktív politikától, mondván nem a kortesbeszédek síkján kell felvenni a harcot ellenfeleivel, hanem az eszmék hirdetésében, vezércikkek írásában, vagyis a katedrán és a sajtóban. Ha életében nem robban be a váratlan fordulat, vagyis a püspöki kinevezés, minden bizonnyal többé nem vett volna részt az aktív politizálásban.

2) 1906-tól kezdve, akarva, nem akarva, mint megyéspüspök, királyi kinevezéssel egyúttal a magyar országgyûlés felsôházának tagja is lett. Az akkori törvények és jogszabályok szerint a felsôház munkájában a püspöki kar tagjai tevékenyen részt vettek, különösen ezekben az években, hiszen a liberális kormányzat az egyház elevenébe vágó törvényeket akart rákényszeríteni az ország zömével katolikus lakóinak millióira, a nép tudta és beleegyezése nélkül.

Így Prohászka, bár nem önként, de fôpapi hívatásánál fogva újból belekerült a politikába. De okulva a vágsellyei kudarcból, távol tartotta magát a nagy parlamenti csatározásoktól. Ezt így fogalmazta meg egyik felszólalásában: ,,Hatalmi harcoknak mindenféle komplikációjába nem ereszkedem bele''. (1918. július 31.)

Vajon találunk-e választ arra a kérdésre, hogy milyen alkalmakkor szánta rá magát, hogy mégis felszólaljon?

Az itt közzétett felsôházi beszédeinek háttérelemezése arra utal, hogy akkor szólalt fel, amikor lelkiismerete arra késztette, hogy egy-egy fontos törvényjavaslat vitájában feltárja a fôrendeknek, mit mond errôl az Isten és az Egyház. Ez a magyarázata annak, hogy Prohászka felszólalásai mindig metafizikai, erkölcsi igazságokat tartalmaznak. Magasra tette a mércét. Ez volt tekintélyének és gyakran nagy elismerést, hosszan tartó tapsvihart kiváltó magatartásának titka. Tudták ugyanis, hogy amiért fel kellett szólalnia az igaz, és érezték, hogy minden bírálata, minden javaslata agyongyötört népünknek javára szolgál.

Már elsô beszéde nagy feltûnést keltett. ,,Nagy baja van Magyarországnak most, Méltóságos Fôrendek, nagyobb baja, mint Mohácsnál … mert népünk lelkületében az erkölcsi, hazafias, vallási ideák borultak el, a magyar nemzeti érzés van meghasadva.'' (1907. február 9.) Máskor a közélet erkölcsi tisztaságát követelve, keményen bírálja a liberálisok dekadenciáját, képviselôik megengedhetetlen magatartását: ,,Beteg lett a magyar parlament.'' (1912. december 14.). A háború utolsó hónapjaiban a fôrendek lelkiismeretét akarja felrázni az általános választójogról szóló törvényjavaslat vitájában: vegyék észre, hogy a háború rettenetes igáját a magyar paraszt, az asszonyok, az édesanyák hordják. Éppen ezért adják meg a népnek is a választás jogát. Ezt nemcsak az igazság, hanem a szeretet is követeli. (1918. július.31.)

3) Prohászka politikai pályafutásának harmadik és legmarkánsabb korszaka az 1920-as Nemzetgyûlés néhány hónapjára esik. Ezzel kapcsolatban is van mire felhívni olvasóink figyelmét.

Prohászka püspök ekkor 62 éves. Az elvesztett háború, a proletárdiktatúra hónapjaiban átélt tragédiák végképp kiábrándították a politikából. Éppen ez is egyik oka annak, hogy nem fogadta el Horthy kormányzótól a megtisztelô miniszterelnöki kinevezést (,,számomra elfogadhatatlan ez a kérés, és csak akkor megyek, ha csendôrökkel vitet fel''). Míg a felsô körök kérésének ellenállt, fehérvári hívei ostromának végül megadta magát. A korabeli feljegyzésekbôl tudjuk, hogy hatalmas tömeg vette körül a püspöki palotát, közben küldöttségek kérlelték, hogy az ország talpra állítására összehívott Nemzetgyûlésben püspökük képviselje ôket! Az ôszinte bizalom, a megható ragaszkodás láttán, kérésüket teljesítette. Minden erejét, tudását, erkölcsi tekintélyét latba vetette, hogy az alkotmányosság helyre álljon, és mindaddig Székesfehérvár képviselôje maradt, ameddig a Nemzetgyûlés fel nem oszlott. Kiadványunk négy beszédet, illetve felszólalást ad közre ebbôl az idôszakból.

Miközben segített az alapokat, az új hazát sziklára építeni, tapasztalnia kellett, hogy kialakulóban van egy magát keresztény kurzusnak nevezô mozgalom, amelynek tagjai azonban életükkel, tettükkel nem hitelesítették a szép szavakat. Ekkor hangzott el híressé vált mondata: ,,Keresztények nélkül nem lehet keresztény kurzust csinálni'', és a következô parlamenti ciklusban már nem vállalt képviselôséget.

* * *

Tájékoztatóm végén mindenképpen néhány könyvészeti adatra is fel kell hívnom a figyelmet.

Az Írások Prohászkáról sorozatunk negyedik száma annyiban új és -- szerintünk -- a kutatók számára azért hézagpótló, mert így együtt eddig nem jelentek meg Prohászka parlamenti beszédei. Tudjuk, hogy Schütz Antal Prohászka Összegyûjtött Munkái (ÖM) e beszédeket a 25 kötetes sorozatban az Élet igéi és az Iránytû címû kötetekben 1929-ben közreadta (vö. 13. k. 293--317. o. és 22. k. 225., 245., 276. o.), de mi most szükségesnek ítéltük, hogy az Országgyûlési, illetve a Nemzetgyûlési Naplók jegyzôkönyvi másolatai alapján adjuk közre ezeket a beszédeket. És tesszük ezt éppen azért, mert addig, míg nincs kezünkben ezeknek eredeti szövege, nem tudunk érdemben vitába szállni azokkal, akik féligazságokkal, csúsztatásokkal, rosszul idézett kijelentésekkel akarva-akaratlanul többet ártanak, mint használnak a hiteles Prohászka-portré elkészítésében.

Kiadványunknak bizonyára nagy visszhangja lesz. Sokan, még egyházi körökben is úgy gondolják, hogy épp közéleti szereplései miatt nem idôszerû Prohászka boldoggá avatásának kérése, illetve elindítása. Legalább most mindenki eldöntheti, hogy a szent püspök felszólalásaiban szerepel-e egyetlen olyan mondat, olyan állásfoglalás, amellyel ne azonosíthatná bármelyikünk önmagát. Kiadványunk így válik nélkülözhetetlen tükörré, melybe minden érintettnek bele kell néznie, hogy egyértelmû állásfoglalásra késztessük. Természetesen most is fel fog állni a két tábor, a frontális ütközet elkerülhetetlen, de legalább tudni fogjuk, hogy ki melyik ,,zászló'' alatt vitézkedik.

* * *

Végül, mint a sorozat szerkesztôje és a sokak szerint kényes témájú kiadványnak felelôs kiadója, megköszönöm fiatal kollegámnak, Kiss Antalnak, a Pázmány Péter Katolikus Egyetem Bölcsészeti Kara PhD hallgatójának kutatómunkáját. Köszönetemet és tiszteletemet még fokozza az is, hogy többen felhívták figyelmét, milyen veszélyekkel jár tudományos pályája jövôjét illetôen, ha kutatásait Prohászkára összpontosítja. Mint a MTA Doktora kívánok fiatal kollegámnak sok sikert és bátorságot.

Székesfehérvár, 2006. március 15.

Barlay Ö. Szabolcs


Elôszó. A ,,kereszténykurzus nacionalista, antiszemita'' szónoka. Gondolatok Prohászka Ottokár parlamenti beszédeihez

Prohászka halála után elmúlt nyolcvan esztendô. A három-négy nemzedéknyi idô egyrészt az elhallgatás, másrészt az 1990 utáni liberális ellenszenv és egyoldalú beállítások ideje volt. Tisztelet azoknak, akik ekkor is foglalkoztak vele, könyveket jelentettek meg, tanulmányokat írtak, kutattak. Azonban parlamenti beszédei mindmáig nem kerültek az érdeklôdés homlokterébe. Talán azért, mert jobb valakit úgy minôsíteni, ha nem közlik, hogy mit is mondott valójában? Talán azért, mert egyszerûbb kiragadni gondolati közegébôl félmondatokat és szókapcsolatokat, hogy szalonképtelenné tegyék? Azonban a beszédek elolvasása rávilágít arra, hogy Prohászka nem a korabeli általános gondolkodásmód miatt kellemetlen olvasmány a mai ember számára, hanem azért, mert értékvesztett világunkban, az egyént és a közösségeket veszélyeztetô kiüresítô tendenciákkal szemben erkölcsrôl, értékekrôl, hazáról, nemzeti büszkeségrôl, erôrôl és öntudatról beszél.

Ma sokkal nehezebb helyzetben van Magyarország és a magyar nemzet, mint volt Prohászka idején Trianon után. Mára nyilvánvalóvá vált, hogy területeink elvesztésénél, a gazdasági nyomorúságnál is van nagyobb fájdalmunk: a lelkek elvesztése, az elsivárosodás. Sokszor elhangzott, de nem elégszer, hogy Prohászka ma idôszerûbb, mint valaha. Tiszta, megalkuvást nem ismerô gondolatok, egyenes beszéd, elkötelezettség a nemzet, a haza sorsa iránt. Mégis, a halála utáni nyolcvan esztendô bôségesen elég volt ahhoz, hogy azt az embert, akit életében százezrek hallgattak, aki beszédeivel a trianoni döntés és a tanácsköztársaság véres terrorja utáni Nemzetgyûlésben osztatlan elismerést aratott, a hamis történelemcsinálók, az olcsó, de kétségkívül sikerrel kecsegtetô klerikális, nacionalista, antiszemita jelzôkkel illették, és elvették gondolatainak igazi erejét, elhalványították szavainak fényét.

,,Hosszantartó élénk éljenzés és taps. A Nemzetgyûlés tagjai felállnak. (…) Élénk helyeslés, éljenzés és taps a Ház minden oldalán. A szónokot számosan üdvözlik. Elnök: Az ülést öt percre felfüggesztem.'' Beszédeit csaknem minden esetben bal- és jobbfelôl érkezô egyöntetû helyeslés fogadja. Közöljük a parlamenti jegyzôkönyv-vezetô zárójeles megjegyzéseit is, melyek tükröt tartanak elénk, amely tükörben Prohászka Ottokár nem magányosan áll elôttünk, hanem a Nemzetgyûlés és ezáltal az elsô világháború után megcsonkított, megalázott magyar nemzet nagy részének támogatását is élvezô katolikus fôpapként. A beszédek mindegyikén áthat a kristálytiszta logika, a lelki életet élô ember bölcsessége, türelme, az egyenlô mércével mérô, a származásától függetlenül minden embert Isten értékes teremtményének tartó gondolkodásmód.

Különös aktualitása van ennek a kötetnek 2006 tavaszán éppen száz esztendôvel azután, hogy Ferenc József Prohászka Ottokárt a Fôrendiház tagjává nevezte ki. A korabeli parlament aurája sem sokban különbözhetett a maitól, ahol az ,,alacsony szenvedélyek iszapot vetettek be a Parlament padjai közé is''. Mi a válasz erre Prohászka szerint? Ahogy a kérdés, úgy a válasz is 1912. december 14-én hangzott el tôle: ,,…a több erkölcs, a több törvénytisztelet, a nemesebb érzék és igazán finomult demokrácia segíthet és senki más hatalom e világon''. A parlamenti ôrség ügyében mondott, elôbb is idézett beszédében azután kifejti: ,,erkölcsi miliôben erkölcsi hatókat kell beállítani és a parlament, ismétlem, egy erkölcsi miliô''.

Jelentôs Prohászkának a Fôrendiház CXIV. ülésén elhangzott beszéde, mely a választójogról szól. Hosszú beszéd, mely a korabeli magyar társadalom számos problémáját érinti. Ebbôl a bevezetôben csupán egy olyat szeretnék kiragadni, melyet Prohászka kapcsán soha nem hangoztatnak, nevezetesen a nôi emancipáció liberális gondolatának magyarországi parlamenti képviseletét: ,,Ugyancsak nemzeti szempontból nagyon sajnálatos, hogy a nôk szavazati jogát teljesen elejtették. A nôk szavazati joga éppoly szükséges társadalmi, gazdasági fejlôdés, mint a nôi egyéniségnek gazdasági és társadalmi súlynyerése.'' Ugyanebben a beszédében az iparos munkások részére kíván szabad választójogi gyakorlatot, s felteszi a kérdést, hogy ha a tisztesség, a becsület cenzusát teljesen megüti a 200.000 tisztességes magyar gazda, az analfabétizmus miatt miért van kizárva a választójogból? Felszólalása vége felé kifejti: ,,Én nem vagyok antiszemita. (…) Nem vagyok antiszemita, amint nem vagyok antigermán, nem vagyok antigall, nem vagyok antiangol. De én nem akarom az én magyar népemet feláldozni más hatalmas fajtának és annak erôszakban vagy pedig intelligenciában túltengô erejének. Elmondhatom, hogy barátaim között sok zsidó van. (…) Minden derék zsidót szívbôl tisztelek és szeretek. De vigyáznunk kell nekünk, nehogy az antiszemitizmus vádjától félve behunyjuk szemünket nemzeti veszedelmek elôl.''

Prohászka Ottokár Fôrendiházi képviselôsége után tagja lett a Nemzetgyûlésnek is. Nehéz történelmi idôben, egy lelkileg, szellemileg kiüresített, egy gazdaságilag romokban heverô, Európában magára hagyott országban kellett kiutat keresni az apátiából, önbizalmat adni, felemelni az egyes embert és a különbözô közösségeket, kialakítani a hazafiság, az együvé tartozás érzését. Mindezt azután, hogy a háború embertelen pusztítását, a lefegyverzett ország védtelenségének, kiszolgáltatottságának érzését a tanácsköztársaság, a ,,Lenin-fiúk'' országos ámokfutása tetézte. Közös célokat kellet fogalmazni egy modern kor küszöbén. Helyre kellett állítani az alkotmányosságot, az önbizalmat, a szolidaritást. A XX. század elejére ugyanis kiderült, hogy amiként a magyar történelem során számtalanszor, ismét magára maradt Magyarország, a nemzet. ,,…a tisztességes keresztény nemzeti irányzat igazán képes lesz a széthúzás, a visszavonás és a félreértés sötét éjszakáit is eloszlatni s hogy ezen a keresztény nemzeti alapon majd csak kezet fogunk és megértjük egymást, a közös programnak legalább nagy vonásaiban való megvalósítása terén.'' Kezdi elsô nemzetgyûlési beszédét, melynek számos izgalmas felvetése van. Ezek közül a jó államfôi hatalomgyakorlás és a szabadság szolgálatának egybepontosítása tûnik ki: ,,Mondjuk csak ki, ne féljünk tôle, kar kell, hatalom kell, amely a szabadságot szolgálja. Egy jól beállított tekintélytôl, egy jól megszervezett hatalomtól sose féltsük a szabadságot.'' Erkölcs, törvénytisztelet, demokrácia, szabadság -- ezek határozzák meg a beszédek gerincét. Számos példát mutatnak arra, hogy nem csupán erkölcsi magaslatokról beszél, hanem eligazít a világ dolgaiban, tisztázza a különbséget reakció és forradalom között, osztályparlament és népképviselet között, antiszemitizmus és nemzetféltô gondoskodás között.

Prohászka Ottokár beszédeit kutatva a Parlament könyvtárában az 1920. szeptember 16-án elhangzott, a Numerus clausus törvényként ismert jogszabály vitájának jegyzôkönyve meglehetôsen rossz állapotban van. Ha egyszerûbben kellene fogalmazni, rongyosra olvasták. Ez az a beszéd, mely miatt sokan Prohászkát antiszemitának bélyegzik. Tanulságos végigolvasni, lassan, vissza-visszatérve gondolatokhoz, megértve a gondolatmenetet, az érvelést. ,,Az a nagyszabású, a szónok hatalmas egyéniségének megfelelô felszólalás, amelyet éppen most hallottunk, annyira megnehezítette a helyzetemet, hogy igazán nagy elszántság és eltökéltség kell ahhoz, hogy közvetlenül ez után a nagy beszéd után felszólaljak.'' -- mondja Hermann Miksa képviselô, miután hosszantartó élénk éljenzés és taps után a Nemzetgyûlés tagjai felállnak, a szónokot számosan üdvözlik, majd az elnök a köszöntések közben öt perc szünetet rendel el. A beszédben következetesen kitart központi gondolata mellett, elismerve a ,,zsidó géniusz'' nagyságát, ugyanakkor Magyarországon, magyarként védi nemzetét: ,,Kegyetek nem ellenségei a magyar kultúrának. De kegyetek megváltoztatják a magyar kultúrát. (…) És amint szívesen megadom a jogot, a szabadságot a zsidó szellemnek, meglátásnak, inspirációnak, úgy védem a saját nemzeti kultúrámat, mikor annak veszedelmeit látom.'' -- polemizál az ülésteremben Petô Sándorral. Nagy hiba Prohászka életmûvére a II. világháború szörnyûségei, a holocaust felôl visszatekinteni. Egészen más alapokon álló vita volt ez, melynek semmi köze nincs a hitleri faji megsemmisítéshez és semmiképpen nem tekinthetô annak gyökerének sem.

Bár mindannyiszor egyetértô a helyeslés a Parlament széksoraiban, ha erkölcsi kérdésekben foglal állást a székesfehérvári püspök, ugyanakkor a jegyzôkönyvek tanulmányozásakor kiderül, hogy döntôen az erkölcsi alapok hiánya miatt volt meglehetôsen nehéz helyzetben már akkor is a törvényhozás. A parttalan viták, a pártok vetélkedései közepette egészen más hang volt Prohászkáé. ,,A mi pártvillongásaink, a mi apró-cseprô egyéni érdekeink szûk körébôl felemelkedve, felértsük a magyar gondolatot, felértsük azt a nagy feladatot, amelyet nekünk mindnyájunknak teljesítenünk kell.'' -- mondja 1920. július 14-én, a hadifoglyok ügyében elhangzott beszédében Prohászka Ottokár. Beszédében a Szovjetunióban raboskodó hatvanezer hadifogoly ügyét világtörténeti szintre emeli: ,,Hát legyen egy magyar fogoly-kérdése az egész emberiségnek.'' Kérésével, mint püspök a pápához fordul. Van egy, talán kevésbé szembetûnô része a beszédnek: ,,Egy ilyen világban vezetôpólus a jóság és a szeretet.'' Mit keres ez a két szó a Parlamentben? Meglehetôsen furcsán hat abban a közegben, azonban kellôképpen rávilágít arra, hogy miben is rejlett Prohászka Ottokár nagyszerûsége. Nem veszítette el sem tudományos karrierje, sem tanári, sem fôpapi, sem politikusi feladatai között igazi arcát, lelkét: ember maradt. Istent, felebarátait, nemzetét, hazáját szeretô ember. Ezért hangzanak tôle hitelesen ezek a szavak: ,,Mert itt nem fegyveres hatalomról van szó, nem is csak politikáról, hanem, ha valami segíthet rajtunk, úgy az a jóság, a részvét, a szeretet, a tekintély, a bensôség és -- amint Huszár Károly barátom mondta -- a magábaszállás, de nemcsak a magyar parlament magábaszállása, hanem az egész mûvelt világé.''

Ez a könyv, Prohászka Ottokár parlamenti beszédei, az olvasóknak, a kutatóknak számos újdonságot rejthetnek. Szolgálja ez a könyv a nyílt és tisztességes szellemi munkát, gazdagítsa elmúlt száz esztendônk történelmi múltjának teljesebbé tételét. S végül, de nem utolsó sorban tartson tükröt mai közéletünk elé is: ne vesszen ki a jóság, a szolidaritás, a szeretet, a nemzetért aggódó gondolat sem a parlamenti széksorokban ülôkbôl, sem más közhivatalt betöltô, felelôs munkát végzôkbôl.

A beszédek szövegét eredetileg a parlamenti gyorsíró átírásával adta közre az Athenaeum Kiadó. Az itt közölt szöveg hûen követi azt, csak a mai helyesírás szabályai szerint változtattunk rajta.

Kiss Antal


1. 1907. február 9. -- Az 1907. évi állami költségvetésrôl szóló törvényjavaslat

A Fôrendiház XIV. ülése, 1907. február 9., szombat

Tárgy: Az 1907. évi állami költségvetésrôl szóló törvényjavaslat és az ezzel kapcsolatosan hozott képviselôházi határozatok elfogadása

Elnök: Dessewffy Aurél gróf

Rudnyánszky József báró jegyzô: (Olvassa.) XXI. fejezet. Vallás- és közoktatásügyi minisztérium. Elô van irányozva 52.945.572 korona.

Prohászka püspök úr ô méltósága.

Prohászka Ottokár püspök: Nagyméltóságú elnök úr! Méltóságos fôrendek! Csak rövid idôre akarom igénybe venni a méltóságos fôrendek türelmét, hogy egyrészt a vallás- és közoktatásügyi miniszter úr programjának megszavazzam a bizalmat, másrészt pedig rámutassak arra a néhány pontra, amelyre megjegyzéseim volnának.

A vallás- és közoktatásügyi miniszter úr az ô elôadásában nem mutatott rá direkte a keresztény kultúrának motívumaira, elveire, de nem kell nekem szó ott, hol a megtestesült szó, a férfiú garantál az irányért. A vallás- és közoktatásügyi miniszter úr a keresztény kultúra alapján áll, s kezet nyújt mindazoknak a törekvéseknek, amelyek ezt a kultúrát hathatósan elômozdítani, modern nagy gondolatokkal és intézményekkel megtermékenyítve fejleszteni iparkodnak.

Méltóságos fôrendek! Erre az erôteljes, fejlesztendô, magyar nemzeti történeti alapon álló kultúrára van szükségünk nekünk, kivált most, mikor világtörténelmi folyamat számba, de másrészt mese számba illô foszladozását látom a magyar társadalomnak.

Nagy baja van Magyarországnak most, méltóságos fôrendek, nagyobb baja, mint Mohácsnál. Mert nem az a vérvesztés teremti le a nemzetet, amely a csatatéren folyik, de az erôknek forrásait otthon érintetlenül hagyja, és nem az a földrengés és égrengés képez veszedelmet egy nép számára, amely annak tûzhelyeit felforgatja, hanem az a vérveszteség alkot veszedelmet, amely két millió munkáskéztôl foszt meg minket, és az a földrengés okoz veszedelmet, amely meghagyja ugyan a házat, de becsukja annak ajtaját, mert földönfutóvá teszi a népet. A magyar népnek lelkületében a magyar népnek erkölcsi, hazafias, vallási ideáljai borultak el, a magyar nemzeti érzés van meghasadva. Mintha két különbözô zónának gyermekei volnának, úgy néz az alsó népréteg a felsô osztályokra.

A kultuszminiszter úr erôteljes, hazafias nemzeti kultúrával akar ezeken a bajokon segíteni, és e részben erôsíteni fogja elsôsorban az ideális kihatású, erkölcsi befolyású tényezôket. Az 1848. évi XX. törvénycikkre támaszkodva meg akarja erôsíteni a katolicizmusnak és a felekezeteknek az álláspontját, és valahányszor a katolikus autonómiáról beszél, mindannyiszor melegen szól hozzánk, mindannyiszor pártolólag nyilatkozik. Követeli ezt az állami érdek, mert Magyarország szabadságának bástyái, biztosítékai azok az erôteljes autonómiák, amelyek meg nem roppantják az államot belül és védik kifelé. Márpedig a katolikus autonómia, meg vagyok gyôzôdve, az ésszerû nemzeti fejlôdésnek sohasem fog útjában állni, sôt gondolom, hogy nagy nemzeti missziót is teljesít, mert a nemzetiségeket, fôleg a tót népet fel fogja karolni, közelebb fogja hozzánk hozni, hogy a katolikus tótok ne tartsák magukat sem másodrendû keresztényeknek, hanem hazafiaknak és testvéreknek.

Ugyancsak az egyház részérôl a katolikus autonómiát most mint valóságos érdeket tekintem, amelyet meg kell védeni, és amely intézményt meg kell alkotni. Mert hiszen nem azt a demokráciát szolgáljuk mi, amely alulról épít felfelé, és minden jogot a néptôl, a tömegtôl származtat, hanem azt a demokráciát szolgáljuk, amely a jogokat helyesen megosztva, a köznek legjobb szolgálatát nyújtja. A püspökök -- meg vagyok gyôzôdve -- semmiféle ellenkezést az autonómiával szemben nem fejtenek ki. Én nem ismerek magyar püspököt, aki az autonómiát ellenzi. Mert nem tekintünk mi vissza sem Justinian császárra, sem Nagy Károlyra, sem a középkor századaira, legfeljebb azért tekintünk oda vissza, hogy az egyháznak alkalmazkodási képességét megtanuljuk, és ezzel az állami alkalmazkodási képességgel bele tudjunk állani a modern igényekbe és itt érvényesülni.

Sürgôs kötelességének tartja a nagyméltóságú miniszter úr másodsorban a katolikus papság kongruájának rendezését. Valóban szégyenletes huzavona -- ha szabad ezt mondanom -- ez a kongrua-ügy, amely 20 év óta valóságos klerikális tengeri kígyóvá nôtt ki. Gondolom, ez onnan van, mert sokat disputáltunk elvekrôl, amelyeknek taglalásába én most nem ereszkedem.

Én, méltóságos fôrendek, a tények alapján állok. A kultuszkormány elfogadta a püspökök által ajánlott összeírási módozatot, azt végre is hajtatta. Most, nagyméltóságú miniszter úr, kérjük, hajtsa végre tovább is ezt az okos gondolatot, hogy az írott malasztból végre kenyér, életerô váljék. A katolikus papság valóban megérdemli ezt az ügybuzgóságot, mert hiszen tûrt, erôszakos fellépésektôl mindenütt tartózkodott; a sok alamizsna után rászolgált, hogy jogai is legyenek, jogai egy tisztes eltartáshoz.

De a kongruával összefüggésben vannak másféle kérdések is, szolgáltatások, párbér, párpénz, csirke, túró, faggyú, kézinapszám és ilyenféle szolgáltatások, amelyek végre is Magyarország közadózásában most fennállanak, és úgy viszonylanak a modern közadózáshoz, mint a cigánysátrak a szép, fényes villasorokhoz. Ezt a közadózást okvetlenül meg kell változtatni. Követeli ezt a klérusnak elkeseredett lelkülete. Hiszen meg van mérgezve a buzgalma és elernyed a lelke, mikor a híveivel folyton viszályban van éppen a párbér és ezen szolgáltatások miatt.

Követeli ezt egyszersmind a népek érdeke; mert az adó egy személytelen dolog, az adót lehet gyûlölni, de a párbérben a gyûlölet már kihegyesedik, kicsúcsosodik a személy ellen, ott a papság, sôt a vallásosság érdeke szenved. És ezt a párbért, méltóságos fôrendek, lehetne rendezni, hogyha a községek egy amortizációs kölcsönt vennének fel; ezáltal semmiféle több vagy nagyobb teher nem háramolnék rájuk, mint a mostani párbér és 40--50 esztendô múlva megszûnnék ez a tûrhetetlen állapot.

Kiterjeszkedett azután a tisztelt kultuszminiszter úr a népiskolára, arra a népiskolára, amely voltaképpen forrása mindazoknak az áldásoknak, amelyet a kultúra, az egyház, az állam juttat a népnek. Forrását képezi mindannak az etikai erônek, amelybôl élete pályáján a kisember megél. De éppen a népiskolában kell erô, kell lélek, a népiskolát kell telíteni etikával, és egy ilyen etikai kihatáshoz egész ember kell. A kultuszminiszternek legjelentôségteljesebben reformja a néptanítók fizetésének rendezése és az egész tanítóság és az egész tanítóság és az egész nemzet hálás lesz neki azért, hogy iparkodott a néptanítókban egy anyagi gondoktól lehetôleg emancipált egész embert beállítani a nemzet napszámosai közé.

Ezzel azonban összefügg, méltóságos fôrendek, az a másik érdek is, hogy az állami tanító és a felekezeti tanító között ne legyen sehol különbség. Ne legyen különbség még a kántori fizetéseknek a rendezésében sem, tudniillik, hogy a kántori jövedelmet ne számítsák bele a tanítói fizetésekbe. Mert hogyha az állami tanítóknak kántori jövedelme nem szerepel a tanítói fizetésekben, épp oly joggal követelhetik azt a felekezeti tanítók, hogy ez velük meg ne történhessék, annyival is inkább, mert a kántori jövedelem mindenütt a törvényben mint mellékjövedelem szerepel. Lehet a tanító postamester, lehet a tanító faiskola-felügyelô vagy más ilyenféle; ezen a réven megszerzett garasai nem esnek a tanítói fizetés kategóriájába. Ennek következtében követeljük, kívánjuk és kérjük ezt a kántortanítók számára.

Méltóságos fôrendek! A katolikus tanítóknak valamiféle háttérbe szorítása a nemzeti érdek ellen való cselekvés lenne, mert a katolikus tanítóknak ilyen leszorítása által inferioritásba kerülne a katolikus népiskola, az pedig a nemzetnek az érdeke, hogy ez meg ne történjék. De ettôl eltekintve, 27.000 embernek, a tanítóságnak kebelében folyton égne tovább az elégületlenségnek parazsa és tüze. Az iskola-fenntartóktól pedig nagyobb áldozatokat már alig lehet követelni, méltóságos fôrendek, mert ezek az iskola-fenntartók, fôleg a községek, már most is nagyobb áldozatokat hoztak, mint mindazok a községek, amelyekben állami iskola van. Követeljük tehát méltán, hogy az állami adókból könnyítessenek meg a mi terheink, az iskola-fenntartók terhei, amely adók által megszüntettetik, vagy legalábbis könnyíttetik az állami iskola jótéteményeiben részesülô községeknek terhe.

Volna azután még egy fontos megjegyzésem, méltóságos fôrendek. A népiskolának népszerû intézménynek kell lennie; a nép lássa benne saját nagy érdekét. De ez nem fog megtörténni, ha a nép valamiféle elkeseredéssel néz a népiskolára. Itt nagyon ajánlom a kultuszminiszter úr figyelmébe azt a körülményt, melyre engem az én tanítványaim még esztergomi szemináriumi spirituális koromban folyton figyelmeztettek, hogy a felsô vármegyékben a tót népnél nagyon nagy az elkeseredés, mert az állami iskolában, amint ôk mondják, még a miatyánkjukat sem tanulják anyanyelvükön. Méltóságos fôrendek! Az erôs nemzeti állam kialakítása a mi érdekünk. Mi akarjuk, hogy minden nemzetiség magyar honpolgár, lelkes hazafi legyen, hogy tanulja meg a magyar nyelvet, de kérem a méltóságos fôrendeket, óvakodjunk az elkeseredést fôleg a vallási sérelmek révén belevinni a nép szívébe. A kultúrának mindig igazságosnak kell lennie, mert hisz az igazság egyik lelke, szelleme a magas kultúrának. És ha mi amellett vagyunk, hogy a magyar magyarul, a lengyel lengyelül mondja el miatyánkját, engedjük meg a tót népnek is, hogy gyermeke a maga nyelvén mondja el miatyánkját. Ennek révén én azt kérem, hogy a vallásoktatás tótul történjék az illetô népiskolában.

Még egy nagy érdek lebeg szemem elôtt, tudniillik az, hogy akadályozzuk meg az élet egész vonalán mindazokat a törekvéseket, amelyek a népiskola áldásait lerontják. E részben figyelmeztetem a nagyméltóságú miniszterelnök urat arra a nagy kihágásra, amely falukon úgyszólván vasárnapról vasárnapra történik: a gyermekek vasárnapi korcsmázására. Mennyi sok panaszt hall az ember mindenfelôl, hogy ezáltal a népiskola jó törekvéseit mintegy gyökerükben kikezdik.

Méltóságos fôrendek! Nem lehet ezt rábízni sem a bíróra, sem a jegyzôre; ezt a tilalmat ki kell függeszteni a korcsmákban és a csendôrség felügyeletére bízni. Hogyha az ez ellen vétô korcsmárost megbírságolják 60--80 forint erejéig, biztosítom a méltóságos fôrendeket, hogy az maga fog gondoskodni arról, hogy többé egyetlen egy gyermek se mulasson a korcsmában.

Ezeket akartam a méltóságos fôrendek és a nagyméltóságú miniszter úr figyelmébe ajánlani. Iparkodjunk eloszlatni a félreértések árnyékait, némítsuk el a panaszokat, amennyire tôlünk függ, hogy azután kezet fogjon család, iskola, pap, tanító, állam, egyház, hogy elôremozdítsuk szerencsésen magyar történeti nemzeti kultúránkat. A költségvetési tételt elfogadom.

Rudnyánszky József báró jegyzô: Haller Károly!


2. 1908. július 3. -- Az elemi népiskolai oktatás ingyenessége

A Fôrendiház XXXVI. ülése, 1908. július 3., péntek

Tárgy: Az elemi népiskolai oktatás ingyenessége

Elnök: Dessewffy Aurél gróf

Csekonics Sándor gróf jegyzô: Prohászka Ottokár püspök ô méltósága!

Prohászka Ottokár püspök: Nagyméltóságú elnök úr! Méltóságos fôrendek! A magyar iskolaügy egyike a legkomplikáltabb intézményeknek, ahol sok az ütközôpontja sokféle jognak, amely találkozója sok érdeknek, és éppen azért, jóllehet, ennek fejlesztése és rendezése okvetlenül szükséges, ez nem eshetik meg anélkül, hogy sok, vagy legalább több kifogás, sôt talán némely oldalról óvás is ne emeltessék ellene.

Tapasztaltuk ezt már a tanítók illetményeirôl szóló törvényjavaslatnál, és tapasztaljuk ezt a most tárgyalt törvényjavaslatnál is. És miután, mondom, sokféle nézet és véleményem szerint, néhány túlzó nézet is hangzik el, engedjék meg méltóságos fôrendek, hogy mielôtt állásfoglalásomnak kifejezést adnék, szavazatomat éppen ezen különféle vélemények megvilágításával mintegy megindokoljam.

Az ingyenes népnevelésnek vagyis iskolázásnak gondolata mindenesetre szép szociális eszme. Ezt a szociális eszmét hirdetik szociológusok, filozófusok és a modern állam nem térhet ki elôle. De többet mondok, méltóságos fôrendek, ez a gondolat visszanyúlik már a középkorba is, mert hiszen a legnagyobb pápák, mint pl. III. Sándor, III. Ince és IV. Ince pápa elrendelik, hogy minden egyes egyház mellett legyen ingyenes iskola, és a katolikus tanügynek szentjei: Pierre Fourier, Jean Lassale és Kalazanci Szent József mindannyian ezen eszmének hívei. De ha a régi középkori állam éppen kultúrhelyzeténél, gazdasági állapotánál fogva nem érvényesítette ezt a gondolatot, megteszi ezt a modern kultúrállam, és véleményem szerint jól teszi.

A miniszter úr belement ebbe a dologba. Kifogás esik ugyan egyik és másik oldalról aziránt, hogy megtehette volna más rendbe ezen modern eszméknek érvényesítését, de meg vagyok gyôzôdve, mélyen tisztelt méltóságos fôrendek, arról, hogy a miniszter úr mindenesetre emelte ezáltal Magyarország etikai súlyát a külföld elôtt, és végre is azon nem lehet sokat disputálni, hogy milyen rendben érvényesíttessenek a modern kultúrgondolatok.

Az etikai, ideális elônyön kívül okvetlenül szociális és gazdasági haszna is van ennek a törvényjavaslatnak. Nem az a kiáltó jótétemény lesz ez, amely a statisztikában nagy port verne fel, de meg vagyok gyôzôdve róla, hogy szociális jótétemény azokra a néprétegekre nézve, ahol a tanév kezdete egy új gondot jelent.

A magyar iskolaügynek valami nagy lendületet nem fog adni ez a törvényjavaslat, ha törvényerôre emelkedik is, mert papíron meg lehet csinálni a törvényeket, de kultúrintézményekké azok csak akkor válnak, ha a nép ezeket a törvényeket átélheti, és csak akkor élheti át, ha kultúrája és gazdasági színvonala ezt megengedi. Van pl. már törvényünk az általános iskolakényszerrôl, amely mondhatnám a minimális ismeret követelésének törvénye, de ugyebár ennek dacára 600.000 gyermek nem jár iskolába!

Aki a magyar viszonyokat ismeri, az meg lehet gyôzôdve arról, hogy ez a törvény sem fog lendíteni ezen a bajon, mert e bajnak oka egészen más. Oka a népnek gazdasági, kulturális helyzete, a tanyarendszer, a puszták kategóriája, hegyközségek fennállása stb. Magán Székesfehérváron, -- pedig az város --, 200 gyermek nem jár iskolába. A környéken 4--5--6 kilométernyire vannak iskolák. Apróságoktól ezt az utat télvíz idején, hidegben-melegben elvárni nem lehet.

Katolikus oldalról és autonómiánknak szempontjából azt a kifogást emelték ezen törvényjavaslat ellen, hogy ez benyúlást jelent autonómiánk és egyáltalán a tanítás dolgába, és csorbát üt autonómiánk jogkörén.

Ami fôleg a katolikusokat illeti, két álláspontot látok itt. Az egyiket, amely inkább rigorózusabb, úgy jellemezném, hogy ezt az ügyet és egyáltalában a modern államnak állásfoglalását a népneveléssel szemben egy nagy, általános szempontból nézi, és nagyon hajlik arrafelé, hogy tagadja a kultúrállamnak a népnevelés ügyére való befolyásának jogosultságát. Valamiféle fióknak nézi ezt a nagy érdeket, és ezt az ügyet teljesen kisajátítja, azaz vindikálja a család és az egyház számára.

Van azonban egy más álláspont, amely a nagy pedagógiai, erkölcsi és vallási elveket okvetlenül vallja, de azonkívül látja azt is, hogy a magyar államnak igenis vannak érdekei, és ezen érdekeknél fogva jogosult a befolyása, és azt semmiképpen tagadni, sôt még ignorálni sem szabad.

Én a hitvallásos nevelésnek és iskolának elvét vallom, méltóságos fôrendek, én az iskolát nemcsak tanintézetnek nézem, hanem nevelési intézetnek, én az iskolában a szülôk jogát és a szülôk hivatását, annak a jognak és hivatásnak folytatását látom, mert tudom azt, hogy a gyermeknek a szívébe kell nekünk benyúlnunk, ha embert akarunk belôle nevelni, de tudom viszont azt is, hogy embert nevelni valláserkölcsi alap nélkül, mondjuk világnézet, erkölcs, jellemképzés nélkül, nem lehet. (Helyeslés jobbfelôl.) Ezt pedig nem bízhatjuk változó filozófiákra, sem dualista, sem monista, sem pozitivista, sem autonomista divatmorálokra, ezt nem bízhatjuk váltakozó radikális vagy konzervatív kormányokra, ezt nem bízhatjuk a parlamentek kiszámíthatatlan érzelemáramlataira, ide egy más tényezôt kell állítani, egy felséges ôrangyalt, a lelkiismereti szabadságot kell ideállítani, és az egész kultúrvilágot fel kell emelni arra a belátásra, hogy az ember jogait semmiféle állami joggal kisajátítani nem szabad, hogy az ember joga teljes legyen a modern államban is.

De jóllehet ez az állásfoglalásom, azért teljesen elismerem a modern állam befolyásának jogosultságát az iskolaügyre, mert a modern állam méltóságos fôrendek, nem az a régi, családi érdek-állam, amely csereberélt nemzetek, koronák és népek felett, amely hozományba adott vagy hozott koronákat és országokat; nem is az a bürokrata állam, mely valamiképp elszigetelten állt a nép fölött, de mindenesetre a néppel azonosítva magát nem látta, hanem a modern állam az a tulajdonképpeni népállam; ennek a népállamnak pedig feladata és érdeke, hogy a népet erkölcsileg, értelmileg, gazdaságilag emelje, a társadalmi szervezkedés nagy munkájára képesítse, és így ezáltal a népet haladásában segítse. Márpedig ezt a nagy érdeket nem lehet csak a szülôkre bízni, és valamint az iskolakényszer helyes érzékkel az államnak ezt a jogát fordította és állította elôtérbe, épp úgy méltányos, jogos és helyes, hogy az állam most is belenyúlhat az iskolaügybe, a nevelésügybe és alkalmas törvényekkel elômozdíthatja annak sikereit.

Én a lelkiismereti szabadság és az állam jogának ebben a kombinálásában látom azt a középutat, melyen mindazok a faktorok haladhatnak, melyek Magyarországon tradicionális jognál fogva a népnevelést szolgálják. Ebben a kombinálásban látom azt a méltányos felfogást, mely a tanszabadságot is és az állam érdekeit is kielégíti, és amellett az autonómiáknak és a vallásos nevelés szabadságának, vagyis jogának a legjobb védôbástyája. Mert bármennyire méltánylom is az állami törekvéseket, el nem mulaszthatom kijelenteni, hogy vannak nekem is kifogásaim úgy a kultúrállamnak ezen irányzata ellen általában, mint a jelenlegi törvényjavaslatnak egyes pontjai iránt…

Zselénszky Róbert gróf: Helyes!

Prohászka Ottokár püspök: Általában méltóságos fôrendek, a tanszabadság tekintetébôl azt látom, hogy az autonómiai, a hitvallásos iskola ezen törvény által is egyre szorosabb összeköttetésbe jut az államhatalommal, és ez az államhatalom már pszichológiájánál fogva is -- pszichológiája lévén a terjeszkedés -- okvetlenül visszaszorítja a tanszabadságot és az autonómiának jogát. Lassan-lassan elsorvad az autonómiának idege, elsorvad éppen a tartalomszegénységtôl, melyet a modern állam népnevelési és népoktatási törvényeinek kifejtése fokoz.

Sajnálom továbbá, hogy nem különböztet ez a törvényjavaslat kétféle népiskola közt.

Mert van egy népiskola, a szó szoros értelmében vett népiskola, mely szükséges a népnevelésre, szükséges a község gyermekeinek oktatására. De lehet népiskola, melyet felállítanak, amelyet alkalmasabban, gazdagabban, kényelmesebben berendeznek, és amelyben azután tandíjat is szednek éppen a különálló oktatás szempontjából. Az ilyen szabad népelemi iskola felállítása nem sértené az államnak semmiféle jogát, és amellett szolgálná a tanszabadság ügyét és érdekét. Nem értem továbbá azt a szigort, mellyel az iskolafenntartót büntetik az iskolai hatóság bûneiért; tudniillik ha annak dacára, hogy megintik, tandíjat szed, az iskolafenntartó veszti el a jogot, hogy az iskolát fenntartsa. Én ezt fôleg azért kifogásolom, mert ebben a szigorban azok az elemek, melyek a politikai egységben még nem igen találják meg a helyüket, okvetlenül valamiféle álarcát látják a politikának és a terjeszkedés vágyának; nem látják abban a népnevelés érdekét és szent ügyét, hanem látnak vagy legalábbis sejtenek másféle célokat, melyeket ezen szigor által elérni akarunk.

Nem helyeselhetem, hogy az iskolának a közigazgatási hatósággal legyen dolga a bizonyítványok kiállításánál. Ezt más kultúrállamban nem igen találjuk, és hol az iskolaügy magasan áll és a felügyelet helyes, ott erre tényleg semmiféle szükség nincs.

Ha ezeket a kifogásokat meg is tettem, méltóságos fôrendek, azért mégis kívánatosnak látom, hogy a haladásnak és a kultúrállam ezen eszméinek életbeléptetését szolgáljuk.

Nem vagyunk mi annyira romantikusok, hogy ne lássuk, mi mozgatja a világot, hogy be ne lássuk, hogy az egyháznak is, az autonómiáknak is csak ezáltal lehet tényleg kultúrtényezôi hivatásuknak megfelelniük, ha ma a nagy kultúrgondolatokat kiváltani saját terükön, saját mezejükön képesek. Azért tehát én közremûködöm a modern államban is a népnevelés, az iskolázás ezen ügyének elômozdításában és biztosításában. Nem akarok látni ellentétet, még kevésbé ellenséget a magyar állami és az autonómiai, hitvallásos iskola közt, sôt ellenkezôleg, az a vágyam és szívesen közremûködöm abban, hogy legyen lehetôleg nemzeti, hitvallásos, szociális, egységes iskolánk, ha nem lehet intézményesen, legyen az egységes legalább a szellem szerint. Legyen az a hitvallásos iskola szociális, nemzeti, a kor színvonalán álló, legyen viszont az az állami iskola vallásos; ne tekintse ez a két iskolaügy egymást ellenségnek, hanem legfeljebb versenytársnak, és versenytársnak szintén csak egyben: a hitvallásos, erkölcsös, buzgó, lelkes, hazafias, életrevaló nemzedéknek elôteremtésében és nevelésében.

Ezen szempontok bemutatásával megvilágítottam méltóságos fôrendek az én állásfoglalásomat; ezek után kijelentem, hogy a törvényjavaslatot elfogadom. (Éljenzés.)

Csekonics Sándor gróf jegyzô: Gyurácz Ferenc püspök ô méltósága!


3. 1912. december 14. -- A képviselôházi ôrség felállítása

A Fôrendiház XXXIV. ülése, 1912. december 14., szombat

Tárgy: A képviselôházi ôrség felállítására vonatkozó törvényjavaslatok

Elnök: Jósika Sámuel

Degenfeld Pál gr. jegyzô: Prohászka Ottokár.

Prohászka Ottokár: Nagyméltóságú elnök úr! Méltóságos fôrendek! A képviselôházi ôrségrôl szóló törvényjavaslat valamiféle mellékesnek látszó intézményre vonatkozik, voltaképpen azonban a mi egész parlamentáris életünknek, fejlôdésünknek egy olyan tünetére utal, amely megérdemli éppen erkölcsi és egyházi szempontból a komoly reflexiót. Egyrészt ugyan a legprimitívebb, a legközönségesebb igénynek akar eleget tenni, annak, hogy rend és csend legyen a házban, hogy tárgyalni lehessen, másrészt azonban a törvényhozás házára határozottan a diszkvalifikációnak árnyékát veti.

Prónay Dezsô b.: Úgy van.

Prohászka Ottokár: ...és katonai erôt, katonai szervezetet állít be oda, ahol csak a jog, meggyôzôdés és tisztelet törvényének van helye. (Élénk helyeslés jobbfelôl.)

Én nem állok benn a parlamenti küzdelemben, s a politikai zavaroknak hullámai, hála Istennek, nem érnek fel hozzám, de éppen azért, méltóságos fôrendek, talán tisztultabb szemem, felfogásom van, biztosabb ítéletem azokban a kérdésekben, amelyek nem a parlamenti élet finom nüánszaira, nem annak a kiszámíthatatlan pszichológiának finom árnyalataira vonatkoznak, hanem amelyek olyan tüneteket állítanak elénk, amelyek azután a közérzésben ébresztenek reakciókat. S ezen közérzésnek mezején állva, a közérzést mintegy önmagamba felfogva, vagyok bátor kijelenteni, hogy tekintve azokat a nagy és fenséges ideákat, amelyek minket a törvényhozásban vezetnek, tekintve a mi felfogásunkat jogról, törvényességrôl, demokráciáról: határozottan megütközöm azon, hogy a magyar parlamentbe katonailag szervezett ôrséget állítunk be a képviselôház elnökének segélyezésére. (Igaz! Úgy van!)

Meggyôzôdésem szerint ugyanis a parlamentet benn kell hagyni a maga morális, a maga erkölcsi miliôjében. (Igaz! Úgy van!) Mi oly idealizmussal indultunk éppen 1848-ban alkotmányosságunk fölépítésére, nekünk oly mély tisztelet inspirálta érzéseinket a magyar parlament iránt, hogy most, amikor azt látom, hogy ôrséget állítunk be, egy határozott dekadenciát kell konstatálnom (Helyeslések, ellenmondások. Mozgás.) a magyar parlament fejlôdésében. (Halljuk! Halljuk!) És méltóságos fôrendek, itt a dekadenciát nemcsak a rendôrben és nemcsak a katonai szervezetben látom, hanem a dekadenciát már elôbb láttam. Rámutatok erre: a dekadencia ott van a parlament alacsony nívóra való szállításában, (Igaz! Úgy van! Tapsok. Mozgás.) ott van a parlament demokratizálásában.

De ha kérdezem, ki segítsen ezen, nem felelhetek másként: ezen csak a több erkölcs, a több törvénytisztelet, a nemesebb érzék és igazán finomult demokrácia segíthet, és senki más hatalom e világon. (Úgy van!)

Mert valóban, méltóságos fôrendek, a mi parlamentünk úgy indult, hogy -- amint említém, -- ideálisan indult és felséges perspektívát nyitott a nemzet reményében. Késôbb azonban látjuk, hogy alacsony szenvedélyek iszapot vetettek be a parlament padjai közé is; (Úgy van! Mozgás!) látjuk azután, hogy még alacsonyabb szenvedélyek ütötték fel ott a fejöket; látjuk, hogy pofázás, hogy gyomrozás, az elnöknek megsértése járta. De mélyen tisztelt méltóságos fôrendek, erre a felelet nem az, hogy csendôr, nem az, hogy katonai ôrizet és katonai szervezet, hanem -- ismétlem --, erre a felelet: Finomabb haladás, demokratikusabb, mélységesebb tisztelet. (Mozgás és derültség.)

Azt mondják erre, mélyen tisztelt fôrendek, (Mozgás. Halljuk! Halljuk! Elnök csenget.) hogy hát hiszen az államban van rendôrség, csendôrség, dacára a morális törekvéseknek, és hogy más országok parlamentjében szintén megvan ez a rendôri és katonai segítség. De én konstatálhatom azt, méltóságos fôrendek, hogy nekünk végre is arra az álláspontra kell állnunk, hogy mikor itt dönteni akarunk egy fontos dologban, ne nézzünk másféle példákra, ne nézzünk sehová, hanem tekintsük meg a kérdést önmagában, és a szerint hozzuk meg mi a döntést, és a magyar törvényhozás háza és szintere végre is oly színtér, amelyet ki kell vonnunk mindenféle erôszak beavatkozásától. (Mozgás.) Hiszen ha valaki azt ajánlaná, hogy a családon segítsünk, és a családba ne csak cselédet szerzôdtessünk, hanem szerzôdtessünk csendôrt is, az mindenesetre nagyon rossz tanács volna, és ha valaki a házasságot meg akarná reformálni úgy, hogy a férfi mellé és mögé detektívet és az asszony mögé is detektívet állítsunk, ez mindenesetre célszerûtlen, oktalan tanács volna.

Miért? Azért, mert erkölcsi miliôben erkölcsi hatókat kell beállítani és a parlament -- ismétlem -- egy erkölcsi miliô, következôleg oda állítsuk bele azon tényezôket, amelyek erkölcsiek, és amelyek az elnököt kísértésbe nem hozzák, hogy visszaéljen, és pedig a karhatalom tekintetében visszaéljen, az ô tekintélyével és hatalmával.

Mi határozottan dekadenciába esünk, ha erre az ösvényre lépünk, mert akkor mi kiállítunk bizonyítványt magunknak amellett, hogy nézzétek, a mi szervezetünk és a mi egész nemzeti életünk oly színvonalon áll, hogy ide erôt, erôszakot kell még a törvénynek házába is állítani!

Méltóságos Fôrendek! Én ettôl a dekadenciától irtózom, annál is inkább, mert az ember sohasem tudja, mi lesz ennek a folytatása, mi lesz ennek a vége. Álljunk meg a biztos elveknek talaján, és mondjuk ki: egy lépést se tovább abban az irányban, amely veszélyezteti a magyar törvényhozásnak nemes és bíztató fejlôdését! (Helyeslések.)

A törvényjavaslat megokolása hivatkozik a 48-i törvényhozásra, és mondhatom, igazán negyvennyolcaskodik, mert hiszen azon a három oldalon tizenkétszer hivatkozik a negyvennyolcas törvényre.

Csakhogy az ember tudja ám, hogy annak a bizottságnak, amely ebben a kérdésben ki volt küldve, mi volt a felfogása. Mi ismerjük a 48-as törvényhozás szellemét, és tudjuk, hogy ez a szellem a legfiatalosabb idealizmusnak volt a szelleme, következôleg irtózott mindenféle erôszaktól, sôt nem mert félni azoktól az eshetôségektôl sem, amelyek sajnos, ma már mégis beállottak. Azt kell tehát mondanunk, hogy ôk csalódtak; de ha csalódtak, akkor semmi esetre sem hivatkozhatunk az ô csalódásukra argumentumként. Naivak voltak. Mi, sajnos, reálisabbak vagyunk. Mi benn vagyunk a kátyúban, a realizmus kátyújában, tehát követnünk kell a negyvennyolcas törvényhozás szellemét. Ez a szellem pedig a szabadságnak, a nemzeti élet kifejlôdésének a szelleme, amely mindenesetre nem akarta a hatalmat szolgálni, nem pedig fôleg azért, mert hiszen az az elnök végre is a többség felé és a kormány felé hajlik, sokszor önkéntelenül is, és az a kormány végtére is egy más hatalommal kényszerül párosan és karonfogva menni, amely hatalom, valljuk csak meg, minket véve nem nagyon nemzeti irányú, a legjobb esetben vegyes érzelmû, és következôleg, a mi kérdéseinket, a mi érdekeinket illetôleg a legritkábban érdemli meg bizalmunkat. (Mozgás.)

De egy más tekintetre is bátor vagyok a méltóságos fôrendek figyelmét felhívni.

Nem akarom vitatni azt a kérdést: hivatva vagyunk-e beleavatkozni a parlament belügyeibe, ha ezt valaki esetleg belügynek mondaná.

Én inkább azt kérdem: alkalmasnak tartják-e önök ezt az idôpontot olyan törvénynek meghozatalára, amely határozottan belenyúl a magyar parlament tanácskozási rendjébe?

Alkalmasnak tartják-e önök ezt az idôpontot, mikor egy ellenzékmentes többség a parlamentben és egy kisebbség az utcán, vagy pedig a kávéházban ország-világ elé tárja a magyar törvényhozás meghasonlásának botrányait? Alkalmasnak tartják-e önök ezt az idôpontot, amikor a magyar parlament akár jogosan, akár jogtalanul, de tényleg a fegyveres erôk keretében inkább paródiája, inkább karikatúrája a szabadságnak...

Prónay Dezsô b.: Úgy van! Úgy van! Igaz!

Prohászka Ottokár: ...alkalmasnak tartják-e ezt az idôpontot egy törvény megszavazására, mikor a gyôzôk beismerése és a legyôzöttek, a leszavazottak panasza egyaránt megegyezik abban, hogy végre is törés történt a magyar törvényhozásban, legalább a házszabályokon, és hogy ebbôl a törésbôl valók azután többé-kevésbé mindezek a törvények?

Ez mindenesetre nem alkalmas idô egy ilyen törvény meghozatalára, mivel legalábbis azt a látszatot kelti fel, hogy a hatalom siet magát biztosítani, és iparkodik mindenféle törvényhozási sikereivel valamiképpen feledtetni saját törvénytelenségeit. (Úgy van!) Ez pedig, ugye, a legrosszabb látszat. Legrosszabb látszat azért, mert a magyar népben is megzavarja a törvényes érzéseket, és megzavarja a jogrendbe vetett hitét és bizalmát. Mi úgy neveljük azt a magyar népet, hogy a törvényben az Isten akaratát lássa, hogy a törvényben az erkölcs motívumait, inspirációjait érezze, hogy a törvénynek presztízse a jog és az erkölcs, hogy törvénynek szankciója a büntetés is, de voltaképpeni szankciója a lelkiismeret. (Úgy van!)

Ha már most ezekhez a nagy érzésekhez a gyanúnak vagy a kételynek árnyéka kerül, ugye, rosszul neveltük, és rosszul állítottuk be a magyar népet. A magyar törvényhozás veszi a lelkiismeretére ezt a nagy hibát, hogy valamiképpen megzavarja az erkölcsi rendrôl való fogalmat a magyar népben, és azután egyáltalában megrendíti a mi ideális értékû, a mi nagy és felséges idealizmusú intézményeinkbe vetett hitét. Manapság tiszteletre kell mindenütt tanítani a népet, mert lekicsinyelni mindent lehet, és ha a magyar törvényhozás nem tarja meg saját magas piedesztálját, akkor leszáll arról a piedesztálról, de egyúttal leszállítja az ideálokat a nemzeti gondolkodásban és a nemzeti érzésben. Ezt pedig, ugye, senki sem akarja.

Ugyancsak nem kívánatos ebben az irányban egyetlenegy lépést sem tenni, annál kevésbé, mert végre is mindez június 4-ike miatt van.

Prónay Dezsô b.: Úgy van!

Prohászka Ottokár: És azt mondom, hogy érezzük azt mi mindnyájan -- és itt megint csak azt mondom, hogy gyôzôk és legyôzöttek --, hogy ez a június 4-ike nem nyári napja, hanem igazán téli napja a magyar törvényhozásnak, a magyar parlamentnek egy olyan téli napja, ahol meghûlt a magyar parlament és dacára a sok orvosnak, nincs senki, aki segítsen rajta. (Úgy van!) És ha az embert kérdezik és kérdezték akkor is, hogy mit kellene hát tenni, erre nézve elismerem, hogy vannak gordiuszi csomók, amelyeket nem lehet oldozgatni, hanem amelyeket szét kell vágni.

Én elismerem, hogy vannak irracionális elemek, ahogy a filozófiában, az életben, éppúgy a kormányzásban, a közigazgatásban is; következôleg, hogy az erônek és az erôszaknak igenis van hivatása és feladata. Ezt szívesen elismerem, világosan látom. De, méltóságos fôrendek, nekünk nem szabad rendszert csinálnunk az erôszakból, (Igaz! Úgy van!) nekünk nem szabad folytatnunk az erôszakot, mert az erôszak rendszere átka a szellemi világnak és a nemzeti életnek. (Igaz! Úgy van!)

Hadik János gr.: Alkotmányos álarc mögé bújtatott abszolutizmus! (Mozgás.)

Prohászka Ottokár: És hogyha vannak tévelyek, vannak tévedések, vannak erôszakos fellépések, ezek nem fognak nekünk annyit ártani, mint hogyha ezekbôl a tényekbôl téziseket csinálunk, és ezekbôl az eljárásokból rendszereket faragunk. (Igaz! Úgy van!) Pedig, hogyha mi ezt folytatjuk, határozottan rendszer lesz az egészbôl. (Úgy van! Úgy van!)

Ha pedig valaki azt mondja nekem: erre szükség van, és a logikus fejlôdés ezt hozza magával, akkor ebbôl még jobban látom, hogy határozottan tévúton vagyunk. Mert az erôszak mindig tévút, és aki az erôszakkal él, akár egyes ember, akár nemzet, az végre is elôbb-utóbb elvérzik. Shylocknak a Velencei kalmárban a bûne nem az, hogy egy font húst követel uzsoraként a pénzéért, hanem az, hogy élô ember húsát követeli; akár fontot, akár dekát követel, egyforma az, mert az ember elvérzik benne.

És a nagy nemzeti testek éppen úgy véreznek erôszakos benyúlások által, mint ahogy véreznek fiziológiai testek. Nem kell a magyarságból és a magyarság érzésébôl font számra kitépni a húst; elég, hogyha dekát vágunk belôle. Elég valamiféle erôszak; mert az erôszakban elvérzik a közérzés, a nemes lelkesülés, az érdeklôdés, és a magyarság mint egy holtest, mint egy hulla, úgy áll majd elôttünk. (Úgy van! Úgy van! jobbfelôl. Ellentmondások a baloldalon.)

Méltóságos fôrendek! Sokat bocsátunk meg a politikának. Azt mondják, hogy a politikában nincs erkölcs, és csakugyan kevés erkölcs van benne. Sokan azt mondják, ennek így kell lennie, másképp nem lehet, és valamiképpen szemet hunynak, ha nem is barátkoznak meg ezzel a tünettel. De egyet kívánunk a politikától: hogy érzéseinket, a legszentebb érzéseket kímélje meg, és ne nyúljon be éppen azokba az érzésekbe kegyetlen, kemény vaskézzel, amelyek biztosítják a nemzeti idealizmust, biztosítják a magyarságért, a magyar fejlôdésért való lelkesülésünket!

Azért, méltóságos fôrendek, abból a meggyôzôdésbôl kiindulva, hogy ez a törvényjavaslat nem illik bele a parlamentnek morális, erkölcsi miliôjébe; azután kiindulva abból a meggyôzôdésbôl, hogy igazán kíméljük a magyarságnak bizalmát és a magyarságnak lelkesülését parlamentje iránt: ezt a törvényjavaslatot nem fogadom el, és kérem a méltóságos fôrendeket, hogy szintén utasítsák azt vissza. (Élénk helyeslések és éljenzések.)


4. 1918. július 31. -- Az országgyûlési képviselôk választása

A Fôrendiház CXIV. ülése. 1918. július 31., szerda

Tárgy: Az országgyûlési képviselôk választásáról szóló törvényjavaslat s az ezzel kapcsolatban beérkezett feliratok és kérvények

Elnök: Wlassics Gyula b.

Széchenyi Viktor gr. jegyzô: Prohászka Ottokár dr.!

Prohászka Ottokár: Nagyméltóságú elnök úr! Méltóságos fôrendek! A fôrendiháznak hivatását rendesen úgy fogja fel a nagyközönség, hogy mérséklôleg hasson, hogy valamiképpen iparkodjék lefogni azokat a radikálisabb kilengéseket, amelyek a parlamentben, a törvényhozásban jelentkeznek. Én természetesen nem így gondolkozom, és meg vagyok gyôzôdve, a méltóságos fôrendek sem, mert mi nem dörzsfékezôk akarunk lenni egy vonaton, hanem mi igazán gôzzel, mondjuk, szívvel, lélekkel közremûködni akarunk a törvényhozás munkájában. Igaz, hogy ha ez a törvényhozás -- értem a képviselôházat -- annak a gôznek javát már kieresztette, mikor az a vonat berobog, de hát nem is robog, hanem úgy lassan, lassan szerényen bevonul -- amint a miniszterelnök úr is mondta -- a megnyugvásnak pontjára, akkor a fôrendiháznak úgyszólván nem volna dolga, annak a mérséklô behatásnak, annak a fékezô befolyásnak nem volna helye. Mindazonáltal úgy gondolom, hogy egy ilyen fontos, az egész közvélemény lelkébe belemarkoló törvényjavaslatnál a fôrendiháznak is igen nagy feladata és kötelessége van: kötelessége szilárdan állást foglalni, kötelessége a dolgot jól megfontolni, állásfoglalását megokolni és azután -- mint ebben az esetben is -- ha általában legtöbben el is fogadjuk ezt a törvényjavaslatot, rámutatni azokra a kritikus pontokra, amelyekre a további törvényhozási munkának és a kormányhatósági intézkedéseknek irányulniok kell, hogy ez a törvény igazán azt a nemes értelemben vett demokráciát szolgálja.

Méltóságos fôrendek! Gondolhatják, hogy én nem vagyok híve annak a frázisos demokráciának, amely az ábrándok világában jár, amely minden jót -- igazán egy egész litániát mondhatnék el -- ennek a demokratikus választójognak érvényesülésétôl vár. Várja ettôl a kapitalizmus letörését, várja az osztályellentéteknek megszüntetését, várja -- mint hallottuk -- a militarizmusnak kiküszöbölését, a nemzetiségi kérdés megoldását, a vámmentes szabad kereskedelmet, a klerikalizmus elnyomását, a szekularizációnak keresztülvitelét, várja a többtermelést, várja a korrupciónak kiüldözését. Ezek szerint azután azok a szabad államok ott nyugaton minden jónak bölcsôi és forrásai, mi Közép-Európa pedig a dzsungel vagyunk, a nagy mocsár vagyunk, a közszabadságoknak temetôi vagyunk.

Nem akarok erre kiterjeszkedni, hiszen délelôtt hivatott és avatott ajkakról hallottuk ezeknek a gondolatoknak megcáfolását, hanem azt kijelentem, hogy az az anyaszentegyház is, amelynek alázatos és szerény szolgája vagyok, mindenesetre az igazi demokráciának híve, pártfogója és elômozdítója akar lenni.

Én, a magam személyét véve, mindenesetre híve vagyok az általános, egyenlô, titkos választójognak. De ezt nem mint valami panáceát nézem, amellyel azután minden egyéb jó meg van adva, nem nézem mint célt, amely felé törekedni kell, és amely cél elérésével voltaképpen a nemzeti és állami élet kivirágzik teljes boldogságban, hanem nézem eszköznek, nézem egy idôszerû orgánumnak, amely által nekünk abban a mértékben, amelyben arra képesek vagyunk, a mi közjavunkat elômozdítanunk és biztosítanunk kell. Jóllehet így híve vagyok ennek az általános választójognak, azért mégis szívvel-lélekkel elfogadom az egyezség alapján álló törvényjavaslatot, amelyet a mélyen tisztelt kormány is képvisel, mégpedig azért, mert nem tudnám a lelkemre venni, hogy most bármiképpen is megakadályoztassék ennek a nagyobb térre, szélesebb körre terjeszkedô demokráciának térfoglalása. Igaz, hogy e részben sokan sokféleképp vélekednek. Némelyek azt mondják, hogy erre azért van szükségünk, mert hiszen azok a hôsök küzdöttek és véreztek: adjunk nekik jogot. Mások azt fogják mondani, hogy szükséges, elkerülhetetlen, mert ezt a reformot az idô, a szenvedések követelik.

Méltóságos fôrendek! Én azt gondolom, hogy egy rendkívül fontos momentumot hanyagolnak el azok, akik csak erre irányítják a figyelmet. Szerintem ezt a mi saját érzéseink követelik. Ezt a jogkiterjesztést mi a szegény szenvedô, egyenlôtlen kultúrájú nép felemelésének szükségérzetébôl merítjük. Mi úgy látjuk, hogy valamint ez a nemzet nem viseli másban sem egyenlôen a terhet, éppúgy ennek a nagy világháborúnak terhét sem viseli egyenlôen, hanem hogy voltaképpen, -- tisztelet, becsület a kivételeknek, a középosztálynak és a mágnásoknak, nem akarom ezt kivételnek mondani, nem akarom ezt panaszként mondani, -- a magyar nép, a magyar paraszt húzza ennek a háborúnak is rettenetes igáját. (Igaz! Úgy van! Ellenmondás.) És következôleg mivel az emberiség érzi, és mivel mi mindnyájan érezzük, hogy itt egyenlôtlenség van, és látjuk is a történelembôl, hogy az érzések hogyan változnak el, erôszakot követnénk el önmagunk ellen, hogyha abba a jogrészeltetésbe nem léptetnôk bele a mi szegény, eddig attól a szavazati jogtól sok tekintetben megfosztott polgártársainkat.

Én nem akarom a jogokat akkor adni és a privilégiumokat addig fenntartani, míg azoknak fenntartása lehetetlenné válik. Nem akarok hasonlítani ahhoz a fösvényhez, aki az ô gránátalmáit minden nap az almáriumban nézegette, és akkor evett csak egyet-egyet belôle, mikor azok már rothadni kezdtek; mikor már nem tehette el azokat tovább, akkor maga kezdte élvezni. Vannak jogok, amelyek tarthatatlanok. Értem a privilégiumokat. Vannak jogkorlátozások, amelyeken keresztülvág a fejlôdés árja. Nem kell megvárni azt az idôt, mikor az erôszak kitapossa a maga számára, illetve a nép számára ezeket a jogokat; meg kell érteni az idôk jelét; ezeket az érzéseket, mint a megértés orgánumai és szenzóriumai, törvénnyé kell azokat változtatni, és akkor azután nem a kényszer, nem a szükségesség, hanem a készség, az igazi felebaráti szeretet, az igazi polgári megbecsülés nyitják meg a többiek számára az alkotmányosság sáncait.

Ami tehát engem rendkívül indít arra, hogy ezt a törvényjavaslatot elfogadjam, az éppen az érzéseknek ez a logikája. Azután, nyíltan bevallom, nem vagyok politikus. A politikának, a pártharcoknak, a hatalmi harcoknak mindenféle komplikációjába nem ereszkedem bele. Amely oldalról jön valami népmentô, a nép javát szolgáló indítvány, készséggel fogadom el azt, és örülök, ha annak végérvényesítésében közremûködhetem. Azért itt is elfogadom a kevesebbet a többnek reményében, elfogadom a kezdetet a folytatás kilátásában, elfogadom azt, amit adnak, örömmel, készséggel, hálával, a magyar nép javára, a magyar demokráciának, annak az igazinak felvirágoztatására és elômozdítására.

Amikor azonban ezt az én álláspontomat itt nyíltan megvallom, nem akarok lemondani, méltóságos fôrendek, arról a jogról és kötelességrôl, amely abból áll, hogy rámutassak azokra a hiányokra, azokra a kritikus pontokra, amelyeket szeretnék nem látni ebben a törvényjavaslatban, és amelyeket szeretnék valamiképpen eloszlatni, vagy legalábbis a kormányhatóságok intézkedései által veszélytelenné tenni.

Melyek azok? A választójognál ez a két szempont vezetett: kitágítani a választójogot, megôrizni és biztosítani a nemzeti államot. Ami már most ezt a kitágítást illeti, ebben bizony rendkívül zokon esik nekem, hogy a hat osztály végzését, mint választójogi kelléket vették fel, és következôleg vesszük fel ebben a törvényjavaslatban. Hallottuk Berzeviczy ônagyméltóságának, a volt kultuszminiszter úrnak szép fejtegetéseit, hogy ez mennyire fogja a népet serkenteni, hogy iskolába járjon, hogy ez a magyar kultúrának milyen sarkantyúja lesz. Engedjék meg a méltóságos fôrendek, hogy e jelenbôl hozzak néhány példát.

Kérdeztem Fehérvárt, hogy hány fiú tette le a hatodikból a vizsgát? 24--26.000 lakosból, többnyire gazdanép, letette 60 tanuló. Igaz, hogy ehhez hozzá kell adni azokat, akik gimnáziumba és reáliskolába mentek, de ez tényleg csak a középosztálynál van. A mi magyar népünk nem az a magyar nép már, amely négy középosztályt végzett és beszél esetleg az ekeszarva mellett valamit latinul. Öt faluban, Pákozdon, Sukoron, Nadájon, Velencén, Kápolnásnyéken és a gróf Nádasdy-pusztán, ahol összesen nyolc iskola van -- ezek közül három református, öt katolikus --, öten tették le a hatodikból a vizsgát. Az olyan nagy faluban, amilyen például Sáraba, ahol 60-an járnak az iskolába -- a reformátusok nem tudom hányan vannak --, egyetlen egy sem tette le a hatodikból a vizsgát. És így megy ez tovább. Nem tudom, honnan szedik azokat a százezreket, akik a hatodikból leteszik a vizsgát. A tanyák népe biztosan nem teszi le, hiszen iskolába nem jár; nem is veszem rossz néven, ha télvíz idején nem akar bejárni az iskolába. De nálunk, Fehérmegyében nem tudom honnan összegereblyézni azt a kontingenst, amely ránk esnék ezekbôl a százezrekbôl. Sôt talán egy millión felül is volnának azok, akik hat osztályt végeztek; a statisztika titka és érdeme, hogy ha ezt valamiképpen kihozza. Én nagyon örülök, ha ezt megteszi, de Tamás vagyok benne.

Azután nem vagyok híve annak, hogy az értelmi cenzushoz oly mereven alkalmazkodtunk, mikor az analfabétákról volt szó. Mert én is statisztikával dolgozom, és látom, hogy ezt az analfabétizmust és annak következtében a kizárást a választójogból leginkább megkeserüli a mezôgazdasági nép. (Igaz! Úgy van!) Mert a mezôgazdaságban s a cselédségben a magyarság kontingense, arányszáma sokkal nagyobb, mint az 1913-iki törvény jogosultjai között, és épp ezek között az analfabétizmus még mindig nagyon el van terjedve. Ha veszem ezen 4-5-6-7 holdas gazdákat, kihozok 200-300.000-ret is, akik az analfabétizmus miatt ki vannak zárva, és ha más jogcímen fel is vannak véve, bátran azt lehet mondani, hogy 200.000 tisztességes magyar mezôgazda, vagy mezei munkás ki van zárva a választójogból azért, mert az értelmi cenzust nem üti meg, jóllehet a tisztesség, a becsület cenzusát teljesen megüti.

Tudom, hogy sablonokkal kell dolgoznom, mert hiszen általánosságokról van szó, de az embernek facsarja a szívét, amikor olyan törvényjavaslatokat kényszerül megszavazni, mely törvényjavaslatokban ilyen nagy igazságtalanságok vannak. Nagyon örülök, hogy a módosítások nemcsak ezt az értelmi cenzust vették fel, hanem hozzácsatolták a szociális cenzust is, hozzácsatolták mondjuk az etikai cenzust is. De ebben is csak a mezôgazdasági munkásságnak és cselédségnek van kára. Miért? Azért, mert aki önálló ipari jogosultsággal bír, annak már nem kell semmiféle más szociális, kulturális, vagy etikai cenzust kimutatni, míg ellenben a mezôgazdasági cseléd, munkás azonkívül köteles még kimutatni, hogy pl. hat elemi osztályt járt.

Ami a második tekintetet, tudniillik a nemzeti tekintetet illeti, mindannyian egy szívvel valljuk azt a meggyôzôdést, hogy semmiféle teóriákért föl nem adjuk a magyar nemzet önálló, erôteljes egyéniségét. (Úgy van! Úgy van!) Már fizettünk eleget az elvekért, tönkretett bennünket a liberalizmus, elúsztatott sok mindenfélét. A 48-as liberalizmus is hóbortoknak, ábrándoknak áldozott. Dacára minden ideális nagyságnak, nem volt meg benne az a reális érzék, amely azt kívánja: prius esse, posterius philosophare, prius esse, posterius liberalisare, ami annyit tesz, hogy elôször lenni, azután liberálisnak lenni; elôször legyen egy erôteljes, egységes Magyarország, azután fogadjuk el a szabadságnak azokat a felsôbb igényeit, amelyeket elbírunk.

Ha a nemzeti szempontot veszem, akkor rendkívül sajnálom, hogy a magyar nyelvet és annak köteles tudását valamiképpen, nem tudom hogyan, be nem vették akár Bethlen István gróf gondolata szerint, akár valamely más indítvány szerint a magyar választójogi törvényjavaslatba. (Úgy van! Úgy van!) Miért? Azért, mert nem a geográfia teszi az egységes magyar államot, nem is a törvények és a rendeletek teszik azt, hanem a megértés, a közelség, az együttérzés. Márpedig együtt érezni, egymáshoz közel érezni magukat idegenek nem tudják, és idegenek mindazok, akiknek nincs egy nyelvük, akik meg nem értik egymást.

Ne méltóztassanak azt gondolni, hogy én a nemzetiségeknek valamiképpen ellensége vagyok. Én tisztelem minden nemzetnek a nyelvét, magam sem beszéltem elôször magyarul, elôször otthon tanultam a tótot és a németet, késôbb tanultam meg a magyart. Nagyon jól tudom, hogy lehet kitûnô polgára a hazának az, aki nem tudja a nyelvét, amint megfordítva, lehet kitûnô lázító a magyarság ellen, az állameszme felforgatója az, aki tudja a magyar nyelvet. De hiába, ha mi azt a nemzetiségi kultúrát úgy tisztelnôk, hogy abba bele tudnók állítani a magyar nyelv tudását, ez állami szempontból, politikai szempontból, a megértés szempontjából határozottan óriási nagy haladást jelentene. Én azonban nem hiszek abban -- engedelmet kérek, hogy erre rövid idôre kitérjek --, hogy ezt az iskola bírja megtenni. De itt van a katonaság, melyben két évig szolgálnak. Ha a katonák el vannak osztva az ezredekben, ha azok a tanítók, akik katonakötelesek, ott is nem parádíroznak, nem vak parádét csinálnak, hanem tanítanak, akkor meg vagyok róla gyôzôdve, hogy néhány év alatt tudnak a nemzetiségek magyarul. (Úgy van! Úgy van!) Hiszen ha az a gyermek tanul is az iskolában magyarul, ha nem hall a faluban soha magyar szót, akkor hiába, az csak kôtörés, a víznek szitába való meregetése, hiábavaló igyekvés.

Nemzeti szempontból a mélyen tisztelt kormánynak különös figyelmébe akarom ajánlani, hogy nagyon kevéssé megbízható elemeknek tartom a mai szociáldemokráciai szakszervezetet mostani vezetôsége alatt, és ezt kívánom itt nyilvánosan az ország színe elôtt kimondani. (Élénk helyeslés.) Mikor Berzeviczy ônagyméltósága itt azt mondta, hogy vannak itt törekvések, melyek ebbôl az egységes magyar államból egy konföderációt akarnak csinálni, azt kiáltottam oda, hogy kik azok, de feleletet nem kaptam.

Ezek a Jásziék, ezek a Purjeszék, ezek a hivatalos magyar szociáldemokrata párt vezetôi, ezek akarnak itt egyrészt marxisták lenni, másrészt nemzetköziek, (Igaz! Úgy van!) de facto pedig nem marxisták, mert hiszen ôk a nemzetiségi aspirációkat szítják, keltik, azoknak született, hivatott apostolai. Ezt le kell nekünk itt szegeznünk, bátran kimondanunk. (Élénk helyeslés.) A szociáldemokráciát én tisztelem, de annyiban, amennyiben az demokrácia. Kár, hogy a hatalom mindenbe belevágja kánya- és héja-karmát. Tisztelem és szeretem a szociáldemokráciát, amennyiben az szocializmus, amennyiben az a munkások szervezete, a tôke, az ipari és a kereskedelmi koncentráció ellen való szervezkedés, s e szempontból, hála Istennek, hogy létezik, az egy szükséges, elkerülhetetlen fejlôdési tünet, társadalmi fejlôdés; de visszaélni mindennel a hatalomért, paktálni mindenkivel a hatalomért, ez már nem szocializmus, ez már párthatalmi törekvés. (Úgy van!)

A mi magyar szocializmusunk visszaél a vallással, folyton agyarkodik minden vallás ellen. (Úgy van!) Egyedüli kivétel a zsidó vallás; azt nem bántja, hanem a keresztény vallást folyton bántja. Ha egy Bôgölik Andrásnak a halálos ágya mellôl elmarhatja a papot, azt szívesen teszi. Hanem hogy Magenduft Adolf rabbit elmarjon, errôl sohasem olvashatunk. Ezt nyíltan s ôszintén megmondom.

Végre is a szociáldemokrácia is hit: a materializmus. A kereszténység is hit: az idealizmus, és pedig történelmi faktumokon felépülô idealizmus. Ha hitrôl van szó, azt kérdem: melyik hitnek van több súlya, több hitele; melyik hit tud maga mellett felmutatni több sikert? Mindenesetre az, amely történelmileg bevált, és nem az, amelynek folyton csak ígérvényekben és váltókban adhatjuk ki a hitelt. (Igaz! Úgy van!)

A magyar szociáldemokrácia vezetôsége visszaélt az osztályharccal is. A polgári társadalmat csak abból a szempontból nézik, hogy mennyiben szedhetik rá. ,,Über den Löfel barbieren, das ist die Ehrensache der deutschen Socialdemokratie'', ezt írta valamelyik híres német szociáldemokrata. Amíg hasznot tudnak meríteni a polgári pártokból, addig velük mennek. E részben, úgy látszik, jó politikusoknak bizonyultak. Amikor azonban nem mehetnek velük többre, ott hagyják ôket a kapufélfánál. A szociáldemokrácia tehát visszaél az osztályharccal, de ezt, ismétlem, a vezetôségnek tulajdonítom.

Hiába szavazunk mi meg itt választójogot, és hiába terjesztjük ki a választójogot a népre, ha most nem zsandárokkal fognak majd választatni, hanem szocialista bizalmi férfiak állanak a zsandárok helyére, ha majd megint csak az ököl és a terror fog itt dominálni. Ezek az emberek mindenképpen rá vannak kényszerítve, hogy a párthatalommal, a szociáldemokrácia vezetôségével menjenek. Keresztény-szocialista alapon nem lehet szervezkedni, ki van mondva. Magyarországon meg van tiltva, hogy keresztény-szocialista alapokon szervezkedjenek. Hogy ezt mûvelt emberek hogyan vallhatják -- nem is tudom, hogy vallják --, úgy látszik, ezt valami funkciónak, valami szükséges tömegpszichológiai momentumnak nézik, amelyet elviselnek.

Kérem a mélyen tisztelt kormányt: nekünk szabadság kell, nekünk nem elég a választójog kiterjesztése. Nekünk a választójognak szabad gyakorlata kell. Szabad gyakorlata kell az iparosmunkások részére. Ez pedig akkor lesz meg, ha a kormány meg tudja óvni az iparosmunkások választójogi szabadságát, hogyha szavazatukat nem az a grácia diktálja rájuk, hanem ha az saját elhatározásukból folyik. (Igaz! Úgy van!)

A másik, amire félreértések elkerülése végett szintén rá akarok mutatni, az, hogy nemzeti szempontból rendkívül veszedelmesnek tartom az északkeleti vármegyékbe beszüremlô galíciai elemnek választójoggal való felruházását. (Úgy van!) Azt fogják mondani, hiszen nem lesz választójoga. Miért ne lenne? Lesz választójoga, mert szerez magának könnyen iparigazolványt.

Wekerle Sándor miniszterelnök: Nem állampolgár!

Prohászka Ottokár: Sajnos, ezt nagyon könnyen szem elôl lehet téveszteni, ha akarjuk. Ha ezt nem firtatjuk, nem bizonyítjuk, ha ezt nem tesszük szóvá, akkor ott nagyon könnyen állampolgároknak vétetnek.

Én nem vagyok antiszemita. Egy-két cikk miatt rámfogták, -- bocsánatot kérek, hogy erre is reflektálok, -- hogy antiszemita vagyok. Nem vagyok antiszemita, amint nem vagyok antigermán, nem vagyok antigall, nem vagyok antiangol. De én nem akarom az én magyar népemet feláldozni más hatalmas fajtának és annak erôszakban, vagy pedig intelligenciában túltengô erejének. (Élénk helyeslés és taps.) Elmondhatom, hogy jó barátaim között sok zsidó van. Fehérvárott zsidó doktorokat tisztelek. Egyike legjobb lelki fiaimnak és barátaimnak egy kikeresztelkedett zsidó. Minden derék zsidót szívbôl tisztelek és szeretek. De vigyáznunk kell nekünk, nehogy az antiszemitizmus vádjától félve behunyjuk szemünket nemzeti veszedelmek elôl. (Igaz! Úgy van!) Akkor igazán struccpolitikát ûzünk, amelynek azután megadjuk -- mi, azaz hogy mások, -- az árát. (Úgy van!)

Ugyancsak nemzeti szempontból nagyon sajnálatos, hogy a nôk szavazati jogát teljesen elejtették. A nôk szavazati joga éppoly szükséges társadalmi, gazdasági fejlôdés, mint a nôi egyéniségnek gazdasági és társadalmi súlynyerése. Hiszen a jog csak valamiféle funkciója annak a gazdasági és társadalmi egyéniségnek. Vannak nôi doktorok, tanárok, tanítók, házvezetôk, vagy bármiféle más foglalkozási ágban elfoglalt nôk. Van, akinek 10.000 korona a fizetése. És akkor jönnek a mi úrlovasaink, jönnek a nagy férfiak ideológiai ménesébôl kikölcsönzött paripákon. És halljuk, hogy lehetetlenség a nôknek szavazati jogot adni, mert megbomlik a család, mert nem lesz gyerek, mert a politika piszkos árja be fogja szennyezni ezeket a tündéri alakokat.

Méltóságos fôrendek! Ha a nagyméltóságú elnök úr megnyitotta annak idején az egyetemek kapuit a nôk elôtt, ha a gazdasági fejlôdés tényleg egyre fokozódó terheket rak a nôk vállára, akkor éppen a választójogból kiemelni, a választójogtól megfosztani ôket valamiféle tendenciával: hiába való törekvés. Berzeviczy ônagyméltósága azt mondotta, hogy a kérdés meg nem értett voltát mutatja az is, hogy nem tudtak megegyezni. Kérem, csak nem kell akarni megegyezni: nem lesz megegyezés a legérettebb dologban sem. Ez a dolog nagyon is érett. Másutt is megvan. Lehetett volna megkezdeni valamiképpen, igazán ésszerû, idôszerû mértékben, lehetett volna megadni olyanoknak, akik arra minden tekintetben rászolgálnak. Akkor azután mindezek az aggodalmak, amelyeket hallunk, tényleg köddé foszlanak szét, nem léteznek. De hát az idô meghozza majd a fejlôdést.

Kijelentem, hogy dacára ezen aggályaimnak, amelyek úgy a kitágítás szûk voltát, mint a magyar nemzeti irányzatot illetik, szívesen hozzájárulok ezen törvényjavaslathoz, megszavazom azt, ismétlem, abban a reményben, hogy ez csírája, megkezdése egy boldogabb, szebb és erôteljesebb haladásnak; hogy ez fokozza majd a mi nemzeti életünket, s hogy azt a többet érô demokráciát, amelyet mindenesetre a gazdaságban, a birtokpolitikában, a kultúrában kell megalapozni, hogy ezt a gazdagabb, teljesebb, épebb demokráciát segíti majd ránk hozni. Ebben a reményben megszavazom, és kívánom, hogy e szónak igazán súlya legyen, s hogy ezen hazafias remény valóságnak bizonyuljon. (Élénk helyeslés és taps.)


5. 1920. február 26. -- Az alkotmányosság helyreállítása

A Nemzetgyûlés 6. ülése, 1920. február 26., csütörtök

Tárgy: Az alkotmányosság helyreállításáról és az állami fôhatalom gyakorlásának ideiglenes rendezésérôl szóló törvényjavaslat

Elnök: Rakovszky István

Szabó József jegyzô: Prohászka Ottokár! (Lelkes éljenzés és taps.)

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! (Halljuk! Halljuk!) A keresztény nemzeti egyesülés pártjának nevében kijelentem, hogy mi ezt a törvényjavaslatot elfogadjuk, és szavazatainkkal törvényerôre emelni segítjük. Tesszük ezt azzal a komoly megértéssel, amely a maga intuícióit a hazának végromlásából, a körülöttünk tornyosuló vészfellegekbôl veszi, és azzal az elhatározással, hogy ennek a végromlásnak útját álljuk, s ezt a szegény országot elsôsorban is az alkotmányosság helyreállítása és az államfô hatalmának ideiglenes rendezése által a becsületnek, rendnek, boldogításnak útjára segítsük. (Tetszés és taps a jobboldalon.)

A francia Armand Cassel azt írja az 1830-as évek Lengyelországáról, hogy ez a magnifique peuple, ez a hatalmas, tiszteletreméltó nép a sírjába vitte Istenét, nevét, múltját és minden reményét. Mi, tisztelt Nemzetgyûlés, a sírunk felé rohantunk, de meghôköltünk a sír szélén. Mi nem akarjuk eltemetni sem Istenünket, sem nevünket, még kevésbé reményeinket. (Úgy van! Úgy van!) Mások pedig -- mint Gottfried Herbert német filozófus is -- a magyar népnek jósolnak rövid életet. Mi, mélyen tisztelt Nemzetgyûlés, a mi reményeinket, intuícióinkat nem kultúrtörténetíróknak filozófiájából, hanem a magyar vérnek lelkébôl, a magyar élniakarás erejébôl, és a magyar történelemnek ezeréves energiájából merítjük, és azt akarjuk, hogy ezzel az erôvel állítsuk szembe magunkat minden tagadással, s a nemzeti politika szakadékai fölé is, mert reméljük, hogy az a tisztességes keresztény nemzeti irányzat igazán képes lesz a széthúzás, a visszavonás és a félreértés sötét éjszakáit is eloszlatni, s hogy ezen a keresztény nemzeti alapon majd csak kezet fogunk, és megértjük egymást, a közös programnak legalább nagy vonásaiban való megvalósítása terén. (Élénk éljenzés és taps.)

Ez a törvényjavaslat tényleg a problémák elsejéhez, a kezdet kezdetéhez vezet. Rámutat egy óriási romhalmazra, mint ahogy a szónokok is rámutattak, rámutat az alkotmányosság megszakadására, és arra az elsô kötelességre, melyet a törvényjavaslat elénk tûz. Mindannyian mélységesen érezzük hazánk tragikumát; érezzük hogy ez nem valami egyszerû csatavesztés volt; érezzük, hogy ez nem valami hátrányos békekötés lesz, érezzük, hogy ez nemcsak valami rettenetes sarcot présel ki belôlünk, hanem tudjuk, hogy ez alkotmányletörés volt; tudjuk, hogy nemcsak ennek az országnak a megyéi morzsolódtak le, hanem az alkotmány háza szakadt le valamiképpen; hogy nem csak az a pajzs, a magyar nemzet címere tört el, hanem a politikai nemzet élete szakadt meg, nemcsak az alkotmányos világ szakadt le; tudjuk, érezzük, hogy a mi egész szellemi, lelki világunk szakadt le, megzavarodott a világnézetünk, kidöntötték erkölcsi életünknek, rendszereinknek a pilléreit, megdöntötték a család, a tekintély, a magántulajdon alapjait. (Igaz! Úgy van!)

Ezzel Magyarország voltaképpen nemcsak valamiféle forradalomnak a tüzébe került, hanem belekerült világégésbe, mely világégésbôl csak piszkos, szurtos, véres poklok léptek elénk és ijesztették meg az egész kultúrvilágot. (Úgy van! Úgy van!) Ha ennek a szomorú és kegyetlen fejlôdésnek valamiféle nevét, és az annak megfelelô fogalmi kategóriát keresem, azt mondhatom, hogy azt alig találom; mert azt mondják, hogy ez forradalom. De kérdem, mi a forradalom? A forradalom rohamos fejlôdés valamely szisztémában, mely vagy a belsô elveket és intézményeket fejleszti ki gyorsan, robbanásszerûen, vagy pedig szakít minden elvvel, mint valami pántot lepattantja azokat magáról, és új elveknek alapjára áll. Az elsôre példa az angol forradalom, a másodikra a francia forradalom. Kérdem, miféle forradalmi kategóriába állítsuk be ezt a magyar forradalmat? (Zaj és felkiáltások a baloldalon: Zsidó-forradalom!) Ez a forradalom teljesen idegen a magyar ideológiától, (Élénk taps.) teljesen idegen minden magyar érzéstôl. (Úgy van! Úgy van!) Ez a forradalom valamiféle szellemi vérbajt hozott ránk (Élénk taps.) Ez a forradalom beállított minket...(Mozgás és felkiáltások: balfelôl: Zsidók csinálták!)

Sándor Pál: Hock János zsidó volt? (Nagy zaj és felkiáltások a baloldalon: Rosszabb! Zsidók választották meg. Nagy zaj.)

Prohászka Ottokár: Ez a forradalom beleállított minket idegen eszmemenetekbe, vagy ha szabad mondanom macskakörmök között, sajátságos erkölcsi felfogásokba, egészen új meglátásokat nyitott nekünk. De azt mondhatnám, hogy ha Magyarországon keresztülvonulna egy tarnopoli cionista karaván, amely a Szentföldre iparkodik, és valami faluvégen megállna, és ott fôzne, tisztálkodna, (Felkiáltások balfelôl: Az nem szokásuk!) -- a magyar népnek a felfogásától épp olyan messze volt ez a forradalom, mint amilyen messze volna a falusi népnek a gondolkozásától, érzésétôl az ilyen karavánnak felfogása és érzése. (Úgy van! Általános taps.) A vörös újságok gyorsforralón fejlesztették ki, fôzték meg azokat az aluciókat, amelyekkel megmérgezték, amennyire lehetett, fôképpen természetesen a városokban, a magyar nép felfogását és érzéseit. Mindenféle göndör vagy nem göndör fejekben alakult koncepciók (Élénk éljenzés és taps.) megtévesztették a közérzéseket. De ha volt magyar forradalom, és ha azt kérdezem, hogy hol volt valami, ami magyarul forrt, úgy azt bizonyosan nem az úgynevezett vörös vagy Károlyi-féle forradalmakban forrt, hanem a keresztény nemzeti reakció tûzhelyén. (Úgy van! Élénk taps.) A magyar érzés, a keresztény érzés, a hazaszeretet, azután az a szégyen, ami az arcunkon és a lelkünkben égett, hogy ilyesmi velünk megtörténhetett. (Úgy van! Úgy van!) Ez az a reakció, ez az a forradalom, amit magyar forradalomnak, keresztény nemzeti forradalomnak bátran és merészen, tudom, hogy az erkölcstan nevében is, nevezhetek. (Általános éljenzés és taps.) Ez a magyar forradalom, ez a keresztény nemzeti reakció él mindnyájunk szívében, akik itt vagyunk, (Úgy van!) ez a hazaszeretet, ismétlem ez a keresztény hit, ez a keresztény erkölcs, ez az ezeréves Magyarország alkotmányához való lelkes és áldozatkész ragaszkodás. (Úgy van!)

De hát lehet-e ezt forradalomnak nevezni, tisztelt Nemzetgyûlés, ha nincs rá kategória az írott jogban? Azt kell mondanom, az alakja, a bemutatkozása talán forradalom, de a lelke nem destrukció, hanem konstrukció, a lelke nem tagadás, hanem állítás, és ha minket nem hívott ide a törvény, úgy idehívott a magyar géniusz. (Úgy van! Lelkes taps.) És ha nem királyi szó, hát a magyar nemzet halálos sikolya miatt jöttünk ide. (Úgy van! Élénk taps.) És hogyha nem történeti vagy inkább jogi nyomokon jöttünk, hát a magyar nemzet érzése s a magyar nemzet veszedelme hozott, hívott minket és kényszerített ide, hogy ezt az ezeréves nagy múltat valamiképpen egy keserves jelenen át egy boldogabb jövôbe mentsük meg. (Lelkes éljenzés és taps.)

Tisztelt Nemzetgyûlés! Az elôadó úr rámutatott azokra a vezetô gondolatokra, amelyek a javaslatban le vannak fektetve, s amelyek érvül szolgálnak arra, hogy mi ezt a Nemzetgyûlést a legalkalmasabb orgánumnak tartsuk az alkotmány helyreállítására és az államfô jogkörének meghatározására. Én is meg vagyok arról gyôzôdve, hogy ha valamiféle orgánumot keresünk az alkotmány helyreállítására, akkor más orgánumot, mint a szuverén népakaratot és a szuverén népakaratnak kifejezését, a Nemzetgyûlést, ne keressünk. (Helyeslés.) Ez a mi orgánumunk, ez a legalkalmasabb eszköz minden rend helyreállítására, és minden hatalomnak karakterizálására és meghatározására. (Igaz! Úgy van!) Én nem fogok kiterjeszkedni mindenféle jogi érvekre, hanem csak egy-két pszichológiai momentumra szeretném a tisztelt Nemzetgyûlés figyelmét felhívni. (Halljuk! Halljuk!)

Manapság mi mindenesetre egy új világkikezdésben állunk, amelyet azzal lehet meghatározni, hogy a demokratikus érzés a magyar népben eddig még sohasem jelentkezett oly erôsen, oly pregnánsan és oly kifejezetten, mint éppen most. (Igaz! Úgy van!) A magyar népet nem a forradalom ébresztette öntudatra, hanem a világháború. (Igaz! Úgy van!) A magyar paraszt volt az -- ha szabad ezt a szót használnom --, aki meghozta a legnagyobb áldozatokat, (Élénk tetszés és taps.) és végezte a legfontosabb munkát, nem a lôporgyártást, hanem a lisztporgyártást, (Élénk helyeslés.) ez vette ki a legvéresebb és a legértékesebb részt az egész hadakozásból, s az egész történelmi fejlôdésnek óriási munkájából. De ennek a magyar népnek valamiképpen eo ipso a mentalitása változott meg. Megváltozott nemcsak azért, mert világlátottabb, szélesebb látókörû lett, hanem azért is, mert megérezte a súlyát, az értékét. (Igaz! Úgy van!) S hiába, az érzések határozzák meg a jogokat és az érzések tiporják ki számunkra a jogokat. S azért mondom, hogy ez a demokratikus áramlat a magyar népben, a magyar nép munkateljesítésének forrásából fakadt és érvényesülést akar.

Akármiféle osztályparlamentet, -- ha így hívjuk a régit -- vagy akármiféle szûkebb választójog alapján alakult parlamentet hívnánk itt össze, az mind nem felelne meg a közérzésnek, nem felelne meg a közfelfogásnak. (Igaz! Úgy van!) Nekünk népparlament kell, nekünk Nemzetgyûlés kell. (Élénk helyeslés és taps.) Mint ahogy Kossuth Lajos mondta, ilyen idôben az egész magyar népnek valamiképpen világítótoronnyá kell válnia, melynek tüzében minden egyes magyar egy-egy szikra, hogy ezzel a tûzzel, ezzel a fénnyel, bevilágítsuk a magyar nép szakadékainak, de egyszersmind boldogulásának az irányát és útját. (Élénk tetszés.) A magyar népnek mentôcsónaknak kell lennie, amely mentôcsónakon összes erkölcsi, összes jogi alkotmányos kincseinket egy szebb, egy boldogabb révpartra juttathatjuk. Mi tehát mindenesetre azon az alapon állunk, hogy teljes felelôsséget vállalunk azért, amit a Nemzetgyûlés itt határoz; (Igaz! Úgy van!) és amit a Nemzetgyûlés az alkotmányosság helyreállításáról dekretál, tudjuk, hogy az a nép szuverenitásának, a nép akaratának csengô teljes kifejezése. (Igaz! Úgy van!)

Az aggályos jogtisztelet minket nem nagyon zavar. (Helyeslés.) Én hiszem, vallom, hogy a jog nagy hatalom, hogy a jog szent, felséges érték, és minden államban, minden népnek a jogot tiszteletben kell tartania. Természetes dolog, ugye, a jognak is, mint minden szellemi hatalomnak, ,,im Raum, wo hart die Dinge stossen'' ott van a helye az ütközések miliôjében. (Igaz! Úgy van!) Lehetnek kényszerhelyzetek, lehetnek nagy szükségességek, lehetnek úttalan utak, amelyekbe éppen a jog kerget minket bele a summum jus summa injuria alapján. (Igaz! Úgy van!) Nekünk következôleg tiszteletben tartva a jogot, sôt a lexnek hívei lévén, éppen a lex fölött álló célok kultuszából kell követelnünk azt, hogy írott jog nélkül igényeinknek, a nemzeti élet igényeinek érvényt szerezzünk. (Igaz! Úgy van! Taps.) Mikor olyan aggályosan legális embert látok, eszembe jut Jónás próféta, aki a nagy Ninive városát, annak fuldoklását, nyomorát látván, nem törôdött vele, hanem a tökindák árnyékában vonult meg. De azt mondja a Biblia, hogy az Úristen férget küldött, amely megfúrta az indát, és a tökinda, a levele, a lombja elhervadt. Azok a túlzó legalisták olyan Jónás próféták, (Derültség, felkiáltások jobbfelôl: Bárczy!) akik a betûk lombja alá meghúzzák magukat, ez jólesik nekik, és nem törôdnek azzal, hogy a nagy város, a nagy civitas -- nem a civitas Ninive, hanem a civitas Hungariae -- tönkremegy. (Igaz! Úgy van!)

Nem féltem a magyar népet (Halljuk! Halljuk!), hogy ezáltal nem tudom, miféle helytelen irányokra terelôdik. Én azt olvastam, hogy Pitt, a jeles angol és társa, Burns, megtanították az angol népet egy fontos disztinkcióra, a forradalom és a szabadság közti disztinkcióra. Meg vagyok gyôzôdve, hogy a magyar nép józansága, a magyar nép tisztessége megtalálja a disztinkciót a kényszerhelyzet és az önkény közt. (Helyeslés jobbfelôl.) Más az önkény és más a kényszerhelyzet. (Igaz! Úgy van!) Az önkény szabadságot ront, a kényszerhelyzet pedig szabadságot teremt, és pedig a népnek ereje, vágya, energiája, mondhatjuk jogi energiája által. Mi tehát nem akarunk itt valami kivételes helyzetet, senki esze ágában sincs ez; nem akarunk valami forradalmi állapotot, nem érezzük magunkat forradalmároknak, ellenkezôleg, alkotmányozóknak érezzük magunkat. (Igaz! Úgy van!)

És ha még egy példát szabad felhoznom, úgy vagyunk ezzel a Magyarországgal, mint egy fuldoklóval. Minden ember saját mozgásának alanya és meghatározója. Ôtôle függ, hogy hova menjen, de ha valaki a fuldoklót megragadja és odaviszi, ahova -- mondjuk -- nem akarna, az nem önkény, hanem jótétemény. Mi is megragadjuk ezt a fulladozó magyar népet, nem azért, hogy a jogát letörjük, hanem azért, hogy megmentsük, s ezáltal szabadságát biztosítsuk. (Éljenzés és taps.)

Hasonló pszichológiai konsziderációk vezetnek engem az államfô hatalmának, jogkörének meghatározásáról szóló törvénnyel kapcsolatban is. (Halljuk! Halljuk!) Tudom, hogy a nemzet hatalom, hogy a nemzeti szuverenitás képes magából kifejleszteni, -- ha szabad azt mondani -- kigyöngyözni mindazokat a szerveket, mindazokat az eszközöket, amelyek létének biztosítására szükségesek. A nemzet elküldött ide minket, hogy Nemzetgyûlésbe üljünk, de, ugyebár, a Nemzetgyûlés maga néha valamiféle zsákutcába kerülhet, valamiféle elkényszeredett helyzetbe. Következôleg ebben a Nemzetgyûlésben magában van meg a hatalom, mert megvan a szükséglet, hogy magából teremtsen egy közeget, amely hiányosságát, esetleges gyarlóságát néhanapján kiigazítsa, és ez a szerv az államfô. Nekem egy olyan államfô kell, amely nem lárva, nem álarc, olyan államfô kell, amely hatalom és erô. (Úgy van!) És azért azokkal az elôbbi törvényjavaslatokkal, amelyekben az államfônek még a Ház feloszlatására való hatalma sem volt, egyáltalában nem rokonszenveztem. Nekünk nem báb kell, nekünk nem cím kell, nekünk orgánum kell, erôs kar kell. Mondjuk csak ki, ne féljünk tôle, kar kell, hatalom kell, amely a szabadságot szolgálja. (Éljenzés.) Egy jól beállított tekintélytôl, egy jól megszervezett hatalomtól sohase féltsük a szabadságot. (Felkiáltások: Vilmos császár!)

Az abszolút hatalom éppúgy teheti tönkre a szabadságot, mint a hatalom hiánya. Ha nincs hatalom, ha nincs tekintély, olyan tekintély, amely az egységet megteremtse és megóvja, akkor éppen olyan rosszul állunk, mint akármiféle abszolutisztikus kormány alatt. (Úgy van!) Tönkre mennénk. Tehát nekünk az egységet még ebben a Nemzetgyûlésben is valamiképpen biztosító orgánumra van szükségünk, és ez a biztosító orgánum, ez a tekintély, ez a hatalom az államfô. Ahogy nem elég a hordóhoz a donga, hanem kell hozzá még abroncs, ahogy a kévéhez nem elég a kalász, hanem kell hozzá szalmakötél, ahogy a társadalomhoz nem elég a tömeg, hanem kell bele valami szellemi egység, ezt a szellemi egységet az auktoritás, és pedig az a csengô, hatalmas, tennitudó auktoritás teremti meg. (Úgy van! Úgy van! Taps.) Ezt pedig nem vehetjük mi individualisztikus önkényünkbôl, nem értem ám magunkat, hanem egy általában a tekintély iránti tiszteletlenséget, amely a mai kornak betegsége; nem vehetjük ezt a tekintélyt máshonnan, tehát vennünk kell önmagunkból, és fel kell azt ajánlanunk annak az államfônek, fel kell ajánlanunk a kardot, a jogart, mint ahogy a koronázáskor a prímás átadja a kardot a királynak azzal a szóval: Hatalom, de hatalom, amely a gyöngét segítse, amely az árvát védje, amely a védtelent biztosítsa, amely az egész számára a biztos boldogulás útjait kiküzdje, kivívja. (Élénk helyeslés és taps.)

Nem félünk az erôs kéztôl. Nekünk erô kell, de nem ököl, amely lecsap, hanem erô, amely a gyeplôt tartsa, (Úgy van! Úgy van!) és a haladásnak biztos irányát biztosítsa. Nekünk ilyen erôs kéz kell.

Nagyon jól emlékszem, mikor azon a novemberi napon, azon a csatakos vasárnapon bevonult a nemzeti hadsereg, és a közönség látta azokat a plakátokat, látta azt a kormánykereket, amelyet két erôs kar tart, mintha akkor az élet új vigasztalásai szállták volna meg a lelkeket! (Úgy van! Úgy van!) Megérezte, hogy most vége van annak a rabszolgaságnak, amelyet a népszabadság nevében a proletárdiktatúra nevében diktáltak reá, (Felkiáltások balfelôl: Zsidó népbiztosok!) megérezte, hogy most szabadul fel a tekintélytelenségnek, a kormánytalanságnak, az anarchiának rettenetes nyûge alól. (Úgy van! Úgy van!)

Igen, nem kívánhatunk mi jobbat Magyarországnak, mint egy erôs kormányzót, olyan Hunyadi János-féle kormányzót. (Általános élénk éljenzés és taps.) Az ilyen kormányzónak adjuk a hatalmat bizalommal, és ahogy a tisztelt képviselôtársam mondta: legyen benne elsôsorban is erkölcsi hatalom, (Úgy van! Úgy van!) természetes dolog, mert a fizikai hatalom az erkölcsi hatalomnak garanciája nélkül nem biztosítja az embereket és a nemzetet, hogy szabadságát megôrzi a hatalommal szemben. (Élénk helyeslés.)

Tisztelt Nemzetgyûlés! Azt is kifejezésre kell hoznom, hogy mikor mi a Nemzetgyûlésnek és a nép szuverenitásának szempontjából tekintjük mindazt, amit itt alkottunk, amit dekretálunk, akkor minket egy más gondolat is hevít. Mindezekkel az alkotásokkal, amelyek az alkotmányosság helyreállítására, az államfôi hatalomnak meghatározására vonatkoznak, mi az alkotmányban és mindezekben az intézményekben nemcsak a formát, hanem a tartalmat nézzük, nemcsak ezt a szervet, hanem a bele való lelket is rögzítjük, és azt mondjuk: adjatok nekünk minél elôbb, sürgôsen magyar alkotmányosságot, állítsátok azt helyre! Tudjátok miért? Azért, mert ezt a magyar alkotmányosságot minél elôbb telíteni kell azzal a régi magyar keresztény nemzeti tartalommal, azzal a keresztény nemzeti lélekkel. Mert valamint azok, akik ezt a lelket kilopták a magyar népbôl, vagy legalább a magyar vezetôkörökbôl, döntötték meg az alkotmányt éppúgy, akik az alkotmányt szeretik, azoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az a tartalom, az a lélek legyen meg benne, (Élénk helyeslés.) s ez a lélek, tudjuk mindnyájan, a keresztény nemzeti szellem, ez a magyar alkotmánynak a lelke. (Élénk helyeslés, éljenzés és taps.)

Biztos, hogy 1867 óta az önfeledésnek korszaka borult ránk, fôleg az utolsó 30 esztendôben, az önfeledés korszaka, amely kilopni engedte a magyar szívekbôl, a magyar lelkekbôl a magyar keresztény eszményeket. (Taps.) Valamiképpen a blazírtságnak a korszaka, amely nem vette észre, hogy hol vannak az igazi tartalmak s szégyenkezni kezdett, mert be volt oltva folyton csak a frázisok, a jelszavak bámulatától, és elfelejtette saját nemzeti keresztény nagy értékeit. (Úgy van! Úgy van!)

Nekünk tehát alkotmány kell, amelyet teljesen ezzel a keresztény nemzeti szellemmel telítsünk. Nekünk nem kell annak a nagy nyugatnak a bámulata, nem kell a bámulata annak a fenséges nagy demokráciának, amely arrafelé van, ahol a nap nem kél, hanem leáldozik, leáldozik igazán a szabadságnak napja is sokféle tekintetben. Nekünk nem kellenek azok a frázisok antimilitarizmusról, pacifizmusról, melyek fôleg frázisok, mert hiszen ami ebben igaz eszményi tartalom van, azt az emberiség egész fejlôdése hozza magával, de ezt a mérget, amellyel bennünket folyton beoltanak, ezt nem tûrjük tovább magunkban. (Élénk helyeslés és taps a Ház minden oldalán.)

Gunda Jenô: Zsidó sajtó!

Prohászka Ottokár: Nekünk nem kellenek olyan antimilitaristák, akik a háború idejében Druckebergerek voltak, (Taps.) akik mindig a front mögött szolgálnak, és csak arra valók, hogy a frontot megbontsák. (Taps.) Nekünk nem kellenek pacifisták, akik a nemzeti erôt, a nemzeti erô érzését valamiképp lefokozzák és azután Európa könyörületére apellálnak. (Taps.) Nem kellenek olyan cingár lelkek, akik a derék szövetségest -- csak Mackensenre gondolok (Éljenzés.) -- megrugdalják, (Taps.) s ugyanakkor a mi ellenségeink kezérôl testvéreink, fiaink vérét lecsókolják. Nekünk az ilyenek nem kellenek.

Meskó Zoltán: Láttuk Pesten, mikor a románok itt voltak!

Prohászka Ottokár: Nekünk ezzel szemben egy konstruktív irányzat, erôsen magyar keresztény érzés kell, (Taps.) és kívánom, adja Isten, hogy ebben a Nemzetgyûlésben a genius loci -- minden helynek van valami genius locija -- a keresztény magyar nemzeti érzés, nemzeti büszkeség, erô és öntudat legyen. (Élénk éljenzés és taps a Ház minden oldalán.)

Végül nekünk ez az alkotmány megint csak híd -- amint azt mások is említették --, a szakadék felett, az anarchiának szakadéka felett, amelynek szélén még folyton imbolygunk, híd ez a szociális alkotások mezejére. (Helyeslés és taps.) Mert ezt a magyar nemzetet nem szabad többé megcsalni. (Taps.) Ez a magyar nép akkor reményvesztett lesz, ha folyton csalódik. Csalódott Károlyiban, csalódott a szocialistákban, akik ráhozták a proletárdiktatúrát, és eddig még nem látott eredményt ettôl a keresztény nemzeti reneszánsztól sem. Kívánom, hogy ebben ne csalódjék, kívánom, hogy ne csalódjék bennünk, ebben a Nemzetgyûlésben. (Taps.) Mert jelszavakkal éhség és nyomor ellen küzdeni nem lehet, sem vörös, sem fehér jelszavakkal, hanem csak kenyeretadó, munkát biztosító nemzetmentô tényekkel. (Helyeslés és taps.)

Mi tehát ezt a törvényjavaslatot, mint alapvetést megszavazzuk. Ezen az alapvetésen gyorsan, okosan, állambölcsességgel, honszeretettel, továbbépíteni akarunk, hogy a Nemzetgyûlést összehívó, vérzô, éhezô magyar nemzetet kielégítsük, hogy méltán mondhassa: titeket küldtelek, bennetek bíztam, titeket nem hívlak vissza, hanem teremtsetek, alkossatok, segítsetek! (Hosszan tartó élénk éljenzés és taps minden oldalon. A szónokot számosan üdvözlik.)

Elnök: Az idô elôrehaladván, tárgyalásainkat félbeszakítjuk.


6. 1920. szeptember 16. -- Az egyetemi beiratkozás szabályozása

A Nemzetgyûlés 103. ülése, 1920. szeptember 16., csütörtök

Tárgy: A tudományegyetemekre, mûegyetemre, a budapesti egyetemi közgazdaságtudományi karra és a jogakadémiákra való beiratkozás szabályozásáról szóló törvényjavaslat

Elnök: Rakovszky István

Elnök: Akkor következik?

Héjj Imre jegyzô: Prohászka Ottokár!

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! (Halljuk! Halljuk!) Nem fogom túl sokáig igénybe venni idejüket, annál kevésbé, mert megszívleltem a kultuszminiszternek intelmét, hogy az Alma Mater máris kapunyitás elôtt áll, s következôleg ezt a törvényjavaslatot lehetôleg tetô alá kell hoznunk. Mégis szükségesnek látom, hogy rámutassak bizonyos vezetô gondolatokra, bizonyos nagy érdekekre, amelyek ezt a törvényjavaslatot ide a Ház elé hozták, és hogy figyelmeztessek egyszersmind azokra az eltolódásokra, a jelszavaknak súlya és nyomása alatt, amelyek nemcsak másképp engedik látni a dolgokat, hanem sokszor hamis világításba is helyezik.

Nagyon fontos dolog, hogy mi magunk tisztában legyünk azzal, hogy voltaképp mit akarunk. A mi körünkben is felhangzottak -- majdnem azt mondanám -- vádak, hogy minek pepecseljük el az idôt az ilyenféle törvényjavaslatokkal, hogy hol van azoknak a nagy monumentális szociális alkotásoknak a vonala, amire szükség volna Magyarország talpra állításában, hol van az a hatalmas szociális munka, amely belenyúlna a mi nyomorúságainkba, és talpra állítana minket. Mit csináljon egy szegény ország, amelynek nincs pénze? Hogy adja rá fejét szociális alkotásokra, amelyek, nem tudom, az alacsony osztályokat állítsák lábra? Hogyan gondoskodjunk mi munkásbiztosításról, nyugdíjbiztosításról és másféle ilyen szociális intézményekrôl, amelyek Németországban naponként 2 milliót juttatnak a dolgozó munkások kezeibe? Honnan vegyük ezt a pénzt?

Nekünk manapság egy más szociális irányban kell dolgoznunk, s én ebben a törvényjavaslatban határozottan a szociális munkának egy programpontját látom. Mert ha az ember azt kérdezi, hogy ez a törvényjavaslat voltaképp mit akar, azt kell felelnünk, hogy ez a törvényjavaslat lábra akarja állítani a leszoruló magyar középosztályt. (élénk helyeslés és taps.)

A miniszter ezt a munkát természetesen az egyetemnél kezdi. Világos, hogy a magyar nemzeti nevelés reorganizációja az egész vonalon megindítandó. Manapság azonban még nem értünk erre reá, hanem az egyetemnél kezdjük, mert az egyetem nyúlik bele közvetlenül a magyar intelligencia világába. Az egyetembôl sugárzik ki az a szellem, amely hivatva van a törvényhozással együtt arra a nagy szociális kooperációra, amely nélkül természetesen a törvény semmit sem ér. Azért nagyon helyes, ha mi azon törjük a fejünket, hogy ezt a szociális alkotást, vagyis ezt a szociális problémát, a leszoruló magyar középosztály problémáját miképp oldjuk meg, s ha azt mondjuk, hogy ezt ezzel a törvényjavaslattal akarjuk valamiképpen megoldáshoz juttatni.

Elfogadom ezt a törvényjavaslatot, még pedig Bernolák Nándor tisztelt képviselôtársam indítványával együtt. (éljenzés és taps.) Elfogadom azért, mert a miniszter úr ezt az egész törvényjavaslatot abba a nagy világításba állította bele, amely a komoly munkát sürgeti, elsôsorban az intelligencia, tehát az egyetemi ifjúság számára. Az egyetemnek, az egyetem munkaterének a géniusz mûhelyének kell lennie. Az egyetemen tanulni kell. Nagyon sok helyütt felszólaltak abban az irányban, és hallottam itt a Nemzetgyûlésben is azt, hogy az ifjúság ne politizáljon. Természetes, hogy ne politizáljon, hanem elsôsorban tanuljon. De értsük meg azt az ifjúságot, amelyet a szenvedély, a szenvedés, az elkeseredés belesodort ebbe a politizálásba. (Úgy van! balfelôl) Ezzel egy percig sem akarom védeni azokat az erôszakosságokat, amelyeket az egyetemi ifjúság elkövetett, hanem igenis nyomósítani akarom azt, hogy értsük meg ezt a szenvedô, a lövészárkokból hazakerült, (élénk tetszés és taps.) és saját érdekeit itt valamiképpen leszorítva látó ifjúságot, hogy erôszakhoz is nyúlt, hogy odaállt az Alma Mater kapuja elé, és azt monda: akik küzdöttek, véreztek, akik a fronton megálltak, és a frontról nem menekültek a tanfolyamok cégére alatt sem, (Igaz! Úgy van!) azoknak mindenesetre elsôsorban van joguk, hogy ezen az egyetemen kenyérhez jussanak. (Igaz! Úgy van! Taps minden oldalon.)

A magyar ifjúságot én nemcsak ifjúságnak nézem, legalább a mai ifjúságot. A mai ifjúságot én már valamiképpen a közélet polgárának, mégpedig a szenvedés és a küzdelem keresztségén átment polgárságnak nézem. (Igaz! Úgy van!) Ez az ifjúság megérzi a köznek és a politikai életnek hullámverését, ez az ifjúság megérzi a magyar közéletnek, ennek a magyar világnak földrengését. Ez az ifjúság nem blazírt, ez még nincs inficiálva a lemondásnak, a hazátlanságnak, a nemzetköziségnek bacilusaival, (Úgy van!) és fôleg: ez az ifjúság félti a maga jövôjét, félti a maga kenyerét. (Igaz! Úgy van!) Mások, akiknek már megvan a falat kenyerük, megvan a biztos székük, ezek talán nem is érzik meg úgy még a nemzet veszedelmeit sem, mint megérzi ez az ifjúság. Azért örüljünk, tisztelt Nemzetgyûlés, annak az ifjúságnak, amely reszket a magyarság féltett érdekeiért, ha ez az ifjúság vétkezett is, ha elvetette is a sulykot, -- ha nem is védjük meg ebben: de vállaljunk vele közösséget a nemes, nagy nemzeti érdekek kiküzdésében. (Igaz! Úgy van! Taps a Ház minden oldalán.)

Tisztelt Nemzetgyûlés! Magának a numerus claususnak gondolata egyáltalában nem idegen a mi világunkban. (Igaz! Úgy van!) Én úgy emlékszem, hogy liberális publicisztikai körökbôl is elhangzott már régebben az a kívánság, hogy legyen numerus clausus: numerus clausus felekezetekre és nemzetiségekre való tekintet nélkül. Miért? Azért, mert a jogászság olyan óriási árama a magyar közéletnek, hogy simpliciter egyáltalában nem boldogul. De nemcsak ezekbôl a körökbôl hangzott el ez a kívánság; a Magyar Orvosok Nemzeti Szövetsége is rámutatott arra, hogy mi lesz, ha majd a harmadik, negyedik és ötödik évbeli kurzusok három év múlva újabb háromezer orvost dobnak ki a közéletbe diplomával, de anélkül, hogy kenyérhez juttatnák. Következôleg nekünk arra kell gondolnunk, mikor felvetôdik itt a numerus clausus, hogy ez elsôsorban is nem valami Deus ex machina, még az eszmék világában sem, hanem ez a numerus clausus egy nagy nemzeti érdeket hangsúlyoz: biztosítani akarja a magyar középosztály számára a kenyeret. (Igaz! Úgy van!)

Természetes, hogy ahol numerus clausus van, ott szelekciónak is lennie kell. És ezt a szelekciót elsôsorban a tehetségek szerint kell megcsinálni. Mert amikor numerus clausust akarunk, nem akarunk jogfosztást, nem akarjuk a tehetségek valamiképpen való elnyomását, nem akarjuk, hogy azok, akiknek hivatottságuk van, ne jussanak oda, ahová ôket tehetség, géniusz, tehát hivatás, küldetés küldi. De ezt a tehetség szerinti kiválasztást megcsinálni igazán rendkívül nagy probléma, és én azt gondolom, tisztelt Nemzetgyûlés, hogy éppen a tehetség szerinti kiválasztást nemcsak az egyetemi karokra kellene bízni. Mert hiszen valakinek lehet gyöngébb a bizonyítványa, s lehet az illetô mégis rendkívül tehetséges ifjú, (Igaz! Úgy van! bal felôl) lehetséges, hogy valaki éppen szegénysége miatt -- amint ezt a túloldalról is közbevetette már egy képviselô úr a vita folyamán --, nem fejlôdhetett ki; lehetséges, amint sokan ismerjük az életet és annak körülményeit, hogy valaki a világítás hiánya miatt, a szegénysége miatt, azért, mert egy szobában van összezsúfolva öt-hat-hét-nyolc családtaggal, az összevissza lárma miatt nem tud tanulni. (Igaz! Úgy van!) Ezt a tehetségek szerinti kiválasztást tehát okvetlenül a gimnáziumi, tehát a középiskolai tanári kar meghallgatásával kellene statuálni.

Félünk azután a protekciótól is. Magyarországon tele vagyunk protekcióval. (Igaz! Úgy van! Jobbfelôl.) Azt mondhatnám, hogy a protekció ellen védekezni sem lehet. De, tisztelt Nemzetgyûlés, ha maga a törvényhozás kimondja azt, hogy ebben a kérdésben pedig protekciónak helye nincsen, (Általános helyeslés.) akkor az a tanári kar örülni fog, ha azt mondhatja, ha elvül odadobhatja, hogy itt protekciónak nincs helye. (Helyeslés.) Mindazok, akik protezsálni szoktak, köztük én is, örülni fogunk, ha azt mondhatjuk, hogy ebben a tárgyban protekciónak nincs helye. (Igaz! Úgy van!) Mondja tehát ki a Nemzetgyûlés, hogy ami a numerus clausust illeti, akár az egyetemi kar határozza meg, akár pedig a gimnáziumi, a középiskolai tanárság bevonásával dönt a felvétel fölött: a protekció tiltva van. (Általános helyeslés.) Méltóztassanak meggyôzôdve lenni, hogy ez hatalmas eszköz lesz az élet tisztulásának és az okos szelekció érvényesülésének. (Igaz! Úgy van!)

Azonban természetesen nemcsak a tehetség szerint kell ezt a szelekciót megcsinálnunk, hanem a hazafias érzés szerint is.

Hornyánszky Zoltán: Úgy van!

Prohászka Ottokár: Szelekciót kell gyakorolnunk a destruktív irányzatokkal szemben való állásfoglalás szerint, ennek a mostani Magyarországnak nagy szenvedései és veszedelmei szerint, (Igaz! Úgy van! Balfelôl.) mert a mai Magyarországnak veszedelme határozottan a destruktív irányzat. (Igaz! Úgy van!) Ez hozta ránk ezt a sok mindenféle átkot, és méltóztassanak meggyôzôdve lenni róla, hogy a hamu alatt még mindig izzanak a parazsak, és ha a föld közvetlenül nem reng is, a földalatti erôknek, ezeknek a vörös, tüzes erôknek feszülésétôl valamiképpen szenved, és a társadalom biztonságának iránya tanú arra, hogy még nem hajthatjuk le fejünket nyugalomra, hanem ébren kell szemmel tartanunk mindazokat a mozgalmakat, amelyek a magyar nemzeti keresztény irányzat megtörésére itt is, ott is felbukkannak és annak esetleg egy újbóli katasztrófáját idézhetik elô. (Úgy van! balfelôl.)

Szabó Gy. János: Félni kell a Káin testvérektôl.

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! Én ennek szükségességét annyira hangsúlyozom, hogy itt valami nagy jogot sem ismernék el. A miniszter úr nem akarja megfosztani azokat, akik már be vannak iratkozva, mert azt mondja, hogy jogfosztásnak nincs helye. Én is tisztelem a jogot, tisztelem azoknak jogát, akik már beiratkoztak, hogy folytathassák tanulmányaikat, (Halljuk! Halljuk!) de ha az immatrikulált nem állja meg helyét az igazolóbizottság elôtt, ha rá lehet sütni a nemzetköziségnek, a hazátlanságnak és a destruktív irányzatnak bélyegét, akkor azt mondom, hogy itt a jog határozottan megszûnt, (Úgy van! balfelôl.) vagy legalábbis azt mondom, hogy ez egy kisebb jog, amelynek egy nagyobb jog elôtt okvetlenül meg kell hátrálnia.

Ereky Károly: Ki kell csapni az ilyeneket!

Prohászka Ottokár: Itt a közösség nagy joga áll elôttünk, a magyar keresztény fejlôdés nagy joga áll szemben a kisebb joggal, az egyes egyének jogával, olyan egyénekével, akik kompromittálva vannak, akik az igazoló-bizottság ítéletét nem állják, akiknek tehát mindenesetre a rövidebbet kell húzniok.

Kovács Emil: Csak képesítésük volt, joguk nem volt soha!

Prohászka Ottokár: Én sem várok ettôl a numerus clausustól -- ha az ember csak magát ezt a keretet állítja be -- nem tudom, milyen óriási nagy lendületet a magyar középosztálynak, és -- mondjuk --, a keresztény ifjúságnak munkaszeretetében. De hiszen nem is törvényekkel lehet szellemet, lelket, lelkivilágot, kultúrát teremteni, hanem mindenesetre az intézménynek és az intézményes közbelépésnek, beavatkozásnak is fejleszteni kell a munkaszeretet tüzét, és élesztenie kell a munkakedvet. Ha az ember Zürichben jár és megnézi a politechnikum falát, látja, hogy ott fenn kis táblákon feliratok vannak: Numine, Industria, Labore, Inventione, Inspiratione, vagyis Istennel, munkával, szorgalommal, kitartással, inspirációval. Aki a magyarságot lábra akarja állítani -- jól tudom, hogy azt numerus claususszal nem lehet lábra állítani --, de annak lábra kell azt állítani a numerus clausus keretében azzal a munkaszeretettel, azokkal az indításokkal, azokkal az inspirációkkal, amelyeket természetesen az egyetem, a tanári kar, és természetesen ez a vérkeresztségen és tûzkeresztségen keresztülment társadalom juttathat az ifjúságnak. (Úgy van! Úgy van!)

Tisztelt Nemzetgyûlés! Hallottuk, ugye, hogy Bécsben is mennyi mindenféle zavar történt az egyetem körül. Hallottuk, hogy a keresztény ifjúság ott is valamiképpen fegyveres csoportokba szervezkedett, és állt szemben a zsidó ifjúsággal. Az ember egy percig sem dicséri, egy percig sem helyesli az ilyen állásfoglalást, de nemde, ez is jele az idôknek, jele a nagy szenvedéseknek, jele a problematikus helyzetnek. Következôleg ismétlem: ne zárjuk el, ne kössük be szemeinket ennek a nagy problémának világos meglátása elôl. Itt baj van, ezen a bajon segíteni kell, a segítésnek egyik módja, intézményes módja a numerus clausus, következôleg engedve a közszükségnek, engedve ennek a nyomasztó érdeknek, elfogadjuk ezt a numerus clausust. Nem örömbôl tesszük mi ezt, nem élvezettel tesszük mi ezt, nem mások elnyomatására irányuló szándékból, ez távol legyen tôlünk. Nem gyûlöletbôl tesszük mi ezt, hanem ismétlem, kényszerbôl, (Felkiáltások: Önvédelembôl!) amely kényszer elôl ez idô szerint meghátrálni nem lehet. (Egy hang: Faji önvédelem!)

Engem egy percig sem térít el ettôl az, hogy némelyek merényletet látnak ebben a tanszabadság ellen, merényletet látnak a kultúrhaladás ellen. A szabadságok végre is formák. Minden attól függ, hogy ebben a formában milyen tartalom van. (Úgy van! balfelôl.) Itt van a mi sajtószabadságunk. Mit ér ez a sajtószabadság, ha ez a tartalom, mondjuk, az a nagy kényszere az íróknak és az újságíróknak bennfoglaltatik abban a sajtószabadságban, értem azt a kényszert, amelyet a kiadóhivatalok és más tényezôk gyakorolnak. Mit használ a sajtószabadság? Éppen úgy vagyunk a tanszabadsággal. Legyen meg a tanszabadság, de a tanszabadság ne szellemi anarchiára, a tanszabadság ne egy akadémikus pályák körül való rendszertelenségre vezessen, hanem olyan tanszabadság legyen, amely igazi mûveltséget, de egyszersmind kenyeret is juttasson azoknak, akik a tanszabadsággal dolgoznak.

Ha valaki a mûveltségre való igényt, a mûveltségre való jogot, a felsôbb tanulmányokhoz való jogot nagyon hangoztatja, -- hiszen in abstracto általában ez elôttünk nem nagyon vitatott tétel. Mi mindnyájan szívesen elfogadjuk. Minél több világosságot, minél több tudást, minél több mûveltséget! De, tisztelt Nemzetgyûlés, az egyetemek nem a mûveltségnek és a tudásnak kiváltságos tényezôi, -- hiszen mûveltséghez, tudáshoz másképpen is hozzá lehet jutni (Úgy van!) --, hanem az egyetemek, ugyebár, elsôsorban az okleveleknek, a ráképesítésnek, a bizonyítványoknak kiadói, vagyis a kenyérnek biztosítói. Nekem jogom van a nagyobb mûveltséghez, de jogom van egyszersmind a kenyérhez is. Egy társadalom úgy intézze ezt a két érdeket, hogy amikor az egyiket biztosítani akarja, akkor a másikat ne dobja oda az esélyek elé.

Következôleg ismétlem: Tanszabadság, kulturális haladás, ezzel mindnyájan egyetértünk, akarjuk ezt, de a kenyérnek keretében, illetôleg oly szabadságot akarunk, amely a kenyeret biztosítja azoknak, akik ennek a szabadságnak védelme alatt lelküknek és szellemüknek fejlôdését biztosítják. (Úgy van! Úgy van!)

Tisztelt Nemzetgyûlés! A numerus clausust a közvélemény általában antiszemitizmusnak ítéli, azt mondhatnám, bélyegzi sok tekintetben. Azt gondolják egyáltalán, hogy mi a numerus claususszal a zsidóságot el akarjuk nyomni és a keresztény nemzeti társadalmat kiváltságban akarjuk részesíteni az ô kulturális jogainak leszorításával.

A numerus clausust, amint már beszédem elején mondottam, a magyar középosztály leromlása ellen és a magyar faji géniusz veszélyeztetése ellen kontempláljuk. (Úgy van! Úgy van!) Hogy ezt miért tesszük, arra kommentár az utolsó 50 évnek a fejlôdése. (Úgy van! Úgy van!) 1867 óta óriási nagy haladást tett Magyarország; azt senki közülünk nem vonja kétségbe. A magyar gazdaság, a magyar kereskedelem határozottan nagy lendületnek indult. Ezt nem a magyarok csinálták, ezt a zsidók csinálták.

Ereky Károly: Nem az egészet!

Prohászka Ottokár: Legalábbis nagy részben; mondjuk, hogy nagyon nagy részben a zsidók csinálták. Míg ellenben a magyar intelligencia a nevelésénél fogva egyáltalán csak a bürokrácia, csak a jogászság felé orientálódott. A nevelés olyan volt, hogy az öregapa számára még biztosítva volt gazdaságilag is a keret, a fiai már megérezték a földrengést, az unokák alól pedig kicsúszott a föld. (Úgy van! balfelôl.) Amit Goethe mond: ,,Weh dir, dass du ein Enkel bist'' -- jaj neked, hogy te már csak unoka vagy, -- ugyancsak szomorúan bebizonyult, beigazolódott a magyar középosztályon. Az öregapa még úr, a fiú már félig úr, az unoka pedig már csak lerongyolt egzisztencia, majdnem azt mondhatnám: proletár, aki a megyeházán, minisztériumokban, hivatalokban kereste védelmét és oltalmát.

A szabad verseny levegôjében az ilyen nemzedék nemcsak nem volt ,,új nemzedék'', hanem egy teljesen tehetetlen, tönkremenésre szánt és arra ítélt nemzedék. (Úgy van! Úgy van! baloldalon.) A mi problémánk nem abban áll, hogy az a dzsentri tönkrement, hanem abban áll, hogy annak a dzsentrinek a helyét nem foglalta el a magyar parasztságból felszívódott magyar középosztály. (Úgy van! Úgy van!) Ez természetesen óriási hiba és óriási hiány, hanem hogy azt a zsidóság foglalta el. (Úgy van! Úgy van!) A zsidóság, mely hatalmas gazdasági érzékével, agilis, aktualitásokra beállított intelligenciájával, nagy szorgalmával, rá volt arra képesítve, hogy itt a magyar apátia, a magyar indolencia, a magyar munkátlanság, a magyar úrhatnámság terén leszorítsa teljesen ezt az életképtelen, harcokra be nem állított nemzedéket.

Ereky Károly: De azért hamis bukás is játszott közre!

Prohászka Ottokár: Hogyne, volt ott egy nagykoncert, közrejátszott mindenféle elemi tényezô, erkölcsi és intellektuális erô, de az egész fejlôdésnek jellege mégis csak ez. (Úgy van! balfelôl.)

Tehát mi nem azt hibáztatjuk, hogy a zsidóság megteremtette a magyar kereskedelmet, nem is tagadjuk azt, és a magyar nép tényleg nem is volt sohasem antiszemita azért, mert kereskedôje zsidó volt. Nagyon jól emlékszem, hogy mikor azt a nagy szénszövetkezetet iparkodtunk megcsinálni, és az egyik szónok azt mondta, hogy akkor ez a felsôvégi és az alsóvégi és ez meg az a zsidó is elmegy, erre az egyik magyar azzal állt elô: akkor hol fogunk új zsidót -- mert a nélkül nem boldogul a magyar ember. A magyar népben antiszemitizmus egyáltalában nincs. (Úgy van! Úgy van!) Nem abban van a hiba, hogy a zsidóság a gettóból kiszabadul, hiszen a humanizmus ideája, a humánus eszmék hatalma mindnyájunk eszméje. Következôleg, ha a zsidóságot onnan kiemeltük, ha azt az európai kultúrába beállítottuk, ha Mendelsohn Mózes e részben igazán Mózese volt annak a német gettói zsidóságnak, ezen mi nem botránkozunk meg, ezt mi nem kifogásoljuk. Ha annak a zsidóságnak szimatja volt arra, hogy a sajtó, a betû presztízse óriási hatalom, és rávetette erôs intelligenciáját és munkaképességét a sajtóra, ezt nem kifogásoljuk, sôt ha az a zsidóság egyes családjaiban asszimilálódott, ha felszüremkezett a magyar társadalomba, ha ebben a vérkeringésben tényleg egy erôteljes meleg hullám lett, -- amint mi is tisztelünk sok családot, amelyek tényleg beolvadtak teljesen a magyarságba --, ez nem hiba, nem ebben van a mi antiszemitizmusunk -- ha ugyan antiszemitizmusról szó lehet --, hanem abban van a hiba, hogy a zsidóság nemcsak integráló résszé lett, hanem túlsúlyba került, (Úgy van! Úgy van!) nemcsak egyik feltörô résszé lett, hanem minket leszorító résszé. (Úgy van! Úgy van! Taps. Felkiáltások a baloldalon: Ez a baj!)

A mi egész nemzeti problémánk ebben áll, úgyhogy nem antiszemitizmusról van itt szó egyáltalában -- ezt nagyon szeretném belekiáltani a magyar világba --, hanem ez faji önvédelem. (Élénk helyeslés és taps.) Miután a kereszténység lépten--nyomon érzi, hogy leszorulóban van támadások által, az egész nép-psziché megrontása által, miután mi egy olyan folyamatban vagyunk, amelyet határozottan dekrisztianizációnak kell nevezni. (Úgy van! Úgy van! Taps.) Tisztelt zsidó polgártársaim, ne vegyék ezt gyûlölködésnek, ne vegyék ezt faji üldözésnek.

Petô Sándor: Száz helyen elfajul!

Prohászka Ottokár: Lehet, hogy elfajul. Az elfajulásnak én nem vagyok sem szószólója, sem dicsérôje.

Ereky Károly: Kun Béla is elfajulás volt. (Zaj. Elnök csenget.)

Griger Miklós: Az típus volt!

Prohászka Ottokár: Nem akarok ezekre a témákra kitérni, hiszen Schandl barátom felolvasott statisztikai adatokat, de ha az ügyvédeknek a fele zsidó, (Felkiáltások a baloldalon: Legalább!) ha az ügyvédsegédeknek majdnem a fele zsidó, ha a magánorvosoknak nagy többsége zsidó, ezt egy társadalom, amely érzi magát, amely fiait mégis csak fiainak nézi, akiknek a kenyeret biztosítani akarja, az semmiféle liberalizmusért, semmiféle általános teóriákért oda nem adhatja. (Élénk helyeslés és taps.)

Ereky Károly: Kubikusok között nincs annyi zsidó!

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! Nem csak a magyar középosztály leszorulásában, leszorításában van a probléma, hanem a magyar faji géniusz romlásában. (Úgy van! Úgy van!)

Ereky Károly: Palesztinát csináltak belôle!

Taszler Béla: Mindent megmételyeztek!

Prohászka Ottokár: Ha az ember a magyar irodalmat nézi, amire a kultuszminiszter úr is rámutatott, okvetlenül azt látja, hogy a zsidó értelmiség térfoglalása a magyar irodalom elzsidósodását eredményezte. (Úgy van! Úgy van!) Ezt én általános tézis gyanánt állítom fel, és azt gondolom, hogy a ,,Huszadik Század'' ankétje kapcsán Beregi Ármin véleményére nemcsak mint tanúra, hanem mint hivatottra és illetékesre is hivatkozhatom.

Azt mondja arra a kérdésre, hogy lehet-e Magyarországon a mûvészet és irodalom elzsidósodásáról szó, hogy: (Olvassa.) ,,Be kell vallanom, hogy igen. A zsidó nép géniusza szerte a világon önálló irodalmat teremtett, önálló zsidó mûvészetet, és így nem szólva az ôskori zsidó irodalom és mûvészet hatalmas visszfényérôl, feltétlenül minden népnek, melyen belül a zsidóság is tevékeny, irodalmán és mûvészetén a zsidó géniusz nyomot hagy. Amint a magyar faj minden produktumán, bármennyire olasz, szláv vagy német mûveltségen nevelôdött, a magyar faji jelleg kiüt, úgy nem tud elenyészni az ôseredet nyoma a zsidó produktumán, bármennyire szaturálódott is például magyar levegôvel.''

Ha az ember Heinét összehasonlítja Ady Endrével, bámulatos hasonlóságot találunk. Itt valaki összehasonlította már Ady Endrét Rákosi Jenôvel, de ez nem olyan érdekes összehasonlítás, mintha összehasonlítjuk ezt a kettôt, Heinét és Ady Endrét. Amint Heine lekicsinyel mindent, ami német, úgy Ady lekicsinyel mindent, ami magyar. Ahogy Heine a kereszténységet csakis karikatúrákban tudja meglátni, úgy Ady Endre a mi nagy magyar tradíciónkat és a mi nagy érdekeinket valamiképpen karikatúrákban, valamiképpen hamis látószög alatt látja. Azt fogják kegyetek mondani, mi közünk ehhez, vagy pedig azt, hogy mi ennek az oka. Én ezt felhozom példaképül, hogy a zsidóság szelleme miképpen járja át, és miképpen hamisítja meg a magyar érzést, a magyar szellemet, a magyar kultúrát, és nem azért, hogy kegyeteknek a kultúrája vagy szelleme rossz. Én most ettôl elvonatkozom.

Én csak azt mondom: nem szabad-e nekem védenem a magyar kultúrát? Nem szabad-e nekem védenem a mi magyar faji meglátásainkat, faji érzéseinket, mindazt, amit a magyar kultúrának, magyar léleknek és magyar szellemnek hívunk? (Igaz! Úgy van!) Íme, a probléma oly pôrére vetkôztetve, hogy mindenki megláthatja. Ismétlem, ez nem gyûlölség, hanem a magyar kultúrának és sajátságainak védelme. És gondolom, hogy ehhez igazán jogunk van. (Élénk helyeslés, tetszés és taps a Ház bal- és jobboldalán.)

Hornyánszky Zoltán: Kötelesség a fajjal szemben! Nem jog!

Petô Sándor: Mi nem vagyunk ellenségei a magyar kultúrának.

Prohászka Ottokár: Kegyetek nem ellenségei a magyar kultúrának. De kegyetek megváltoztatják a magyar kultúrát, (Igaz! Úgy van! a Ház jobb- és baloldalán.) hogyha mi nem vesszük észre ezt a nagy érdeket, és ha nem tudunk eléje állani keményen és természetesen a szellem erejével ráparancsolva. Hiszen nem letörésrôl van szó, ismétlem, hanem arról, hogy legyen igazán a szellemnek szabad útja. És amint szívesen megadom a jogot, a szabadságot a zsidó kulturális szellemnek, meglátásnak, inspirációnak, úgy védem a saját nemzeti kultúrámat, mikor annak veszedelmeit látom. Másról nincs szó. (Igaz! Úgy van! a bal- és a jobboldalon.)

Petô Sándor: Mi is részesei akarunk lenni a nemzeti kultúrának! (Zaj jobb felôl.)

Prohászka Ottokár: Kegyetek akkor lesznek részesei a nemzeti kultúrának, ha igazán asszimilálódnak. (Úgy van!)

Petô Sándor: A hitünket nem kell, hogy odaadjuk!

Prohászka Ottokár: Én senki hitét nem akarom elvenni, és senkit téríteni nem akarok, mert a térítésnek ezt a módját, magától értetôdik, perhorreszkálom. Sôt én azt látom, hogy hiszen nem a zsidók kiûzésérôl, számûzésérôl van itt szó, hanem a zsidóság értékes, itt már meghonosodott elemeinek valamilyen bekapcsolásáról abba a magyar kultúrába. De ez csak akkor lesz meg, ha azt a mi magyar kultúránkat meghamisítani, kicsorbítani nem engedjük, (Igaz! Úgy van!) és kegyetek jóindulattal észrevevén ezt a sajátos hatását a zsidó géniusznak, nem tagadják el, nem tolják el más sínpárra ezt az óriási problémát, hanem jóindulattal, megértéssel inkább kooperálnak abban az asszimilációban. (Élénk helyeslés és taps.)

Mélyen tisztelt Nemzetgyûlés! Mi azon az állásponton állunk, hogy mi tisztára nemzetvédelmet gyakorolunk. (Úgy van!) Én megvetném azt a magyar kultúrát, amelyben ne volna annyi erô, hogy amikor tapossák, amikor vérét vízzé változtatják át, (Igaz! Úgy van!) hogy akkor fel ne szisszenjen, és vétót ne kiáltson oda, és ne mondja azt legalább: ami erôm van, ellenállásra fordítom, és amennyiben gyôzöm az életet és gyôzöm az élet alakításait, hát helyt akarok állni. Ez a mi problémánk. (Igaz! Úgy van!) Voltak nemzetek, amelyeket kipusztítottak karddal. Voltak nemzetek, amelyeket valamiképpen leszorítottak -- csak Karthágóra gondolok és a föníciai gyarmatokra -- erôszakkal, kereskedelmi furfanggal leszorítottak. Lehet egy olyan nemzet, amely valamiképpen egy csendes szimbiózis útján és elváltozás útján elveszti a lelkét. Én a magyar kultúrámat féltem ettôl, és semmi egyebet nem akarok, legyenek arról meggyôzôdve, amint ennek a jognak a hangoztatását, s a magyar népnek és a magyar géniusznak felébresztését, saját jogainak védelmére és a veszedelmeknek meglátására. (Élénk helyeslés, tetszés és taps a bal- és a jobboldalon.)

Engem azután, amint Schandl barátom is megjegyezte, cseppet sem feszélyez az, hogy a liberalizmus mit mond, mit követel. Természetes, hogy a liberalizmusnak óriási nagy áldásai, elônyei, kihatásai vannak. A liberalizmus sajátos reakció volt, amely akkor, amikor az ideje megvolt, kiadta az erejét. Ha kegyetek visszahelyezkednek száz évvel, tehát mondjuk, 1820-ba, amikor Smith Ádám mûködött, amikor a liberalizmus kifejlesztette a gazdasági erôket, el kell ismerni, hogy akkor az kitûnô szolgálatokat tett. De ha egy erô kiadja az energiáját, ha túlélte magát, ha azután mindenféle visszahatások keletkeznek éppen a gazdasági és a szellemi élet funkcióiban ezekre az elônyökre, akkor mi nem mondhatjuk, hogy Smith Ádám nagy ember, következôleg tehát neki fejjel a falnak. Vagy Deák Ferenc, Eötvös, Szemere Bertalan, Fáy, Kossuth: ezek mind égtek a liberalizmustól. Jól tették. Még a miniszter úrral sem értek egyet, aki azt mondta, hogy ha tudták volna, hogy ez kerül belôle, nem tették volna.

Ezt elôre nem is lehetett látni. De a gazdasági liberalizmus nyomában feltámadt a szociális reakció, az organizációban, a szövetkezetekben, a munkástömegek szervezetében megnyilatkozó erô. Természetes. Jó ez? Hogyne volna jó! Éppen úgy a szellemi fejlôdésben a politikai jogoknak és szabadságoknak hangoztatására egy reakció támadt azután, hogy igen, kössük meg valamiképpen a szövetkezés eszméjével, az organizáció gondolatával ezeket a szerteszéjjel húzó centrifugális erôket. Az egész nagyvilág most centripetális irányban dolgozik és fejlôdik. Íme, tisztelt Nemzetgyûlés, mi liberálisak vagyunk, amennyiben a liberalizmus érdemeit elismerjük, amennyiben a régi gazdaságpolitikai liberalizmus elônyeit ma is élvezzük. De nem vagyunk liberálisak annyira, hogy a társadalomra gyakorolt rossz visszahatásait meg ne lássuk, és azokat az új igényeket meg ne érezzük, amelyeket nem liberalizmussal, hanem mondjuk: szocializmussal, mondjuk: organizáció elvével lehet ellensúlyozni. (Élénk helyeslés, tetszés és taps a bal- és a jobboldalon.)

Azután meg védekezni mindenesetre liberális is. Védekezni szabad. Folyton avval a nagy entente-tal és annak a csodálatos presztízsével állnak elô. Elsô felszólalásom alkalmával Ugron képviselô úr is megintett, hogy tiszteljem azt a nyugatot. Hát hiszen azt jobban tisztelem, mint a mi volt Nyugatunkat, azt a papírosnyugatot. (Derültség.) Mi a liberalizmusnak mindenesetre hívei vagyunk -- ismétlem --, de látjuk azt, hogy ez a védekezés máris megindult, éspedig megindult azokban a liberális államokban is, hiszen Anglia is védekezik, de fôleg Amerika védekezik. Amerika védi a maga gazdasági életét. Az amerikai szociáldemokraták a stuttgarti Neue Zeit helyeslésével védekeznek a kulik, a japánok ellen.

Az összes angol gyarmatállamok: Tokfild, Ausztrália, India védekeznek más alacsony standardú munkások behozatala ellen. A német egyetemeken meg van tiltva, hogy nem tudom milyen túlsúlyban, vagy legalábbis túl nagy arányban legyenek ott idegen hallgatók.

Tisztelt Nemzetgyûlés! Mit akarunk mi? Mi akarjuk védeni a magyart; mi akarjuk védeni a magyar keresztény középosztályt, mi akarjuk védeni a magyar kultúrát, a magyar faji géniuszt, semmi egyebet nem akarunk. (Úgy van! Úgy van!) És ha ez a védekezés a liberalizmus ellen van, akkor szakítok ezzel a liberalizmussal. (Élénk helyeslés és taps.) Mert hiszen mi nem a liberalizmus miatt élünk. (Élénk helyeslés, éljenzés és taps.)

Csernus Mihály: Nemzetiség nem ülhet nemzet nyakán! (Úgy van! balfelôl és a szélsôbaloldalon.)

Prohászka Ottokár: Még egy megjegyzést teszek. Schandl Károly tisztelt barátom felolvasott itt egy cionista, mégpedig budapesti cionista feliratot, amely -- ha jól tudom -- a volt tanácskormányhoz szólott. (Egy hang balfelôl: A kormányzó tanácshoz!) Erre nézve itt a tisztelt képviselô urak folyton azt mondják: ahhoz nekünk semmi közünk, hogy cionizmus van. Kérem, a zsidóság fejlôdése, ha egyáltalában lesz, akkor csakis a zsidó nemzeti eszme irányában képzelhetô. (Úgy van! Úgy van!) Minden nemzet átmegy három fejlôdési fokon, három nagy eszme sugárzatában: az egyik a vallási eszme, a másik a humánus eszme, a harmadik a nemzeti eszme. (Úgy van! Úgy van!) Mendelshon Mózes nem adta meg jól az irányt, mert beleállította a zsidó népet a német kultúrába, és a német filozófiát mohón szívta és vette magába a zsidó intelligencia, de nem nagyon a zsidó fajnak, a zsidó népnek, a zsidó kultúrának érdekében. Meg vagyunk róla gyôzôdve, hogy fôleg most, a nagy világháború nyomán, amikor az entente Palesztinát tényleg odaadta a zsidó nemzetnek országul; amikor az entente elismeri mindenütt a zsidó jogát a zsidó nemzetiségi autonómiák felállítására: nem tagadhatjuk, hogy a zsidóságban igenis a nemzeti eszme irányában megindult fejlôdés a jövô útja. (Helyeslés és taps balfelôl.)

Sándor Pál: Soha!

Ereky Károly: Titokban szeretnék tartani, hogy a nyakunkra nôhessenek!

Hornyánszky Zoltán: Célirányos ezt tagadni!

Prohászka Ottokár: Sándor Pál tisztelt képviselôtársam szavához kétség nem fér, én elhiszem, hogy ô nem cionista, és elhiszem, hogy ô nem akar cionista lenni, és hogy a budapesti és általában a magyarországi zsidók közül tudni sem akarnak sokan a cionizmusról. Nem errôl van szó. Ez nem tôlük függ, ez egy fejlôdés, ez a géniusz fejlôdési iránya, és vajon az ellen mit tehet az egyes ember? Mindenesetre az egyes ember állásfoglalásától függ, hogy ô a maga részérôl megtarthatja-e a teljes lojalitás alapján hûségét Magyarországhoz; beválhat igazán jó magyar polgárnak; de azt sohasem állíthatja, hogy a cionizmus bolondság. (Úgy van! Úgy van!)

Sándor Pál: Bolondság, lehetetlen utópia! (Zaj)

Bródy Ernô: Soha! Soha!

Hornyánszky Zoltán: Célirányos tagadás! Megvan ennek a maga célja! (Zaj. Halljuk! Halljuk!)

Elnök: Csendet kérek, képviselô urak!

Prohászka Ottokár: Lehetetlen beleereszkednünk ezekbe a disputákba. (Úgy van!) Én csak konstatálni akarom, hogy világszerte a cionizmus a zsidó fejlôdés irányát mutatja. (Úgy van! a bal és a szélsôbaloldalon.) Hogy azután ezzel szemben az egyesek milyen állást foglalnak el, az az ô joguk; az az ô érdemük. De az nem változtat e tézisen és e tézisbôl megint azt vonom le, mélyen tisztelt Nemzetgyûlés, hogy nekünk nem szabad banque-ot játszanunk a magyar faji géniusz jövôjével, (Úgy van! a bal és a szélsôbaloldalon.) hanem biztosítani kell azt mindenképpen és minden áron, biztosítani ezen lehetséges jövendô fejlôdésekkel szemben is. (Úgy van! a bal és a szélsôbaloldalon.) Mert a világtörténelem a maga kerekein és nem a mi képzeletünk hengerein jár. (Úgy van! Úgy van!) Ez egy egészen más kérdés. És ebbôl csak az következik, -- és gondolom, hogy ezt tisztelt zsidó képviselôtársaim is be fogják vallani --, hogy tehát Magyarországnak csak egy bizonyos százalékú zsidóság kell; (Úgy van! jobbfelôl.) hogy a magyar állam egy világtörténelmi bûnt követett el, mikor éppen a liberalizmus cégére alatt, vagy -- mondjuk -- a liberalizmustól való félelembôl megengedte azt a beszüremkedést ott Felsô-Magyarországon. (Zajos helyeslés, éljenzés és taps.) Bárki tette ezt, akár Tisza Kálmán, akár Andrássy, akár Tisza István, akárki, mindegy; ez óriási nagy hiba, óriási nagy bûn, (Úgy van!) egy óriási nagy álomlátás, (Felkiáltások a szélsôbaloldalon: Letargia!) mondjuk: egy megtévelyedés volt, éspedig éppen a liberalizmus bûvös behatása alatt. (Úgy van! Úgy van!)

Még egy reflexiót akarok tenni arra a kérvényre, amelyet 3000 zsidó ifjú a Nemzetgyûléshez adott be, és amelyben kérik, hogy engedtessék meg, hogy az egyetemre beiratkozzanak, illetve, hogy azok, akik már be vannak iratkozva, ettôl a jogtól el ne essenek. Ebben a kérvényben felsorolják a zsidók nagy érdemeit a magyarság körül, a magyar tudomány körül, a magyar nyelvtudomány körül, a magyar történelem körül. Helyes; én, ismétlem, mindenesetre elismerem a zsidó géniusz erejét, érdemét, és a munkáját mindig tisztelettel nézem ott, ahol ennek helye van, és ahol elém toppan. De én csak egyre vagyok bátor figyelmeztetni a tisztelt Nemzetgyûlést: abban a statisztikában, mely a háborúról szól, az is ki van mutatva, hogy hány zsidó ifjú volt frontszolgálaton; körülbelül 82-en voltak. Legyenek meggyôzôdve, hogy az elôtt, aki a hazáért szenved, aki a hazáért küzd, és fôleg: aki a hazáért meghal, az egész nemzet meghajtja a zászlaját; nem kérdezi, hogy katolikus, protestáns vagy zsidó-e, hanem csak azt nézi, hogy kötelességteljesítô, áldozatkész katonája a magyar hazának, és ezt elismeréssel koszorúzza. De... (Úgy van! Úgy van! Felkiáltások: De! Most jön! Halljuk! Halljuk!) De van itt egy statisztika a ,,Die Juden im Heere'' címû német mûbôl. (Halljuk! Halljuk!) A német részre nem terjeszkedem ki, csak az osztrák-magyar részre. Ez a statisztika az elesettekrôl szól. (Halljuk! Halljuk!) Megjegyzem, hogy a 3000 zsidó ifjú folyamodványában nincsen szó az elesettekrôl, csakis azokról, akik frontszolgálatban részt vettek. (Felkiáltások jobbfelôl: A front közelében! A front mögött!)

Meskó Zoltán: Hány adós a hôsi halállal?

Prohászka Ottokár: (Olvassa.): ,,Bevonult osztrák-magyar keresztény tartalékos tisztekbôl veszteség 27%, zsidókból 8%. Tanulókból, egyetemi hallgatókból 100 keresztény egyetemi hallgató közül, aki katona volt, elesett 48; (Mozgás.) 100 zsidó egyetemi hallgató közül elesett 7.'' (Nagy zaj és felkiáltások a baloldalon: Hallatlan!)

Hornyánszky Zoltán: No, most tessék beszélni! Halljuk az antiargumentumokat! Itt a statisztika! A számok nem hazudnak! A szám beszél!

Csernus Mihály: Ez nem jogfosztás! (Nagy zaj a baloldalon.)

Hegedüs György: Azok is véletlenül estek el! (Nagy zaj a baloldalon. Elnök csenget. Halljuk! Halljuk!)

Prohászka Ottokár: (Olvassa.): ,,A keresztény legénységbôl elesett 17,29%, a zsidó legénységbôl 1%.'' (Nagy zaj és felkiáltások a baloldalon: Hallatlan! Gyalázat!)

Hornyánszky Zoltán: No, most tessék beszélni! Szívbajos mind!

Paticsi Dénes: Hisz ez nem újság!

Csernus Mihály: Még tiltakozni mernek, hogy védjük a magyarságot!

Ereky Károly: Megvan a numerus clausus a harctéren! (Nagy zaj a baloldalon és a középen.)

Elnök (Csenget.): Kérem a képviselô urakat, ne zavarják a szónokot.

Prohászka Ottokár: Ezzel ellentétben megmutatták a zsidók, hogy, bár az arcvonalbeli szolgálatot nem részesítették elônyben, mégis aránylag sokkal több kitüntetésben részesültek, (Felkiáltások a baloldalon: Ez is igaz!) mint a többséget képviselô keresztény katonák. Már 1916 novemberében 21.000 fegyverrel szolgáló zsidó közül 6345 kapott vaskeresztet, ami a kiadott keresztek 20%-ának felel meg. Ezért a német hadseregben a vaskeresztet zsidó keresztnek nevezték el.

Hornyánszky Zoltán: Éljen! Ez nagyszerû!

Dinich Vidor: A haptákszolgálat elismeréséül!

Petô Sándor: Ez az osztrák-magyar, vagy a német hadseregre vonatkozik?

Prohászka Ottokár: Ez az utóbbi, a kitüntetésekre vonatkozó, a német hadseregre vonatkozik, a többi a magyar-osztrák hadseregre. (Mozgás a baloldalon.)

Ezzel szemben és ezzel kapcsolatban nem kapok felvilágosítást ebbôl a folyamodványból aziránt, hogy mit csináljunk mi a mi keresztény ifjúságunkkal, amely óriási áldozatokat hozott; mit csináljunk fôleg a zsidó mohó szellemmel szemben, amely magának kitüntetést és mindenféle elônyt tud biztosítani. De hiszen én azt mondom, tegye, ha tudja, ha bírja, de másrészt óriási problémája a magyar kereszténységnek és a keresztény magyarságnak, hogy ezzel az árral szemben, ezzel a veszéllyel szemben a helyét megállja.

Patacsi Dénes: Kötelességünk védekezni!

Prohászka Ottokár: Ezért mindezt összefoglalva és ebbe a nagy megvilágításba állítva bele a numerus clausust, méltán azt mondhatom, -- nem veheti ezt a zsidóság támadásnak, nem veheti ezt a zsidóság jogfosztásnak...

Hornyánszky Zoltán: Hiszen ôk támadtak!

Prohászka Ottokár: ... ne is vegye részünkrôl és fôleg részemrôl valamiféle kegyetlen vagy kegyeletlen támadásnak, csak egyrészt nemzeti aggodalmam kifejezésének, másrészt annak a kötelességtudásnak, amellyel eljárni akarok, -- hogy igenis, ezt a magyar népet és ezt a magyar Nemzetgyûlést fel kell rázni, (Úgy van! Úgy van!) és nagy hivatásának, nagy kötelességének magaslatára emelni, hogy tegyen meg intézményesen is mindent, amit megtenni lehet. (Élénk helyeslés és taps.)

Bezárom beszédemet Shakespeare Julius Caesar címû fenséges tragédiájának egy helyével, ahol Brutus beszél Julius Caesar holtteste felett a néphez, és ezt mondja: ,,Julius Caesar nagy hadvezér volt, büszkesége Rómának, és erre büszke vagyok. Julius Caesar szerencsés ember volt, nem irigylem tôle. De Julius Caesar a római szabadságot veszélyeztette, és ezért ledöftem ôt. Kinek van közületek kifogása ez ellen? Hogyha van egy római, aki egy magánembernek a szerencséjét többre becsüli, mint Róma szerencséjét; ha van egy ember, aki egy nagy embernek, mégha az Julius Caesar is, dicsôségét többre becsüli Róma dicsôségénél, és veszélyezteti egy ember zsarnoki zsenialitásáért a római nép szabadságát: álljon elô, mert velem gyûlik meg a baja!'' Így mondom én is.

Én tisztelem, becsülöm a zsidók szerencséjét. Szerencsés nép. Tisztelem, becsülöm a zsidó géniuszt és a zsidó hatalmat, amennyiben az a szellemnek hatalma, de amennyiben a magyar nemzetet veszélyezteti, amennyiben a magyar nemzet géniuszát valamiképpen letöri, vagy pedig meghamisítja, állok elébe, és meg vagyok gyôzôdve, hogy velem együtt sokan. (Hosszantartó élénk éljenzés és taps. A Nemzetgyûlés tagjai felállnak.)

Meskó Zoltán: Ott vagyunk valamennyien.

Hegedüs György: Minden eszközzel!

Prohászka Ottokár: A törvényjavaslatot Bernolák tisztelt barátom indítványával elfogadom. (Élénk helyeslés, éljenzés és taps a Ház minden oldalán. A szónokot számosan üdvözlik.)

Elnök: Az ülést öt percre felfüggesztem.


7. 1920. november 12. -- A földbirtok helyesebb megoszlása

A Nemzetgyûlés 127. ülése, 1920. november 12., péntek

Tárgy: A földbirtok helyesebb megoszlását szabályozó rendelkezésekrôl szóló törvényjavaslat

Elnök: Rakovszky István és Bottlik József

Héjj Imre jegyzô (olvassa a 43. §-t, amely változatlanul elfogadtatik. Olvassa a 44.§-t): Prohászka Ottokár! (Az elnöki széket Rakovszky István foglalja el.)

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! A 44. § utolsó bekezdéséhez indítványozom, hogy tétessék hozzá (olvassa): ,,A kegyúri terhektôl való mentesítésrôl gondoskodni kell, különösen ott, ahol a megváltott földbirtok számos kisbirtokos kezébe kerül.''

Ez azért ajánlom, mert a parcellázás által sok helyen valóságos abszurdumba kerülünk a kegyúri terhekkel. Itt van pl. Pesthidegkút, ahol 160 holdat parcelláztak 340 parcellára. Következésképpen az iskolának, templomnak, plébániának ott 340 patrónusa van (Derültség.) Hogyha a gyerek elvész a sok bába közt, biztos, hogy a patronátusi jog és teher -- tehát ez intézményeknek a terhe -- elvész a sok patrónus között. (Úgy van!) Ezeket az intézményeket csak úgy lehet biztosítani, ha a parcellázás alkalmával ezeket a kegyúri terheket az egyesek megváltják. Így mindjárt hivatkozhatom Désre, ahol a püspökség parcellázott ezer holdat, s ahol minden holdra kivetettünk 200 koronát, ami által az a parcella szabad lett minden kegyúri tehertôl. A nép java is azt kívánja, hogy az új vevô teljesen szabad birtokot bírjon. Ajánlom módosításom elfogadását. (Helyeslés.)

Elnök: Kíván még valaki szólni?


8. 1921. július 14. -- A hadifoglyok ügye

A Nemzetgyûlés 228. ülése, 1921. július 14., csütörtök

Tárgy: A Huszár Károly képviselô interpellációjára adott miniszterelnöki válasz (a hadifoglyok ügye)

Elnök: Rakovszky István és Bottlik József

Vasadi Balogh György jegyzô: Prohászka Ottokár!

Prohászka Ottokár: Tisztelt Nemzetgyûlés! (Halljuk! Halljuk!) Huszár Károly tisztelt barátomnak ez a kiáltványa nemcsak a mi szívünkbôl, hanem az egész magyar nemzetnek és azoknak a távol szenvedôknek szívébôl tört ki. Köszönjük neki, hogy ünnepet varázsolt közénk, mikor leereszkedni kényszerítette a magyar szenvedésnek gyászát erre a terembe, mikor rásegített minket arra, hogy a mi pártvillongásaink, a mi apró-cseprô egyéni érdekeink szûk körébôl felemelkedve, felértsük a magyar gondolatot, felértsük azt a nagy feladatot, amelyet nekünk mindnyájunknak teljesítenünk kell. (Úgy van! Úgy van!)

Én úgy látom, hogy ez a nap valamiképpen a halottak napja. Halottak napja, mert hisz a legtöbbön, aki szintén fogoly, rab és szenvedô volt, már nem segíthetünk. De ez nemcsak a halottak napja, hanem ez az élô-halottak napja, akik még szenvednek, akik még nyomorognak, s akik a nemzettôl, az önérzetes magyar nemzet hatalmas fellépésétôl várják szabadulásukat.

Vannak szenvedések, mélyen tisztelt Nemzetgyûlés, amelyeket az ember megért, amelyeknek az okát belátja, szenvedések, amelyek, úgy mondom, hogy kikerülhetetlenek. Mert hiszen, ha van háború, van sok elesett; ha van háború, van sok rokkant; ha van egy ilyen világháború, lesz egy generáció és talán több generáció, amely vérszegény, s amely melegágya a nyomornak és a halálnak; ha van háború, van az emberiség faciesén hullafolt, azt mondanám: seb, amelybôl a gyûlölet, a meg nem értés sugárzik. De, mélyen tisztelt Nemzetgyûlés, a mi fátumunk, a mi rettenetes esélyünk az, hogy nekünk nemcsak elesetteink vannak, nekünk nemcsak rokkantjaink vannak, nekünk nemcsak vérszegény generációnk van, -- hanem foglyaink vannak, akik hôsöknek indultak, akik hôsökbôl rabok lettek, akik rabokból túszok lettek, akik valamiféle érthetetlen, rettenetes pokolba kerültek, természetes, hogy a gyûlölet de egyszersmind ennek a világháborúnak érthetetlen paroxizmusai, ellenmondásai révén.

És a mi fátumunk még az, hogy amikor segíteni akarnánk és akartunk volna, hát ez nem igen sikerült nekünk; nem sikerült nekünk a vörös uralom alatt, mert hiszen akkor hiába fordultunk a világhoz, az bevágta az orrunk elôtt az ajtót; nem segíthettünk rajtuk késôbb a restauráció idejében, szegények voltunk. Igaz, hogy valaki azt mondhatná, amint Széchenyi Viktor tisztelt barátom mondta: elô kellene kaparni azt a pénzt véres körmökkel, hogy ezeken az embereken segítsünk! (Úgy van! Úgy van!)

Hiszen megindult Magyarországon valamiképpen egy arany-akció. Én is benne voltam ebben az arany-akcióban. Jobb errôl az arany-akcióról nem beszélni.

Taszler Béla: Elég szomorú!

Prohászka Ottokár: Ez nem volt, kérem, az a nemes arany-akció, amely hárommilliárd márkát hozott és tett le a német haza oltárára. Hát ez nem sikerült! De én nem nagyon okolom a magyar közönséget; mert hiába, a magyar nemzet gazdagsága, tôkegazdagsága még nagyon gyenge arra, hogy az ilyen feladatokat teljesíteni képes volna. Tehát ismétlem, mélyen tisztelt Nemzetgyûlés, nem segítettünk tényleg, nem segíthettünk. Most, most van itt az ideje, hogy ezzel a kiáltvánnyal ez a kézen-lábon megkötött és érzéseiben fellázított Magyarország legalább a hangot találja el. (Úgy van! Úgy van!) Kiáltványt intézzen nemzetekhez, emberekhez, testvérekhez, az emberi kultúrához: ,,Emberek, testvérek! Segítsetek! Segítsetek! Mert nem mi vesztettük el a világháborút, hanem ha ez a fogság tovább tart, akkor voltaképpen az egész kultúra veszítette el a háborút! (Úgy van! Úgy van!) Az egész emberiség kivetkôzôdött emberi formájából, emberi érzésébôl. (Úgy van! Úgy van!) Itt egy nagy kötelesség hárul az emberiségre, amely kötelességet itt az ideje, hogy teljesítsen!'' (Úgy van! Úgy van!)

Én meg vagyok gyôzôdve arról, hogy az emberiség -- általában szólva -- nem kerülhet el, nem léphet le, nem térhet ki ezen kiáltvány által reádiktált felséges kötelességteljesítés elôl. Miért? Azért, mert mikor nagyok a szenvedések, akkor az emberek mégis csak egymásra találnak; mikor nehéz, szerencsétlen idôk terhe borul az emberiségre, akkor valamiképpen azok a különbségek, amelyeket történelem, amelyeket nemzetiség, amelyeket társadalmi alakulás épít közénk, -- azok lehullanak, azok szétfoszlanak s az ember az emberrel áll szemben. Láttuk azt, ugye, hogy volt itt lengyel-kérdés -- mert az emberiség nem bírta el a lengyel nemzetnek a szenvedését. Volt azután, fôleg Angliában és Amerikában, örmény-kérdés, amikor az örményeket mészárolták rettenetes módon a törökök. Hát, legyen egy magyar fogoly-kérdése az emberiségnek! (Úgy van! Úgy van!) Érezze át, hogy ez egy kínzó gondolat; érezze át, hogy ez az emberi léleknek a kínja; szabaduljon fel, mert felszabadíthatja önmagát ettôl a megalázó, szégyenteljes kíntól és gyötrelemtôl! (Úgy van! Úgy van!)

De meg különben is azt gondolom, hogy manapság voltaképpen az egész kultúra forradalmi hangulatban van. Nem értem én csak azt a forradalmat, amely császárok, királyok, hatalom ellen indul; én azt a szociális forradalmat értem, amely a jobbat akarja. Mi tele vagyunk vággyal a jobb után, tele vagyunk vággyal a felszabadulás után. A francia forradalomnak kellett még egy Napóleon; manapság a szociális forradalmaknak nem kellenek Napóleonok. A szociális forradalmaknak kellenek technikusok, akik a szénbányákat becsukják, és a vízi erôket és a nap sugarát befogják erô gyanánt a motorokba és mindenféle gépekbe, még a kályhákba is. (Úgy van! Úgy van!) Napóleonok nekünk nem kellenek, nekünk kellenek szociológusok, akik az emberiséget a kultúrának nem rabjaivá, hanem uraivá avatják! (Úgy van! Úgy van!) Nekünk kellenek törvényhozók, akik az embereket hazájukhoz fûzik, mert nekik hazát, nekik földet, nekik kertet, nekik édes otthont teremtenek! (Zajos helyeslés és taps.)

Mélyen tisztelt Nemzetgyûlés! Egy ilyen világban vezetô pólus a jóság és a szeretet. Az emberiség ezt megérti. Na hát, emberiség, nézz oda Oroszországra! Vedd ezt a rettenetes, szemléld ezt a rémséges poklot. Nem dantei poklot, a képzelet világát, hanem ezt a rettenetes, valóságos poklot, a magyar rabok, a magyar foglyok világát! És érezd át, hogy ezen okvetlenül éppen annak a forradalmi szellemnek kell segítenie, amely a jobb világot, amely a több boldogságot akarja közénk hozni. (Igaz! Úgy van!)

De még azután, ugye, rettenetes szégyenfoltja ez a világnak? (Igaz! Úgy van!) Csakhogy hála Istennek, nem a magyarság szégyenfoltja. Ez a szégyenfolt másutt virul, más arculaton. (Igaz! Úgy van!) Nos hát, tegyen róla az emberiség, tegyen róla a mûvelt Nyugat, az a felséges kultúra, (Igaz! Úgy van! a Ház minden oldalán) hogy oszlassa el ezt a szégyenpírt, a gyalázatnak ezt a pírját az emberiség arculatáról, és hozzon haza annyit, amennyit még hozhat a mi kedves, édes véreink közül saját hazájukba.

Amikor én pártom nevében ezt a kiáltványt elfogadom, arra kérem a tisztelt Nemzetgyûlést, hogy terjesszük fel ezt a kiáltványt Ôszentsége a pápa elé is. (Általános helyeslés.) Tesszük ezt azért, mert nagy tradíciók szálait fûzzük itt, amikor így cselekszünk, azoknak a tradícióknak szálait, amelyek szerint a pápák mindig szeretettel, mindig segítô kézzel voltak a magyarság szolgálatára. (Igaz! Úgy van!) Itt pedig ugyancsak egy nagy intervenciónak van helye. Itt kell azt a legnagyobb jótéteményt közénk varázsolni, amelyet a Szentszék az ô erkölcsi tekintélyével megteremthet. Mert itt nem fegyveres hatalomról van szó, nem is csak politikáról, hanem, ha valami segíthet rajtunk, úgy az a jóság, a részvét, a szeretet, a tekintély, a bensôség és -- amint Huszár Károly barátom mondta -- a magábaszállás, de nemcsak a magyar parlament magábaszállása, hanem az egész mûvelt világé. (Igaz! Úgy van!) Ezt az irányt reprezentálja a Szentszék, ezt a jótéteményt hozza közénk, és adja meg nekünk az ô intervenciója, és így fogjuk megérni azt, hogy, amint a pápa neutrális volt, mert nem lehetett más -- és fölségesen neutrális volt, kifogástalanul, olasz környezetben, a világháborúban, de a világháború után -- az emberi nyomorúsággal, az emberi kultúra szégyenfoltjával szemben nem lesz neutrális, mert itt neutralitásnak helye nincsen, fôleg nincsen helye a legfelsô erkölcsi hatalom trónján, a Szentszéken. (Igaz! Úgy van! jobbfelôl) Ezt nem buzdításul, hanem meggyôzôdésem kifejezéséül mondom, mert meg vagyok gyôzôdve róla, hogy a Szentszék így fog eljárni.

Mélyen tisztelt Nemzetgyûlés! Mikor ezt a kiáltványt pártom nevében is teljesen magamévá teszem, elgondolom, hogy hányan jönnek hát onnan vissza? Talán nagyon kevesen. A holtakat ott hagyjuk, de az élôket, azokat kérjük.

Mikor Varro elveszítette a római légiókat, s Caesar felsóhajtott: ,,Redde mihi legiones!'' -- azok vissza nem jöttek. De ezek a légiók, ez a 60.000 ember, ha visszajön, akkor a magyar Nemzetgyûlés ezzel a kiáltvánnyal nemcsak saját hazájának tett óriási szolgálatot, hanem szolgálatot tett és babért fûzött homlokára az egész kultúrának. (Igaz! Úgy van!) Ezt a babért én odaképzelem a kultúra homlokára. S mikor ezzel a reménnyel zárom szózatomat, felszólalásomat, csak azt kérem az Istentôl: adjon a nemzeteknek megértést, adja azt a kegyelmet, hogy ,,durch Mitleid wissend,'' hogy látók, érzôk, tudók legyenek a nagy közös szenvedésben való részvét által, s akkor azután majd nem diadalkapukkal, hanem szeretô szívvel fogadhatjuk vissza a mi megmaradt rabságunk romjait. (Hosszan tartó élénk helyeslés, éljenzés és taps a Ház minden oldalán. A szónokot számosan üdvözlik.)

Elnök: Szólásra következik?


Források

1.	Az 1907. évi állami költségvetésrôl szóló törvényjavaslat, 1907. február 9-én, in: AZ 1906. ÉVI MÁJUS HÓ 19-ÉRE MEGHIRDETETT ORSZÁGGYÜLÉS FÔRENDIHÁZÁNAK NAPLÓJA., I. KÖTET. HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSASÁG NYOMÁSA, 1907., 123--125. oldal

2.	Az elemi népiskolai oktatás ingyenessége, 1908. július 3-án, in: AZ 1906. ÉVI MÁJUS HÓ 19-ÉRE MEGHIRDETETT ORSZÁGGYÜLÉS FÔRENDIHÁZÁNAK NAPLÓJA., III. KÖTET. HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSASÁG NYOMÁSA, 1910., 37--38. oldal

3.	A képviselôházi ôrség felállítására vonatkozó törvényjavaslatok tárgyalása, 1912. december 14-én, in: Az 1910. ÉVI JUNIUS HÓ 21-ÉRE HIRDETETT ORSZÁGGYÜLÉS FÔRENDIHÁZÁNAK NAPLÓJA., II. KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSASÁG NYOMÁSA, 1913., 44--46. oldal

4.	Az országgyûlési képviselôk választásáról szóló törvényjavaslat s az ezzel kapcsolatban beérkezett feliratok és kérvények tárgyalása, 1918. július 31-én, in: Az 1910. ÉVI JUNIUS HÓ 21-ÉRE HIRDETETT ORSZÁGGYÜLÉS FÔRENDIHÁZÁNAK NAPLÓJA., V. KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSASÁG NYOMÁSA, 1919., 212--216. oldal

5.	Az alkotmányosság helyreállításáról és az állami fôhatalom gyakorlásának ideiglenes rendezésérôl szóló törvényjavaslat tárgyalása, 1920. február 26-án, in: Az 1920. ÉVI FEBRUÁR HÓ 16-ÁRA HIRDETETT NEMZETGYÛLÉS NAPLÓJA., ELSÔ KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA, 1920., 62--65. oldal

6.	A tudományegyetemekre, mûegyetemre, a budapesti egyetemi közgazdaságtudományi karra és a jogakadémiákra való beiratkozás szabályozásáról szóló törvényjavaslat, 1920. szeptember 16-án, in: Az 1920. ÉVI FEBRUÁR HÓ 16-ÁRA HIRDETETT NEMZETGYÛLÉS NAPLÓJA., ÖTÖDIK KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA, 1920., 344--351. oldal

7.	A földbirtok helyesebb megoszlását szabályozó rendelkezésekrôl szóló törvényjavaslat részletes tárgyalása, 1920. november 12-én, in: Az 1920. ÉVI FEBRUÁR HÓ 16-ÁRA HIRDETETT NEMZETGYÛLÉS NAPLÓJA., HATODIK KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA, 1920., 519. oldal

8.	A Huszár Károly képviselô interpellációjára adott miniszterelnöki válasz tárgyalása [a hadifoglyok ügye], 1921. július 14-én, in: Az 1920. ÉVI FEBRUÁR HÓ 16-ÁRA HIRDETETT NEMZETGYÛLÉS NAPLÓJA., TIZENEGYEDIK KÖTET., HITELES KIADÁS., BUDAPEST, AZ ATHENAEUM IRODALMI ÉS NYOMDAI RÉSZVÉNYTÁRSULAT KÖNYVNYOMDÁJA, 1921., 515--517. oldal


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)