Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal


Prohászka Ottokár

Korunk lelke

Nihil obstat. Nr. 2069. Dr. Theophilus Klinda, censorum praeses

Imprimatur. Strigonii, die 10 Julii 1928. Dr, Julius Walter, vic. cap.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus kiadása

Bevezetés

Keresztény ébredés

A liberalizmus utópia (1896)

A tradíció elve a nemzetben és egyházban (1896)

Az egyház demokráciája (1897)

Az autonómiai mozgalmak pszichológiája (1897)

A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon (1899)

A XX. század szelleme

A XIX. század szelleme (1899)

Az engesztelés szelleme (1901)

A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban (1904)

Amerikai szellem (1904)

A décadence problémája (1907)

A szövetkezés ethikai értéke (1909)

Franciaország erkölcsi újjászületése (1914)

A latin s germán kultúra a világháborúban (1917)

A háború lelke

Mi a harcok lelke? (1914)

A hôsiesség lelke (1914)

A néplélek kinyilatkoztatása (1914)

Sötét idôk, fényes lelkek (1914)

Háború és vallás (1915)

Világosság és vigasz (1914)

Ne aludjék ki lámpád! (1914)

Családaink a háborús idôben (1914)

Szent István király alakja 1914-ben (1914)

A világ háborúja és a béke világa (1914)

,,Jöjjön el a te országod!'' (1914)

Vértanuság és szeretet (1914)

Hajnalodik-e már? (1914)

Uram, én kitartok melletted (1915)

A háború erkölcsi kihatásai (1915)

A vallásosság jelentkezései a világháborúban (1915)

A háború botrányköve (1915)

A háború problémája (1915)

A hívônek magatartása a háborúval szemben (1915)

Mit mond a hôs s mit a szent? (1916)

Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban (1918)

A kiadó jegyzetei


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program Prohászka Ottokár Összegyûjtött Munkái-nak (szerkesztette: Schütz Antal, kiadta: Szent István Társulat, 1928) teljes 10-ik kötete.

A helyesírást, kevés kivétellel, a maihoz igazítottuk. Például a következô igazításokat végeztük az eredeti szövegben: katholikus --> katolikus,  programm --> program,  himnus --> himnusz,  ethika  --> etika,  épen --> éppen,  theológia --> teológia, bölcseség --> bölcsesség, szkepsis --> szkepszis.

A könyv szövegét P. Mityók János és Pásztor Gyula vitte számítógépbe.


Bevezetés

Prohászka ritka zsenialitása és gondviseléses szerepe a vátesznek és apostolnak sajátos, eredeti egysége. Neki megadatott ismerni e kor jellegét, értelmezni jeleit a kinyilatkoztatás örök igazságainak világánál, utat mutatni és nyitni az életrehivatott jövô számára.

A ,,Korunk lelke'' ennek a páratlan váteszi kiválóságnak egyik irodalmi tükre. Az itt összegyûjtött dolgozatokban ugyanis Prohászka feltárja, értékeli és az örökélet mérlegén megméri azokat az eszméket, indítékokat, érzelmeket, vágyakat, célokat, melyek ott élnek és hatnak korunk áramlásainak fenékhullámaiként, melyek mint lélek a testet éltetik, kormányozzák, értelemmel ékesítik ezt a kort.

Ezt a feladatot irodalmilag és gyakorlatilag jól megoldani a legnehezebb dolgok egyike; ezért az irodalom és kultúrtörténet legritkább jelenségei közé tartozik.

Már ahhoz is egészen különös szenzórium kell, tehát Isten ajándéka, melyet tanulmány és gyakorlat gyarapíthatnak, de meg nem adhatnak, hogy valaki a történeti valóságok szinte kozmikus arányú nagy vásárjából biztos füllel kihallja a vezérhangot, s hogy úgy mondjuk, hû keresztmetszetét adja korának; ahhoz pedig éppenséggel divinatórius látás és érzék kell, hogy valaki a még alaktalan, sokszor idétlen, a múlt humuszával, sôt gazával összekevert és összenôtt jelen eszmecsírákból kinézze a jövôre hivatott, történelem-csináló tényezôket. Egészen ritka irodalmi kvalitások híján lehetetlen elrajzolások, torzítások és csorbítások nélkül rövid dolgozatokban, sokszor néhány mondattal és szembeállítással megjellemezni egy kort, mozgalmat, irányt, nézetet. A próféták hite és karizmája nélkül senki sem vállalkozhatik arra, hogy a kavargó jelent, a jövôre irányuló küzdéseket és reményeket az egyedül reális mértékre húzza, az egyedül üdvös csillag alá állítsa, vagyis az örök isteni igazságoknak idôben való vetületeit és feladatait biztos kézzel kiemelje bennük és belôlük. S végezetül az apostolnak reménye, törhetetlen buzgósága és nagyszívû szeretete nélkül már a jelzett prófétai feladatnak sem lehet megfelelni: nélküle lehetetlen a jelen történelem káoszában meglátni a jövô kozmosz körvonalait; s természetesen még inkább lehetetlen e kozmosz kialakulását hathatósan mûvelni és irányítani.

Ennek a kötetnek dolgozatai mind magukon hordják a megvesztegethetetlen hívô tájékozódásnak, az apostoli buzgalomnak és zseniális látásnak meg alakításnak ragyogó jeleit. Egyik sem annyira, mint A háború lelke. Aki a címbôl vagy felületes régi reminiszcenciákból ebben a gyûjteményben egy zaklatott idônek pasztorációs termékeit sejti, azt eleve óvnom kell a tragikus félreismerés eshetôségeitôl. Aki ugyanis elmerül A háború lelkébe, egyre növekvô tisztelettel telik el az apostoli püspök iránt, akit gyôzelmi mámor és nemzeti felpezsdülés meg nem tévesztett s aki a háború zajából elejétôl-végig kihallotta az Isten ítéletének kemény harsonaszavát. Nem gyôzzük bámulni a teljes kifejlettségében és gazdagságában pompázó írót, aki itt megalkotta, aminek hiányát az ôt nem ismerôk vagy ismerni nem akarók felpanaszolták: hogy a világháború nem teremtett megfelelô irodalmi alkotásokat, melyekben méltóan tükrözôdnék a nagy idôk nagy lelke. S a szélesebb látókörû tanulmányozónak lassan sejtelme kél, hogy itt egy páratlan mélységû és eredeti történetbölcselettel került szembe, melynek jelentôsége messze túlragyog azon a kortörténeti talajon, melybôl emelkedik. A háború lelke nemcsak a szörnyû világháború színe elôtt, hanem általában a történelem és nagy tragédiák színe elôtt fölségesen és diadalmasan igazolja a kinyilatkoztatás irgalmas, lelkeket keresô és szeretô örök Istenét.

Történelembölcselet a javából -- ez ennek a kötetnek értéke és értelme. Igaz, Prohászka fáradhatatlan szellemének nem adatott meg a szintézis tudós nyugalma -- bár A háború lelke valami formában ezt is nyújtja; de az elmaradt összefoglalásért bôségesen kárpótol. Elôttünk, e kor gyermekei elôtt külön értéket ad neki, hogy az az örökéletû történetfilozófia a mi korunknak annyira élesvágású példáján nôtt és illusztrálódott. Az a három évtized, melyet felölel, ugyancsak nem szegény eseményekben: ez a kor látta meghalni a liberalizmust és fuldokolni a kapitalizmust, látta erôsödni a szocializmust és megtántorodni a demokratizmust; megérte a nagy világfelfordulást és utána a bizonytalan utakon induló és imbolygó új idôket, ... Ennek a kötetnek az anyaga a berendezésben erôltetés nélkül hû maradt az idôk és eszmék ez egymásutánjához.

A háborút követô idôkben a vátesz Prohászkára új feladatok vártak, melyekre e hazában és rajta kívül is senki úgy fel nem volt szerelve, mint ô. És a hatvanadik életévét meghaladott apostol nem is tért ki elôle; azonban gazdag lelke oly bôséggel ontotta ezeknek az idôknek áramába az üdvösség forrásait, hogy irodalmi leszûrôdésük külön kötetet tölt ki.

Budapest, 1928. május 14.

Schütz Antal


A liberalizmus utópia (1896)

A liberalizmus utópia (1896)[1]

A liberalizmus nálunk még hitelképes. A neve hatalom, s a nyárspolgárok valami csodadolgot gondolnak alatta -- ha ugyan gondolnak! Különben minek ott gondolni valamit, akár kicsit, akár nagyot, ahol a frázis van megbízva a gondolatok takargatásával? Tényleg azt látjuk, hogy akármit gondolunk is liberalizmus alatt, minden sikerül neki, amit kezébe vesz, mert övé a hatalom s az ország, no meg egy idôre, míg Magyarország hátul kullog s el nem éri a nyugat-európai haladás szekerét, a dicsôség is!

Mégis azt gondolom, hogy zûrzavaros fejek körülbelül így festik ki maguknak a liberalizmust: megjelenik a színen egy elegáns angol vagy francia géniusz; sansculotte, mert pantalonban jár, nyakában a múlt század filozófiájának palliumával; parfümje a nagy francia revolució, és végig jártatva szemét a világon, hódít; hódításai egy nagy század vívmányai; kezdetben radikális és nem érti a tréfát: a copfot, a százados lim-lomot az utca kövezetére dobálja; herkulesi munkához fog, hegyeket mozgat; a fejlôdés és haladás alpes-súlyát a vágyódó, küszködô lelkekrôl lehengergeti; új világot alkot: a szellem, az ipar, a haladás szabadabb mozgásukat neki köszönhetik; a fejlôdés korlátait csakúgy, mint a gettók utcaláncait szétrepeszti; gyôzelme kábító, s egy darabig eltagadhatlan hódításainak trónján fogadja a modern korszak vezetô értelmiségének hódolatát!

Ilyen egy elvnek, egy rendszernek, egy irányzatnak gyôzelmes megvalósulása; ilyen a liberalizmus diadala!

A hódolat még javában folyik nálunk; másutt már kimegy a divatból; úgy néznek a liberalizmusra, mint a német közmondás szerecsenjére, aki megtette a kötelességét s most már mehet, vagy meghalhat tisztességesen, vagy fölakaszthatja magát, szóval tehet bármit, amint kedve tartja.

Reméljük, hogy nálunk is kiderül az eszméknek, a világos látásnak ködös ege, s eltûnnek a liberalizmus mámoros lovagjai, szószátyár dicsérôi, s mi is a liberalizmusban egy szellemi reakciót fogunk látni, melyet lehet a történelembôl kimagyarázni, de amely önmagában túlzás, elveiben utópia, s következôleg tarthatatlan és kivihetetlen. Reakció és utópia: ez a liberalizmus kurta jellemzése; a reakcióban meg van mondva az irányzat érthetôsége, az utópiában pedig a túlhajtás hóbortja; a reakció jót, dicséretest hozott létre itt-ott, de nem amennyiben hóbort volt, hanem amennyiben neve alatt oly áramlat haladt, amely szükséges és célszerû volt; a rendszer pedig önmagában és egészében egyoldalú túlzás, képzelgôs álomlátás, tehát utópia, melyet elôször megkedvelnek, azután megunnak, azután elfelejtenek.

A liberalizmus tehát elôször reakció, és pedig a szabadság reakciója az elnyomás ellen! Mivel reakció, természetes, hogy mindazon elemek, melyek a vallás, a tudomány, a politika s társadalom terén nyomás alatt álltak, a liberalizmus elveiben, vagyis a korlátlan szabadság kimondásában nyílt zsilipre akadtak, amelyen át föltartóztathatlanul özönlöttek, s egy izgalmas, pezsgô életben, egy küzdelmes versenyben sok jót, dicséretest teremtettek. Vajon azért az elv jó-e vagy rossz, az már más lapra tartozik; tény, hogy a zsilip megnyílt, s azon át özönlött minden elnyomott, nyugtalan, féktelen, elégedetlen elem, nem sokat törôdve vele, hogy a zsilip keretje milyen, s milyen zászló leng a zsilip fölött, a frigiai sapka vagy Szent János koronája, a kereszt vagy a vakoló van-e hegyibe szúrva? A történelmi fejlôdés új világot sürgetett; az átalakulásnak meg kellett történnie; a társadalom hajóját el kellett mozdítani a szikláról, amelyen tétlenül megfeneklett; ezt a lépést pedig tényleg a liberalizmus tette meg; vajon elvei helyesek-e, vajon nem hóbortok-e, azt a reakció szükségessége nem dönti el; az majd késôbb fog kiviláglani, mikor az elvek szárba, kalászba, illetôleg bogáncsba nônek. Akkor aztán azt, ami a történelmi fejlôdésnek követelménye és célszerû alakulása, elválasztják a hamis elvek vagy rendszerek takarójától; megkülönböztetik a magot a héjától; a magot kiszedik és elteszik, a hüvelyt pedig odaadják gyerekeknek, hogy játsszanak vele; végre ezek is megunják a játékot, s a hüvely a szemétbe kerül.

A liberalizmus hüvelyében föllépett egy szükséges társadalmi fejlôdés; de a hüvely nem a mag; a magot az értelmes emberek lassankint kiszedték; a hüvelyt pedig kis és nagy gyermekek mulattatására átengedték; ezek csinálnak az üres dióhéjból dorombolót vagy kelepelôt, amely az elavult liberalizmusnak mint ,,felebaráti szeretetnek'' s más ily frázisos semmiségnek dicséretét kelepeli vagy zümmögi. Ilyen a divat még nálunk!

De a liberalizmus nemcsak reakció, amennyiben a reakció a liberalizmus teóriájával takarózott, de utópia is; s azt bebizonyítani nem nehéz. Kimutathatnám azt a vallási liberalizmuson, kimutathatnám a gazdasági liberalizmuson, de legvilágosabban szemlélhetô ez a politikai liberalizmus történetén. A politikai liberalizmus föltünteti a saját maga reakciós és utópiás jellegeit; látni történetén az áramlat forrását, ez áramlat változásait; az igaznak, a valóságnak a mozgalomban rejlô magvát s az idôvel leváló hüvelyt; látni a liberalizmust mint nagyreményû ifjút, mint tevékeny férfiút, ki sokat épít, sokat alkot; ami jó, megmarad; ami rossz van mûveiben, elpusztul; azután ô is öreg lesz, s úgy néz ki, mint egy kiszolgált, penzionált garibaldista.

Ennek földerítésére vegyük szemügyre a múlt században a francia nép helyzetét.

Rémületes állapotok ezek; megmerevült s tehetetlen ôrjöngésbe hajszolt állami organizmussal állunk szemben, melynek semmiféle kilátása nincs haladásra vagy megváltásra. A kormányforma az abszolút monarchia, melyet azonban a társadalom szabadalmazott osztályai teljesen a maguk hasznára s a többiek elnyomására foglalnak le. Fölül áll a nemesség s a pénzhatalom; az mint gôgös, kiváltságos kaszt, ez mint fondorkodó, pénzért mindent megvevô ármány. A dolgok folyásába csak az udvari nemesség, a fôpapság, az elôkelô fináncvilág, a bürokráciának fejei nyúlhattak; a többinek a tûrés, az elkeseredés, a pusztulás jutott. 15.000 személy volt az udvarnál alkalmazva; az állami jövedelmek egy tizedét, 40 millió livres-t, mai pénzünkben 100 millió frankot fordítottak e tétlen tömegnek etetésére. A rangos állásokat a hadseregben s az állami tisztviselésekben mind a nemesek foglalták le maguknak. 131 fôpapnak évenkint 14 millió livres, fejenkint 100.000 livres jövedelme volt. Rohan, strassburgi bíboros vett is Mária Antoinette-nek 1,400.000 livres-ért gyémántnyakfüzért prezentbe. 1774-tôl 1781-ig ajándékokra, kielégítésekre 228 milliót adtak ki az államkincstárból; ebbôl 80 milliót a királyi családbeliek számára. Calonne, fináncminiszter, néhány évvel a forradalom kitörése elôtt, dacára egy mesés deficitnek, 15 millióért megvette St. Cloud kastélyt a királyné és a Rambouillet várat 14 millióért a király számára. Mária Antoinette kedvenc családja, a Polignac-család, 700.000 livres nyugdíjat húzott. Polignac herceg ezenfelül személyére még 120.000 livres kegydíjat élvezett, s hegyibe még 1,200.000 livrest kapott ajándékul, hogy vegyen magának egy uradalmat. -- A papság roppant gazdag volt; az egyházi vagyont 4000 millió livres-re becsülték; a tized körülbelül 123 milliót hozott évenkint. A kolostorok gazdagsága mesés volt. De valamint az alsónemesség szegény volt s elmehetett haramiáskodni, ha jól akart lakni: úgy az alsópapság is nyomorúságban tengette életét. A hivatalokat mind pénzért adták, s a lakosságnak kellett a hivatalnokokra robotolni; s ha nem volt mit eladni már, csináltak új hivatalokat, milyenek pl.: a parókafelügyelôk, -- a disznó- és malac-szemlészek, -- a vajízlelôk, -- a faölezôk. A nép pedig dolgozott, adót, tizedet fizetett, -- kimondhatatlanul szenvedett; meg volt határozva, mit hol szabad vetni; garmadáit a szántóföldeken megszámították a tized s az adó miatt; a nagyurak vadkanjai, farkasai, házi- és vadnyulai, szarvasai és galambjai Franciaország fél termését tönkretették; a paraszttelkeket nem volt szabad besövényezni! Franciaország mûvelhetô földjének egy negyedrészét nem szántották; közvetlenül a forradalom kitörése elôtt kilenc millió hektárt borított a gaz!

Kicsoda közülünk nem törte volna össze e szégyenletes, zsarnoki jármot? Ki nem állt volna azon zászló alá, melyre az volt írva: szabadság?! Nem kell oda filozófia, nem kell hitetlenség és vallástalanság; a reakció szükségszerûen föllép és elsöpri ezeket a szörnyintézményeket, s csinál egy új világot. A nemzedékek akkor csak erre a szuggesztióra hallgattak: fölszabadulunk, s elnyomott tengôdésük, elfojtott dühük a teljes, korlátlan szabadságra esküdött; így gondolta számûzhetni a zsarnokság árnyékát is! Amit pedig a politikai egyenlôség és szabadság terén létesített, ha volt és van is közte túlzás; ha a liberalizmus maga is kényszerül egyre korlátozni az egyes cégéres szabadságokat, s ezáltal tanúsítja, hogy mûveiben sok a kivetni való, sok a szenvedélynek sugallata: de azért ez a fejlôdés tényleg haladás, és senki közülünk nem vágyódik a szellem lekötöttségének, az individuális érvényesülés lehetetlenségének léha és nevetséges korszakába.

A reakció, bár iszonyú, bár véres volt, tényleg egy jobb világba terelte át a népek sorsát. A politikai szabadság és egyenlôség elve igazabb, mint a korona abszolútizmusa; a népeket ez intézmények csillagai alatt számtalan bajoktól lehet megóvni, amelyekben azelôtt sinlôdtek, s tényleg e vívmányokat a liberalizmus hozta ajándékul a népeknek. Nem tagadja azt senki, hogy a múlt századvégi reakció a népelnyomás ellen s az e századon végigvonuló szabadsági törekvések mind a liberalizmushoz fûzôdnek. Fûzôdnek, igen: mert szabadságot keresett az emberiség, s a szabadságkeresésben kifejlôdött egy szisztéma, melyet liberalizmusnak hívnak. El volt nyomva a nép; gyámságban lefogták minden erejét, elkobozták minden jogát; szabad akart lenni e járomtól; szegény és kipréselt volt, minden eré<bôl> s izmából csepegett a veríték, s azt mások fogták föl s fogyasztották el; szabadulni akart tehát e piócáktól, e lelketlen uzsorás hatalomtól; s mivel bajainak okát a rendi, kiváltságos osztályú társadalomban látta, széttolta e társadalomnak falait, intézményeinek eresztékeit szétszedte, s törekvéseinek homlokára ráírta: szabadság.

E szabadsági irányzathoz csináltak szisztémát: a teljes, korlátlan szabadság szisztémáját, a liberalizmust.

Már pedig bármennyire méltányoljuk is a népek szabadságát: ez a szisztéma, a liberalizmus szisztémája képtelenség, utópia. Utópia, mert ideológia; utópia, mert az eszmének túlhajtása; utópia, mert a reális viszonyokat nem tekinti; tehát utópia, mert kivihetetlen, s az ellenkezôt éri el, mint amit ígér.

A liberalizmus utópiás voltát nem nehéz bizonyítani. Bebizonyítom elôször az események, az élet való világából, abból a történelmi fejlôdésbôl, melyet befutott, s melynek végén nem szabadságot, hanem szolgaságot hozott a világ nyakára; másodszor kimutatom magának az elvnek helytelenségét.

I. Az utópia egy ragyogó eszme, mely egyoldalú, absztrakt, kivihetetlen, s ha kivinni mégis megkísérlik, az ellenkezôbe csaphat át; élet helyett romlást, szabadság helyett szolgaságot ad.

A liberalizmus ilyen.

Az ember szabadságát hirdeti, csakis szabadságot, fölfelé Istennel, tekintéllyel szemben; jobbra, balra, politikai és szociális irányban; lefelé, a természettel szemben. Az Istent most mellôzzük; de tekintjük az embert polgári s társadalmi életében a liberalizmus égisze alatt. Mi lett ezen a téren a szabadságból?

Egyszerûen kimondva: szolgaság; tehát a liberalizmus utópia.

Az embernek, hogy a társadalomban szabad s ne szolga legyen, kétirányú szabadságra van szüksége: politikai és szociális szabadságra. A liberalizmusnak tehát, mely az embert, a nemzetet szabaddá akarja tenni, ezt a két szabadságot kell az ember s a nemzet számára megteremteni. A politikai szabadság abban áll, hogy mindenki résztvegyen a kormányzásban, vagyis hogy a nép önmagát kormányozza; mindenki résztvegyen a törvényhozásban, hogy ne más, hanem a nép diktálja magamagára a törvényt; résztvegyen az adminisztrációban, hogy a nép maga végezze ügyeit, amennyiben választott tisztviselôi által, kik tehát valahogyan tôle függnek, végzi. Ebben áll a politikai szabadság. A szociális szabadság pedig az egyénnek s tehetségeinek érvényesítésében, erôinek kifejlesztésében, érdekeinek a társadalom érdekeivel való harmóniájában áll. Mindenki érvényesül tehetségeinek megfelelôleg saját boldogulására; ezt az individuális, szabad erôkifejlést szociális szabadságnak hívjuk.

Eddig nem létezett társadalom, melynek szociális szabadsága lett volna; az emberek erôiknek megfelelôleg nem érvényesülhettek; az egyik elnyomta a másikat; elfoglalta terét; kiszorította s munkájának gyümölcseit megette ... egyszóval az egyik elveszi a másiktól a megélhetést; az egyik elszedi a másiknak a pénzét.

Íme, ez a szignatúrája a szociális szolgaságnak! Szegénység, sok munka mellett; amit dolgozunk, azt mások élvezik, -- munkánk hasznát elveszik mások; egyéniségünk másnak szolgál; mi nem vagyunk szabadok. A szociális szabadság ennek a legvitálisabb egyenlôtlenségnek a megszüntetését célozza; mindenkinek visszaadni készül azt, ami az övé; akkor lesz az egyén igazán szabad. Enélkül a politikai szabadság csak árnyék s nem valódi szabadság; mert szegény, kiszipolyozott emberek mindig mûveletlenek, elmaradottak, s politikai elnyomásra, szolgaságra és kihasználásra is alkalmasak.

A politikai szabadság félszabadság; csak elvben szabadság, csak az eszme elvonásában szabadság, s a konkrét világban összefér vele a szolgaság, sôt többet mondok, szolgaságra vezet.

Íme tehát teoretikus szabadság, mely praktikus szolgaságra vezet; az ilyen szabadság utópia. Csak az ideológiában, az absztrakt eszmevilágban ragyog mint szabadság; a valóságban szolgaságra vezet.

A liberalizmus ilyen utópia. Ideológiai szabadság, -- valóságos szolgaság!

Miért?

A liberalizmus világtörténeti missziója abban állt, hogy a kiváltságos társadalmat megtörje, -- hogy a monopolista társadalmat eresztékeibôl kiemelje s a népet szabaddá tegye. A népek azért indultak nyomában, vagy tán nem is indultak utána, mert hiszen a tényeket szisztémák nélkül is lehet véghezvinni, -- annyi bizonyos, hogy tényleg a szabadságot keresték, a polgárok szabadságát, az egyéni érvényesülés jogegyenlôségét; hogy mindenkinek legyen s jusson az, ami az övé. Ez óriási mozgalom súlypontja a szociális szabadság felé gravitált; a népek fölkeltek, mert nemcsak politikailag elnyomva, de még inkább, mert társadalmilag nyomorultak, kiszipolyozottak voltak, mert szegények és koldusok voltak. Minden szabadságharcnak célja az emberi jólét, a szociális jogegyenlôség! A francia forradalom lényege sem állt a politikai szabadságban, hanem a vagyonszerzés korlátlan szabadságában s ezzel együtt a munka, az ipar, a birtok szabadságában. A politikai szabadság kimondásánál meg nem állhatott, az csak egy oldala volt a mozgalomnak; a fôsúly a szociális szabadságra volt fektetve; enélkül az alkotmányozó gyûlés minden rendelkezése és alkotmányoskodása sikertelen s a holdba való lett volna.

Igen, csakhogy épp e föladat megoldásában tûnt ki a liberalizmus utópiás volta. Mert a politikai szabadságot úgy ahogy nyélbe ütötték, de a szociális szabadság eszközlésében a liberális elv csütörtököt mondott, s a monopóliumos társadalmat új alakban s vele a szolgaságot még rémesebb kiadásban léptette a világba. A szociális szabadság létesítésében ugyanis egész mûködése és kihatása a vagyonszerzés korlátlan szabadságának kimondására szorítkozott. Ez a liberalizmus kvintesszenciája, de egyszersmind veresége. Mert ezáltal a liberalizmus a monopóliumot, a kiváltságot nem törülte el, hanem a rendi és állapotszerû monopóliumok helyébe a kozmopolitikus, mozgó monopóliumot, a tôke monopóliumát állította.

A liberalizmus tehát más alakban azt hozza a világ nyakára, amit el akart törülni; azért utópia!

Azt gondolták, hogy a vagyonszerzés kimondásával nyomban fölvirágzik a jólét s a mûveltség, a társadalom minden erôi szabadon érvényesülnek, a képesség utat tör magának, a munka fölszabadul és jogos gyümölcseit békében élvezheti. S íme, mindennek ellenkezôje állt be. Mert a keresethez nemcsak képesség, hanem tôke is kell, úgy hogy a legszebb képesség is pénz hiányában elvesz a tôkével való konkurenciába. A gazdagok hatalmában áll a meggazdagodás, míg a középosztály koldusbotra jut. A gazdagot semmi sem akadályozza a szabad ipar talaján a tôke elhatalmasodásával mindjobban elnyomni a szegényt. Ezáltal a mûveltség is, mely a jóléttel rendesen lépést tart, elsatnyul, s a polgári szabadság is az elszegényedés erkölcstelenítô behatása alatt prostituáltatik, olcsó, eladó portékává válik.

Íme, mennyire estünk el a céltól, a lehetô legnagyobb szabadságtól! Föl akarták szabadítani a munkát, és szolgájává tették a tôkének; föl akarták szabadítani a munkást, és védtelenné tették a hatalmassal szemben; meg akarták oldani a nemzetek békóit, melyek a föld rögéhez kötötték, és kivették lábai alól a gyékényt, a talajt, melyen álljon; ki akarták emelni az ipart a céhek copfos korlátaiból, és leszakították a gátakat, melyek a pénz hatalma ellen az individuális tehetséget védték. S így egy minél szabadabb nép helyett egy elszegényedett, erkölcstelen s politikai szabadságát áruba bocsátó atomizált tömeget nyert. A béke és jólét helyébe a legádázabb harc lépett, s az apró-cseprô monopolok helyébe a népek velejét szipolyozó, nemzetközi vámpír ült: a tôke monopolja.

Kinek kell ez a liberalizmus? Szisztémája utópia, álomlátás.

A liberalizmus, mikor pályájának kezdetén állt, ábrándos híveket számlált, s Turgot csak úgy égett érte, mint L. Blanc a kommunizmusért. De a lelkesülés nem képezi kritériumát az igazságnak; a lelkesülés inkább csak a célnak fönségén s az eszmének teoretikus szépségén gyullad ki, s keserû tapasztalatok s az élet nagy kudarcai kellenek hozzá, hogy a lelkesülést lehûtsék s a híveket kiábrándítsák.

Ezeket a fázisokat futotta s futja be a liberalizmus is.

A liberalizmusban a cél, az eszme szép, a teória aranykort ígér; az elôzô korok monopolizmusában elkeseredett népek rajongva s ôrjöngve üdvözlik az új eszme aranyos hajnalhasadását; azután következik egy század, vagy tán nem is egészen annyi, s az álom szétfoszlik, a teória utópiává lesz, s egy kivihetlen szisztéma átkát nyögik a tönkrement exisztenciák.

A liberalizmus arra törekedett, hogy a polgári társadalom valamennyi tagjának minél több szabadságot biztosítson. Ez oly cél, melynek mindenki szívesen szolgálatába áll, -- ez oly feladat, melyet megoldani a politikai és szociális fejlôdés siet. A mai világban senki sem vehetô komoly számba, tartozzék az bármely párthoz, aki ezt a célt magáénak nem vallaná. Ha az ezzel ellenkezô monopolizmusnak itt-ott még találkoznék híve, azt már csak egy egész fejlôdési étape-pal elkésett utasnak tekinthetôk, akinek nemcsak a vonata ment el már rég, hanem még a vasútját is elmosta az idôk árja. Mikor tehát ország-világban mindinkább hatalmasabb áramlat készül a liberalizmust elsöpörni, az nem a cél ellen, a minél nagyobb polgári és szociális szabadság ellen, hanem a liberális szisztéma által e cél elérésére alkotott társadalmi, nevezetesen gazdasági rendszer ellen irányul; mivel ez a rend a megálmodott szabadságnak épp ellenkezôjét, a legtûrhetlenebb szolgaságot teremti. Ismétlem: a liberalizmus utópiás voltát a nyomában járó szolgaság hirdeti.

II. De hirdeti azt a liberalizmus elvének egyoldalúsága, amiért is azt megvalósítani sohasem lehet.

A liberális elv, vagyis szabadság a valóságos emberi természetnek csak egyik oldala; azért azt a többi érdekekre való vonatkozás nélkül érvényesíteni nem lehet. Az emberi individualitást mindenesetre kell érvényesíteni s oly társadalmi rendet kell alkotni, amelyben érvényesülhet; de nem szabad érvényesülnie másoknak rovására, mások szabadságának s individualitásának letiprására. Minél nagyobb szabadság ...! Helyes, ez jó elv; mindnyájan elfogadjuk; de csak úgy, ha minél nagyobb szabadsága lesz mindenkinek, vagyis az egész társadalomnak, s nemcsak néhány hatalmas s a többieket eltipró egyéniségnek. Emberi szabadság, -- társadalmi szabadság; ez a helyes elv; a kíméletlen egyéni szabadság nem szabadság, hanem csúnya, lelketlen önzés.

Hál' Istennek, e részben a nézetek már nagyon tisztulnak, s az emberek fölhagynak az utópiás liberalizmussal. Feuerbach, Hess, Grün erôsen pengették már e húrokat; de másrészt émelygôs túlzásokba estek. Igaz, nézeteik már nagyobb elismerésnek örvendenek: ,,Nur als soziales Wesen ist das menschliche Wesen wahrhaft und wirklich lebendig'', ezt írja Hess (Neue Anekdoten. 190. l.); Grün pedig a társas embert mondja ,,menschlicher Mensch''-nek.

A liberalizmus embere nem ,,menschlicher Mensch'', hanem rögeszme.

Marx Károly a politikai demokráciának szemére veti, hogy az embert szuverénnek jelenti ki, de az embert ,,in seiner unkultivierten, unsozialen Erscheinung, den Menschen, in seiner zufälligen Existenz, den Menschen, wie er durch die ganze Organisation unserer Gesellschaft verdorben, sich selbstverloren veräussert, unter die Herrschaft unmenschlicher Verhältnisse und Elemente gegeben ist, mit einem Worte, den Menschen, der noch kein wirkliches Gattungswesen ist'' (Zur Judenfrage).

Az ember társas lény és nem a megtestesült önzés; a liberalizmus a megtestesült önzés; tehát nem embernek való, hanem utópia! Azért aztán a liberális társadalomban elzüllik s kivetkôzik emberségébôl az ember; állattá lesz kegyetlenségében az egyik, állattá lesz proletárságában a másik; ellenséges hatalmasságokká szakad szét a társadalom. A társadalom ,,embertelen'' és ,,társadalomtalan'' alakot ölt; ,,eine unmenschliche und unsoziale Wirklichkeit''.

Igaz, hogy az embernek mint társadalmi lénynek tüzetes meghatározása s a lényegébôl folyó követelményeknek kipontozása többé-kevésbé szabad kezet enged, mert nem emelhetjük ki ezt a fogalmat készen s minden tekintetben meghatározva a történelembôl, ahol többé-kevésbé eléktelenítve s elcsúfítva szerepel; hanem elvonás által alkotjuk meg, s így az egyéni önkény e fogalomba majd nyárspolgári, majd proletár, majd szocialista, majd polgári vonásokat szôhet bele; de mindenesetre ez a fogalom olyan, amely a társadalmat szétszedô s féktelen önzés által széthasító liberalizmussal teljes ellentétben áll. Az absztrakciók veszedelmes és megbízhatatlan árnyak; látnivaló, hogy mit érlelt az embernek absztrakciója a múlt század filozófiájában; a szabadság, egyenlôség, testvériség, ez a három fogalom adta az ember lényegét; s mit öntöttek bele ebbe a formába? a pénzhatalmat. A mi absztrakciónk: a társadalmi lény, ,,der menschliche Mensch''; s mivel fogjuk mi kitölteni ezt a formát? meg vagyok gyôzôdve, hogy nagyon sok nyárspolgári, elmaradt, szögletes fogalommal. A moralizáló humanizmus, amely szintén nagyra van a testvériséggel, egyenlôséggel és szabadsággal, szépen megfér a liberalizmussal; védi intézményeit és törvényeit, s csak ha már rémületesek az állapotok, akkor fog hozzá a jajveszékeléshez, anélkül, hogy a szisztéma ellen emelné föl szavát.

De a biztos alapot a történeti fejlôdés szolgáltatja; ott nem absztrakciókkal, hanem valóságokkal van dolgunk; ott kitûnik napnál világosabban, hogy mi mozgatja a társadalmat s hogy mit követel az emberi természet. Még nincs száz éve, s a történeti fejlôdés terén máris megért a meggyôzôdés, hogy a liberalizmus a szolgaság új kiadása, tehát embertelen utópia. A többi is a történeti fejlôdés dolga lesz; az igazi haladás el fogja söpörni a liberalizmusnak minden intézményét a földrôl.

A liberalizmusnak ez inszociális, embertelen tendenciájával együtt jár a többi nyomorúságos tünete a mai társadalomnak. A hatalommal szemben áll a kizsarolásnak kiszolgáltatott tömeg; azért a hatalom az abszolútizmus bikajegye alá áll; a tömeg pedig szervezetlenül, önérzet nélkül szolgál. A szervezetek megrontásával elvész a függetlenségnek, önállóságnak, az önrendelkezésnek, szóval az állampolgárt megilletô szabadságnak minden áldásthozó eleme. Munkások, iparosok, kisemberek, gazdák, alkalmazottak egyaránt a kiszolgáltatottság átka alatt nyögnek. Ügyeiket, érdekeiket a hatalom intézi. Tehát nem társadalommal, etnikai kötelékek által, közszellem által összekötött szerves társadalommal van dolgunk, hanem az abszolút hatalom, a népakarattól független s fölötte álló államhatalom által összetartott s általa agyongyötört tömeggel. Mennyire igaz itt is, hogy a liberalizmus utópia, ,,eine unmenschliche, unsoziale Wirklichkeit''. Az önzés minden szervezetet diszgregál s az abszolútizmusban nyeri politikai kifejezését.

Ezek után méltán azt mondhatom, hogy a liberalizmus semmi más, mint egy végzetes tévely, melybe a reakció botlott bele, s melyet a moralizáló humanizmus filozófiai keretbe foglalt, hogy imponálóbb legyen; de voltaképp ez is csak arra szolgál, hogy utópiás volta jobban szembe szökjék. Vallási térre ez alkalommal a liberalizmust nem kísérjük el. A történeti fejlôdés s a vallási liberalizmus teóriája egyaránt örvénybe visz. A vallási liberalizmus ugyanis a népek életében a legdurvább erkölcstelenségbe, a hitetlenség és erkölcstelenség szabadságába vezet, ahol az erénynek tiszteletét a szkepticizmus neveti, s az eszmék kultuszát aljas haszonlesés váltja föl. A történelem a vallási liberalizmus korát <mint> a disszolució-, a bomlásnak korszakát mutatja be; mivel pedig a népek nem élnek rothadásból, azért az ily korszakokra a tévely bélyegét sütik.

A vallási liberalizmus teóriája az ember istenítése. Engels adott ennek a legvilágosabban kifejezést, mikor azt írja: ,,Az volt mindig a kérdés, hogy mi az Isten? S a német filozófia azt felelte rá: Az Isten az ember. Az embernek nincs más föladata, mint önmagát megismerni, életviszonyait önmagához mérni, saját természete szerint megítélni, a világot követelményei szerint berendezni, s akkor megoldotta korunknak talányát'' (Die Lage Englands).

Természet, természet! az egyik a természetbôl lehozza a liberalizmust, a másik a középkort, a harmadik a szocializmust, s az idôk árja tovább halad, viszi egy darabig a hátán a sok cók-mókot, azután partra dobja a repedt szisztémák roncsait. A valóság képezi kritériumát a szisztémáknak; a mai világot, ezt a cudar valóságot, ezt az állandó osztályharcot aligha fogja ablakába kitenni a liberalizmus.

De azért tovább fog filozofálni. Azt feszegeti, hogy az ember saját lényét kivetíti s hiposztatálja. A vallásban az emberi lénynek külre való kivetítése az Isten, a politikai életben az állam, s a társadalmi létben a pénz. Ezek mind függetleneknek gondolt, voltaképp pedig merôben emberi fantomok, melyeknek alapja a félreismert emberi természet. Az Istent külsô hatalomnak tartjuk, pedig nem az; az államot fölöttünk való, különálló hatalomnak tartjuk, pedig az sem az; végül a munkát, a termelést egy csinált, idegen lény hatalma alá állítjuk, melyet pénznek mondunk. De ezek mind nem valóságos lények, hanem az emberi gondolatoknak és viszonyoknak ,,tárgyasítása''. ,,Das gesellschaftliche Wesen, das menschliche Gattungswesen war und blieb bis jetzt für den Menschen ein mystisches, jenseitiges Wesen, das ihm im politischen Leben als Staatsmacht, im religiösen Leben als himmlische Macht, theoretisch als Gott, praktisch als Geldmacht gegenüberstand'' (Hess M. Neue Anekdoten. 190. l). Ez beszéd! mintha az ember független lény volna, s a természetébôl folyó oksági viszonyok csak képzeletes projekciói volnának kobakjának, annak a legsötétebb kamara obszkurának!

A liberalizmus fejlôdésének ezen a fokán az idealista, ködös, német filozófia tengerében süllyed el, s nincs, aki kihalássza. Faust Walpurgisnacht-ja vagy ez a filozofálás az objektív gondolkozásnak ugyanazon fokán állnak. A liberalizmus arról a lépcsôrôl elszavalhatja: ,,Ködbe vész a nap sugára'', ,,s maradt, mi volt, a puszta lég''... utópiák.


A tradíció elve nemzetben s egyházban (1896)

A tradíció elve nemzetben s egyházban (1896)[2]

Népeknek, országoknak, százados testületeknek éltetô lelke a tradíció. Ez az az összekötô kapocs, ez az egységnek összeforrasztó eleme, mely az emberöltôk szakadozott láncát egy felsôbbrendû egységgel és egészséggel pótolja. Az emberek ugyanis kidôlnek, a családok kihalnak, a törzsek elkorhadnak, a származások erezetei összekuszálódnak; de azért e változó, alakot cserélô tömegnek összetartozást, a széjjelhúzó sokaságnak egységet kölcsönöz az, ami változatlan, ami folytonos, -- s mi legyen az? Az egységnek, a változatlanságnak, a folytonosságnak ezt az elvét, elemét s erejét tradíciónak hívjuk.

Sohasem lehetne a tradícióról alkalmasabban szólni, mint most, mikor az ezeréves Magyarországot ünnepeljük; mikor ezredéves ünnepünk van. Mert hiszen az ezerév elmúlt; emlékei romok és szentelt fájdalmak; nemzedékeinek porát tapossuk; könnyeik kiapadtak, s a könnyek árkát is behordta már a feledés futóhomokjával az idôk árja; a honfoglalás zivatara már oly rég elült, hogy haldokló visszhangjára sem akadunk; a véres munkát fölváltotta a nemzet életének nem nap-száma, hanem század-száma, s e nap- és század-számba belefogott minden kar, minden szív, hogy hazát építsen s a nemzet életét fejlessze, s így lett a hármas bérc árnyában s a négy folyam mentében e földön ezeréves Magyarország.

Ezt az ezeréves Magyarországot ülik meg széles ez országban többnyire harangzúgással és hálaimával, Budapesten pedig nagy nemzeti kiállítással.

De kérdem: ez a kiállítás, ez-e az ezeréves Magyarország, melyet ünnepelni kívánunk? Ez a kiállítás lépteti-e föl azt az ezeréves életet, mely e földön lejátszódott hôsiességével, vallásosságával, társadalmi s családi erényeivel, szorgalmával s küzdelmeivel? Ugye soha?! Tarka, kis kép ez a kiállítás s ez a nemzeti ünnep a XIX. század Magyarországából, de semmivel sem több. Mutogatja a XIX. századba beletörôdött magyar életnek külsô formáit, házait, falvait, szokásait; mutogatja az ipar haladásának jelenlegi fokát, s ezt mind csak tetszetôs, kápráztató oldaláról; ami csepp régiség van ez elpusztított földön, azt is kipányvázza: gipszbôl s deszkából építi Vajda-Hunyad várát, s fölteszi, hogy a kiállítás látogatója fölnéz ôs Budavárába s szemügyre veszi a Mátyás-templomon a Hunyadiak hollóját s a régiek komoly vallásosságát. S mikor e tarka képpel, melyben bizonyára túl sok lesz a csárda s a síró muzsikaszó, fölvidított, magunkra hagy s azt mondja: most már gondold el a többit; gondolj arra, ami ezt a nemzetet ezer éven át bajban, búban, örömben, csapásban, visszavonásban, széthúzásban eggyé tette, fönntartotta, egységesítette. Válassz magadnak, hogy mihez akarod ezt az ezeréves Magyarországot hasonlítani; vajon szirthez, mely az idôk tengerében rendületlenül áll s büszkén hordja ormán a menedékvárat s benne egy maréknyi népet? vagy törzsökös tölgyhöz, mely ôserôtôl duzzad? vagy tán inkább ahhoz a fönséges jelenethez, melyben a hét vezér karjaiból fönt élô oszlopon emelkedik Árpád vezér a magasba? S meg vagyok gyôzôdve, hogy a gondolkozó ember sem szirthez, sem tölgyhöz, sem egy kimagasló, történeti jelenethez nem fogja hasonlítani az ezeréves Magyarországot; hanem ha kell hasonlat, rátalál arra, hogy hasonlítsa millió szívben élô, vágyódó, hívô nagy testhez, melynek sejtjei a családok, a nemzet fiai, feje a király, szíve a nemzeti érzés és öntudat, vére az erény s az erkölcs, melynek ezerév alatt sok küzdelme és viharja volt; de agyában ugyanazon gondolatok, szívében ugyanazon érzelmek égtek; elhalaványodott félelmében s kipirult örömeiben, vért ontott s vért izzadt, de mindig tájékozódott azon a nemzeti érzéken, azokon a nagy ráhagyományozott eszméken; eligazodott azokon az emlékeken, melyek körül ôseinek szellemei, a nemzeti érzés géniusza virrasztott, s ez áthagyományozott nemzeti érzésben, ez áthagyományozott szellemi javakban, ez áthagyományozott s a történelem halhatatlanságával informált emlékekben bírta azt a zálogot, mely biztosította, hogy a fiúk az apák nyomaiba léptek, s a nemzedékek egy változatlan, szellemi közösséget képeznek. A nemzetnek ez az áthagyományozott, szellemi egysége érzésben, gondolkozásban, életben tartja fönn, óvja meg, s ôrzi faji jellegét s folytonosságát a halál s a pusztulás kérlelhetlen hatalmai közt is, s ez a tradíció.

A nemzeti tradíciók tehát a népek lelke. Mondhatnám a tradíciót a lelkek vérrokonságának. Míg a tradíciók élnek, addig élnek a nemzetek; mert hisz csak addig van meg a lélek vérrokonsága. Mihelyt pedig a tradíciók érzésben, gondolkozásban, szellemben, erkölcsben megváltoztak: idegenen állnak egymással szemben ugyanazon népnek fiai. A norvég nép tradíciói mások, mint a magyaroké; a közös nagy gondolatok is másképp vannak színezve; a századok évei s az évek napjai másképp vannak megjelölve kalendáriumaikban; itt piros betûs ez a nap, ott meg sötétfekete; imáik másképp hangzanak, a szép fjordok színei s a meredek, szétroncsolt sziklafalak rémei vegyülnek beléjük; emlékeik szent koronáról, hármas bércrôl, vészthozó félholdról semmit sem tudnak; tradícióik mások, más a nép. Igen, mennyire más ez a magyar nép, melyre az 1896-ik év hajnalán a szent korona a görbén álló kereszttel, a címer három hegye az apostoli kereszttel ragyog le, s melynek ezerévét nem ugyan a kiállítás házai, várai, falui, korcsmái, fegyverei s ünnepélyei hirdetik, hanem hirdeti az ezer évet átélt alkotmány, az ezeréves mûvelôdés, az ezeréves szent hit, az ezeréves ragaszkodás királyhoz, koronához, földhöz, szabadsághoz, az ezeréves lelkesülés a szellemi javakért, milyenek: hit, szabadság, alkotmány, függetlenség, jólét, biztonság, mûvelôdés, boldogulás, erény, lovagiasság, hôsiesség, jellem. Ezeket a javakat sértetlenül megôrizni és fejleszteni, -- ezekért a javakért az apák példája szerint küzdeni, --- ezeket nyomdokaikban diadalra juttatni, -- s az értük való életben és harcban minden mezôt, helyet, várat, minden idôt, évet, percet szentelt emlékekkel megnépesíteni: ez jelent annyit, mint a nemzeti tradíciókat megóvni s erejükben a nemzetet fölvirágoztatni.

A millennium fôeleme tehát a tradíció; ez az a sugárfény, mely megvilágítja a nemzeti ünnepet. A kiállítás s az ünnep maga csak hüvelye a szellemnek, ezeréves életnek efemer kiadása. A nemzeti tradíciók élénk átérzése által beleszivárog ez ünnepbe minden kiöntött vér, belesugárzik minden öröm, belereszket minden fájdalom, s a nemzet úgy érzi magát, hogy öregebb lett ugyan, de a régi maradt; érzi, hogy élete most <is> az, ami régen volt; érzi, hogy léte a tradíciók fényében változatlan, örök jelen.

Azért hangsúlyozom, hogy a tradíció a nemzeti géniusz, amely ôrzi a nemzetet s ápolja, dajkálja; hangoztatom, hogy a tradíció annak az ezredéves tölgynek, a magyar nemzetnek a veleje s tengelye, mely köré minden század egy-egy gyûrût rak le, s egynek és folytonosnak csak addig marad, míg a tradíció szelleme a nemzedékeket a régi testbe fölvenni s áthasonítani képes.

De ha a tradíció a nemzeti szellem, nincs-e neki valami orgánuma? nincs-e valami közege, amely hordozza? ahol meríteni lehetne s tisztaságában föllelni, ha elfogyott vagy elromlott?

Igen, van valami ilyenféle. Az ember különben is mint érzéki lény legelvontabb gondolatait, leglelkibb érzelmeit is helyekhez, kövekhez, tárgyakhoz köti. A nemzeti tradíciókat a történelem, a rendek, az intézmények, elsôsorban: az egyház s az iskola hordozzák; másodsorban a tárgyak s a helyek, melyeket a dicsô emlékek sugárzata vesz körül. Minél szívósabb egy nép, s minél kevésbé sikerül kivetkôztetni nemzeti jellegébôl, annál élénkebbek s hatalmasabbak tradíciói; fölötte az idô vesztegelni látszik, mintha nem is múlnék; nagy alakjai közvetlenül a nép jelenjében állnak; nem mohosak s nem fakulnak. E részben az Oriens a tradíció hazája. Az Oriens népei a tradíciók hatalma alatt élnek, ma úgy, mint a pátriárkák korában. A beduinok ma olyanok, mint a madianiták 4000 év elôtt. A seik ma is bíborköntösbe öltözik; lován és tevéjén arany és ezüst nyakdísz van félholdból, milyet az írás emleget a Bírák könyvében: ,,Fölkele Gedeon és megölé Zebeét és Szalmanát, és elszedé az ékességeket és boglárokat, melyekkel a királyi tevék nyakai szoktak fölékesíttetni'' (8,21); s szentírásunk jegyzete is hozzáteszi: ,,félhold-ékességeket (saharonim), minôket az arabok maiglan is akasztanak tevéik nyakára''. A keleti népek fölött élô s nem múló évezredek lebegnek; az ô történetük, amennyiben szokás és élet, nem múlt el, hanem mindig ugyanaz, míg a nyugati népek elmúlt századok sötét emlékein borongnak. A rómaiakat és görögöket írásaikból és emlékeikbôl ismerjük; a keleti népek életét pedig abból a jelenkorból, azokból a szokásokból, melyek közt most is élnek.

Európa a változások színtere. Gyorsabb tempóban ver itt a civilizáció ütere; néha oly ugrásokat végez, hogy szakítani látszik teljesen a múlttal, s ezáltal szinte megváltoztatja a népeket; de a tradíciókban élô népek ezredéves tölgyek, mindig ugyanazok; ugyanazon talajon állnak; ugyanazon gondolatoknak élnek; bámulatos, elpusztíthatlan szervezetek.

Ezt a tradíció szívóssága és élénksége eredményezi. Mily remek vonásokban emeli ki a szentírás is a keleti tradícióknak képét! Ez a tradíció ôrzi Makpelah barlangját, nem kell föléje márványlap, sem kôbevésett írás; hiszen a tradíciókat tisztelô népnek hitébe s szívébe van ez belevésve. Sara úgy sütötte a három mérték lisztbôl pogácsáit, mint a beduin asszony manapság a parázson. Ábrahám terebinthus fáját Hebron völgyében mindenki ismerte, s Jozsue cserfáját, mely alatt megjelent neki az Isten angyala, Izrael tradíciója ôrizte. Mily keleti pompában emelkedett az alkony aranyos hátterérôl az a pálma Efraim hegyén; ha kérdezed az egymást váltó nemzedékeket, hogy miféle fa ez? elmondják neked a késô kor unokái is, hogy e pálmafa alatt ült a hôsies asszony, Debora. Sírok, kövek, pálmák, cserfák képezik mintegy oszlopait és összekötô kapcsait annak az emlékekben gazdag, s a népek hitével s reményével összeforrt tradíciónak.

A magyar nép nemzeti tradícióinak egyik hordozója, mondhatnám, szinte orgánuma a magyar szent korona. Ez az abroncs, mely szorosabban köti össze a nemzetet, mint a vámfák, határkövek és fegyveres seregek; ez az aranyfoglalat, melybe bele van foglalva a népnek alkotmánya, s oldalaira rá van zománcozva a történet minden nevesebb jelenete. A magyar szent korona egy szimbólum, melyhez a nemzet alkotmányos életének valamennyi emléke fûzôdik; árnyában életre ébred az egész történet, s a magyar népnek ez a korona beszél egy ezredéves nemzeti létrôl. Beszél különösen arról, hogy a koronás király azt a törekvést jelképezi, mely a nemzetet Szent István óta az európai népcsaládnak méltó és egyenjogú tagjává emeli, s a kereszténység s a nyugati civilizáció áldásaiból neki e földön részt követel.

A szent korona árnyékában azonban van a nemzeti tradíciónak egy még elevenebb s közvetlenebb hordozója, s ez a király.

A magyar nép története mutatja, hogy nagy, szent és igazságos királyai meddig éltek a nép emlékezetében, s hogy azt a fényt, melyet a nagy királyok lövelltek a koronára, az emlékezet méltatlan utódaikra is átszármaztatta. A nemzet tisztelte a királyt, ki Szent István, Szent László és Mátyás koronáját fején hordozta. A szent korona alatt látta az elhunyt nagy királyok árnyát, s nem emelte föl kezét a fölkent király ellen, mert tisztelte benne a nagy elôdök utódát. Ez a gondolat cseng abban a bánatos énekben is: ,,Hol vagy István király, téged magyar kíván!'' Hol vagy? bár uralkodnál fölöttünk! Utódaidban élsz ugyan, de sokszor megsóhajtatja velünk emlékedet a századok tapasztalata.

Ha a magyar nemzet tradíciói, az a századokon keresztül elváltozatlanul élô közérzés és közlélek még élénkebbek volnának, bizonyára minden királyában az elsô honalapító koronás királyt látná és tisztelné. Amint a vérébôl származó utódainak hûséget esküszik, mert abban a vérben ôt, a tovább élôt látja új meg új alakban: úgy a tradíciónak a legcsodálatosabb és legélénkebb nyilvánulása a népnek az a felfogása, hogy bárki viselje a koronát s a királyi méltóságot, akár vérrokona az elsô királynak, akár idegen, mindegyik az elsô, honalapító királyt helyettesíti, mindegyik a változatlanul fönnmaradó népnek atyja, vezére és ura.

Ez a gondolat megint az Oriens tradícióinak kisugárzása. Az Oriens tradíciói a nép fejében mindig a népnek elsô atyját, vezérét, urát látták, vagyis pátriárkáját.

A pátriárka hordozza a nép hitét, reményét; hozzá fûzôdik az ígéretek áldása; ô megszemélyesítôje a népnek, ô született királya, prófétája és papja.

A tradíciók szellemének legragyogóbb megtestesülése: a zsidóság pátriárkája. Találunk keleten még ily ragyogó, tradicionális alakot: a kalifát. A kalifa a próféta helyettese. A kalifa nem király európai értelemben, valamint a pátriárka sem császár vagy republikánus elnök; a kalifa a próféta maga, egy ember, ki a próféta hivatását, ígéreteit, föladatát teljesíti Allah akaratából. Allah egy prófétát adott; ez megindította a nemzetet dicsôségének s boldogulásának útján; a próféta azután mint ember meghalt ugyan, de a prófétának hivatása folytatódik egy más emberben, a próféta helyettesében. Ez emberhez fûzôdik a népnek kiválasztása Istentôl; ez emberhez köti Isten különös gondviselését a nép iránt; ez ember szavaiban megtudják épp oly bizonyossággal, mintha a próféta maga élne, Isten akaratát; azért, mikor a próféta meghalt, a nemzet dicsôségébôl, hivatásából, biztonságából, Istenhez való tartozásából semmit sem vesztett, mert íme köztük áll a próféta helyettese, szavaiban cseng a próféta parancsa, szerencséje és dicsôsége a próféta isteni csillaga: ez a kalifa!

Az európai népek elvesztették a tradíció ez eleven idegét; bennük a változatok játéka eltompította a múltnak s jelennek egyben való átérzését, gyöngítette a nemzet egységének öntudatát s elhalványította a pátriárka, a kalifa, a király ragyogó képét; hacsak nem akarjuk azt mondani, hogy a francia közmondás ugyanezt a régi kalifa-gondolatot hangoztatja: le roi est mort, vive le roi!

Azonban tény, hogy a lovagias s eszményekért lelkesülô középkorban a királynak alakja ugyancsak más színekben rajzolódott a hazafi-lelkekre, mint manapság. Amily kevésszer fordult elô akkor a ,,császári-királyi'' vagy ,,magyar királyi'' jelzô köveken, táblákon, csákókon, cégéreken: éppoly utolérhetetlen fölségben állt a királyi méltóság, amely fönségnek a lovagok jelszava is adott kifejezést: Un Dieu, un roi, une dame! Az ész, a szív, a kar hódolatát ajánlták föl neki.

A történelem s a mûvészet egyaránt megörökítette a nemzetek ez eszményi irányát, s örök tanúságot ad az emberi ész hódolata a tudomány, költészet s mûvészet legmagasabb röptében is arról, hogy a népek nagyságának, életerejének és hatalmának delelô pontját a tradicionális eszmények s az eszményi tradícióknak -- ami egyre megy -- népszerûsége képezi. Kevés az, amit Széchenyi mond, hogy nyelvében él a nemzet; azt kellett volna mondani, hogy tradicionális eszményeiben él a nemzet.

Hány ember van most Magyarországon, aki a koronát, ha gyalázat nélkül tehetné, szívesen eladná, akinek szemében az a sok ezer forint, melyet érte kapna, kitörülne minden nagy, nemzeti emléket? Mennyire különböznek legjobbjaink, kik a szent koronát legföljebb valami ájtatos meghatottsággal s történelmi érzékük érdeklôdésével nézik, azoktól, kik a nürnbergi városházi festmény tanúsága szerint nyílt piacon térdre borulnak, mikor a német császári korona, jogar és ékszer mennyezet alatt fényes kísérettel a nürnbergi várba vitetik? Ki borulna közülünk térdre a korona láttára? Bizarr túlzásnak látszik már maga a gondolat is! Lám, hogy mi más emberek vagyunk; nemzeti eszményeink halaványak.

A tradíciók e vallásos tisztelete a legeszményibb hôsiességgé emelkedett a legjobbakban; jellemeket adott, melyek hajoltak, mint a damaszkuszi pengék, de éppoly kemények is voltak; s ha kellett áldozat, -- vérfagyasztó bár, -- meghozták, de az eszményen, a kereszten s koronán, az oltáron s családi tûzhelyen kár nem eshetett. A középkor lovagjainak eszményképe, IX. Szt. Lajos francia király az egyiptomi szultánnak szívesen felajánlt volna túszokul fônemeseket, leghívebb szolgáit, biztosítékul áldozott volna pénzt és kincseket; de a szultán tôle mást kívánt; kívánt egy konszekrált kis ostyát. ,,Ezt nem tehetjük, ha mindnyájan el is veszünk'', volt Lajos felelete. Istent, Krisztust, oltárt eladni nem szabad; de Isten, Krisztus, oltár után az eszmények hosszú láncolata következett; ezeket éppoly kevéssé szabad s épp azért nem lehet eladni!

Ily népek létük s virágzásuk tavaszában állnak!

Ki kételkednék, hogy a nemzeti öntudat a tradíciók elevenségébôl sugárzik? A tradíciók teszik egyöntetûvé a népet idôben, valamint a földrajzi összetartozás eggyé teszi a térben. S amily biztos, hogy a nép, mely földrajzilag szét van szakítva, elveszti idôvel egységét, épp oly világos, hogy a tradíciók szellemének veszte a nemzeti fönnállás sírját ássa.

Látni ebbôl, hogy a modern kor érzéketlensége a tradíciók eszményi javai iránt mily fontos nemzeti érdeket károsít. A ideálok, mint a látóhatár fölött pislogó csillagok, alant járnak s ködbe vesznek; a közösség, a közügy, a testület, a haza hideg szavak, mindenki materiális érdekeinek él; a testületi szellem vész. A modern ember elôtt egyáltalában nincs tradíció; ô kezdi s ô végzi be a történetet; szkeptikus lelke nem fogad el semmit a múltból, s nem tart érdemesnek semmit arra, hogy késôbbi kornak átadassék. A modern ember nem ismer folytonosságot jogban, hagyományban, hitben, elvekben; ô a nemzetet is practice s tényleg csak atomoknak nézi, melyeket a szél hordoz. Morális testületek iránt ellenszenvvel viseltetik, s hozzájuk való hûségében senki sem bizakodhatik. Azért pátriárkák nincsenek, hanem a világ piacán forgó, nemzetközi tôkének ágensei a vezéralakok; tekintélyek nincsenek; szenthelyek -- elvbôl -- nincsenek; enyvfôzdét rakna a modern ember bárhol, akár a lourdes-i barlang alatt is. Jozsue cserfáját s Debora pálmáját kivágta volna, ha olcsón kapja; Mózes csipkebokrából esernyônyeleket fabrikált s gyümölcsébôl reklámos lekvárt fôzött volna.

A tradíciók a századok derével tisztes fejükön tiszteletet s gyermeki hódolást követelnek; de a modern emberben épp ebbôl van legkevesebb; a gyermeki simulás szelleme eltûnt. Mindenki dülleszti a mellét s fúj nagyokat, mint egy diktátor. Egymaga el akarja intézni a világ dolgát, szellemének perspektíváival tölti be a földet, s a tradíciók vélt álmai helyébe hóbortos ötletek csinálnak a világban örökös farsangot. A tekintélyes pátriárkák lelépnek a színrôl, s ügyes bajazzók bukfenceznek helyükön.

Ily lelkület mellett ragaszkodásból, lemondásból, áldozatkészségbôl tradíciókért s ideális javakért ugyancsak kevés jut. A modern ,,hazafi'' pénzt keres. Eladja a földét akárkinek, s nem bánja, ha a magyar földet mindenestül kaftános zsidók bírják. Befekteti pénzét, -- ha maradt még, vagy ha lopott a közvagyonból, -- gmundeni villákba vagy batumi petróleum-forrásokba vagy strázsahegyi üveghutába; a kisebb kaliberû ,,hazafi'' is, a munkás is, pénzt keres; elmegy Amerikába, vagy épít vasutat Dorogtól Budáig, azután Szmirnától Efezusig, sziklát repeszt a Vaskapunál s végre beáll az indiai kígyó-export társulathoz pokróc-tisztogatónak.

A modern élet össze-vissza hányja-veti a népeket; a tradíciók végleg letûnnek; a nemzetek haldokolnak. Hogy mi lesz még? Ki tudná azt megmondani. Vajon tovább folyik-e majd az atomizálás munkája, vagy fönnakad nagy, társadalmi revolúción, az a jövô titka; de ami nem titok, sôt napnál világosabb, az a történelmi és ethnográfiai nagy tanulság, hogy a népek életét nagy hagyományok hordozzák, hogy a lelkek világát tradíciók villanyozzák, s következôleg, hogy a nemzetek géniusza a tradíciók szelleme!

Ennyit a tradícióról a nemzetek életében; áttérek már most a tradíció szellemének s hivatásának ecsetelésére az egyházban.

Ha van intézmény a földön, mely hivatva volna a tradíció elvét a pátriárkák és kalifák ezeregyéj meséinek káprázatában föleleveníteni: akkor az egyház az; csakhogy nem a mesék aranyporral behintett légkörében áll, hanem az isteni kinyilatkoztatás verôfényes ragyogásában.

Hogy is lehetne az másképp? Ha már a nemzetek nagy testének elevenítésére a tradíciónak nagy lelke van képesítve egyesegyedül: mennyivel inkább kell e nagy léleknek hivatva lennie arra, hogy a legnagyobb, legáltalánosabb, legeszményibb testületet, az Anyaszentegyházat informálja. Az egyháznak elevenítô lelke, tengelye s ereje nem lehet más, csak a tradíció, és pedig a tradíció legeszményibb kiadásban, mely kitesz pátriárkán és kalifán, s magát a megtestesült Istent lépteti föl közénk, az öröktôl fogva született s a Szûztôl idôben testet vett eszményt: Krisztust; ez a köztünk élô, folytonos Krisztus a keresztény tradíció.

Tradíció alatt ugyan elsôsorban magát az áthagyományozást mint tevékenységet értjük, mert tradíció latinul annyit tesz, mint átadás; másodsorban értjük alatta magát a dolgot, vagy tant vagy megbízást, melyet szóval vagy írásban átadunk; de mikor azt mondom, hogy a keresztény tradíció maga a köztünk élô, folytonos Krisztus, akkor a tradíció alatt azt a közeget, azt a szervet, azt az ajkat értem, melynek szava Krisztus igazságának hatalmával lép föl; értem azt a tekintélyt, mely Krisztus Jézus tekintélyével jár köztünk, tanít s eligazít a legfontosabb kérdésekben. Utóvégre is ezeket egymástól elválasztani nem lehet: a keresztény eszményeket a megtestesülés nagy tényei s Krisztus Urunk tanai adják, s mi egyéb mindez, mint az Istenfia tekintélyével tanító s vezetô Krisztus?

A folyton köztünk élô Krisztus, a köztünk élô isteni tekintély: ez a keresztény tradíció

A reformáció gyöngíteni akarta ez erôs gondolatot. Tradíciónak tartotta a keresztény tanokat, melyeket mindenki az írásból meríthet; ezek azután oly eszmények volnának, mint a nemzeti nagy hagyományok, melyek mindig ragyognak. Az eszményeket tehát meghagyta, de az eszményeket hordozó tekintélyt tagadta; a jóslatot elfogadta, de a jósló orákulumot tagadta; s fölfogásának jelképéül szolgál az a szék, mely a glasgow-i székesegyházban áll; a szék mennyezetes trón, de por lepi, nem ül benne senki; vagy egy másik jelkép: a szentélyben álló, remek faragású pulpitus; rajta föl van ütve a szentírás, de tépheti, magyarázhatja bárki; az élô, isteni tekintély, mely olvasná s magyarázhatná -- az hiányzik.

A nemzeti tradíciókról szólva mondottuk, hogy a tradíciók nagy elvek s nagy emlékek; de hozzátettük azt is, hogy ez elvek, ez emlékek tárgyakhoz, helyekhez, személyekhez vannak kötve. Hogyha pedig a tradíciónak nagy eszménye maga is egy személy: akkor a tradíció legélesebb kifejezése ennek a személynek köztünk való folytonos élete. A tradíciónak ily eszményi kifejezését találtuk a kalifában, kiben a próféta él; s a tradíciónak ugyancsak ily fényes és eszményi kiadását tünteti föl önmagán a katolikus egyház. Krisztus, az Isten fia, az emberiség papja, királya, vezére és prófétája; de hol van most a Krisztus? a kalifájában, a pápában.

A pápa Krisztus kalifája. Az apostoli tekintély orgánuma és hordozója: ez a tekintély Krisztus tekintélye, s e tekintély soha el nem vész; köztünk él; annak homlokán ragyog, ki a Krisztus helyett áll; annak szavában cseng, ki Krisztus helyett szól, és pedig úgy, hogy aki ôt hallgatja, az Krisztust hallgatja; aki ôt megveti, az Krisztust veti meg.

Íme az orientális, ragyogó tradíció a maga valóságában és elevenségében köztünk! A pápa Krisztus kalifája.

A mosszuli püspök itt jártában megerôsített e felfogásomban. Biztosított, hogy a khald keresztények nagyon jól értik, hogy kicsoda a pápa; mert a kalifa fogalma, mely érvényesül politikai életükben, egészen azonos a keresztény fogalommal, hogy kicsoda a pápa.

A tradíciónak ezt a legélesebb s legeszményibb kifejezését az egyházban, szándékom most kissé illusztrálni.

Mikor ezt az épp oly nagy, amily egyszerû kérdést halljuk, hogy mi a katolikus egyház? azt feleljük rá tüzetesen: az élô, apostoli tekintély s a hozzá ragaszkodó hívek. A köztünk élô, apostoli tekintélyt elfogadni; hitvallásunkban a tekintélyhez szegôdni; kincseinket, milyenek: Isten, lélek, halhatatlanság, örök élet, lelki élet, kegyelem, szentségek, -- e tekintély gondozása alá állítani; törekvéseinket a halál után való életbe e tekintély vezetésére bízni; ezt az élô tekintélyt a pápában s a püspökökben fölismerni: ez tesz katolikusnak lenni. Ezt tudja teológia nélkül, az élet gyakorlatából az egyszerû hívô is. Mikor a XVIII. században hosszú üldözés után a katolikus hithirdetôk ismét beférkôzhettek Japánba, a kétszázév óta magukra hagyott japáni keresztények, hogy megtudják, vajon igazán katolikusok-e a jövevények, azt kérdezték tôlük: ,,Hódoltok-e az apostoli férfiúnak Rómában, ki a keresztények atyja?'' s miután igennel feleltek, tudták a japániak, hogy katolikusokkal van dolguk.

Íme a katolicizmus tradíciója, teológiája, filozófiája és szociológiája egyben: elismerni a köztünk élô apostoli tekintélyt s hódolni neki.

Minden ebben csomósodik össze s ebbôl fut ki szerteszét.

Ez a tekintély a folytatólagos Krisztus; Krisztus, amint köztünk, törvényes apostoli utódokban, a kalifákban él.

S a katolikus egyház minden korban nem egyéb, mint az apostoli tekintélynek megtestesülése. Valamint ugyanis a lélek emberi testet formál magának, s azt élteti, fejleszti, kormányozza, méltóságát óvja, s jólétét biztosítja: úgy az apostoli tekintély az egyháznak az a lelke, mely testületet alkot emberekbôl, azokat fejleszti s igazgatja, tévedéstôl óvja, hóbortoktól s baklövésektôl megôrzi.

Egy tekintet a történelemre bámulatosan megsegíti a gondolkozó embert e problémának világos fölfogásában. E kérdésre, hogy mi a katolikus egyház Krisztus idejében? azt feleli a történelem: Krisztus s a hozzá ragaszkodó nép, mely benne Urát, Messiását látta. Kérdezzük tovább: mi a katolikus egyház Krisztus halála után? felelet: az apostolok s a hozzájuk ragaszkodó nép, mely bennük az Úr helyetteseit, a nagy próféta kalifáit látta, kik hatalommal tanítanak, mint a mester, s a mester nevében hódolatot követelnek észtôl, szívtôl. Térjünk át az elsô századból a másodikba s kérdezzük ismét: mi a katolikus egyház a második században? s azt a feleletet nyerjük: az apostoloktól fölállított ,,kiváló férfiak'' (így nevezi az apostoli utódokat Szent Kelemen I. levele a korinthusiakhoz), az apostoloktól fölállított kiváló férfiak s a hozzájuk ragaszkodó nép, mely bennük az apostoli hivatal hordozóit látja, bennük a folyton élô, apostoli tekintélyt tiszteli, melynek homlokán e szavak ragyognak: ,,Ki titeket hallgat, engem hallgat''.

Íme a katolikus egyház: a folyton élô, Krisztustól s az apostoloktól átszármaztatott apostoli tekintély körül mint tengely körül konszolidált, hívô község. Szelleme, lelke, elve: a tradíciónak legközvetlenebb s legragyogóbb alakja, az élô tekintély.

Hiszem a köztünk élô apostoli tekintélyt, s hódolok neki; íme a katolikus hitvallás s a katolikus élet!

S honnan az isteni s apostoli tekintély? mi hordozza? mi biztosítja fönnmaradását? A tudomány? a filozófia? a mûveltség? a politika? a szerencse csillaga?

Az isteni tekintély a világ történelmében egy nagy pozitív tény, a közénk leereszkedett s megtestesült Isten, Krisztus Jézus. Krisztus Urunk a világ központja: kinek kegyelmébôl? a tudományéból-e vagy a politikáéból? Nem; Krisztus Urunk egy isteni tény, s a keresztény egyház ez isteni ténynek folytatása, vagyis Krisztus mint központ körül soha el nem ülô hullámverése a népek áramának.

Mikor egyházról szólunk, ne gondoljunk hatalmi törekvésekre, politikára, diplomáciára, ne szent ligákra és konkordátumokra, ezek mind csak a felület karikái, csak tarka színjátéka a villogó fénynek: hanem gondoljunk arra az eget kérô törekvésre, mely Krisztus körül csoportosul 1900 év óta; mely Krisztus tekintélyére esküszik; nevére írja rá lelkét, reményét s tôle várja üdvözülését s végül, mely az egyházban társadalmi kifejezést nyer.

Azért valamint az Úr Jézus egy nagy, imádandó, pozitív, isteni tény: úgy a köztünk élô, apostoli tekintélyt mint pozitív, isteni tényt kell tekintenünk, melyet Isten rendelt közénk. Ezt a két természetfölötti, isteni tényt elismerni s neki hódolni: ez a katolikus kereszténység!

A katolikus kereszténység különben is a merô tény: Krisztus s a csodák, -- a nyomaiban járó hôsies vértanúság, -- a filozófiát megalázó, keresztény erény; ez mind csupa merô tény; a tan e pozitív isteni tények keretében lép föl.

A katolikus egyház is egy merô, történeti tény. Az egyház nem tan, az egyház nem bölcsészeti iskola; hanem az egyház társadalom; az egyház a Krisztushoz s csodákban ragyogó utódaihoz ragaszkodó, hívô gyülekezet. E társadalmon belül van azután a tan; de a tan csakúgy, mint a keresztség, mint az áldozás, a mise, a tan s a szolgálat, a hitvallás éppúgy, mint a bûnbocsátás, az apostoli tekintélyre van bízva, s mindenkinek elsô és fôgondja legyen e társadalomba belépni, vagyis az apostoli tekintélyhez szegôdni.

A történelem ez állításomat fényesen igazolja.

Kereszténnyé lett mindenki nem a nagy rabbinak, Krisztusnak tanán való kedvtelése által; ily lelki csatlakozás által támadnak platonisták, peripatetikusok, kantisták, de nem keresztények. Kereszténnyé lesz valaki nem értelmi csatlakozás által Krisztus tanához, hanem a tényleg élô, apostoli tanítókhoz való szegôdés által; azáltal, hogy belép a keresztény gyülekezetbe; fölavattatja magát kereszténynek a keresztség által; s az apostoli tekintélybôl veszi a tant s az üdvözülés eszközeit.

Íme uraim, ez mind merô tény; a kereszténység tény, és nem absztrakt tan.

Fontos természetesen tudni, hogy mit mond a Mester, s hogy mit kell hinnünk; de ezt a hitet kizárólag az élô tradícióból, az apostoloktól s késôbb az apostoli férfiaktól kellett venni. Aki okosabb akart lenni, vagy aki az apostoli tekintélyt megkerülve az Írásból akart saját belátása szerint boldogulni, az megszûnt a keresztény egyházhoz tartozni; azt heretikusnak hívták s a községbôl kizárták.

Méltán ismételhetem tehát, hogy a katolikus hitvallás nem egyéb, mint ez:

Hiszem a köztünk élô, apostoli tekintélyt s hódolok neki.

Hiszem, hogy ez a lelkek fárosza, melyet Isten épített, s hivatása: fényeskedni s eligazítani a törekvô embert.

Vallom, hogy a katolikus egyház a tekintély elvének társadalmi inkarnációja. Ez az új ,,Isten velünk'', ez az új ,,Isten köztünk''; ez az a hit, mely a pápában ,,szentséges atyát'' tisztel Isten kegyelmébôl, s tanító tekintélyével szemben gyermeki hódolatot ölt Krisztusért.

Megragadó, de a XIX. század naturalisztikus fiait visszariasztó gondolat az, hogy létezik köztünk egy tanító tekintély, mely nem a tudomány, nem a tehetség, nem emberi kvalifikáció erejében, de az Isten kegyelmébôl tanít egy kiapadhatlan igazság kegyadományával; tanít azzal a tekintéllyel, mellyel Krisztus s az apostolok tanítottak, kik nem egyetemeken, nem Athénben, sem Thyatirában nem kvalifikálódtak doktorokká, hanem az Isten tekintélyébôl, ki a népek tanítója.

A tudomány, a filozófia tehát duzzog, mert látja, hogy egy más katedra emelkedik föl a világon: az isteni tekintély.

De hát méltán duzzog-e? s érez-e igazán hivatást a népek oktatására? Nem játszotta-e el számtalanszor a bizalmat? S azután oly dolgokról van-e itt szó, melyeket reá bízni lehetne? Minden egyes kérdésre azt kell felelnünk, hogy a tudomány s a filozófia képtelen az emberiség nagy érdekeit hordozni, s épp azért kellett egy más hordozó, kellett egy más orgánum, s ez az isteni tekintély.

De ismét más ellenvetést támasztanak e fölfogás ellen, azt ti., hogy így át van törve a természetes haladás lánca, mert a haladás szövétneke természet szerint az észre van bízva; míg az isteni tekintélynek behozatala által egy idegenszerû faktor csúszik be a fejlôdésbe.

Uraim! ez az ellenvetés is nagyon elfogult és szûk látókört árul el. Az isteni tekintély mindenesetre természetfölötti, tehát, mondjuk ez értelemben idegenszerû tényezô; de mi igaz abból, hogy e tényezô áttöri a természetes fejlôdés láncolatát? Ez merô frázis! Az isteni tekintély semmit sem tör át, mert nincs mit áttörni. Az isteni tekintély ugyanis az elsô, ôseredeti szövétnek, mely az emberiség egén kigyulladt: nem volt az elôbb tudomány, nem volt filozófia; hanem az Isten kinyilatkoztatta magát s tekintélyének révén juttatta az emberiségnek a legfôbb igazságokat. Ami tudás és filozófia késôbb fölserkent, az, ha jó csillagzat alatt kelt, úgyis az ôseredeti tradícióhoz támaszkodott, s jól esett neki, hogy támaszkodhatott; ha pedig a tévely lidércfényét kergette, akkor inkább róla kell elmondani, hogy áttörte az igazság békés birtoklását; de nem megfordítva.

Tagadhatlan s nagyon is érthetô, hogy ellenszenvek, borzongások s az idegenkedés érzelmei töltik el a naturalista hajlandóságú korokat a közvetlen köztük élô, isteni tekintéllyel szemben. De az Egyház ebben a rossz természetet nem dédelgetheti.

Az elsô századbeli, apostoli egyház is a zsidók sovinizmusával s a görögök szellemi szupremaciájával szemben az isteni tekintély tényét lépteti föl, s ugyancsak a XIX. században, az emancipáció és szekularizáció korában hirdeti, hogy a tudományon felül s a tudományon kívül, -- pedig nagyon is felül és kívül, -- a népek oly igazságból élnek, melyet Isten közöl, s oly szereteten melegednek, melyet az Úr kegyelmének hív. Sohasem talált természetesebb s nagyobb ellentállást ez a katolikus tan, mint éppen most, mikor a modern kor nem akar másnak kegyelmébôl élni; mikor azt a világosságot, mely nem az agyvelô foszforenciája, azt a tekintélyt, mely nem a tudomány tekintélye, kicsinyli, s boldogulását természetes erôinek produktumául tekinti.

Képzelhetni-e élesebb kontrasztot, mint amilyen van a csalhatatlan egyház s a XIX. század modern eszejárása közt?! Az egyik, az egyház, a tekintély elvét emeli föl az istenségig, -- a másik, a világ, a tekintélyt tagadja a nihilizmusig. Az egyiknek elve, tengelye, lelke az isteni tekintély, -- a másiknak jellege a ,,szabad'', ,,emancipált'' ész; az egyik alázatos hódolatot s bízó csatlakozást követel fensôbb hatalmakhoz, -- a másik e csatlakozásban alávaló, lealázó szolgaságot lát; íme szemben áll a XIX. század szelleme, s az isteni tekintélyt hangoztató s önmagán feltüntetô egyház!

A XIX. század kevélységével szemben áll az apostoli tekintély, melynél fogva az emberek bizonyos láncolata, a jogszerû püspökök, esetleg személyes érdem s kiváló tehetségek nélkül, anélkül, hogy a tudományban babérokat arattak s a világban kitûntek volna, mégis az igazság s a csalhatatlanság kegyadományával ékeskednek s tanítókká rendeltettek ,,Isten kegyelmébôl''.

Miért nem akar a világ elfogadni tényeket ,,Isten kegyelmébôl''? A lángész nem fény-e ,,Isten kegyelmébôl''? S a virág nem dísz-e ,,Isten kegyelmébôl''? A sas nem lendül-e föl merész ívben felhôk közé ,,Isten kegyelmébôl''? S egy gyönyörû hang, mikor érces s ezüstcsengésû harmóniákban folyik le a templomok vagy nem bánom, operák ívei alatt, s szívünk utolsó sejtecskéje is vibrál tôle, nem érdemli-e meg a jelzôt, hogy ez is adomány ,,Isten kegyelmébôl''? Az emberiség életében is nem vesszük-e észre az Isten kezét? Mikor férfiakat ad, szívvel, melyben millióknak van helyük, s ésszel megáldva, mely fároszként sugárzik sötét korok éjjelében, nem férfiak-e ezek ,,Isten kegyelmébôl''? éppúgy, mint mikor bámulatos alakokat támaszt, kik mint álló napok népek csillagait vonzzák s kötik le magukhoz, -- kik orkán gyanánt zúgnak végig világrészeken s embervérbôl tengereket korbácsolnak föl, milyen volt pl. Napóleon: kérdem, hát a történelem nem mutat-e föl tényeket, melyek itt, szemeink elôtt állnak, de eredetüket Isten akaratában bírják? Ezek mind tények ,,Isten kegyelmébôl''!

A legnagyobb tény ,,Isten kegyelmébôl'' Krisztus, az Isten megtestesült bölcsessége, s ennek a ténynek nem lett vége, hanem folytatódik az egyházban, ahol a Krisztus bölcsessége, tekintélye és hatalma mint kiapadhatlan depositum ôriztetik, szervezve az egyház magisterium-ában, mert: Aki titeket hallgat, engem hallgat; aki titeket megvet, engem vet meg.

Az egyház magisterium-a a folytatott Krisztus. Egy hatalom, mely természetfölötti régiókból nyúlik le a földre; szóval: egy tény ,,Isten kegyelmébôl''.

Ennek a tekintélynek alávetett mindent, s boldogok, kik fölértik ,,az ô erejének fölötte kitûnô nagyságát mibennünk''. Annyira, hogy az apostol külön hálát ad értünk, ,,kik hiszünk az ô hatalmas erejének hathatósága szerint, melyet Krisztusban megbizonyított, feltámasztván ôt halottaiból és jobbjára helyezvén ôt mennyekben, minden fejedelemség és hatalmasság, erô és uraság és minden név fölött, mely neveztetik nemcsak e világon, hanem a következendôn is. Mindent az ô lábai alá vetett és ôt tette fejévé az egész anyaszentegyháznak, mely az ô teste, és teljessége annak, ki mindent betölt mindennel'' (Efez. 1,19-23).

Krisztus tradicionális, köztünk élô tekintélyével, a nagy ténnyel ,,Isten kegyelmébôl'' szemben áll az emancipáció: az észnek, a testnek, a házasságnak, az iskolának emancipációja a világ romlására! Az emancipáció azon kezdi, hogy nem akarja elfogadni a keresztény igazságot normául a gondolat világában, s minden téren tördeli a tekintély zsámolyainak lépcsôit. A hányaveti természet nyugtalan izgalmaiban vész a gyermeki kegyelet; kialszik az alázatos hódolat érzéke, a bízó csatlakozás fensôbb hatalmakhoz; szétfoszlik a szent félelem a szív beszennyezésétôl, szóval mindazon érzelmek, melyek nemcsak a gyermek boldogulását, hanem haladásának biztosítékát is hordozzák magukban. Az ember megszûnik az Istennel szemben alázatos gyermek lenni, s lesz belôle tekintélyt, Istent megvetô, szilaj betyár.

Térjünk már most át azokra a reflexiókra, melyek nem a szentírás szárazon odavetett igéit, hanem a tradíció filozófiáját és történetét léptetik föl bizonyítékul amellett, hogy csakis a tradícióra, mint köztünk élô tekintélyre, lehet rábízva a kereszténység. Bebizonyítjuk, hogy akár a kereszténység tartalmát, akár az emberiség szükségletét tekintsük, a nagy, az általános igazság, mely mindenkinek való s mindenkinek föltétlenül szükséges, nem lehet másra rábízva, mint egy pozitív, isteni, köztünk élô tekintélyre.

Vegyük elôször a tartalmat.

Az emberiségnek nemzetiségen, vérrokonságon, gazdaságon, mûvelôdésen kívül más nagy érdekei vannak, melyekrôl sohasem mondhat le. Akár a régi Nílus partjain virágzó társadalom tagjai, akár az elpusztult khald kultúra élvezôi, akár a nomád pátriárkák sátoros cselédjei vagy a modern komfort kényes gyermekei legyünk: kiirthatlanul s elfojthatlanul élnek bennünk eszmék, melyek megteremtik bennünk a vallást.

A vallás nem tudomány, nem ipar, nem mûvészet, nem haladás, nem mûvelôdés, aminthogy a kosbor nem rózsa, a rózsa nem liliom! S valamint észt nem lehet akarattal pótolni s a rózsát nem lehet liliommal megfejelni, lévén mindkettô ôseredeti, egymástól független alak és tény: éppúgy nem lehet a vallást tudománnyal pótolni, az egyikét a másikkal helyettesíteni, az egyikét a másik miatt ignorálni.

Ha a vallás babona, akkor igenis lehet azt tudománnyal fölvilágosítani; de hogyha a vallás a halhatatlan, Istenhez vágyódó lélek funkciója, lehet-e azt akkor halandó lét tényezôivel pótolni vagy éppen kiirtani? A legfôbb kérdések mint megannyi szfinxek lenéznek az emberiség egymást váltó nemzedékeire. Eltûnnek-e, ha ignorálják? s megoldatnak-e, ha a világ struccpolitikát folytat velük szemben? Bármint tesznek, semmit sem végeznek; mert ezek a szfinxek ott ülnek méltóságos nyugalomban, míg az emberiségnek sejtelme lesz a halhatatlanságról, s míg érzéke lesz a felelôsség iránt.

Az emberiség önmagában hordja a vallás nagy depositum-át; kincsül az értelmes embernek, sebzô szigonyul a megvadult léleknek; de mindenikben benn lappang, minden lelket környékez, s a legtöbbet égeti is. Az ember minden korban ugyanaz marad ezzel az ô kincsével s depositum-ával szemben. A biblia egyszerû alakjai lényegre nézve ugyanazt a vallást hordozzák szívükben, mint mi; az egyiptomiak bebalzsamozzák halottaikat és a halottak könyvét adják melléjük, hogy segítsék abban a másik életben emlékezetüket. -- Ma sincs más hitünk s más reményünk, mint amilyen volt Jóbnak, ki ólomlapokra akarta írni s sziklafalakra vésni a föltámadás hitét; s mások azt meg is tették, bevésték s manap is olvassuk Fárán völgyeiben; Jób hitvallását olvassuk Feniciában, Egyiptomban éppúgy, mint a keresztény sírokon.

S ha be nem vésik: kételkednénk-e róla? Dehogy! hisz szívünkbe van írva!

Az emberiségnek tehát van egy szellemi, halhatatlan élete és érdeke, mely a vallásban nyer kifejezést. Ezt a szellemi, halhatatlan érdeket az Isten gondozta s gondozza! A magát kinyilatkoztató Isten pedig merôen a tekintély elve! A tudomány nem is gondozhatja a vallást; elprédálta volna már rég, ha rá lett volna bízva; sôt most is, mikor nincs rá bízva, mindent megtesz, hogy az emberiségnek Mephistója legyen. Az ész hullámzik; sorsa, hogy az eszmék izgalmaiban égjen s szárnyait leperzselje, mint az éji lepke; lidércfényû eszmék áldozatává lesz minden korban s minden helyen. Néha hódításokra indul s kidülleszti mellét, -- majd kiábrándulva a gyôzelmi mámorból, lekonyítja fejét s azt suttogja, hogy ,,ignoramus''. Nagy ígéreteket tesz rózsás jövô reménységében; szenvedélyeket kelt s romokat halmoz, s miután kitombolta magát, fáradtan megnyugszik, -- természetesen ,,ad tempus''. Ez a bukdácsoló hatalom nem bír hivatással arra, hogy a lélek örök érdekeit fejtegesse s gondozza. A jeles Alvarez Boldizsár jézustársasági atya azt szokta volt mondani: ,,Az erényt egybe kell kapcsolni a tudománnyal... Ez az a két világító mécs, melyet Isten gyújtott a lelkiember egén; a tudomány a kisebb, az erény a nagyobb mécs''. Helyesen; a tudomány mécse a luna mendax szerepét játssza, s bármint világoskodik, éj van; az erény -- s ide tartozik elsôsorban az erényt megalapító természetfölötti világosság, az isteni tekintély, -- a nap. Vagy ha akarjuk, mondjuk, hogy ez a két világosság mint két láng, melynek egybe kell csapnia; ha az a kisebb láng nem folyik egybe a nagyobbikkal és önálló vezetésre vállalkozik, bizony akkor lidércfény az, mely tévútra vezet.

A modern világ mosolyog vagy megvetéssel fordul el efféle kijelentésektôl: ,,Hogyan? -- kérdi önérzettel, -- hát a lángész hódoljon a csalhatatlanul dogmatizáló egyháznak, mely minden gondolatvillámot kiolt s a szabad tudományt egy kanál vízben is megfojtaná''?

Hát hiszen önérzeteskedésbôl kijutott a világnak már jó sok; ideje volna, ha a baklövések hideg vízsugarai józanabb gondolkozásra hoznák.

A tradíció nem tudomány, nem filozófia; a tradíció egy szent depositum, egy szent viaticum, egy természetfölötti tény. Aki eddig e természetfölötti ténynek nekiment, rosszul járt, s évtizedek elegendôk voltak, hogy e fantasztikus vállalatoknak, ha még oly nagy garral indultak is ki hódítani, kiüssék a fenekét. Az egyházi magisterium nem áll a tudomány alapján; homlokán nem ragyog az egyetemek babérkoszorúja, hanem a kegyelmek aureolája. Az Isten eligazított minket kinyilatkoztatása által a lét örvényei fölött, s az egyházi elöljárók egymásutánjára bízta ez értelmi kincset, melyet nem az okoskodás talált ki, hanem az Isten keze nyújtott le nekünk az égbôl.

De hát -- azt mondják nekem -- a teológia mégis csak megköti a tudomány szabadságát?! Nem köti; elôször is a teológia per se nem a magisterium Ecclesiae; vannak különbözô teológiai iskolák, de csak egy magisterium. -- Azután meg látni, hogy a teológusok nézetei sok retortán mennek át; de hát hisz ezek a nézetek nem a magisterium hitdogmái. A teológusok vajmi kényes pozícióba juthattak Galileivel szemben, aminthogy egyik-másik jutott is; de az már csak nem az egyházi magisterium. -- Végül az egyházi magisterium nem tanít sem asztronómiát, sem fizikát, sem zoológiát; hanem tanítja Istenhez való viszonyunkat, s ahol a fölhozott tudományokkal érintkezik, ott is mellékesen, aliud agendo, az akkori nézetek nyelvén szól, azért, mert sohasem akar fölvilágosítani az iránt, hogy hány sûrûsödési centrum keletkezett az ôsködben, sem az iránt, hogy az ontogenezis miképp rekapitulálja a filogenezist, hanem az iránt kíván felvilágosítani, hogy minden Istenbôl való, Istené és Istenért van.

Különben a szabadság nem biztosítéka az igazságnak. Sokszor kell a szabadságot lekötni, hogy az igazságnak ne ártson, Weber (Dreizehnlinden) szavai szerint:

,,Freiheit sei der Zweck des Zwanges,

Wie man eine Rebe bindet,

Dass sie, statt im Staub zu kriechen,

Froh sich in die Lüfte windet.''

A botránykô mindig az, hogy az Egyház arrogál magának dogmatizáló tekintélyt, mellyel leüti a szellem hôseit. Kár ilyesmivel elôhozakodni. A szellemnek állítólagos hôsei valódi haramiák, kik erôszakoskodnak intelligenciájukkal, s amennyiben az emberiség hagyományos igazságai ellen törnek, annyiban nagyon is rászolgálnak, hogy megkötözzék ôket. Aki a kereszténységet mint természetfölötti tényt fölismerte s az egyház magisterium-ában e természetfölötti ténynek folytatását látja, az sokkal józanabban ítéli meg a szellemek hullámzását, s tapasztalatai folytán nemcsak el nem tántorodik az isteni tradíciótól, hanem ellenkezôleg, mélyebben átérzett megadással vonul meg katedrája alá.

Kitûnôek e részben a jeles német jogásznak, Stahlnak szavai: ,,Ha a filozófia oly utat talál, melyen kereszténység nélkül megoldhatja a legfôbb problémákat, -- rajta, vesse el a kereszténységet. De nem talál, s akkor hát fogadja el a kereszténységet... A tudomány megtartja a maga szabad kutatását és sehol sem fogad el valamit vaktában; mert ha belátja, hogy van világ, van történelem és evangélium, már csak nem mondhatja senki, hogy e tényeket vaktában fogadta el''.

Tényeket nem szokás vaktában elfogadni; az evangélium, Krisztus s az általa alapított magisterium csupa tény. Katedrája mint fönséges dóm, s e dómot nem világítja meg magnéziával, villámvilágítással vagy gázzal, hanem ,,in signis et portentis'', a kegyelemnek csodáival, ismét tehát csupa ténnyel.

Ennyit arról a bizonyítékról, hogy tekintve a kinyilatkoztatás tartalmát, az nem lehet rábízva másra mint egy pozitív, isteni, köztünk élô tekintélyre.

Áttérek most a második pontra, ti. arra, hogy még inkább követeli a pozitív, köztünk élô tekintélyt az emberiségnek pszichológiája.

Az emberiségnek nincs más iskolája, csak a tekintély katedrája; azt, ami mindenkinek kell, azt mástól nem veheti, csak a tekintélytôl. A tudomány ugyanis a felhôk közt ül; csak néhány embert sugároz be fényével; de világosságot, mely a szénégetô kunyhójába, a falusi házikóba, a Zambesi partjaira, s a pagodák homályába elhatoljon, gyújtani nem képes. Kell ide egy meleg, mindenkitôl érthetô, szellemi hatalom, mely oly általános legyen, mint a nap az égen; s ilyen más nincs, csak a tekintély.

Hozzuk ezt az igazságot öntudatunkra. Keresünk szellemi hatalmat, mely világokat mozgasson, és pedig mindig s mindenütt. Keresünk tényezôt, mely általános legyen; oly katolikus, hogy sem a barbár mûveletlensége, sem a megkövült kínai kultúra elfogultsága ne tehesse túl magát rajta; ily általános, szellemi hatalom csak a tekintély lehet.

A levegôt nem lehet a kémiai laboratóriumokra bízni, hogy azt elôállítsák, s a vizet nem lehet szûrôkben elôteremteni; a termést nem szabad üvegházakból várni, s a világosságot lámpákból; az anyai szeretetet nem bízzák a felsôbb leánynevelô-intézetek gondjaira, s az erkölcsiséget nem az egyetemek produkálják; hanem más forrásokból kell ezeknek a létet adó elemeknek áramlaniok! Éppúgy az összeköttetést az Isten s az emberi lelkek közt nem lehet a tudományra, nem az egyetemi katedrákra bízni; annak az azt eszközlô hatalomnak oly általánosnak kell lenni, mint a napvilágnak az égen, mint a levegônek a földön. Függetlenül kell azt föllelnünk kultúrától, iskolától, haladástól mindenütt, mint a napvilágot, mely nem süt Pesten jobban, mint az ôserdôk illatos csendjében; sôt, ha akad útjába füst, gôz és köd, inkább a kultúra országaiban fog akadni, mint máshol.

Ily tôsgyökeres, isteni hatalom a tekintély. Ez a szellemi világ napja, ez hegyekbôl szakadó Nílusa, ez tör neki kenyeret, annyit, amennyi kell. Tiszteljük a tekintélyben az isteni Gondviselés mûvét, mely a természetes rendben csakúgy, mint a természetfölöttiben a tekintélyt állította föl tûzoszlopul a szellemi éj sötétségében botorkáló emberiségnek.

Egy patriarkális isteni tekintély tehát ôre az idôknek s az emberiség elidegeníthetlen, szellemi javainak. E patriarkális tekintély körül ficánkol a modern kor. A modern ember ránéz ez ôszbeborult, tisztes, patriarkális alakra, s mûveltebbnek s eszesebbnek tartja magát. De a röpke korok mûveltsége, mely a világ fizikájára, kémiájára vonatkozik, nem ér föl azokhoz az egyszerû, örök igazságokhoz, melyeket a patriarkális tekintély ôriz s melyekbôl a népek élnek; valamint a villamos vasút a pesti körutakon nem ejt csorbát az északi fény fönségén, mely a sark jégmezôi fölött ragyog.

A történelem ezt fényesen bizonyítja.

Tényleg a tekintély hordozza az emberiség minden nagy eszméjét; monoteizmusát s egész civilizációját.

A tradíció hordozta az ószövetségben is az emberiség minden nagy eszméjét: az Isten, a halhatatlanság s az örök boldogság gondolatát. A népek hite s bízó csatlakozása a tekintélyhez képezi az intelligencia s kultúra folyamát az ember szellemi világában. Azért a tekintély a legrégibb szellemi hatalom, mely az embert mozgatja. Bizonyára régibb, mint minden tudomány és filozófia. Hesiod és Homer mutatják, hogy a bölcsek késôn ébrednek. A nagy gondolatok filozófiai felöltöztetése visszanyúl a VI. századba Krisztus elôtt, Pherekides, Pythagoras tanítójáig. ,,Pherekydes, syrus, primus dixit, animos hominum esse sempiternos'' (Cicero: Tusc. Quaest. l. 1. c. 17). A filozófia nem is lendít sokat ez igazságokon; inkább dilettáns, mint komoly ügyvivô. A népek lelki szükségletét sohasem födözte; inkább kivetkôztette az embereket az egyetemek dölyfében a tekintélynek járó tiszteletbôl; ki akarta ôket emelni abból a nagy szellemi közösségbôl, melyben mindnyájan élünk, s mely ápol, táplál s boldogítani is törekszik minket.

Ez a tekintély a pátriárkák tradíciójában, a zsidó nép zsinagógájában s a keresztény, apostoli magisterium-ban nyer kifejezést.

Az isteni tradícióknak, melyekbôl a lelkek élnek, nincsenek filozófusai; hanem vannak pátriárkái, Mózese, prófétái, Krisztusa, apostolai, ezek utódai: a pápa s a püspökök! Ez a folyton élô, lelkes apostolság hordozza a hitet, nem a tudomány nevében, hanem a nagy tények, a magát kinyilatkoztató Isten csodáinak erejében.

A reformáció el akarta homályosítani ezt a nagy tényt, hogy a népek religióját a tekintély hordozza; de nem ért célt, mert hiszen a reformáció maga a keresztény egyház tekintélyébôl veszi szentírását, veszi credo-ját. Az Írás inspirációját magát a tekintély hordozza. Az Isten magát a szentírást a tekintélyre bízta. Az egyház a pulpitus, rajta van az Írás! Az egyház tartja kezei közt az Írást s értelmezi a késôbbi nemzedékeknek. S valamint a csoda a revelációnak pecsétje, s ha nincs csoda, nincs reveláció, úgy értve azt, hogy nem ismerhetjük meg, ha volna is: úgy az egyházi tanító tekintély is ôrt áll az Írás mellett, tartja kezében az Írást, ha ô nincs, a könyv szétfoszlik, ronggyá lesz.

Méltán mondhatjuk tehát, hogy akár a kinyilatkoztatás tartalmát, akár az emberiség értelmi kvalifikációját tekintjük, a tradicionális tekintély hordozza a kinyilatkoztatás kincseit; az ôrzi, az viszi szerte-széjjel a világban. -- A tradíciók hordozzák a népek reményeit és nagyságát nemzeti, állami szempontokból is. -- Egyház és nemzetek tehát a tradíciókból élnek. Minél elevenebben és hathatósabban fejtik ki önmagukon a tradíció elvét: annál hatalmasabban nyilatkozik meg majd életük is. De hol van intézmény, melyben úgy domborodna ki a tradíció elve, mint az egyházban? Hol lett a tradícióból köztünk élô, isteni tekintély? A pátriárkák s a kalifák csak árnyképei az egyházi tradicionális elvnek; ha képet keresek a múltban, amelyhez hasonlítsam a magisterium-ot, a felhôoszlopon akadok fönn; az is azt jelezte, hogy az ,,Isten van velünk''.


Az egyház demokráciája (1897)

Az egyház demokráciája (1897)[3]

Az egyház mindig konzervatív volt, vagyis iparkodott a fönnállót fönntartani s a meglevôt megvédeni, s legtöbbször csak a haladó kor erôszakosságának nyomása alatt tért el hagyományos intézményeitôl s teremtett újakat. De jóllehet konzervatív volt s ma is az, s az lesz ítéletnapjáig, azért mégis töméntelen változáson s újításon esett át: dogmáiban fejlôdött, intézményeiben tökéletesbült, szervezetében pedig, -- - vonatkozom itt elsôsorban a pápa primátusára -- utolérhetlen s mintaszerû kifejlést ért el. Törvénykönyve úgy járt, mint minden ország corpus juris-a; számtalan benne az elévült paragrafus, pergament lapjainál sárgább feledés vonta be sok rendelkezését; hasonlít ahhoz a fához, mely új meg új hajtást, ágat, rügyet fakaszt ugyanakkor, mikor elég rajta a száraz és korhadó ág; ezek letörnek s elporladnak, azok nônek és teremnek.

Nem szabad tehát az egyház konzervativizmusát oda magyarázni, hogy az semmi egyéb, mint a fönnállóhoz való merev ragaszkodás, vagy pedig annak az élet és fejlôdés kategóriáiban unalmasan hangzó ,,nihil innovetur''-nak erôtlen hajtogatása. A konzervativizmus egyáltalában, ha nem akar sületlenség lenni, nem jelenthet mást, mint történeti alapokon álló, szerves fejlôdést, szemben a liberalizmussal, mely elvont eszméket ültet át erôszakosan, tekintet nélkül a történeti fejlôdésre, s ezáltal minden téren oktalan, erôszakos és veszedelmes viviszekciókat produkál. Ha a konzervativizmus azt jelentené, hogy semmit sem kell újítani, ellenkeznék az élet, a fejlôdés és haladás törvényeivel, s éppoly ésszerûtlen volna, mint a liberalizmus, mely szintén ignorálja, mert szétszakítja az életet, a fejlôdést, s szürke teóriákba elfogulva, nem veszi tekintetbe, hogy az élet nem mechanizmus, hanem organizmus, hogy nem fa- vagy vascsapokkal vannak egymásba illesztve a társadalom részei, hanem eleven idegekkel, melyek önmagukban hordozzák az egész alaknak törvényeit. Az olyan konzervativizmus ráncos arcú törpékkel népesítené be a világot, kiknek fejlôdése megakadt s elmúlt gyermekévek formáiba merevült bele; az olyan liberalizmus pedig hórihorgas, holdkóros, kimángolt léhûtôket állítana a világba, kik nem nôttek, hanem akiket kinyújtottak, megfejeltek, megfoltoztak s hosszúra mángoltak, kik nem bírják el fuvola-csontjaikat s összeroskadnak ürességük terhe alatt.

A kereszténység sokkal tôsgyökeresebb és életteljesebb, semhogy ne volna az élet, a fejlôdés s a haladás híve; akik szellemét magukba szívták s tudják, hogy az a szellem nem a szûk Judeának, hanem a széles világnak elevenítésére van szánva, akik tudják, hogy nem egy arasznyi idô, hanem századok és ezredek folyamára épült az egyház, az üdvösség bárkája, akik tudják, hogy Krisztus a sírból kikelt azért, hogy éljen, s a sírt magát a pogánynak engedte át, csak azért, hogy ne a golgotai sziklasírban, hanem a haladó, szellemétôl éltetett emberiségnek eleven egyházában keressük ôt: azok nem lehetnek maradiak, azok mind haladiak; nem ragaszkodnak görcsösen a múlthoz, hogy annak árán azután a jelent ne értsék s a jövendôt elveszítsék; hanem a történeti, természetes haladást sürgetik; ez képezi talaját az egyén, a nemzetek s az egyház szerencsés fejlôdésének s áldásthozó életének.

De ha a haladás vezércsillaga alá áll az egyház, akkor fôfeladata megismerni a kort és szükségleteit, hiányait és bajait; fôfeladata fölismerni az irányt, mely utat nyit a haladásra, fölismerni az eszméket, melyek uralkodnak, melyek megértek a történelmi fejlôdés izzó napsugarai alatt, hogy érett gyümölcsként áldásos intézményekben hasznára váljanak az emberiségnek. Mert biztos, hogy a megért eszmék szerint alakul a világ, s az eszme-nyílás irányában indul meg a haladás.

Mi pedig a mai kor megért, ragyogó eszméje? Merre felé tart a világ haladása? Ezt az eszmét, ezt az irányt egy szóval jelezhetem, s e szóba van beleolvasztva a nemzeteknek, a politikának, az egyháznak is összes modern teendôje; ez a szó: gyerünk a néphez. A demokrácia, ez képezi a kor ragyogó eszméjét; a demokrácia a haladás zodiakusának uralkodó állatjegye; ez állatjegyben áll az emberiségnek emelkedô napja, s nincs hatalom a földön, mely azt a napot megállítsa Jozsueként, nincs erô, amely azt irányából eltérítse. Valamint minden világteremtési és fejlôdési korszaknak van egy kôzete, mely lassan halmozódott vastag rétegekké az ôskorszakok csendes óceánjaiban: úgy a nemzetek az emberiség történelmének vannak széles, tág mezôi; az egyik lesüllyed, a másik emelkedik, s rajtuk megy végbe mindaz, ami a világot mozgatja. Az emberiség legújabb s történelmén uralkodó rétege most emelkedett ki egy hosszú fejlôdésnek óceánjából, s ez a nép és uralma, a demokrácia. A középkoré volt a rendi alkotmány; az újkoré a demokrácia. A középkori egyház összenôtt a rendi alkotmánnyal s belevette magát sáncaiba; az újkori egyház nôjön bele a demokráciába. Olvadjon föl a népben; forrjon össze, azonosítsa magát a néppel; fektesse bele erejét, szellemét, lelkét a nép érdekeibe; erjessze életképes szervezetté természetfölötti hatalmával a népek tömegét; fejtse ki áldásait itt és most, hogy a modern korban is kivegye érdemét mint a népek emelôje, dajkája, reményüknek letéteményese, mint igazán isteni, tehát legnépszerûbb intézmény.

Ezt kívánja mindenekelôtt az emberiség haladásának törvénye.

A világot Isten nem kiváltságos rendek kedvéért teremtette, hanem az egész emberiségért, melyben minden lelket külön szeret s mindenkit egyaránt megváltott. Van a teremtésben, van az emberiségben különbözôség; a változatosság játéka zónák, nemzetek, nyelvek, tehetségek szerint tagolja az emberiséget; a különbözôség emeltyûje a haladásnak; a küzdelem kifejti a tehetségeket; de ez a különbözôség csak eszköz és nem cél; a cél az egyenlôség; a különbözôség bányász, fejt, fejleszt, gazdagít, de miután a kincseket az anyagi s a szellemi világban elôteremtette, megoldotta feladatát, utána más hatalom lép a színre, mely a kincset közkinccsé, a vívmányt közhaszonná, a kiváltságot közjóvá teszi. Élvezze azt mindenki, akit a föld hordoz; ne görnyedjen kizárólag az egyik, mert a másik kiváltságképp semmit sem tesz; ne fizessen az egyik adót, mert a másik kivonja magát minden teherviselésbôl; ne nyomassék el az egyik, hogy a másik ficánkoljon. Az emberi társadalom haladása ezen csillagzat alatt tör elôre; a rendi különbségeket tagadja; a kiváltságos osztályokat eltörli; a rendi társadalom helyére a demokráciát állítja.

Minden demokratizáltatik; rendek nem léteznek, de létezik a nemzet; kiváltságos grófok, bárók, nemesek nincsenek, de vannak emberek. A rendek elnyomták a népet; néhány ezren milliókat. A nép egyáltalában nem számított; jogból, szabadságból és kultúrából ki volt zárva. Annál több kötelessége volt. ,,Nem volt önálló gazdasági élete, s ki volt szolgáltatva a földesurak önkényeinek s gazdasági érdekeinek. A parasztság a jobbágyi viszonyokból folyó szolgálmányokkal tartozott földesurának, melyeknek mértéke, ha meg is volt határozva, tényleg nem korlátozta a földesurat, mert a paraszt nem részesült jogvédelemben. A paraszt bírája még a saját ügyében is, melyben mint fél szerepel, saját földesura, tehát az, kinek érdekében állt ôt elnyomni. A parasztnak nincs közjogi és még magánjogi személyisége sem. Még perében is földesura képviselte más bíró elôtt. A paraszt nem az államnak volt alávetve, hanem a kiváltságos osztályoknak.'' [Grünwald: A régi Magyarország, 132. l.] Az állam a rendi alkotmányban maguk a rendek. Az állam a rendekért van; minden az államban a kiváltságos osztályok miatt van, ezek pedig: a fôpapság, a fônemesség, s a nemesség; máshol a polgárság hatalmas, kultúrai tényezôvé küzdötte föl magát, de nálunk sohasem létezett erôteljes magyar polgárság; hanem a néppel, a robotoló parasztsággal azonosult, mely többé-kevésbé a röghöz volt kötve s minden terhet és kötelezettséget hordott, úgy a közjogiakat, mint a magánjogiakat a földesurak iránt. ,,A paraszt fizeti a katonai adót, ô adózik a házi pénztárba, a megyei közigazgatás és igazságszolgáltatás szükségeire, ô fizeti a nemesség követeinek napidíjait, a nemesség által megszavazott koronázási ajándékot, ô viseli a katonai beszállásolást, az elôfogatok, a közmunka terhét, s mindezt nem is meghatározott, igazságos kulcs szerint, mert az adóügyet s a szolgálmányok mértékét törvény nem szabályozza, hanem amint a tisztviselô kedvezése vagy rossz indulata, vagy befolyásos egyének érdekére való tekintet reá szabja'' (Uo.).

S mit tett a nemesség? védte az alkotmányt, vagyis saját kiváltságait, s megakasztott minden reformot, minden újítást, mely a népen segített volna; irtózott a rendi alkotmánynak minden megváltoztatásától, mely a nép terheitôl egy részt a nemesség vállaira hárított volna.

A rendi alkotmány tehát a kiváltságos osztályok nagy érdekszövetkezete s a haladásnak s a nép emelésének s az emberiség fejlôdésének megakasztása volt. Egész Európa a rendi alkotmány alapjaira emelte államait; a középkorban bizonyára megfelelt ez az államforma a kor követelményeinek; de az emberiség fejlôdése elsöpörte azt, mert akadálya jobb, fejlettebb társadalmi alakulásoknak. A rendi alkotmány elôtt a népek törzsekben éltek; a civilizáció elsöpörte a törzsszervezetet s társadalmi osztályokat teremtett, melyeknek érdeke volt gazdagodni, erôsödni s az uralmat megszerezni, a többi osztálynak elnyomásával. Az uralkodó osztály biztosítja magának a törvényhozást; magához ragadja a kormányzatot, iparkodik gazdaságilag kizsákmányolni az elnyomott osztályokat, azért a földbirtokot magának tartja fönn, a többi osztályt birtokszerzésre föl nem jogosítja; a jogokból egyáltalában kizárja s az állami élet terheit mind reájuk hárítja.

Ez képe a középkori rendi alkotmánynak és társadalomnak! Nem vádoljuk, nem okoljuk; de nem is ragaszkodunk hozzá s vissza nem kívánjuk. A jogrend, melyet a középkor társadalma megalkotott, az akkori viszonyokon alapult; mást nem tudtak találni; akkoriban tehát szolgálatokat tett s történelmi átmenetet képezett, amilyen átmenet van az emberiség életében elég; amilyen átmenet volt a törzsszervezet, utána a rendi alkotmány, utána a modern demokrácia, s nincs jogunk állítani, hogy a haladás vonalának végére jutottunk; csakhogy a jövôt senki sem ismeri, s az emberek elfogultságukban s a modern intézményekhez való ragaszkodásukban sem érzékkel, sem finomabb szimattal nem bírnak a problémák miként való megoldása iránt. A törzsszervezet emberei harcoltak Szent István rendi alkotmánya ellen, a rendek tusakodtak a demokrácia ellen, s a modern demokráciának nyárspolgári része szintén prüszköl minden szociális átalakulás ellen; csakhogy sem az idôk kerekét, sem a fejlôdés menetét megakasztani nem lehet, az ezredik évben éppoly kevéssé, mint 1790-ben, 1848-ban, s biztos indukció alapján állíthatjuk, hogy 2000-ben sem.

A rendiség helyébe lépett tehát a nemzet; a partikuláris érdekszövetkezet helyébe a közérdekszervezetté átalakított állam; a kiváltságos és elnyomott osztályok megszûntek, a közjogi korlátok le vannak törve. A jog, a haszon mindnyájunké; a teher és kötelesség szintén. Bátran mondhatom ezt, jóllehet a politikai szabadság csak fele az igazi jogegyenlôségnek; a másik éppoly fontos, sôt talán fontosabb része a gazdasági függetlenség, amelytôl eddig ugyancsak messze estünk.

Már most kérdem, mi az egyház föladata a nemzetek e demokratikus fejlôdésében?

Föladata az, hogy szívvel-lélekkel az emelkedô rétegek pártjára álljon. Az egyház mint szellemi hatalom a haladásnak lesz híve; a haladásnak iránya pedig a mûveltségnek, a gazdasági és politikai fejlettségnek demokratizálása. Nem szabad eldobnia magától senkit, de értenie kell a történelmet, olvasni kell tudnia az idôk jeleit! Sokszor és sokáig nem értette, sokszor és sokáig nem is érthette; miért? mert az eszmék még nem értek meg; a tömegek nem erjedtek. A haladás törvényei, a történelem szelleme a múlt században még nem voltak kimûvelve, de most világosan és élesen emelôdnek el a múltnak ködérôl. Azért az egyház nem kapaszkodhatik bele a rendiség fönnmaradt törmelékeibe, nem sorakozhatik hív zsoldosként a csupán társadalmi elvet képviselô arisztokráciának zászlai alá; nem rokonszenvezhet a nemességgel mint valami irigyletes intézménnyel; neki egészen, teljesen a polgári társadalom, mondjuk, a nemzet alapjára kell állni. Ez a jelen kornak küzdô porondja; itt az alkotás, itt az érvényesülés tere.

A fôpapoknak nem lehet ma már fônemeseknek lenniök; nem lehet a fôpapság kiváltságos rendjének korlátai mögé húzódniok; a közjogban, igaz, van még néhány léc a régi korlátszerkezetbôl, de az is vajmi szúette és korhadt; de a társadalmi életben se maradjanak régi, elévült hagyományaiknál; a társadalmi életben még ma is rendet képviselhetnek, de ez a rendiség nem életrevaló eszmékben, hanem inkább az egyéni hiúság csiklandozásában bírja összes létokát. Míg az elévült fölfogásnak gyöngeségével lépnek föl, addig többé-kevésbé nem fognak bírni érvényesülni; az emberek idegenkedve néznek rájuk, mint nem a mai korba való emberekre; szavaik idôszerû tettek híjával tört nyilak; egész létük s kihatásuk árnyszerû.

Ha az egyház idôszerûén akar hatni manapság, akkor vesse magát bele az eszméknek azon golf-áramába, mely az elnyomott osztályok jegestengere felé tör egyre folyton, s azok javára érvényesítse összes befolyását. Nem mondom én, hogy oktalan hóbortok<nak> vagy a kinyilatkoztatással csak távolról is ellenkezô nézeteknek rabszíjára fûzze csalhatatlan szimbólumát; maradjunk mi meg az örök, keresztény igazság alapján; de tegyük közkinccsé mindazt, amit a keresztény mûveltség eddig a rendi korlátok miatt csak keveseknek juttatott. A jogrend más, nem a tan; s a megváltozott jogrendben hassunk, alkossunk a régi tannal. Mentsük ki az elszegényedés örvényébôl a gazdaságilag elnyomottakat; legyünk bajnokai a magyar népoktatás ügyének; fejlesszük azt, amennyire csak erônk engedi. A magyar népoktatás úgyis ázsiai színvonalon áll, de még inkább ott áll az a nézet, hogy a nép addig jó, míg buta, hogy a paraszttal csak addig lehet bírni, míg mûveletlen, tudatlan és vad. Ez a maradiság evangéliuma, s épp azért merô tévely és korlátoltság. Fejlesszük a társadalomban az erkölcsi érzéket; mert a rendi társadalom egyfelôl a gôgös megvetést és kegyetlenséget, másfelôl a halálos gyûlöletet, a kegyetlen visszatorlás vágyát élesztette az ellenséges osztályokban. A hivatásának magaslatán álló papság nemcsak jogilag egyenlônek fogja magamagával tekinteni a népet; nemcsak megszánja, hogy az ,,urak'' megvetik azt, kinek kezét a munka bepiszkította; hanem a papok a legtisztább s legönzetlenebb demokratizmus nevében éppen ez erkölcsileg, szellemileg s gazdaságilag gyenge osztályok pártjára állnak, hozzájuk vonzódnak, segítik s pártolják ôket.

Így fogjuk mi a papiros-demokráciát köztünk élô, népet boldogító intézménnyé változtatni, így leszünk mi a szó szoros értelmében emberek, kik korukat értik.

S kik tehetik ezt könnyebben, mint a papok? kik vannak hivatva a nép embereivé válni? A történelem eddig azt mutatja, hogy mihelyt a rendiség korlátaiból kiszabadul az egyház, mindenütt demokratikus érzelmû; mindenütt a fejlôdô, haladó, jogaiért küszködô népnek pártjára áll. Totus mundus stultizat, írta a régi, egyszeri táblabíró a múlt század végén a divatos eszmékrôl; az egyházról méltán azt mondhatni: tota ecclesia democratizat, s ahol nem teszi, elmarad. Fölösleges erre rátérnem; elég, ha Kannegieser tavaly megjelent munkájára utalok.

A magyar nép ugyancsak rászorul, hogy fölkaroljuk; minden téren való hátramaradottsága egy sokszoros vészkiáltás, mely az uralkodó osztályoknak, s elsôsorban az egyháznak mulasztásait kiáltja világgá. A múlt században a jó emberek természetesen azt gondolták, hogy a köznép könyörületre méltó, de ki tehet róla utóvégre is, mikor erre az osztályra az ,,Isten, a természet s a törvény tette rá a szolgaságot''; ma azonban a történelem szellemét tanulmányozó ember jól tudja, hogy e szolgaságban, s kiváltképp e szolgaságnak minél továbbra minden áron való megörökítésében sem Istennek, sem a természetnek, hanem csak az uralkodó osztályok érdekeinek van része. Ellenkezôleg, Isten azt akarja, amit Berzsenyi Kazinczyhez írt VI. levelében mond: ,,Nem lehet szentebb kötelessége egy bölcsnek, mint a nép boldogságának eszközlése.'' Azelôtt ô is a rendi maradiságban elrekedve vagy nagyon aranyosnak látta a nép helyzetét: mikor azt írja, hogy voltak vármegyék, melyek megtiltották a mesterembereknek, hogy túlságos fényes ruhát ne készítsenek ,,és az emberekrôl a 100 forintos bundákat, a 70 és 80 forintos ködmönöket, szûröket, 30 s 40 forintos kivarrott üngöket és gatyákat pandúrok által lehasogattatni'' parancsolták; vagy talán ô is a népnek jogtalan helyzetét Isten akaratának tulajdonította; de késôbb fölnyílt a szeme, s a magyar nép elmaradottságának megítélésérôl azt mondta: ,,én akkor úgy szóltam, mint borzas bajszú magyar, de azóta sokat elnyírtam bajszomból; mit gondolsz, nem kell-e egészen lenyírnom?'' Hej, hány embernek kellene lenyírnia borzas bajszát; hánynak kellene lemondania elmaradt nézeteirôl s nem a múltba vágyódnia, hanem a jelennek s a jelenben élnie, hogy a jövôt biztosítsuk.

A második ok, mely miatt az egyháznak összes érdeklôdését, gondolatait, erôit, törekvéseit a népre kell terelnie, az, hogy a néppel együtt nem érzô, bajaiban, küzdelmeiben részt nem vevô papság ellen mindenütt nagy ellenszenv támad, mely az egyház mûködéseinek idegeit is átmetszi. Mutatja azt a történelem, hogy mily könnyen kap lábra az ellenszenv a klérus ellen. Oka e jelenségnek, egyes kereszténységellenes áramlatoktól eltekintve, amikor az ellenszenv a kereszténység gyûlöletévé is fokozódik, az, hogy a klérus isteni jogalapon a laikus elemtôl el van különözve, s így állásánál fogva társadalmilag is külön osztályt képez. Az osztályok közt pedig harcok, súrlódások, ellenszenvek könnyen támadnak s mindig lesznek. Az isteni jog, mely a klérust a laikus elemtôl megkülönbözteti, az egyház erejének s szellemi erôteljének forrása; de nem szabad ez isteni jogi különbségbôl társadalmi korlátokat csinálni; nem szabad a klérusból egy érdekosztályt alakítani, melynek más érdekei és céljai vannak, mint a népnek. A népnek emelkedése a gazdasági, az erkölcsi s a szellemi téren nem vonhat megkülönböztetô vonalat a nép s az egyház közé, sôt erôs egyház nem lehetséges a rendi alkotmányban, hanem igen, lehetséges az egyenjogú, öntudatos népben. Azért tehát, ha a papság nem akar ellenszenvet ébreszteni önmaga iránt, lépjen ki a népemelés, a népboldogítás terére, s ne maradjon tétlen és veszteg. Ha gyûlölettel találkozunk, mely ránk mint elmaradt sötétencekre, mint ötödik kerékre tekint, cáfoljuk meg az elfogultakat, hogy nincs igazuk. Ha oly fölfogást terjesztenek, hogy az egyház s a papság csak rég szerzett érdemekbôl, s a rendi társadalom keretében kifejtett tevékenységnek emlékeibôl él, mutassuk ki, hogy az egyház nem fosszil-tölgy, hanem eleven fa, s hogy nem kesereg a régi formák után, hanem a haladó világ gondolataiban, nézeteiben s intézményeiben is érvényesül. Akkor teljesül majd Arany János szava:

Közöttünk él, ki a jelennek él,

Aki közöttünk küzd, szeret, remél.

Ha hidegek és idegenek maradunk korunkban; ha ami mozgatja a világot, minket nem érint; ha nem mondhatjuk el amit a nóta tart, hogy mi neked fáj, nekünk is fáj: csakhamar elszigetelten állunk majd a világ áramaiban, vagy mint magasan úszó felhôk, hazátlanul bolygunk a föld fölött s beteges lemondással nézzük az idôk fejlôdését.

A harmadik ok, mely a demokráciát sürgeti, az, hogy hátramaradt, elhanyagolt néppel semmire sem mehetünk. A kiváltságos osztályok maguk számára foglalták le az emberi haladás minden vívmányait; de azáltal, hogy féltékenyen és kapzsian ôrizték a lefoglalt kincset, tényleg megkötötték a haladást. Megcsömörlött az emberiségben a lélek, s a megmerevülés s tétlenség következtében megundorodott önmagától; azért tör, ront azután minden fönnállót, azért indul ki új világot alkotni, mert a régi formákból kiveszett már minden élet; a társadalom s a rendi alkotmány vén fáján nem nyílhatott többé új hajtás.

Nézzünk csak hazánk történelmébe, nézzünk bele abba a poshadó XVIII. századba, hol a copfok és rizsporos parókák uralkodnak. A nemzet az élet új jelenségeit nem ismerte s nem értette; hatszáz év elôtt kelt törvényeket, ha újabb törvény hatályon kívül nem helyezte, éppoly megnyugvással idéztek s alkalmaztak a jelenre, mint a legújabbakat; a jelent nem ismerték; a léleknek új útjai elôttük zárva voltak, nézeteikkel, fogalmaikkal mindig csak a múltban éltek. Merev formákban éltek. A közjog volt az a vesszôparipa, melyen a státusférfiak tekintélye lovagolt, de a haladás gyakorlati problémáit nem ismerték. ((Magyarországon a külügy, hadügy, pénzügy, a közgazdaság, a közoktatás, az igazságszolgáltatás és közigazgatás gyakorlati problémáinak ismerete nélkül is lehetséges volt jelentékeny államférfiúi tekintélyre szert tenni. Azért nem is marad meg egyéb a közjogi formáknál, a lényeg mindenütt elveszett'' (Uo. 328. l.). S talán kizökkent már az államférfiúi hírnév e sivár pályákból? Nem, még mindig ott mozog; példa rá a magyar parlament s egy miniszterelnök, ki saját vallomása szerint a szociális kérdésben nincs tájékozva.

Formalizmus mindenütt lehet. A forma megmarad, s a szellem kiesik. S a formalizmus ott foglal tért, ahol új igényeket, új érdekeket nem ismernek, új jelenségeket észre nem vesznek, azokhoz nem alkalmazkodnak, hanem a régi múltnak viszonyaihoz ragaszkodnak.

Nincs haladás változás nélkül, nincs alakulás simulás, alkalmazkodás nélkül.

Ha ez a belátás vezetné tevékenységünket, nem szegôdnénk a Horatiustól ócsárlott zsémbesekhez, nem volna típusunk a ,,laudator temporis acti''. Nem fáznánk életet lehelô újításoktól, erôt kölcsönzô szervezkedéstôl; hanem a kereszténység örökifjú igazságának erejében s az isteni kegyelem ifjító ihletében tért követelnénk és foglalnánk, mert tudjuk, hogy ahol élet, igazság, lélek kell, ott az evangélium a legáradóbb forrás, s hogy minden nép, kor és mûveltségi fok hálás leszen áldásaiért.

Jeles férfiak sokszor illusztrálták ezt a gondolatot a francia klérusra való utalással. Lehet, hogy igazságtalanság átlag klérusról beszélni; lehet, hogy csak némely egyházmegyékre vagy vidékekre illik a kifogásolt állapot; azt nem kutatom s személyes tapasztalatomból nem ismerem; de amennyiben tényleg igaz a kifogás, ugyancsak sajnálatra méltó. A ,,curé'' ott ül a plébánián kolostori csendben, az utat a kapu elôtt fû növi be, halandó rajta, a sekrestyést kivéve alig jár; de benn a szobában annál korszerûbb a kép; az asztalon a legújabb könyvek feküsznek, az aszkézis bôségesen van képviselve, az ,,Univers'' s a ,,Croix'' nem hiányzik; így él és hal a ,,curé''; tanult, mûvelt aszkéta; de a világ nem hederít rá. Befolyása a népre nincs; ami a népet mozgatja, abba a ,,curé'' nem avatkozik, s ami a ,,curé'' elôtt fontos, azt a nép nem érti s nem becsüli. Vajon nem üres jogi forma egy ilyen ,,curé''? a konkordátum egy alakja, az apostolnak skeletje.

Ismétlem, nem akarok rájok követ dobni, mert viszonyaikat nem ismerem. A francia forradalom Isten-káromlása tán sót hintett vidékenkint a francia egyház romjaira; a baj azonban az, hogy a feudalizmusba s a rendi alkotmányba belemerevedett egyház, miután neki is kellett a rendi alkotmánnyal romba dôlnie, sehogy sem tudta visszahódítani az elvesztett tért, s oka ennek az, mert mindig csak visszavágyik s visszasír a visszahozhatlan múltba s a jelen igényekhez alkalmazkodni nem tudott. A császár kegyelmébôl élt s nem kereste föl a népet. A nép minden törekvéseivel szemben hideg és fönséges szfinx maradt. Nézzetek át Németországba, ott meglátjátok a jelenkor minden érdekeit fölkaroló egyházat a gazdasági, szellemi, erkölcsi életet egyaránt elsô hatalom gyanánt termékenyítô modern kereszténységet.

A negyedik okot, mely az egyház demokratikus irányát sürgeti, az ôsegyház történetébôl veszem. Meglehet, hogy valaki már e szavak hallatára is begombolkozik s kifogásolja azt, hogy a XX. század egyházát a régi minta szerint mérem. Azonban a kifogás tárgytalan; nem akarom az ôsegyházat egyszerûen abszolút mintaképül elénk állítani, hanem csak az irányra utalok, mely annak az egyháznak oly gyôzhetetlen erôt adott.

Valaki azt mondta, hogy az ôskereszténység valóságos proletármozgalom, s hogy a régi keresztény községek a fogyasztási szövetkezetek, jótékonysági egyletek, temetkezési társulatok és közmûvelôdési egyletek keretében keletkeztek, ,,a fáradozók és terheltek'' megsegítésére. Valamint a mai szocialisták hirdetik, hogy nem lesz többé sem úr, sem szolga: úgy az evangélium is mondja: ,,egy a ti Uratok, a ti mesteretek; Krisztus; ti pedig mindnyájan testvérek vagytok.'' Ennyire haladt az akkori kornak ,,egyenlôségi-fanatizmusa''. [Neue Zeit XV. I. 412.] Annyi mindenesetre igaz ebbôl, hogy senki sem értette meg az evangéliumot oly könnyen, mint a szegénység, senki sem érezte magát annyira egynek a szenvedô Krisztussal, hogy vele megfeszíttessék és föltámadjon, mint az, akinek különben is szenvedés volt az élete, s nélkülözés a kenyere. Azért voltak ôk mindnyájan ,,testvérek'', s az egyenlôség érzete Jeruzsálemben egy idôre megteremtette a legnagyobb egyenlôséget, a birtokközösségben.

A ,,testvérek'' ez ôsközössége fölvette a harcot az apokalipszis ,,állatával'' élet-halálra. Az ,,állat'' dühöngött; az egyház eleven húsába vágta bele karmait s véres nyomokon járt, s a cézárok hatalma végromlással fenyegette az egyszerû ,,fáradozó és terhelt'' testvérületeket.

Mi adott hát akkor ezeknek a községeknek erôt ellentállni az ,,állatnak''? A szellem s a lélek áradozó ajándékai a prezbiteri és episzkopális szervezet keretében. A prezbiterek s a püspökök a nép emberei voltak, kik Krisztus helyett álltak. De Krisztus helye nem volt emelvény, nem volt trónlépcsô; a ,,testvérekkel'' egy talajon állt, velük járt-kelt, tûrt, szenvedett. Az ôsegyház szervezete az, ami a modern egyházé; a régi egyháznak is vannak prezbiterei és püspökei; de a szellem a ,,testvérek'' szelleme; a legtisztultabb demokrácia. Az a demokrácia, mely az isteni hatalmat tiszteli a prezbiterekben és püspökökben, az a demokrácia, mely vért ont s hû a halálig a hódolásban, az engedelmességben; de amely ezzel a hatalommal a rideg jog formáiban, az elôkelôség elszigeteltségében sehol sem találkozik. A hatalom köztük, velük élt; nem úszott magas felhôként fejük fölött, s mindenáron azon volt, hogy a ,,testvéreknek'' szolgáljon. Az egyház elvilágiasodása akkor kezdôdött, mikor a püspökök megszûntek a nép emberei lenni, s lettek az udvar, a császár szolgái. Tudjuk, hogy ez a fejlôdés elkerülhetlen volt, mert az egyház azáltal, hogy államvallás lett s a császárok kegyeit élvezte, eo ipso függésbe került az államtól; aranyat és fényt kapott, aranyláncokat, s jól mondja Pallavicini kardinális a trienti zsinat történetében, hogy a szegényeket vasláncokkal, a gazdagokat aranyláncokkal szokás békóba verni; csakhogy míg valaki a vasláncokban szabad marad, addig az aranyláncokban legtöbbször szolga lesz, a szerencsés és ritka kivételeket leszámítva.

Azóta az egyház iránya a hatalmi arisztokráciával halad, addig, míg ismét beáll egy történeti fordulat, mely a világjárás kerekén nagyot forgat, s ez a gyökeres lendítés jelen századunkban ment végbe. Itt az idô, hogy az egyház régesrégi útjaira térjen, hogy prezbiterei és püspökei ismét a nép emberei legyenek; mert ma ismét a nép a vezércsillag a történet egén. Az egyház legfényesebb tradícióinak fonalát veheti újra kézbe, s nincs kétség benne, hogy e fonál oly eleven ideggé lesz, mely körül a kereszténység régi ereje újra testet ölt.

Avagy nem tartja-e kézben régi hatalmának biztosítékát? Nem felel-e meg ma is az emberi lelkek összes igényeinek? Van-e hatalom, mely népszerûbb lehet, mint az egyház? Van-e tan, mely oly szilárd meggyôzôdéssé válhatik, mint a keresztény hit? Van-e szeretet, mely annyira beolvaszthatja az ember egyéniségébe az örök élet érdekeit, hogy mindent áldoz értük s isteni élet után vágyik?

Az egyház ellenei csak sejtik, hogy mily óriás hatalom ez, s rettegnek tôle. Néha megcsapja ôket e hatalom szele; ünnepei, meleg áhítatai, szentségei még rájuk is hatnak, kik pedig teljesen kivonják magukat befolyása alól.

Kár, hogy az egyháziak maguk nincsenek mindig élénk öntudatában hatalmuknak, s befolyásuknak a nép lelkébe. Finom részletekbe behatoló nevelést gyakorol az egyház a népre; ezt csak az tudja, ki a gyónás légkörét ismeri; aki ismeri a belsô ember megnyilatkozását, melybe az egyház csepegteti a megnyugvás s a lelki javulás és tökéletesedés kegyelmeit. Teremtsetek, -- kiáltjuk feléjük méltán -- teremtsetek; mit álltok veszteg? Az életet legmélyebb alapjaiban ti érintitek. Néha talán bizalmatlankodtok hatalmatokban, midôn a pajzán, kacagó, fecsegô, csélcsap népélet vonul el szemeitek elôtt; midôn a piacokon, mulatóhelyeken, várótermekben megfordultok, sokan oly idegenszerûen néznek rátok; de ezek csak benyomások. A lélek azért sokoldalú, mert lélek; azért mély, mert szellem; ugyanaz a lélek, mely most kacag és pajkos, elnémul majd annakidején s betér hozzátok; az a mulató nép is leveszi kalapját s hallgatagon szemléli aranyos templomaitokat, magába tér s imádkozik; errôl mondta Guizot: ,,l'église c'est l'école du respect''. Az élet az embereket ellentmondásokba keveri, -- a politika üzérré teszi, -- a bûn megfertôzteti; de a kereszténység ráteszi e szenvedélyes emberekre kezét, s akkor ôk is fejükhöz kapnak s józanodni készülnek.

Az egyház papjai, kik a nép emberei, megnyerik a nép bizalmát a gyermekek iránt való szeretetük által, s ugyanakkor lefoglalják némiképp az egész nemzedéket. Nézzétek, mily bizalommal jönnek a gyermekek hozzátok; mintha éreznék, hogy lelkileg ti szültétek ôket; a keresztvíz loccsanásától ébredtek föl, s most észreveszik, hogy ez éltetô hullámot ti tereltétek rájuk. Gondozástok alatt nyílik meg szívük s rátok leheli szeretetének illatát; csak hozzátok jönnek s pacsit adnak; kezet fognak veletek, mert tudják, hogy ti vagytok utódai annak az isteni gyermekbarátnak, aki páratlanul szerette ôket. S ez emlékeket ki nem törli az élet. Mi több, azon veszitek magatokat észre, hogy e furcsa, fonák világban az evangéliumi szerepek is változnak; mert hajdan a szülôk hozták gyermekeiket az Úr Jézushoz; manapság pedig a buzgó hitoktatók megfordítják ezt a régi történetet, s a jól oktatott s Isten-szeretetre hevített gyermekek hozzák vissza Krisztushoz s az egyházhoz az elidegenedett szülôket.

Megnyeritek a nép bizalmát buzgalmatok által! Elszigetelt állástok menedékhellyé lesz; az, hogy a profán világból kiemelkedtek, pihenni hajtja hozzátok a profán lelkeket. Ti bizalmasai vagytok; a gyónásban nektek tárja ki szívét; ti vagytok meghitt tanácsadói; s tûzbe megy értetek, ha a tényekben látja azt, hogy igazán Krisztus papjai vagytok. A világ is a buzgó papság lábai elé rakja le nemcsak a hagyományos tisztelet, hanem a legôszintébb elismerés koszorúit.

Megnyeritek a nép bizalmát a betegágynál! Fölfogjátok a haldoklók leheletét, lezárjátok pilláit. S ha tényleg a bölcsôtôl a sírig ti vagytok támaszai, vajon megvethet-e titeket? Ti hintitek be vigasszal útjait; vajon viszont tövist szórjon elétek? Ti szegitek be azzal az önkéntes, bizalmas szeretettel ösvényeiket; vajon az áldozatos szeretet csak itt ne legyen képes hódítani s itt tagadja meg diadalmas természetét?

S ha most ezzel a tôkével, ezzel a hatalommal áll az egyház a pusztuló nép közé, vajon lehet-e más, mint a szó legnemesebb értelmében demokratikus? Ez iránt nincs egy csepp kétség; s ha a szó miatt támadna félreértés, az mindezek után magától foszlik szét. Nem az elveket változtatjuk; csak az elvekben lappangó buzgalmat, odaadást akarjuk kiváltani. Nem követjük Charbonelle abbét, aki szintén az evangélium demokratikus szellemére hivatkozik, s az egyháznak figyelmébe ajánlja a világ morális és szociális megújítását, -- ajánl neki több érintkezést a világgal, hogy toleránsabb legyen, -- XIII. Leó pápa liberalizmusának oltalma alatt a papság oly emancipációját követeli, mely máskor lázadásszámba ment volna; az ilyen szóbeszéd csak árt az ügynek, mert ami jót akar is, azt rosszul s tévesen fejezi ki. Ha azt hirdeti, hogy ,,ki a sekrestyékbôl'', fején találta a szeget Franciaországban; de ha liberalizmust ajánl az egyháznak, az nem demokrácia, hanem tévely; nem népszeretet, hanem népgyûlölet. A népet szeretô, a népért fáradó, a néppel összeforrt egyház, ez a mi demokráciánk; az a demokrácia, melynek alapján Krisztus Urunk s az apostolok álltak. A kor szenvedélyeinek ellent kell állnunk váltig, tévelyeit, zûrzavarait üldöznünk kell, mert hisz ezekbôl száll föl az a métely, mely a vallást, az erkölcsöt s vele a népet is tönkreteszi. Oly demokraták, kik az egyház elé állnak s ,,balra át''-ot vezényelnek a liberalizmus, a dogmatikus tolerancia pusztaságaiba, azok a demokráciáért lelkesülhetnek ugyan, de lelkesülésükben sok a mámor, a tévely s a hóbort; azok a demokráciával a tekintélyt megrontani s az alázatot, erôteljes hitet engedékenység és modern racionalizmus által vizenyôssé tenni kívánják. A mi demokráciánk az apostolok s az apostoli férfiak demokráciája, vagyis a alázatos hite, áldozatos élete, a világ szellemének megvetése, nép minden érdekének emelése. Ebben a demokráciában meg van óva az egyházias érzés s az egyházhoz való érzékeny ragaszkodás, valamint elôtérbe van állítva a kor minden szükségletének s szellemi irányának tekintetbevétele. Errôl gondoljuk, hogy diadalra vezeti az újkorban, a demokrácia korában is a kereszténység ügyet.


Az autonómiai mozgalmak pszichológiája (1897)

Az autonómiai mozgalmak pszichológiája (1897)[4]

Mint villamos szikrák, úgy cikáznak most a gondolatok a magyar katolikus világ egén, s mivel ahol szikrák cikáznak, ott a felhôk nem hiányozhatnak, azért van elég gondteli arc, kételkedô fejcsóválás, kasszandrai prófétálás, mely a szikráknak megfelelô, sötét háttért festi az autonómiai törekvéseknek mindinkább szoruló láthatárára. Felhô és villám, fény és árny, remény és félelem, biztonság és kétely tarkítja tehát a magyar egyháznak jelenlegi izgalmas helyzetét. E mozgalmas, változó eszme- és érzelemforrongásban egy gondolatnak kell felhôk és villámok, remények és félelmek fölé emelkednie, egy gondolatnak kell a várakozás és megsóhajtás magaslataiból leszállania és testet öltenie, s ez a gondolat az autonómia szükségességének meggyôzôdése. Ez iránt köztünk nézeteltérés nem lehet, s ha még ebben sem egyeznénk meg, s a széthúzásnak még ennek a belátásnak hiánya is adna tápot: akkor valóban önmagunkat jellemeznôk s bélyegeznôk az elmaradottság s a szellemi éretlenség bélyegével, s úgy viselnôk magunkat, mint akik korukat nem értik s különös eszmei elszigeteltségben inkább a kurdi hegyekben élô khald keresztény községekre, de nem az európai empóriumon élô magyar katolikus egyházra emlékeztetnek. Azaz, hogy majdnem sokat mondtam talán, mert hiszen épp az a baj, hogy nem vagyunk annak az európai empóriumnak egészen a fönsíkján, hanem csak kapaszkodunk a lejtôjén s inogunk a peremén. De még ha így is volna, akkor is reméljük, hogy az autonómia szükségének belátása elôl el nem zárkózhatunk, s hogy azok az uralkodó eszmék, melyek az autonómia megalkotását sürgetik, nálunk is megtörik a jeget, a bizalmatlanság, a kétség, az aggályoskodás fagyos érzetét.

Volt már gyakran szó arról, hogy az autonómiát mi minden sürgeti Magyarországban; emlegettek egyházi, politikai, jogi érdekeket, s alaposan begyôzték, hogy az egyház helyzete Magyarországon egy közjogi anakronizmus; én ebben a cikkben a kornak vezéreszméibôl s azok megvalósításának szükségességébôl indulok ki, s azt akarom kimutatni, hogy az autonómia sürgetése a kor uralkodó eszméinek egyik konkrét megnyilatkozása, melyet eltussolni egy darabig lehet, sokáig nem lehet; melyet félreismerni nagy tájékozatlanságra vall; melyet elnyomni annyit tesz, mint egy mozgalmat, mely üdvös lehet, vészthozó irányba terelni.

Az emberiség nagy organizmusai folytonos fejlôdés alatt állnak; az államok egy bámulatosan tagozott szervezetet tüntetnek elénk, melynek funkciói felölelik az emberi társas, tudományos, gazdasági, politikai életnek minden érdekeit; egy ideális eszme után törekszenek, mely az egyénnek tökéletességét a föntemlített irányokban párosítani akarja a köznek lehetô legfejlettebb állapotával. Nem disputálok most arról, vajon sikerül-e ennek a nagy problémának megoldása; vajon nem fogja-e elnyelni a köznek, az államnak fokozott tökélye, abszolútizmusa az egyént s a közszabadságot, vagy nem roppantja-e meg a kifejlett individualizmus az államszervezetet; mondom, errôl most nem disputálok, csak azt az egyet állítom, hogy az emberiségnek s in concreto az államnak modern haladása azon politikai formák behatása alatt ment végbe, melyek az egyént, annak önérzetét, annak önállóságát és szabadságát szolgálták.

A fejlettebb egyéniség, az önrendelkezés politikai formája, ez volt az a minta, melybe beleöntötték az emberiségnek erôit s érték el általuk a modern haladás fokait. Összetörték a régi alkotmányok ércszobrait, beledobták a szobrok darabjait részint az eszmék fehérizzásába, részint a meleg vértôl párolgó politikai forradalmak kohójába, s a megolvasztott tömegeket beleöntötték az uralkodó individualizmus mintáiba. Mindenütt alkottak ily mintákat: a politikai, a gazdasági életben, sôt arra törekszenek -- s nem tudjuk, mi lesz ezekbôl a törekvésekbôl -- hogy átvigyék a gondolatot a szociális térre is s ott is megalkossák a független, önrendelkezô egyénnek típusát. Ne ítéljük el ez irányzatot; minden irányban van sok túlhajtás; minden irányzat egyoldalú, s kivált a lelkesedés kezdô korszakaiban a legémelygôsebb túlzásokra engedi magát ragadtatni; egyelôre ismerjük el csak azt, hogy a modern haladás tényleg az egyéniségnek erôit fejlesztette ki, s a kifejlesztett egyéniségek által magasabb politikai s társadalmi formákat ért el. Általuk érte el technikai tökélyét s ezáltal a termelésnek bámulatos produktivitását; általuk érte el a fejlettebb közmûveltséget, s iskoláira többet áldozott száz év alatt, mint azelôtt századok alatt; általuk értekei a jogi viszonyoknak s a személy megbecsülésének magas fokát, s arra iparkodik, hogy az individuumot minden tekintetben fejlett, öntudatos egyeddé fejlessze. A társadalmi, de meg a közélet is, amennyiben törvényt hoz és igazságot szolgáltat, szintén az egyed fejlettségét, fejlett becsületérzését és erkölcsi öntudatosságát célozza, amint azt parlamentünk egyik szónoka is kifejezte, midôn így szólt: Van-e a társadalomnak szilárdabb alapja, mint az állampolgárok becsületérzése és szolidaritása becsület dolgában? Hisz ez a biztosíték az angolok jogai szerint egy óriási vagyon, egy ember múltjának fölhalmozott erkölcsi kincse és tényleg erkölcsi, politikai, szociális befolyása, gyarapodása, exisztenciájának alapfeltétele. Legjobban illusztrálja értékét az a pszichológiai momentum, hogy abban az esetben, ha valakit becsületében, családja, hozzátartozói becsületében támadnak, egy varázsütéssel elveszti értékét elôtte minden; vagyona, élete, jövendôbeli tervei mind közönyössé válnak és maradnak addig, legalább az önérzetes embernél, míg meg nem toroltatik a sértés, míg vissza nem szerezte polgártársaival egyenjogú polgárnak való elismerését. De nem mindnyájan oly önérzetesek az emberek. Vannak olyanok, kik bizonyos fatalisztikus megadással veszik a sértést, részint mert nem bíznak abban, hogy az állam judikaturája nekik elégséges satisfactio-t szolgáltasson, részint mert nem bellicosus természetûek. Ezekre is ki kell terjeszkednie az állam nevelô gondoskodásának, hogy föltámassza ôket letargiájukból, mert az államnak kulturális missziója megkívánja, hogy minden állampolgárban élénk és éber legyen a becsületérzés (Emmer Kornél 1897. jún. 3-án).

Ne gondoljuk, hogy ez a fölfogás talán a barbár korszaknak maradványát, a párbajt védi és helyesli; nem védi; hanem kifejezésre hozza az individuális törekvést, mely régen és most az ököljog párbajaiban s a kocsmák duhajkodásában nyilvánult; a mûvelt társadalomban pedig állami gondviselést s jogszolgáltató védelmet és elintézést sürget.

A modern korszak tehát az egész vonalon kifejleszti az egyéniséget, fejleszti, mûveli az embert; érdeklôdést, önállóságot, hozzáértést teremt a polgárban, s a fejlett, önálló, hozzáértô polgárok milliói adják az állami szervezetnek is tökéletesebb formáit, amennyiben mindenütt önrendelkezést, önkormányzatot, önjudikaturát (esküdtbíróságok) teremtenek. Az önrendelkezés, a kormányhatalom megosztása, a törvényhozásban való részvét, mindezek csak folyományai a nép fejlett egyéniségének; s minél mûveltebb a nemzet, a testület, annál inkább sürgeti a jelszót, hogy ,,non de nobis sine nobis''.

Ezt a mûveltséggel s öntudatos személyiséggel lépést tartó önrendelkezést mondom én tökéletesebb politikai formának. E forma érvényesülését csak úgy lehet megakasztani, ha a haladást magát akasztjuk meg; alkotó erejét csak úgy lehet megbénítani, ha félreértjük az emberi természetet s vagy vakon ragaszkodunk a múltnak intézményeihez, vagy összezavarjuk a tökéletesebb formát annak kinövéseivel; sem az egyikét, sem a másikát nem tehetjük; ennek a fejlôdésnek gépezetét nem mi alkottuk, kerekei nem ötleteinknek mûvei, s ha nem is kenjük azokat, akkor is járnak, s akaratunk ellen súrlódva, csikorogva, szikrázva kotorják az új idôk áramának medrét.

Ahol aztán mégis ez öntudatos személyiség érvényesülését meg nem engedik, ott a közöny s a fásultság dermeszti meg a közszellemet. Amely társaságban a tömegeknek önrendelkezését megakasztják, ott a fejlettebb élet szikráit oltogatják ki hozzá nem értô buzgalommal, így van ez a magyar egyházban. Ki törôdik nálunk az egyházzal? Ki törôdik annak érdekeivel? Únos-untalan hallja az ember: az a papok dolga. A híveknek az egyházban semmi rendelkezésük, semmi befolyásuk; az ô helyzetük inkább magánjogi mint közjogi; [úgy értem azt, hogy üdvözüljenek;] azoktól a föladatoktól, melyeket az egyház mint közjogi intézmény közjogi erôkkel, közérdekek szolgálatában a mozgásba hozott tömegek súlyával megoldhatna, a laikus távol áll; ott áll a klérus, érsekek, püspökök, papok, és mögöttük borong a hívek hûlt helye. Azt mondhatni erre, ebbôl csak azt látni, hogy nincs keresztény életük a tömegeknek, s nem mozgatják ôket a keresztény eszmék. Nézzetek Belgiumra és Angliára; ott nincs autonómia, s mégis mily meleg érdeklôdés emeli s olvasztja eleven bástyákká a híveket. Egy kukkot sem szólok az ellen, hogy bizony nálunk nincs keresztény élet, s éppoly nevetséges elôttem az az állítás, hogy az autonómiának hiánya okolja meg ezt a részvétlenséget a vallásos életben s az egyház érdekeinek elômozdításában; de én azt mondom, hogy az egyházi autonómia által bizonyára szorosabban kötôdnek a hívek az egyházhoz. Ha lesz mi fölött rendelkezniük, ha lesz ott valami tennivalójuk, mindenesetre eltûnik az a megcsontosodott nembánomság minden egyházi üggyel s érdekkel szemben legalább abban a rémítô alakban, amelyben most köztünk kísért. Ha ez a végleges nembánomság eltûnik, akkor még nem teremtettük meg a keresztény életet; mert ezt az életet nem az autonómia, nem az egyéniség princípiuma hordozza, hanem a kegyelem sugallja s teremti meg; de nem zárkózhatom el azon belátás elôl, hogy az emberiség haladása a mi történeti fejlôdésünk alapján okvetlenül kívánja az önrendelkezésnek azt a formáját, melyet autonómiának hívunk. Elismerem, hogy lehet fejlett egyházi élet autonómia nélkül; hiszen az imént említett természetfölötti álláspont tüzetesen követeli azt; de azt mondom, hogy lomhább, eszme-restebb egyházi közállapotokban miért nem mozgathatnók a kor uralkodó eszméje felôl is az egyházi életnek rengeteg nagy fáját? Elfogadom a hivatkozásokat Angliára és Belgiumra, de úgy fordítom meg azokat, hogy mennyivel szorosabb összetartást s vasnál keményebb acélfalanxot teremtene meg az autonómiának valamelyes formája az angol és belga katolikusok közt is, ha annak számára ott tér nyílnék? Nekünk mint szellemben s lelki életben elmaradtabb egyháznak nyújt az Isten egy természetes feszítôrudat az autonómiában; használjuk azt föl; az idôk jelei szorítanak minket rá.

Az önrendelkezésnek mindennemû alakjait látjuk a fejlettebb s mûveltebb életnek egész vonalán, a törvényhozásban, a közigazgatásban, a jogszolgáltatásban; a mûveltség és haladás érvényesíti az ember legnemesebb attribútumát: a szabadságot, s a társadalom ennek a szabadság fokának megfelelôleg megteremti a maga jellemzô közintézményeit. Valamennyi közintézmény, ha életre való, orgánumát képezi a társadalom szellemének; kihajt bennük belsô törvényszerûséggel a társadalom képessége fejlettebb életre.

Ne gondoljuk ezt önkénynek, ne tartsuk véletlennek; hanem fogjuk föl úgy, amint kell, ti. tartsuk történeti alapokon természetes fejlôdésnek. A mûvelt, szabad személyiség, ez ennek a természetes fejlôdésnek a csillaga, az iránya és veleje. Ez a szabad individuum azonban oly keretekben él, melyek szabadságának törvényt szabnak, nem erkölcsi törvényt, mert az alól sohasem emancipálhatja magát a mûvelt, szabad ember, sôt minél mûveltebb, annál inkább ragaszkodik az erkölcsi törvényhez, hanem állami és egyházi törvényt. Állam és egyház, két jogi szervezet, s e szervezetek keretében él a szabad ember. A történelem kimutatja azokat a harcokat, melyeket a szabad ember emancipációja vívott az állami jogrenddel. Mikor ez az állami jogrend meg akart csontosodni s megszûnt fejleszthetô organizmus lenni, akkor a fejlôdô emancipáció szétrepesztette a megkérgesedett s elfásult intézményeket, s alkalmasabbakat állított helyébük. Nem mondom, hogy tökéleteseket alkotott, csak azt, hogy alkalmasabbakat; arra az idôre s azokhoz a körülményekhez szabott intézményeket teremtett. S jól tette, hogy nem tûrt megállapodást; bár el kell ismernünk, hogy sokszor a szabadság vágya éppen az elnyomás miatt oktalanságokra engedte ragadtatni magát s túlzásokkal is nyomósította azt a meggyôzôdést, hogy a szabadságot elnyomni nemcsak nem szabad, de nem is lehet, s ha azt letartani s lefogni iparkodnak, a föltorlódó forrongásban egy mindent elsöprô özönvizet növesztenek a társadalom romlására. Megkeserülték ezt már kormányok s népek, melyek az állami jogrenddel akartak mindent elintézni s mindent jóvátenni, kódexekkel siettek az erkölcsöt pótolni, cenzúrával a sajtó kinövéseit lenyesni, a haladást spanyol csizmákba bujtatták, s az isteni gondviselést állami gondviselések pótolták; az abszolutizmus úgy festett, mint az a kotlós tyúk, mely szárnyai alá akarná gyûjteni fiait, még akkor is, mikor azok már többé nem sárga csibécskék, hanem megtermett kakasok, tyúkok és kappanok.

A példa kitûnôen világítja meg a szônyegen forgó tárgyat. A csibék nem azért törik szét a tojáshéját, hogy örökké csibék maradjanak; éppúgy az ember sem való arra, hogy a fejletlenség kotlós tyúkjának szárnyai alatt lézengjen; csibe is, ember is fejlôdik, s a kotlós tyúktól emancipálódni kívánkozik. S mikor az emancipálás órája üt, akkor a vezetô hatalomnak is föl kell ismernie az alkalmas pillanatot s meg kell reformálnia intézményeit. Segítségül kell hívnia a társadalom magasabb fokának sajátos hatalmait s tért kell nyitnia, hogy érvényesüljenek.

Ez alapon vonja be az államhatalom az állami életnek minden terén a társadalmat, az állami megbízatást nem nyert társadalmi tagokat, s az önkormányzatban rájuk bízza nemcsak a helyi érdekeknek, de az állami érdekeknek megóvását is. Az esküdtbíróságok ugyanezt a gondolatot sürgetik, hogy a bírói funkciónak teljesítésében is részt vegyen a társadalom a maga laikus elemei által, s minél távolabb esik el egymástól a formákba szorult állami jogrend a meggyôzôdések, a lelki harcok, a gondolat országának evolúciójától, annál inkább szorul az önkormányzatnak intézményeire.

Íme ez adja annak a modern tünetnek filozófiáját, hogy minden téren az önkormányzat, az önrendelkezés felé haladunk, s aki az állami élet terén az állami jogrend külsôséges és szûkkörû kiterjedését összeveti a szellemi világ végtelenségével s e világnak a társadalomba való számtalan beékelôdésével: az be fogja ismerni azt is, hogy az önrendelkezés lépést tart a szellemi fejlôdéssel, s hogy valamint ez utóbbit föltartóztatni hiú s oktalan törekvés volna, úgy az önrendelkezési törekvéseket föl nem ismerni szellemi vakságba, s azokat elfojtani vagy megakasztani következetlenségbe sodorna.

Már most csodálkozhatunk-e azon, hogy az önkormányzat légkörében felnôtt ember az egyházban is autonómiát kíván? És segítünk-e azon, ha az autonomikus törekvéseket félreismerjük vagy diszkreditáljuk? Némelyek azt mondják, hogy az autonomikus törekvések a kornak a tekintély ellen való irányát tükröztetik; azt mondják, hogy megérzik rajtuk a racionalisztikus, liberális irányzat, mely magát Isten, egyház, törvény alól emancipálni akarja. Hagyjuk azt; vagy fogadjuk el, hogy igazán megérzik rajtuk; engedjük meg, hogy mint az 1869--70-i mozgalmak is elárulták, soknak fejében csakis a tekintély megtörésének gondolata kísért s az szítja és forralja föl ellenzéki vérüket; de a filozófnak a tünetek mélyén fekvô okot kell szem elôtt tartania s a sokféle tarkaságban az irányelvet éber szemmel kísérnie; nem szabad neki a német közmondás szerint a fürdôvízzel a gyereket is a kádból kiöntenie. Már pedig a mozgalmak mélyén fekvô és rejlô ok az individualitásnak s a szabadságnak fejlettebb állapota. A mostani irányzat szerint ez természetesen túltengésben van s mindenféle túlzásra vetemedik. A fékevesztett individualizmus a tekintélyt ignorálni készül, s a családban vezérszerepet igényelnek a feleség s a gyermekek a férj fölött. Bodnár Zsigmondnak e tekintetben teljesen igaza van; legföljebb azt nem értjük, hogy miért akar az organizmusoknak e törvényével, mely a forma és matéria, a vezetett és vezérelemek reagálásának törvénye, oly nagy szelet csapni? Igaza van, ha azt állítja, hogy lelkünkbôl rajongunk minden oly tettért, mely ki akarja terjeszteni a szabadságot, minden oly irányért, mely védi a szegény népet, jogokkal ruházza föl az alsórendû polgárt. De ez az irány a mûveltségnek, a jognak, a vívmányoknak közkinccsé tétele; e zászló alatt halad -- sokszor robban -- fölfelé a társadalomnak kifejlesztett ereje, hogy azután ismét a tekintélynek, az összetartó erônek, a formának vaspántjaiban megszoruljon, a fáradt erôket fölüdítse, a kar izmainak sejtjeit eleven erôvel megtöltse s adott alkalommal újra elôtörjön. Minden ilyen törtetô kilépés a szabadságnak fokozása és kiterjesztése; minden ilyen fölforrás szerteszéjjel gyûrûzteti a szabadságnak s az elért vívmányoknak hullámait mind erôszakosabb s szélesebb gyûrûkben! Csakhogy természetesen a realizmusnak ilyetén föllépése az idealizmusnak romjain halad rendszerint, s a szabadság szeretete a társadalmat az eszmékkel szemben oly vak, fásult, léha lelkiállapotba hozza, melynél fogva nélkülük vagy éppen ellenük is boldogulni remél. A bizonyos fokú, egészséges haladás nagymérvû bomlással és szétmállással párosul, s a féktelen individuumok a bûnnek s a jellemtelenségnek alávaló, lelkiismeretlen szolgáivá válnak, míg végre újra ráhasad a társadalomra az erkölcs és a vallás, a becsület és tisztesség hajnala.

Az autonómiában is érvényesül az individualitásnak elve. Önrendelkezést kívánnak a hívôk az egyházban. Mikor ezt kívánják, a kor uralkodó eszméjének, a terjedô szabadságnak zászlaját lobogtatják. De vajon ez a zászló a rombolásnak, a szétmállásnak, a féktelen individualizmus terjedésének jele-e, vagy pedig a természetes haladásnak s az ezzel karöltve járó önrendelkezésnek zászlaja, azt onnan tudjuk meg, vajon az egyházi tekintélyt megdönteni akarja-e, vagy pedig támogatni; azt onnan tudjuk meg, vajon az egyház érdekét, mely tényleg a közvéleményben a papság magán- és osztályérdekévé töpörödik, közérdekké akarja-e emelni.

Ha az autonómia az egyház isteni jogait és törvényeit respektálja, s az emberi eredetû jogok keretében akar újat s idôszerût teremteni; ha okulva az 1869--70-i béka-egér-harcokon, nem az egyház isteni alkotmányán kívül, de a kánoni törvényhozásnak alkalmasan megváltoztatott bástyái közé veszi föl az önrendelkezô katolikus híveket: akkor ez az irány, bár tarkítja is azt a tekintély ellen való animozitás, nem téveszthetô össze az eszméket nélkülözô, elvtelen, léha realizmussal, hanem korszerû irányzat, melyet kinövéseitôl megtisztíthatunk s a jó ügy szolgálatára fölhasználhatunk. A tekintély ellen való animozitás sok helyen üti föl fejét; de ezt a tünetet az okosabb és higgadtabb elemek, remélem, elszigetelhetik, úgy hogy nagyobb kárt aligha fog tehetni; azonban az animozitást fergeteges szenvedéllyé fokozhatná az egyházi tekintélynek merev tartózkodása, s emberi s magyar kánonjogi hatalmi állásának az egész vonalon s minden pontban való megrögzítése.

Lehet-e végleges, döntô argumentum gyanánt azt mondani, hogy ezt meg azt a kánonjog tiltja vagy parancsolja? De tegyük föl, hogy a kánonjognak törvénye a jelen viszonyok közt az egyházra nem elônyös, hanem hátrányos; tegyük föl, hogy a kánonjog egyes paragrafusainak megváltoztatását sürgetik a körülmények, vajon nem kell-e azokat ez esetben eltörülni vagy megváltoztatni? A helyes felelet megadására nincs szükségünk jogtudásra, megadja azt a józan ész; megadja a fejlôdés, mely elsöpri azokat az intézményeket, melyek nem lépcsôk, hanem útfogók, nem mérföldjelzôk, hanem úttévesztôk. S itt bátran utalok éppen a legkényesebb pontra, az egyházi birtokra; nem az alapokat és alapítványokat értem, hanem a klérus kezén levô birtokokat. Föltéve azt a szomorú esetet, hogy a katolikus egyházi birtok a jelenlegi jogi formalitások szerint nem volna biztosítva a szekularizáció ellen, melyik jogász nem értene abban egyet, hogy akkor meg kellene változtatni a jogi formát, el kellene tekinteni attól, hogy eddig az egyházi birtok birtokosa az illetô jogi személy, püspökség, káptalan, apátság volt, s új törvényt kellene hozni, mely szerint az egyházi birtok birtokosa a katolikusok összessége, melyet az autonómia képvisel. Lehetséges, hogy sokan azon nézeten vannak, hogy az az átíratás nem segít; azt gondolják, hogy az ,,isteni'' államnak egészen mindegy, vajon a püspököktôl s káptalanoktól vagy pedig az autonómiának reverendásokkal vegyest frakkos közönségétôl visz el valamit! Jól van, gondolják; pedig tudom, hogy nincs igazuk; de arról van itt szó, vajon ha az autonómia megvédhetné, s a jelenlegi birtokélvezôk meg nem védhetnék a katolikus birtokot, ugyan mi volna akkor okosabb, átíratni azt a birtokot s ezáltal megmenteni, vagy át nem íratni s ezáltal elveszteni azt?

De imhol az egyházjog tiltakozó szava, mely azt mondja, hogy minden rendelkezési jog a püspököt illeti, vagy legfontosabb dolgokban a pápát, s a kánonjogi írók nagyon idôszerûén sürgetik, hogy az egyháznak nemcsak csalhatatlan tanító és papi hatalma van, de van neki kormányzási hatalma; ennél a kormányzási hatalomnál fogva pedig, melyet nem a hívektôl kapott, hanem Istentôl, intézkedik az egyház simpliciter minden dolgában és ügyében, tehát birtokainak ügyében is. A birtokok az egyházéi, s az egyház dolgaiban pedig a püspök az úr, nem lehet tehát az autonómiának a birtokokat illetôleg sem intézkedni. Ez a kánonjog szava. Ezt a tant minden katolikusnak el kell fogadnia, s papi ember szégyellheti magát, ha az egyházi tekintélynek ezt a hármas hatalmát egyenjogúnak, elidegeníthetlennek nem tekinti; ha folyton pengeti az isteni tanító és papi hatalmat s egy kukkot sem szól a kormányzói hatalomról, s ez által ez utóbbit a Csáky-szalmájának tekinti, vagy valami bitang jószágnak, melybe kivált háborús idôkben bárki beleülhet, csak azon legyen, hogy ki ne emeljék. Mi sem akarunk e tantól egy hajszálnyira sem eltérni; hitünket s üdvösségünket tettük rá; s mégis azt mondjuk, hogy abban az esetben, melyet föltételeztünk, át kellene íratni a katolikus hívekre az egyházi birtokot s a kánonjog paragrafusait a birtokosról meg kellene változtatni.

De most jön a punctum saliens: Ki írassa át? s ki változtassa meg a kánonjog paragrafusát? Az autonómiának világi tagjai és prezbiterjei? Nem, azok semmit sem tehetnek jogérvényesen s döntôleg e pontban; azt a püspököknek kell tenniök. Övék a kormányzó hatalom az egyházban; övék az okos és idôszerû kormányzás dicsôsége is. Ôk mondtak le az ôsiségrôl, a dézsmáról 1848-ban; sôt általánosítom ezt a gondolatot, s azt mondom, a magyar rendi társadalom, az a maroknyi ember -- szembeállítva azt a nemzettel -- mondott le minden elôjogáról 1848-ban, nem kényszerítette rá ôket a jobbágy, nem Dózsa-féle lázadás; hanem rávette ôket e lemondásra az igazság hatalma, az érlelôdô, fejlettebb eszméknek vasnál, kardnál, láncnál föltartóztathatlanabb térfoglalása, így gyôz a szabadság, így emel föl ember embert a jogok és szabadságok szent közösségébe. Csakis ez úton nyerhet a hívôk sokasága befolyást az egyház dolgaiba; ez úton-módon gyakorolta régen az elsô századok hívô serege befolyását az akkori egyházra; ez úton emelheti föl ma is a hívôket a püspöki kar a kormányzási hatalomnak, az emberi részében megváltoztatott egyházi alkotmánynak sáncai közé. Azok, kik a hatalmat jog szerint birtokolják, azok e hatalom funkcióit másokkal megosztják; részesítik ôket az ügyek kezelésében, amennyire azt az idôk szelleme kívánja. Ezt annál inkább megtehetik, mert hiszen a történelem példa rá, hogy a híveknek bizonyos dolgokban több-kevesebb befolyás biztosíttatott; a püspököket a nyugati egyházban a nép is választotta. Észrevesszük az idôk folyamán azt az irányzatot, hogy a központi hatalom erôsítésére s a fölburjánzott visszaélések megszüntetésére a nép által gyakorolt jogok bevonattak. A központi, erôs hatalom hordozta akkor a fejlôdést, s csak úgy lehetett valami nagyot alkotni. Az újkorban pedig az ellenkezô irányzatot szemléljük; a központi hatalom segítségül hívja a társadalom tagjait s az egyházban a hívôket, hogy átruházza rájuk vagy megossza velük kormányzati, bírói ténykedését. Az államban ez az irányzat a múlt század óta rohamosan terjed; az egyházban sokkal lassúbb tempóban halad, részben azért, mert a tekintély elve az egyházban abszolút; részben azért, mert sokkal nyugodtabb az egyház élete, s a változások konvulziói nem törnek ki rajta s benne oly könnyen, mint az izgalmas életû államban.

De légmentesen nem zárkozhatik el az egyház élete a fejlôdés menetétôl, melyen az uralkodó eszmék által vezetett világ halad; megérzi a nagy erkölcsi nyomást, s ennek behatása alatt indul meg az egyházi tekintély új intézményeknek megalkotására. A hívô közönség erkölcsi nyomása ez idôben nem hiányzik; a nagy részvétlenség az egyházi ügyek iránt, a nagy ellenszenv a dúsgazdag papok ellen ugyancsak latba esik és a bajok orvoslását sürgeti. Az elzárkózott papok s a világ forrongásával nem törôdô s javadalmaikat élvezô nagy urak nem érzik s nem látják annyira ezt a pusztulást; de azok, kik az egyházat nem barokk-stílû, manzárd-tetejû, vén gesztenyefáktól s hársaktól beárnyékolt kastélynak nézik valahol a Garam vagy Ipoly völgyében, hanem a világ forrongásában álló s érvényesülni vágyó, isteni intézménynek, s amellett azt látják, hogy nincs célja s föladatai iránt érdeklôdés a hívekben, nincs bizalom természetfölötti s természetes eszközei iránt, azok -- mondom -- nehéz szívvel s lemondást nem tûrô lélekkel néznek új kilátások, új intézmények után, melyek talán segíthetnek rajtunk. Ezek a bajok s ezek a vágyak fejtik majd ki a vezetô körökre azt a hatást, melynek következtében intézkedni fognak hatalmuk megosztásának kérdésében, ôk fogják a híveket fölruházni az egyház bizonyos ügyeiben intézkedô hatalommal, ôk fogják ôket magukhoz emelni, nem hogy ezáltal a tekintély gyengüljön, hanem hogy megkönnyebbüljön és sokaknak közremûködésével biztosabban kormányozhasson.

Ez úton lehet megvalósítani az önrendelkezés uralkodó eszméjét és sürgetô szükségességét az egyházon belül is.

Még egy más tekintetet kell itt kiemelnem.

Az önrendelkezés háttérbe látszik szorítani a tekintélyt; a hívôk föltolják magukat, hogy ülhessenek a kuriális székben, s ez irányzat pszichológiája ellenkezni látszik azzal az önmegadó alázattal, azzal az alázatos engedelmességgel, melyet a tekintély elve követel. Erre nézve következô a nézetünk.

A tekintély elvét mélységesen tiszteljük, de úgy vagyunk vele szemben hangolva, hogy nem akarjuk annyira a jogi oldalát kifelé fordítani, mint inkább az erkölcsit. Erény az, ha valaki a rossz papban is tiszteli az isteni hatalmat, ha valaki a méltóságáról megfeledkezett papban is tiszteli a tekintélyt; de valljuk be, hogy minél haladottabb s fejlettebb a társadalom, s minél féltékenyebb kincseire, annál nagyobb nyomást akar gyakorolni az ilyen eltévelyedett vagy megrögzött emberre, s túladni siet rajta a jogszerû úton. Sôt minél inkább becsüli s minél féltékenyebben óvja eszméit, hitét és reményét, annál sürgôsebb elôtte az, hogy ,,sancta sancte'', hogy a szentet szentül kell kezelni. Azt gondolom, hogy önérzetes társadalomban a hivatalnoknak, a tisztnek is ugyancsak meg kell magát becsülnie, s csak a muzsik hódolhat gondolat nélkül a részeges, tudatlan pópának. A társadalmi önérzet fejlôdésével tehát a társadalom befolyást akar szerezni magának a tekintélyre, befolyást a hivatalra; nem azon értelemben, mintha a tekintélyt tagadná, vagy magának fölötte fölényt vindikálna, hanem erkölcsi befolyást követel, ellenôrzést gyakorol a tekintéllyel szemben, sürgeti a tekintélytôl, hogy kötelességeinek megfeleljen, s a gondolat s az eszmék világában ítéletet ül a magáról megfeledkezett hatalom fölött. Ez az erkölcsi funkciója mindig meglesz a társadalomnak: nem jogi természetû, hanem teljesen erkölcsi, s minél fejlettebb az erkölcsi érzék, annál hathatósabban nyilvánul s annál kihatóbban végzi említett funkcióit. Eszerint a gondolkozó tömegben fölébred s kifejlik egy erkölcsi hatalom, amely a merô jogi hatalommal szemben áll, nem azért, hogy ellenkezzék vele, hanem hogy segítse; a jogi hatalomba erkölcsi tartalmat sürget; a hatóság tisztjét az erény tógájában szeretné látni, s a jogi súly mellett, de nem helyett, erkölcsi értéket követel.

A rideg tekintély mellett manapság ez az erkölcsi elem akar érvényesülni s magának az autonómiában jogi alakot teremteni. Természeténél s irányánál fogva érvényt akar szerezni az egyházi törvényeknek, sôt a papokat is kívánja rászorítani egyházi kötelességeik teljesítésére. Az állam az egyházi hatóságon sok mindenféle befolyást gyakorolt; törvényhozásában élénk tevékenységet fejtett ki az egyházi élet emelésére; a magyar törvényhozás is elrendelte, hogy a püspök évente két ízben zsinatot tartson; megtiltotta, hogy a prelátusok azon nemesek ellen, kikkel perben álltak, interdiktumot vagy exkommunikációt mondjanak ki; megparancsolta, hogy a szerzetesek konventjeit évente kétszer látogassa meg a püspök; meghagyta, hogy egyháziak, kik világi ruhában járnak, egyházi javadalmat ne bírhassanak; hozott a magyar király s az országgyûlés oly törvényeket is, melyek a kánonok ellen voltak vagy azokon túlmentek, melyek ellen természetesen az egyház tiltakozott; egyszóval volt az államnak befolyása elég az egyházra, s az egyház belenyugodott: hasonló befolyást engedhet meg az egyház a hívôk közönségének is, az említettem fejlett önérzetességnek engedve, s ez az önérzetesség az egyházi jogi faktorokban az erkölcsi elemet fogja sürgetni s ezáltal az egyháznak legelevenebb idegébe életet önteni.

Ez az önérzetesség együtt jár az önrendelkezést sürgetô individualizmussal, mely a kornak jellegét képezi s tulajdonképp az individualizmusnak csak egyik jellemvonását alkotja. Mivel az autonómia is csak az önrendelkezésnek egyik alakja, beláthatjuk, hogy édes ia-fia éppen a jelen korszaknak; azért népszerû, azért szükséges. De ne gondoljuk, hogy a kornak ez az iránya egészen rossz, melyet radikálisan kellene tagadnunk, mintha nem jelezne semmiféle haladást az emberiség fejlôdésében; tévednénk, ha azt gondolnók; az egyediség fejlôdése is haladás, s az egyediség elvétôl sürgetett autonómia is haladást jelez majd, ha szigorúan katolikus marad, vagyis, ha a régi elveket megóvja, érvényesíti s alkalmas, idôszerû intézményekkel biztosítja.

Tartsuk szem elôtt mindig ezt a kettôt: azt, hogy mit tanít a változhatlan isteni tan, s azt, hogy mint kell az idôk szükségleteihez alkalmaznunk az isteni tannak orgánumát, az egyházat. Az idôk jeleibôl s a kornak eszméibôl kiviláglik, hogy a világiak is intézkedni kívánnak az egyházban, kívánják, hogy legalább az a befolyás, melyet a felekezetlen államkormány gyakorol az egyházra, a katolikus polgárok kezeibe tétessék le. Mondjuk ki nyíltan, hogy jól teszi, ha ilyesmit, sôt ha többet is kíván. De már most, ki alkotja meg azt az autonómiát, vagyis ki szereli föl jogosítványokkal? Vajon azt mondjuk-e, amit Deák Ferenc mondott: ,,A katolikus autonómia az egész egyházat illeti. A római katolikus egyház pedig a római katolikus vallást követô egyháziak és világiak összessége. Ezen összességnek van joga az autonómiát megállapítani s annak jogait gyakorolni...'' vajon mondhatjuk-e ezt? Nem; s ez az az árok, melybe belebuknak a nem katolikus érzelmû katolikusok. Az egyház igenis összessége az egyháziaknak és világiaknak, de az egyháziak azok, kiknek Krisztus a hatalmat adta; következôleg az egyházban rendelkezni, autonómiát megállapítani, jogokat a kormányzatban gyakorolni, ez nem a világiak, hanem az egyháziak dolga. De az egyháziak az idôk s az eszmék s a körülmények nyomása alatt meg fogják állapítani az autonómiát, megosztják jogaikat a világiakkal, s akkor, ha nem is a racionalista gondolkozás révén, de mégis lesz autonómiánk, s mindnyájunkra nézve ez a fôdolog.


A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon (1899)

A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon (1899)[5]

A keresztény világnézet hódító elônyomulását tagadni nem lehet; agyon volt ütve egy ideig, ignorálták, elnyomták; de az öntudatlanság éje immár foszlik s a feledés árnyai szétfolynak a keresztény reneszánsz emelkedô napjától. Az új idôk a törtetô áramok erôszakosságával s az öntelt fiatalság öntudatosságával szakítottak a keresztény gondolattal; valamiképp elhalaványodott szemükben igézô szépsége; vénnek, kiéltnek, tehetetlennek látszott, s gondolták, hogy leszerelhetik. Még az a reflexió sem nyugtalanította ôket, hogy a haladás tulajdonképp csak fejlôdés s nem alapozó új építés; a régi gyökérbôl s a nemzeti élet vaskos törzsökébôl kell a fejlôdés új ágának kisarjadzania: a fönnálló alapokon kell a nemzeti életet tovább kiépítenünk; ôk ezzel nem törôdtek s az új korszakot mint kiszakított s átmenetekkel nem közvetített irányzatot üdvözölték. A múlt század ilyenekben egyáltalában nem skrupulizált, hiszen egyik jellemvonása a történeti érzék elhomályosodása volt; s azért nem csoda, hogy amilyen megtévesztett volt érzéke, oly szerencsétlen volt keze; szaggatta a történeti összeköttetés kapcsait, elmetszette a szellemi élet kontinuitásának idegeit s mozgató izmait. Nem annyira a politikát értjük itt, mint inkább a szellemi világot, a tudományt s elsôsorban a filozófiát. Újat akart, ami nincs közvetítve az unalmas, elcsépelt fölfogás által, s azért efemert teremtett; ez az új tudomány megtévesztette a közvéleményt, megmérgezte a közérzést, hitel-vesztetté tette az emberiség vezetô tekintélyét, s azon a téren pusztított leginkább, hol a teória hibáit a praxis közvetlenül utánozza: a vallásos meggyôzôdés, az erkölcsös élet terén. A kereszténység feledésbe ment; hitele veszett; nagy gondolatai fényes, de üres illúzióknak tartattak; a keresztény irányzat eliszaposodásnak induló laguna lett, melybôl az élet eleven áramai mindinkább visszahúzódnak.

Az élet tehát elkerülte a keresztény elveket, szerette azokat takarni, ignorálni; óvakodott azoknak öntudatosságot s érvényesülést szerezni; a nemzeti élet iránya a modern népeknél másfelé tartott, s tény, hogy a kereszténység többé-kevésbé színházi díszlet szerepére jutott. Valami hagyományos relikviának nézték, melyet ki nem dobtak, de melyet nem is tiszteltek, s a kereszténység tényleg beleélte magát a világot többé nem mozgató, csak régi emlékekbôl élôsködô, tûrt exisztenciába; kuckó lett a helye.

Azonban a reakció nyugaton hamar beállt, s nem kis részben épp annak az elemnek érvényesülése által, melynek elhanyagolásával okozta pusztításait a kereszténység-ellenes tudomány, értem a történeti érzék ébredését.

Az emberi szellem Jánus-arcával visszanézett a múltba; visszafordult eleven, erôteljes történelméhez, s mikor így visszafordult s visszanyúlt, öntudatára ébredt az élet folytonosságának; történelmébôl ugyanazonosnak ismerte föl magát, a múltat a jelen talajának, éltetô talajnak, szikla-szilárd támasznak kezdte látni; ettôl elszakadni öngyilkosságnak rémlett, s ahelyett, hogy az új irányokkal a régieket leszerelni, vagy a fölébresztett régi nagy gondolatokkal az új korszakot meghamisítani akarta volna, arra határozta el magát, hogy a régi elveket az új korszakba, a keresztény elveket a modern nemzeti életbe fekteti; a polgárságot, az új eszmék e törtetô hordozóját, régi lelkesülésének s hatalmának bûvkörébe, a keresztény eszme és élet behatása alá helyezi, s az egyházat is, értem az alatt az emberi elemet, a múlthoz való ragaszkodás gyengeségétôl emancipálja, s a múlt iránt való elôszeretet helyett a jelen szeretetével eltölti.

Belemenni teljesen az új kor életébe, a nemzeti életbe; belemenni tudományába és szociológiájába; elsajátítani s fölkarolni mozgató eszméit, ez lett a jelszó, a keresztény ébredés jelszava: félre a zsombékkal, melyrôl a tôlünk távolodó tengeri áramlatot néztük; hajót ide, melyen a hullámzó élet tengerére szálljunk; félre a hagyományosság elszigetelô-székével, mely távol tartsa tôlünk a modern élet bizsergô, villamos áramait; az elhúzódás, az elvonulás, a meghátrálás, a gubbaszkodás téves nézet, oktalan politika volt, melyet csak a sértett önszeretet találhatott ki, de melyet az egyház világra s korszakokra szóló nagy hivatása nem approbálhat. Valami ilyenféle az a mozgalom, mely jelenleg végigiramlik a kereszténység öntudatán Európában s Amerikában; a feledett vagy háttérben álló keresztény világnézet és elv gyôzelmesen halad elôre, belenyomul az életbe; részt kér a koncertben, s a keresztény múlt jelenné való átalakulásnak folyamatában áll.

Belgiumban, Németországban, Hollandiában, Franciaországban s Angliában mindezt szinte könnyen megtehetik, ha a nem régen múltba visszavonulnak. Ott a történeti kereszténység pihen mindenfelé a tarka élet arasznyi rétege alatt; csak ezt a réteget kell elhordani, s a múltból azonnal jelen lesz. Ott a múlt el nem múlt; meg van rögzítve s közvetlenül szól hozzánk a városok falai s mûemlékei nyelvén; ráveti árnyékát a mosolygó életre; ott az érintkezés a múlt nagy gondolataival nincs átszakítva, s bár a hitetlen filozófia kikezdte új alapokon az életet, a régi alapokat el nem hordta, s csak a történeti érzék ébredése, a nemzeti élet múltban-jelenben való folytonosságának öntudata kell hozzá, hogy a nem közvetített nemzeti élet mámorát, ezt a filozófiai pusztai fátamorgánát szétoszlassa. A keresztényellenes irányzat radikalizmusa, mely ott harcokat provokál a késhegyig, elônyösen segíti a keresztény ébredést.

Nálunk a keresztény gondolat öntudatra ébredése épp e két ok hiánya miatt lassú és tapogatózó, határozatlan és erôtlen, s a tempónak gyorsítására jónak láttam, ha e fejtegetésemben a magyar keresztény mozgalom e hátrányait kiemelem, s azokat már ezáltal is némileg ellensúlyozni iparkodom.

A modern keresztény reneszánsz úgy tesz, mint a mûvészet reneszánsza; a copfos jelenbôl visszanyúlik dicsôséges múltjába, s megfeszítve erôit s teremtô alkotásokra gyullasztva lelkesülését, a múltat eleven, színpompás jelenné varázsolja. De mi lesz ott a reneszánsszal, ahol nincs múlt? ott nem a renaissance gazdag, életcsírákkal behintett talaja terül el alattunk, hanem a naissance, a születés, s elôbb a teremtés, az alkotás nehézségeivel kell megküzdenünk.

Én úgy látom, hogy a magyar kereszténység ez utóbbi probléma elôtt áll; nem renaissance, hanem naissance az ô föladata, nem újjáalkotás, de teremtés, kikezdô alkotás vár reá; mindez pedig azért, mert múltjában nem találhatja föl az életnek azon ismérveit és erôit, melyeknek életbeléptetése a jelenkor mozgalmaiban biztosíthatná jövôjét.

Tekintsünk végig a keresztény gondolat történetén Magyarországon.

A mi középkorunkban az eszmék nem vájtak maguknak mélyebb medreket; mert csak a polgári, független osztály hordozza mint új világot alkotó s elôretörtetô elem az eszméket, a hatalom soha; akár kacagányban, akár talárban járjon. Nekünk pedig polgári osztályunk alig volt, sôt egyszerûen azt mondhatnók, ha szorosan magyar polgári osztályról beszélünk, hogy egyáltalában nem volt. A középkor mély, vallásos árama Itália, Franciaország, Belgium, Holland, Németország városaiban kavart magának mélységeket. Hömpölygött azokon a szûk, sötét utcákon; azok a magas, erkélyes, lépcsôzetes tûzfalú házak voltak partjai; mélyen leeresztett ereszei árnyékában járnak Szent Domonkos fehér gyapot-kámzsájú s Szent Ferenc rôt csuhájú fiai; minden bolt, minden mûhely, minden családi tûzhely, föl a háromemeletes háztetô utolsó padlásszobácskájáig a keresztény gondolatnak s a demokratikus érzésnek volt otthona. Szent Ferenc és Szent Domonkos mély kihatása a városok polgárságán tükrözôdött; az a nyüzsgô, öntudatos, gazdag, vállalkozó, önérzetes polgári elem volt az Ecclesia militans talaja. Tudjuk, hogy Itáliában a pápa is rájuk támaszkodott. Ez a demokratikus kereszténység volt az erôszakos hatalmaskodás jégtörôje s a zsarnokoskodás ellensúlyozója. A hatalomnak, ha a szabadság oltalmazója s a tekintély szerepében szolgája akar lenni, mindig ellenôrzésre és ellennehezékre volt s van szüksége. Ez a demokratikus kereszténység volt az egyik ellen-nehezék. Vallásosságában az evangéliumból a szabadság és függetlenség eszméit olvasta ki s az egyenlôséget még a feudalizmus korszakában öntudatra ébresztette. Mezítláb csoszogtak, vagy facipôkben kocogtak a kövezett utcákon a keresztény gondolatoknak apostolai; tiszteletet követeltek az Isten Fia nevében az egyenlôségnek és testvériségnek, ôk a fratik, a ,,barátok''; a zsarnokságot nyíltan kárhoztatták. Van pápa, van feudális fôúr, van püspök, nagy urak; de ezek mind csak a tekintély hordozói, s kiváltságos helyzetük a tekintély támaszául szolgál; a hatalom keretében pedig ott él a keresztény szabadság, Krisztusnak egyenjogú testvérei: a keresztény nép! Ez a keresztény nép a kereszténység gerince!

Nálunk nem igen voltak városok; a tulajdonképpeni magyar nép mindég szabadon élt; a kôfalakat nem szerette; a falu, a puszta, a szállás az ô kedvtelése; ott tapaszt sárból házat; bevonul télen; nyáron födél sem kell neki. Az ô címere az ekeszarva s a csikós ostora és pányvája. Még a XIII. századbeli mély vallásos áram is alig hogy elvetôdik hozzánk, s csak néhány hullámfodorral szerepel. Szûz Szt. Margit az elmélyedô s eszmélôdô iránynak típusa, kedves, fönséges alak a magyar kereszténység egén, ki a koronát leteszi, a hiúságos öltözetet utálja, a cseh király kezét visszautasítja, s ahelyett Szent Domonkos fehér gyapjú-ruháját ölti föl; ô már az Úré s benne elmélyed.

Régi egyházainkat elsöpörte a tatár s a török. Pedig a kô, mikor kéz faragja, nem kô többé, hanem eszme és gondolat. Kô csak azért, hogy kemény legyen s megôrizze a benyomást, melyet azután kisugároz századokon át. A faragott kövek a régiek hitét és szeretetét beleékelik a modern világba. Valamint azok a dómok ott nyugaton bele vannak foglalva a modern épületek keretébe: úgy a benyomások is, melyek a középkorból rajtuk megrögzíttettek, lefolynak róluk s belekeverôdnek a modern életbe. S e sötét, de fönséges falak, az égbenyúló oszlopok, az eget hasító csúcsívek összekötik a régi s az új korok hagyományait, egyesítik a nemzedékek hitét s égbetörô reményeit. A falak árnyában nô bele a régi hitbe az új nemzedék, melyet e nagy és komoly emlékek oly szívhezszólóan hirdetnek. Gyermekkora óta a nemzedék nagynak és fenségesnek ismeri a hitet; gyermekjátékai sem emancipálódtak a gót tornyok városokat uraló magasságától; sárkányaik farkai a tornyok ágain-bogain akadtak fönn; a gyermek szeme, mely a közepest is nagynak nézi, a fönséges gót egyházakban a hitet, a vallást titokzatosan nagynak és szentnek tanulta ismerni.

Nálunk ez mind nincs. A pusztulás környékez. Alacsony, szegényes kôrakatok, inkább faluk, mint városok mindenfelé; a nagy eszméknek alkalmas emlékeivel, a nagy hagyományok kôben élô, közvetítô kifejezéseivel alig hogy találkozunk. A középkor mélyen vallásos századai ránk nézve akárcsak nem is léteztek volna; elmentek fejünk fölött, mint az átvonuló felhô, árnyékot vetettek s azután eltûntek. Átvergôdtünk rajtuk, s a múlt század sekélyes gondolkozásának s pusztuló lelki életének mérföldjelzô-köve lett a mi öntudatosabb életünk kezdetleges alapja. Nem szerencsés kor, nem szerencsés alap. A mély gondolatoknak mélységek kellenek s nem kátyúk és gödrök, s fôleg nem egy gyorsan változó s sekélyesen hullámzó köznézet és közfölfogás. Pedig mai öntudatosabb fejlôdésünk egészen ebbe a sekélyes, dilettáns korba esik, melyben a vallás s a keresztény eszmék halavány csillagok, s a rájuk pazarolt hivatalos elismerés északsarki napnak terméketlen sziporkázása tört jéglapokon.

A liberalizmus olyan, mint a Jura-formációk tengerei, tágak és sekélyek, és kréta-hegyek rétegesednek vízeikben; nagy, hatalmas sziklarétegek támadtak a tengerek szerény mélységeiben, kiemelkedtek késôbb tekintélyesebb magasságra, de falaik szitálnak, puhák, s az idôjárás szétmállasztja felületüket. Néhány csillogó gondolat, néhány valódi vívmány, de sok éretlen s fejetlen intézmény is lekötötte az emberiség figyelmét, s a fölület s a látszat káprázatával elfelejtette velük a gondolatokat s az érzelem mélységeit; könnyed, könnyelmû gondolkozásmód, -- efemer lét, mely valamit kikezd, s a többit az idôre s a fejlôdésre bízza, --intézmények, melyek tökéletlensége ad absurdum s annak következtében folytonos alakoskodásra és tettetésre vezetik az intézô férfiakat, -- szervezetek, melyeknek embriós jellegük lépten-nyomon kiverôdik, képezik a liberális korszak szignatúráját. Gyors, szédítô növekvésben fejlik az emberiség, de csak úgy, mint az eukalyptus-fa, fölnyúlik a magasba, de sem gyökere, sem dereka; a világ futóhomok-puszta lett, akácfa virul rajta, a szabadkômívesség vékony árnyékú fája. A városok házait is csak száz évre tervezik; minek építeni szilárdabban; azt mondják, hogy száz év alatt úgyis ledöntik, de ha nem is döntik le, hát ledôlnek maguktól; céljuknak úgyis tökéletesen megfeleltek; a beléjük fektetett tôkét busásan kamatoztatták; már pedig ezért épül ház, ezért forog kerék, zakatol gép, ezért dolgozik ember, állat; az úr a tôke, annak hajlik s feszül minden ín, minden térd. Nem akarnak alkotni maradandót, s így el is felejtik a maradandó alkotások módját; elszoknak az örökkévalótól, az elévülhetetlentôl; csupa tüneményes, játszi pajzánság, impressziós gondolat, szállóigék, izgalmas irodalom, könnyelmû mûvészet rajzik s imbolyog a szellemi világ napsugaraiban; az ember tisza-virágnak készül.

Ily érzelemkörben a kereszténység idegen; olyan, mint a jövevény, ki le akarna telepedni, de nem talál magának való helyet; olyan, mint a pelyhes evezôkön léghajózó növény-mag, lesiklik mindenrôl, tovahengeredik, nem tud horgonyt vetni s meggyökeresedni; olyan, mint a gót templomot tervezô építész, aki alapot nem talál, csupa televény földre akad, melyet az ár hoz és visz, erre a dómot építeni lehetetlen. Ez a pillangós, lengedi gondolatkör nem az ô hazája; míg ilyen futóhomok marad, nem boldogul vele; meg kellene tehát kötni ezt a futóhomokot; komoly munkának kellene szövetkeznie a csel-csap lelkülettel, talán hogy az segíthetne rajtunk.

Komoly munka a tudomány s az irodalom.

Nálunk az sem volt; a tudományra nézve merem állítani, hogy nem volt; sôt többet mondok, most sincs. Legújabban is a tudomány még a pályázatoknál is szégyenkezni kényszerül; nagy port felverô, hírneves pályázatok, 10.000 frtos tételekkel, nem bírták fölkelteni a tudományos alkotás kedvét, s így nem is lettek úttörôi a magyar tudományosságnak, hanem pellengérjei tudatlanságunknak; nyilvánvaló lett az eredménytelen pályázatokból, hogy Magyarországon nem tanulnak. ,,Haec schola me non capit'', ezt írta egy menekülni késztetett humanista a fuldai iskola ajtajára; a tudomány egyre ezt írhatja föl a magyar tudományosságnak üres iskolájára. Ha tudományt keresünk, fordításokra akadunk, sokszor rosszul választott, de a rossz választáshoz találóan illô, élvezhetetlen fordítmányokra, melyek a tudomány tört korsójának fülét markolázzák. Filozófiánk a szkepszis s a vég kezdetén álló nyugati gondolat-romoknak utolsó foszforenciáját fogja föl, erôteljes, tudományos irányzat nélkül.

Tudományunkban nagyon gyenge a keresztény reakció; a német és angol fordításokon élôsködô tudomány különben is oly sekély, mint a velencei laguna; importált áru, sôt néha csempész-áru. Nálunk keresztény romantika nincs. Nálunk Chateaubriand nincs; az elnyomatás s az ébredés költôi egészen más, kizárólag politikai s nemzeti húrokat pengetnek. Nem kicsinylés diktálja e megjegyzéseimet, hanem a korszak sajátságainak, mint vélem, helyes fölismerése. Nincs romantikus Chateaubriand-unk, az ifjúkor álmaival és ábrándjaival; de nincs is Görresünk az öntudatos férfiasság erejével, ki Németország politikai lealázásából szívta magába az elnyomás s a lelki leigázás ellen való gyûlöletet, s aki ezt a gyûlöletet a legeszményibb irányzat szolgálatában lelkes szeretetté alakította át. Nincs Joubert-ünk, nincs Jouffroy-nk, kik a materialista irányzat ellen a szellem guerilla-harcait vívták.

A Sipka-szorosnál s Magyarországon minden csendes.

S ugyan miért? a tényállás világos, a modern élet fenékhullámai nem gördülnek el felettünk; mi csak eldugott, csendes öbölszámba jöhetünk. Reakció csak ott van, ahol akció van; minket nem zúztak össze, minket nem mángoltak le a racionalizmus s a revolúció vashengerei, s bár a gondolat foszlányait a mûvelt nyugattól át szoktuk venni s küzdelmeinek kétes pálmáit intézményeink keretébe foglaljuk, mégsem vagyunk aktív, hanem csak passzív szerepûek. ,,Nem vagyunk úttörôk a kultúra terén. A magyar nemzet viszonyai úgy alakultak, hogy a kultúrának zászlaját nem ô vihette Európában'', mondja Samassa, s egyetértünk vele; ahhoz azonban, amit ebbôl levon, hozzá nem járulhatunk, mert csak teoretikus értékkel bír; ,,ez dicsôségének egy nemétôl fosztotta meg -- folytatja az érsek, -- de ellenkezôleg ezen körülménybôl óriási elônyök háramlottak reá, ha azokat értelmesen föl tudja használni, mert meg van mentve mindazon tévedésektôl, amelyeknek az ember értelmi korlátoltságánál fogva ki van téve, midôn még a töretlen úton kénytelen járni. Azon elônye van ebbôl Magyarországnak, hogy másoknak sok bajjal szerzett tapasztalatait a maga részére idô és erô pazarlása nélkül felhasználhatja. Ha nem lehettünk úttörôk, kövessük az elôttünk álló nemzeteket azon ponton, ahová azok a tapasztalatok szomorú esélyei után jutottak'' (Samassa, a politikus, 45. l.). Ezt az itt említett elônyt szívesen odaadnók egy darab úttörésért; a tört úton való kényelmes járást, mibôl azonban szintén nem igen jut, becserélnôk az eszme forrongásáért; a passzivitást beváltanók akcióért; hogy a lendület, az úttörés, a forrongás, az akció nyomában az igazságnak, az eszmének reakciója pezsdítené föl szellemi életünket.

Az eszmék alakítják az életet. Ha irodalmunkban nem találkozunk a kereszténység lüktetésével, ha nem találkozunk öntudatra ébresztett keresztény fölfogással, az onnan van, mert a keresztény öntudat alszik, s nincs aki felébressze. Tény, hogy nem volt fölébresztve egész hosszú évszázadon át, sôt tán azt is mondhatnám, hogy el volt temetve. A temetô pedig oly föld, melynek nincs tavasza; vannak barázdái, de az téli szántás; vannak a barázdákban magvai, de nincs sarjadzása; a temetô oly éj, melynek a nagy nap elôtt nincs hajnala, -- oly ház, melynek nincs tûzhelye, nincs mécsese. Tekintve az eszmék tespedését, szabad e kemény hasonlatokkal élnem -- hiszen tudom, hogy csak hasonlatok, s hogy a temetô, az ôszi szántás, az éj, a lakatlan ház nem a reménytelen végleges állapotot, hanem csak az álmos unalmat jelentik.

Veszedelmünk az, hogy nem ébredünk, s mostoha sorsunk az, hogy nem ébresztenek. Fölpanaszoljuk azt, hogy erôszakkal nem találkozunk történelmünkben, értem a keresztény eszméket ébresztô erôszakkal; sem a nagy forradalom erôszaka, sem a hegeli állameszme erôszaka nem jött segítségünkre.

Valóban, tekintsük meg a hit s az egyház sorsát a magyar közélet utolsó évtizedeiben.

A magyar közéletet az utolsó félszázadban Dessewffy Aurél, Széchenyi István, Kossuth Lajos, Deák Ferenc s még néhány jelesünk képviseli. Ami mozgat s mozog -- ami fáj s jól esik a magyar léleknek -- amit szégyenlünk vagy büszkén emlegettünk, -- bennük ébredt öntudatra. Az ô egyéniségükben szûrôdött le a nyugati szellemi mozgalom; az eszmék az ô fölfogásuk tükrén szóródtak ránk. A gazdasági haladást megindította Széchenyi praktikus szelleme; a szellemi élet pedig a liberális eszmék alakjában, a vallás-szabadság, a lelkiismereti-szabadság, a vallások egyenlôségének kimondásában folyt bele törvényhozásunkba; az egyház elleni ellenszenv kiveszi részét a liberalizmus révén; néha élesebben megnyilatkozik a mozgalomban, de erôteljes kifejezést sehol sem talál. Az apostoli király, a közszellem békülékenysége s a nemzeti nembánomság géniusza letöri az ellenszenv éleit. Az ellenszenv sehol sem válik erôszakká; az eszmék hatalma nálunk erôszakig nem fejlett; az állam sem lépett föl erôszakosan; nem úgy, mint Poroszországban, hol már a század elején Droste-Vischering kölni érseket börtönbe zárja, hogy ugyanezt a 70-es évek kultúrharcában érsektôl le az utolsó káplánig megismételje. Volt nálunk is ellenszenv elég az egyház ellen; de az egyház közjogi állása bástya volt a liberális kedvtelés árjával szemben, s az apostoli felség palástja palládium lett jó darabig. Szóval az eszmék erôszakos forrongást s éles ellentéteket nem provokáltak, s langyos, lanyha élettelenség foglalt tért mindenfelé.

Lélektanilag s a fejlôdés szempontjából e lankadt lelkület nem szolgál sem az igazságnak, sem az erénynek. Az újpogányság részérôl részben hiányzott az elszánt, kíméletlen törtetés, részben ahol s mennyiben meglett volna, jóságos hatalmak leszerelték s lefegyverezték azt. Akció tehát az újpogányság részérôl nem volt, azért nem is volt reakció a kereszténység részérôl sem. Az eszmék nem gyújtottak harci lángot, szenvedélyes lobot; de a keresztény eszmék sem gyúltak ki.

A hitet s a kinyilatkoztatást enciklopédisták és pantheisták nem tagadták nálunk; a kihívó hitetlenség, mely Schilleréknél Görögország isteneit siratta, s a rossz cserét, melyben a sok szép dívát az egy keresztrefeszítettért odaadták, fölhányta, nálunk nem ontott krokodilkönnyeket. Nincs pogány Goethénk, de nem is mondta nálunk ijedezve s ocsúdva senki, ki a középkor szellemi életének emlékmûveit a lomtárakból kivonulni látta azt, hogy ,,auch hier gibt es Götter''.

Oltárainkat le nem törték; székesegyházunk fôoltárára sem Párizs, sem Mainz példájára az ,,ész istennôjét'' nem emelték; nem tették le az Istent, de nem is nyílt meg szemük az elfeledett Isten újra fölvillanó nagyságától s a félreértett kereszténység fönségétôl. Oltáraink a régiek; maradiság, copf és éktelenség jellemzik; a megszentségtelenített oltárok helyén pedig a mûvészet, a pompa, az eszme ragyogó kifejezése ünnepel.

Az egyházat nem szerelték le; nem volt elnyomás. Az esztergomi érseket nem csukták be; de nincs is Görresünk; nem volt kultúrharcunk, de nincs is öntudatos kereszténységünk. Alszunk.

De hát kérdem, jobb volt volna-e, ha elnyomnak? ha a hitetlenség dúl templomaink romjai közt? ha érsekeinket s püspökeinket becsukják? ha a kultúrharc szégyene süti történetünkre bélyegét? Ne így okoskodjunk, ne vessük föl a kérdést ekképp; rossz filozófoknak bizonyulnánk. Az elnyomás ugyanonnan való, ahonnan az ébredés; a gyûlölet onnan, ahonnan a szeretet: az eszmei, lelkes irányzattól. Azért nem nyomtak el, mert hideg-lakatosok voltak; mert eszméikért nem elegendôleg hevültek, s mi is hasonlóképp azért nem lelkesülünk, azért nem mozgunk, mert az eszmék a nemzet tágabb és szélesebb rétegeit mozgásba, érdeklôdésbe vonni nem képesek. Elhanyagolt s elnyomott nemzetek lelkén kiverôdik a lemondás vonása; bizonyos fatalizmus a maga tétlenségével, melynek alkotni és építeni nincs kedve; a kétségbeesésre rendezik be dolgukat. Emlékezzünk vissza az 50-es évekre; pangás-tengés a nemzet életében. Kegyelemre s tétlenségre való berendezkedés. ,,A városok ki voltak halva; aki csak tehette, falura, pusztára vonult, és eltemetkezett a göröngyök közé, mert a föld -- a föld még magyar volt. így hevert Magyarország parlagon, mint pusztult csatatér, gyászában szomorú, gyûlöletében forró, ellentállásban kietlen, terméketlen, néma, de megmásíthatlan, mint a sivatag, egy évtizednél tovább, mely alatt az ország történelme megállott, egy nemzedéke meddônek odaveszett, de mely alatt az idegen uralom megtörött'' (Asbóth János: Álmok álmodója 58. l.). E kitûnô jellemzést a keresztény eszmék történetére is alkalmazhatjuk, mert valóban úgy tetszik nekünk, hogy nem sokkal ezelôtt még a kereszténység magyarföldön az ötvenes évek pszichológiáját fejezte ki magán. Elvonulni... minél kevesebbet tenni... a lemondással szimpatizálni. .. úgy berendezkedni, hogy küzdelembôl s dologból minél kevesebb jusson; ugye ez volt a kereszténység hangulata s lelkülete minálunk?

Igen, ez volt; de csak volt, mert már nem az. Igaz, hogy a fordulatnak csak kezdetén állunk, de nem kell az utat elôbb befutnunk, hogy tudjuk merre megy, sôt hogy jó darabra be is láthassuk futását.

Dacára történeti fejlôdésünk fölsorolt hátrányainak, meg vagyunk gyôzôdve arról, hogy az eszme nálunk sincs lekötve, s hogy érvényt szerez magának a keresztény irányzatnak fölmagasztaltatásában. Hódolni fogunk lelkesen a nagy keresztény eszméknek, rajongni fogunk intézményeinkért, s mozgató, hajtó erô gyanánt bevisszük hitünket s örök gondolatainkat a közéletnek kis kaliberû s kevés feszerejû törekvéseibe, hogy ezeknek is s a nagy nemzeti életnek a hit gondolataival nemcsak alapot, hanem lendületet is kölcsönözzünk. Rákényszerít az idô, rá a keresztény eszmék hódító törtetése s alkalmazkodása a modern, nemzeti élethez nyugaton, -- rákényszerít saját szenvedésünk. Igen, mert sokat szenvedünk: szenvedünk, mert senyvedünk; kiállhatlan a haldoklás s a mellôztetés állapota annak, ki világokat mozgató erôt érez karjaiban; lelkünket szorítja a terméketlen és sivár törekvéseknek szikla-görgetege. Szenvedünk; nem nyúznak ugyan, de összelapítanak; nem foly vérünk, de megesz a pokolvarr; nem, nem, ezt nem tûrhetjük.

S íme elôttünk a nemzeti és szociális problémákkal terhes világ. Tartózkodtunk tôlük; haragudtunk rájuk, mert megsértettek, félretoltak. Most már megszûnt az animozitás; szívesen látnak; karolja föl az egyház a modern nagy problémákat; ne féljen tôlük; a legjobbak s legértelmesebbek ujjongva üdvözlik az örök eszmék hordozóját, a lelki világ egyetlen, szerencsés kezû, áldott hatalmát. Németország, Belgium, Anglia példa rá. A kereszténység ott politikai, szociális, szellemi, mûvészeti, nemzeti nagyhatalom; gondolták, hogy idegen; de most látják, hogy nem idegen, sôt isteni, s hozzá egészen emberi és nemzeti.

A kereszténység belefektetése a nemzetnek mindennemû életébe, ez megdicsôülése magának a kereszténységnek, visszafoglalása elvesztett állásának, nyitánya nagy szellemét s valóját leghívebben visszatükröztetô kihatásának.


A XIX. század szelleme (1899)

A XIX. század szelleme (1899)[6]

Aki a XIX. század szellemét ismerni akarja, annak e szellemet természetes kiindulásában, teljes kifejlésében s máris bekövetkezett hanyatlásában kell tekintenie. A századok szelleme s élete olyan, mint a hullám, mely hatalmas lendülettel kiindul, hegyben csúcsosodik, hol gyakran mérges taréjt ölt, azután lefordul s elsimul, hogy új indításoknak s kiindulásoknak kezdôpontul szolgáljon.

A XIX. század szellemét a szabadsági eszmék jellemzik, melyek a hitben mint racionalizmus, a filozófiában mint idealizmus, pantheizmus, materializmus, a mûvészetben mint naturalizmus, a közgazdaságban mint mancseszterizmus hódítólag léptek föl; az embert s a nemzetet saját képükre és hasonlatosságukra idomították át; a teóriáknak intézményekben praktikus kifejezést adtak, hogy azután az egyoldalúságuk által támasztott reakción megtörve, túlzásaiktól szabaduljanak s a kijózanodott emberiséget mérsékeltebb ösvényekre tereljék. Ha e század arcába nézesz, két jellemzô vonáson akad meg tekinteted; az egyik vonás az anyának vonása, ki e század szellemét szülte; zûrzavaros, szenvedélyes jelleg, csupa tûz és csupa füst; határozatlan és kegyetlen; vad és merész: a francia revolúció anyajegye; a másik vonás a fejlôdô s még fátyolozott szépség lehelete, a gondolkozó, a küszködô, a törekvô emberiség jellege, mely jobb, boldogabb világot akar alkotni; harmóniát kíván teremteni az ész s a vágy, a szükségesség s a szabadság huzavonái közé; ideált keres; végiggázol lápon-sáron; ellentétek közt mozog, új próféták evangéliumára hallgat s számtalan csalódáson át végre a megnyugvás csendesebb útjaira tér; komolyabb lett, de a lelkesülés szépségét el nem vesztette.

A francia forradalomtól örökölt anyajegyünk sötét, mint a tévely és visszataszító, mint a túlzás; meglátszik rajta a katasztrófák erôszakossága, a vakmerôség, mely az életet hagyományaiban megakasztja s új teóriák szerint rendezi be; meglátszik rajta a vérkeresztség, mely az új rendet a nemzedékek nyakára kimondhatlan sok szenvedés és csapás kíséretében ráerôszakolta, de e forradalmi szellemen átcsillan a nagy haladásnak fôkérdése is, mely abban áll, hogy a múltnak méltatlan állapotát, a tûrhetetlen társadalmi rendet, az elpuhult s eltorzított életet az egész vonalon lefújta, s új s jobb alakulások számára nyitott tért.

A múlt századvég szellemi mozgalmának hullámverése megy végig a XIX. századon, mely a tudománynak az emberrôl, az egyénrôl való teóriáit minden irányban megvalósítani igyekezett; az autonóm embert, kinek teológiája a racionalizmus, mûvészete a naturalizmus, morálisa a szenzualizmus, nemzetgazdasága a liberális ekonomizmus, fölléptette a világ színpadára, s ez eszmével lázba ejtette a világot. Az egész világ félrebeszélt a lelkesedéstôl, beleszeretett ez eszménybe s ostromrohamot intézett minden fönnálló, minden hagyományos ellen. Elgondolhatjuk, hogy iszonyú tévedések és túlzások kísérik az ily szenvedélyes mozgalmakat, s hogy sok idôbe kerül, míg a lelkesülés a kijózanodásban s a teória a gyakorlat képtelenségeiben megtalálja ellensúlyát. Meg lehetünk azonban gyôzôdve róla, hogy biztosan megtalálja, s akkor aztán a túlzást elveti mint a száraz hüvelyt, hogy megtartsa az emberiség számára az igazság aranyos magvát. A XIX. századon végig ez a folyamat fejlik; az eszmék kibontakoznak a kivihetlenség ködébôl; az intézményeken kipróbáljuk való értéküket; a túlzásoktól sem vonjuk meg elismerésünket annyiban, hogy rásegítettek sokféle vívmányra, de a vívmányoktól nem felejtjük el a nézeteknek hibás voltát s nem ragaszkodunk hozzájuk.

Iparkodjunk tehát mindenekelôtt megérteni, hogy a XIX. század a francia forradalom anyajegyeivel arculatán mily eszmékbôl indult ki, mily benyomásokkal jelent meg az idôk színpadán s mint változtatta meg az évtizedek folyamán nézeteit, hogy végül összeállíthassuk azt az inventárt, melyet a XX. századnak kezeibe szolgáltat.

A múlt századvégi katasztrófában két elemet kell megkülönböztetnünk: a fölvilágosodottság filozófiáját s a népeknek készségét annak elfogadására; ez a kettô együttvéve alkotja azt a mozgalmat, mely a XIX. századon átvonaglik.

I.

Vegyük tekintetbe elôször az utóbbi elemet s kérdezzük: miért voltak a népek oly készségesek a fölvilágosodottság szabad eszméinek elfogadására? Az e kérdésre adandó felelet fényt vet majd a XIX. századnak hangulatára is.

Politikai tekintetben az európai népek egy megmerevült, tehetetlen s mindent gyámság alatt tartó állami organizmussal álltak szemben, melynek semmi kilátása sem volt arra, hogy a népek érdekében valami elismerésreméltó jót tehessen. A kormányforma az abszolút monarchia volt, melyet a társadalom szabadalmazott osztályai teljesen a maguk hasznára s mások elnyomására foglaltak le. Fölöttük áll a nemesség s a pénzhatalom; amaz mint gôgös, kiváltságos kaszt; emez mint fondorkodó, pénzért mindenre kész ármány. A dolgok folyásába csak az udvari nemesség, a fôpapság, az elôkelô finánc-világ s a bürokráciának fejei nyúlhattak; a többinek a tûrés, az elkeseredés, a pusztulás jutott osztályrészül.

A népek undorral s gyûlölettel eltelve viselték e jármot. Kicsoda közülünk viselte volna e szégyenletes, zsarnoki jármot? Ki ne állt volna a zászló alá, melyre az volt írva: szabadság? Nem kell oda filozófia, nem kell hitetlenség és vallástalanság; a reakció szükségszerûen föllép és elsöpri ezeket a szörnyû intézményeket s csinál egy új világot. A nemzedékek azontúl erre a szuggesztióra hallgattak: fölszabadulunk, mi is emberek vagyunk. Az elnyomás s a gyámság éjtszakájában ragyognak föl a legtündöklôbb fényben a demokratikus elvek; soha sem látják az emberek azt be annyira, hogy egyenlôk, mint mikor egyenlôtlenek; soha azt, hogy nekik is van joguk a munka s a géniusz javaihoz, mint egykor földhöz tapadt koldusok.

Azóta a népek a politikai szabadság és egyenlôség elvéhez ragaszkodnak s a politikai liberalizmust ünneplik, mert tényleg a múlt századvégi reakció a népelnyomás ellen s a XIX. századon végigvonuló szabadsági törekvések mind a liberalizmushoz fûzôdnek. E szabadsági irányzatból csináltak szisztémát: a többé-kevésbé korlátlan szabadság szisztémáját, a liberalizmust.

Nemcsak a politikai élet vette szívesen a fölszabadítás szózatát, hanem a kulturális élet is, még pedig az egész vonalon. A fölvilágosodottság filozófiájától itt eltekintek, hanem csak a kulturális élet egyéb tereit tartom szemmel. A francia abszolútizmus nemcsak a népek zsebe, hanem ízlése, szelleme, mûvészete fölött is uralkodott. Ráült a népek nyakára, mint egy hamufelhô a Vezúv olajfa-erdôire; a nemzeti érzés elhalt, tudjuk magunkról; a népek önérzete kiveszett; az abszolútizmus elôtt kétrét, ha lehetett volna háromrét meghajolva, lemondtak önérzetükrôl, nyelvükrôl; a tucat-despoták a nagy despotát utánozva, minden nemzetit megvetettek s a teremtô géniuszt teljesen félreismerték. A versailles-i ízlés Európa-szerte képviseli a mûvészetek terén a nemzeti szellem lealázását. Fülledt levegô, sablon és szellemtelen keret mindenfelé, -- sehol szabad mozgás; az individuum nem létezik; tulajdonképp a köz, a nemzet sem létezik; csak mint elnyomott, rugdalt, eltorzított törpe gnóm az abszolutizmusnak lábai elôtt. Ollózták, nyírták a fákat a versailles-i kertben: úgy nyírbálták a szellemeket is; elrontották az érzéket a mûvészetben; befalazták a gót templomok rózsáit; pufók géniuszokkal és guirlandokkal takarták el a szellemi szegénységet.

E szégyenletes elnyomás magyarázza ismét a polgári forradalmi francia irodalomnak és mûvészi ízlésnek európai kihatását. Rousseau-nak Kantra és Schillerre, Diderot-nak Lessingre nagy befolyása volt, Winkelmann naponként olvasott Bayle-ben és Montesquieu-ben. A magyar nemzeti ébredésnek francia eredete eléggé ismeretes. Önálló nemzeti érzést, mûvészetet, szellemet, ezt keresték, kezdetben csak tapogatózva s kevés részvéttôl kísérve; az udvari céhes francia mûvészetet pedig gyûlölték.

A kor udvari, elkényeztetett és copfos kultúrájával szemben a reakció a népeket a természethez vezette vissza, melynek mély lélekzését már nem a múltnak letûnt idegenszerû társadalmában, nem annak mûveiben, hanem az eleven jelenben vették észre. A szociális miljôbôl kell kiindulni a mûvészetnek, a való érzésnek; a népéletnek termékeny talajába kell gyökereit bemélyeszteni; ha nem abból nô ki, akkor csinált virág, hazugság. ,,Egyedül a természet gazdag végtelenül s kifogyhatlanul; egyedül ô neveli a nagy mûvészt... Nem kell nekem többé mester, tanító, buzdító; vajon nem buzog-e szívem magától is?'' mondja Goethe-Werther. Félre a parókával, a copffal; a géniusz az, amit nem iskolákban adnak; azt nem lehet megtanulni, azt nem lehet tanítani; a géniuszé a katedra, s az uralkodó ízlés a géniuszt gyûlölte; de épp azért a viszontgyûlöletre érett lett.

A lekötöttség és gyámság ráborult az emberi élet összes megnyilatkozásaira s naggyá nevelte a szabadabb mozgás vágyát s azzal együtt a lázongást ,,gegen ein unerträglich dumpfes und kläglich gebundenes Philister-Leben''. Lomhán és nehézkesen mozgott az élet. Nemcsak a szabados, de az igazán tehetséges szellemek egyáltalában érezték a környezet nyomorúságát; filozófok, költôk szeretnének kirúgni a fönnálló, nevetséges gyámkodás ellen, s az élet vágyától tüzelve ostromrohamot intéznek a meggémberedett közgondolkozás és érzés ellen.

De a XIX. század szellemének legkihatóbb, mert gyakorlati rugója a jogok egyenlôsége s a munka szabadsága a XVIII. század monopolizmusával szemben, melynek vas jogara alá hajlott hosszú századok emberisége. A monopolizmus nem tûr egyenjogúságot, hanem törvénnyé emeli a kiváltságot, -- nem tûr szabadságot és egyenlôséget, hanem szükségképpen szolgaságra, egyenlôtlenségre, lekötöttségre alapozza alkotmányát. Fölfogása, úgy látszik, az, hogy az emberek rendeltetése nagyon különbözô, hogy némelyek uralomra, mások szolgaságra, némelyek élvezetre, mások munkára születtek. Jogaik kiváltságokból rovódnak össze, melyekhez nyúlni annyit jelent, mint az Istentôl fölállított rend ellen támadni. Valóban a legkényelmesebb módja a monopolista rendszer védelmének, ha azt Isten akaratának kijelentjük, s a kiváltságokat, melyek sem tehetségen, sem érdemen, sem munkán nem szereztettek, az Úr ingyenes ajándékának tartjuk; de vigyázzunk, hogy a monopolista társadalom javára az evangéliumra ne hivatkozzunk; tény, hogy a monopolizmus, még a középkori is, inkább a pogányságra, mint a kereszténységre hasonlít.

A XIX. század szellemétôl bomlik a monopolizmus minden téren; a politika terén éppúgy, mint a szociális életben.

Kétféle szabadságot kell megkülönböztetnünk: a politikai s a szociális szabadságot. A politikai szabadság abban áll, hogy mindenki résztvegyen a kormányban, vagyis, hogy magamagát kormányozza; résztvegyen a törvényhozásban, vagyis, hogy ô maga legyen törvényhozó választott képviselôk által; a szociális szabadság pedig az egyénnek és tehetségeinek érvényesítésében, erôinek kifejlesztésében s amellett a társadalom összes tagjainak s érvényesülésüknek lehetôleg teljes harmóniájában áll. Mindenki érvényesül tehetségeinek megfelelôleg saját boldogulására; ezt az individuális, szabad erôkifejtést szociális szabadságnak hívjuk.

A világhelyzet egyenletét mindig ez a két tényezô határozza meg, s minden kor és minden század szellemének jellemzésében ez lesz a döntô; a kor fejlettségének nívóját, életképességét s erôtartalmát ez határozza meg. A XIX. század vajúdása is e két szabadság körül forog, s bár az egyiket már megszülte, de a másikától még terhes; a politikai szabadságot életbe léptette, s egyre neveli e féktelen s neveletlen gyermeket; de a másik szabadságot, a szociális szabadságot még méhében hordozza; az még nem született meg; az még kérdés: a szociális kérdés.

Eddig nem létezett társadalom, melynek szociális szabadsága nagyon is szûk keretek közé ne lett volna szorítva. A középkori társadalom is monopolista, tudniillik kiváltságos; azért rosszul tesznek, kik a középkort a keresztény elvek megtestesülésének hirdetik; a kereszténység elve, a társadalmi egyenlôség, nem érvényesült benne.

A liberalizmus világtörténeti missziója abban állt, hogy a meggémberedett, kiváltságos, rendi társadalom falait szétrepesztette; megavasodott szervezeteit eresztékeikbôl kiemelte s ezt a munkáját a XIX. század folyamán többé-kevésbé már mindenütt bevégezte. A politikai szabadságot úgy ahogy megcsinálta, jóllehet alább a liberalizmus munkájának szükséges korrektívumaira még utalni fogok; de a szociális szabadságot nem eszközölte. A szociális szabadságra vonatkozólag nem tett mást, mint hogy letörte a céhet, a sablont, a gátat, a keretet s kihirdette a vagyonszerzés korlátlan szabadságát. De a korlátlanság nem rend. Ez a korlátlanság képezi a XIX. század fejfájásának fôokát. Jól mondta a lelkes lengyel Mickievicz Ádám, hogy a francia forradalom alapgondolata -- s ezt mondhatjuk a XIX. század legtöbb évtizedeirôl s leghatalmasabb irányzatairól, -- a Code Civil birtokfogalmában tükrözôdik: ,,La propriété est le droit de jouir et de disposer des choses de la manière la plus absolue''. Brr, ki fogja ezt a definíciót elfogadni: ,,manière la plus absolue''? mennyi átkot, mennyi kínt hozott az abszolútizmus, akár a politikai, akár a szociális, az emberiségre!

A XIX. század, mely az abszolutizmust üldözte a politikában, ránk hozta a nemzetgazdaságban. A constituante óta a kiváltságos, monopolista társadalom átváltozik liberális társadalommá; a politikai szabadságot ránk derítette, de a szociális szabadság terén nem boldogult; a stabil monopóliumokat itt is eltörülte ugyan, de helyükbe a mozgó monopóliumot, a tôke monopóliumát állította.

Tehát a politikai szabadság rendje megvan, de a szociális rend hiányzik. Íme a XIX. század életének legélesebb vonása, de ez a vonás ... egy seb.

S miért nem sikerült a XIX. századnak a szociális szabadságot megteremteni? Bizonyára az uralkodó osztályoknak önzése miatt sem; de nemcsak emiatt, hanem kivált azért, mert a szociális rendet nem lehet megcsinálni törvénnyel; a törvény csak gyámolíthatja vergôdéseit és segítheti gyöngeségeit, de azt megteremteni nem képes; azt nem csinálják, az nô. A meglevô birtokot lehet egy tollvonással fölszabadítani, az úrbért eltörülni, a másik tollvonással lehet a földeket felosztani, új alkotmányokat teremteni; a kiváltságokat egy szavazással, sôt közfelkiáltással el lehet törülni, a testületi kötelékeket megszüntetni, de egy szervezetet az életbe bevezetni, a föld termelôképességét fokozni, az ipart emelni, a munka viszonyait újjáalkotni, a népet mûveltté és szabaddá nevelni, azt egy nap alatt nem lehet megtenni, sôt amennyire látjuk, azzal a XIX. század sem lett kész; sok, nagyon sok hiányzik még.

Tehát egy új világ születési vajúdásaiban állt a XIX. század! Ne csodálkozzunk idegességén, ne az érdekek harcán. Harc támadt nyomaiban; harc, melybe belejátszott a teológia, filozófia, a tömegek szenvedélyessége, az izgatottságnak hamarsága s azzal együtt felületessége; harc, melynek tömkelegeiben ott látjuk a kedélyek hullámzását, piétista és sötét, ismét élni vágyó és materialista tendenciákkal; régi és új, egész és fél-liberálisok, monopolisták, kommunisták, federalisták kínlódnak és vergôdnek a problémák körül; közvetítések és szakadások történnek; eszmék, pártok, irányok egymást kergetik, mint felhôk az égen a villamosság titokzatos admirálsága alatt.

Harcot kellett vívnia mindenért: Istenért, lélekért; túlzások egymást érik egyik és másik irányban; reakciók állnak be a túlzásokkal szemben. Mindezen vajúdások és harcok közepette pedig egy új válság mámora lelkesíti az emberiséget; véglegesen elégedetlenkedik a régivel; mindent diszkreditál, ami hagyományos; s ily elvek mellett természetesen amilyen rohamos, éppoly erôszakos.

Az erôszak jellege átterel most egy más gondolatirányra, mely nem kisebb szerepet játszott a XIX. század kiindulásában és folyamában, mint maga a szabadság eszméje, s amely kezet fog a múlt századvég katasztrófájának s a XIX. század szellemének általam megkülönböztetett másik elemével: a fölvilágosodottság filozófiájával.

Az újvilág-alkotásra való kiindulás oly rohamos volt s a szellemek undora és gyûlölete oly szenvedélyes volt, hogy mikor újat akartak alkotni, nem voltak tekintettel a fönnállóra, nem respektálták az eddigit; nem akartak fejleszteni, hanem akartak újat teremteni: elvesztették tehát a történeti érzéket. Kor, mely a történeti érzéket elveszti, úgy jár, mint egy ember, kinek kisagyából kivágnák a tájékozódási érzék székhelyét; ennek az embernek nem volna biztos járása, ingadoznék, támolyogna, fogódzkodnék minden szalmaszálba és sok fáradsággal és erôlködéssel tenné meg azt a néhány lépést, amelyet a normális ember föl sem vesz. Gondoljunk már most nem ingadozó embereket, de támolygó népeket; mily borzalmak, mily zúzódások, mily esések kísérik ijesztô, de bizonytalan haladásukat. A XIX. század népei támolygó népek, nemcsak az új világ reményének bódító behatásaitól, hanem a haladás és fejlôdés alapozásának, a szilárd talajnak hiányától, amely szilárd talaj a népek életében a történelmi folytonosság, az eddigi élet, a szokások, az intézmények, a tapasztalat és gyakorlat korrigáló hatalmai. Rántsátok ki e talajt a népek lábai alól, s meglátjátok vergôdésüket! A francia katasztrófa óta a népek nem hogy elvesztették a talajt, de elrúgták ezt lábaik alól; nekik nem kellett folytatás és fejlesztés, nekik újság, új világ kellett.

S ki inspirálta a népeknek ezt a magában ôrületes gondolatot, s ki vitte rá ôket és hitette el velük, hogy pótlékot találnak majd életért, történetért, gyakorlatért más valamiben?

II.

Új csillagzat kelt föl a francia forradalomban az emberiség egén: az észelvûség; új vezetô, minden eddigitôl független hatalom: a tudomány, s ez a tudomány mélyen meg volt gyôzôdve, hogy eddig minden el volt hibázva, hogy az ember nem ismerte föl helyzetét, nem ismerte föl önmagát, nem az emberiséget; meg volt gyôzôdve, hogy amit észnek tartott, az nem is ész, hogy amit hitnek tartott, az babona. Kitûzték az elvet, a fölvilágosodott tudomány vezérgondolatát, hogy ne fogadjanak el semmit, csak amit belátunk, s legyenek meggyôzôdve, hogy az ész kielégít minden igényt, kárpótol minden hiányt, jóvá tesz minden hibát; hogy nem szorulunk senkire égen és földön a tiszta, merô észen kívül.

Az emberiségnek leghatalmasabb ,,Sturm und Drang''-periódusát az önerejében elbizakodott, ébredésében féktelen tudomány készítette elô és hordozta. Mindenre talált erôt és képességet önmagában; nem ijedt meg semmitôl; nem tisztelt semmit, így érez a fiatalság csikó-éveiben: így érzett a modern tudomány végig e századon, s csak húsz év óta hallunk nyomósabb hangokat, melyek a tudomány modern kiindulásait szerénységre s önmagábatérésre intik. Ahány név, annyi iskola, annyi rendszer. Kant idealizmusát a német filozófiában Fichte, Hegel, Schelling pantheizmusa követte. Mások az egyoldalú szocializmus mellett foglaltak állást, mely a szenzualisták, pozitivisták, Herbart, Comte, Spencer kiadásaiban az emberi gondolatot szétforgácsolta s följogosította Schopenhauert, Hartmann-t, Nietzsche-t, hogy a kétségbeesés filozófiáját tanítsák, vagy hogy a fejetlen, mert etikát nélkülözô, lapos, laposabb, leglaposabb materializmus zátonyain lubickoljanak Feuerbach, Marx, Engels, Vogt, Moleschott, Büchner, Strauss Dávid és Haeckel társaságában. A materialista filozófiának természettudományos kiadása, a darwinizmus mindezekután végigdöcöghetett a század zûrzavaros zsibvásárán; az ötvenes és hatvanas években elérte virágzásának netovábbját, s bár vannak kitûnô természettudósok, kik a boszorkánytáncot nem járták, mint Wiegand, Baer s mások, kik a diadalszekérrôl még jókor leszálltak, mint Dubois-Reymond, Virchow, Wundt, s ezért a vén Haeckel-tôl legutóbbi mûvében ,,Die Welträtsel'', irányzatos tudományosságának hattyúdalában, komoly megrovásra érdemesíttettek: egészben véve mégis azt mondhatjuk, hogy a természettudomány az ötvenes évektôl kezdve Darwin jegyében áll, s hogy csak húsz év óta kezd a darwinizmustól különválva, gyôzelmesebben kiemelkedni az evolúciónak addig csak sejtett s az uralkodó materializmustól rosszul alkalmazott gondolata.

A század ez öntelt s teljesen észelvi filozófiája, mely elvbôl vágta el a természetfölöttinek útját, inspirálta a korszak irányát; önérzetet adott neki, de nem óvta meg folytonos hullámzástól, nem emelte ki a hatás és visszahatás, a szétforgácsolás és szakadás kellemetlenségeitôl megnyugvást keresô kedélyét. Azért látjuk, hogy a század szellemi életét minden irányban a visszahatások tarkasága jellemzi. A kritika szétvágta az alapot mint puha mészkövet a vízfolyás, s nyomában fölsarjadtak a filozófiában éppúgy, mint a mûvészetben spiritualisztikus, pietista, legsötétebb naturalista és materialista kinövések, melyektôl már a múlt században ,,lúd-bôrt'' kapott Goethe -- ,,von der tristen, atheistischen Halbnacht''. Átlag azonban a mûvelt és félmûvelt körök a fölvilágosodottság befolyása alatt hallgatagon elfordultak, ha nem is az Istentôl, de az Isten Fiától; a metafizika problémáival szemben természetes vallást és erkölcsöt olvastak ki maguknak még a szentírásból is, különben pedig szabadon élni s kizárólag anyagi s politikai érdekekkel törôdni, volt fôelvük. De bármennyire szerették volna lenyûgözni a szellem megindított törtetését, sehol sem szabhattak határt forrongásainak; a fiatal óriás egyre fölkelt merészen, hogy nemsokára leüljön lemondással; hitetlenkedett, és azon vette magát észre, hogy romantikus lett; racionalistának csapott föl, hogy a racionalizmusnak is, mint elévült és szegényes iránynak útilaput kössön a talpára. Szkepticizmussal és materializmussal támadta meg az egyházat, s miután romokkal borította be hazájának földjét, a romok közt bolyongó, panaszos lélekké vedlett át; fluktuált merész szabadság s teljes függôség közt; a tiszta ész kritikája után kételkedni kezdett, vajon az ész egyáltalában fölismerhet-e valamit (tradicionalizmus); habozott s nem tudott választani materializmus, pantheizmus s a személyes Isten közt, herrnhuti s a történeti Krisztus közt; mélyen vallásos mozgalmakat látott, de amelyek Kant iskoláján vonultak végig Plato, Spinoza, Fichte barátságában. Csoda-e, hogy ennyi ingadozás és habozás után a fölvilágosodottság is lapos és copfos lett; a sok észszerûség kiállhatatlan, unalmas közönyösségre vezetett, s a fantázia vallásába, a vallásos romantikába menekült, melyben Friedrich Schlegel saját végtelenségét élvezte? Novalis a végtelenségbe merülve a protestantizmus temetôje s Róma romjai fölött a mindent betöltô Istenség egyházát tervezte!

A racionalista tudományban tényleg két fázist vagy két lélektani jelleget kell megkülönböztetnünk; sok képviselôiben, kivált a 70-es évek végéig többé-kevésbé mint csatlós szerepelt a század izgalmas, szabados s a kereszténységet gyûlölô irányzatában; famulus volt a hitetlen és élvsóvár Don Juannál, aki pénzzel is gyôzte, hatalommal is bírt a szolgálatoknak viszonzására. E tekintetbôl a fölvilágosodott tudomány csak az agitációnak volt eszköze. S jó eszköz volt; a burzsoázia a század elején szkepticizmussal és materializmussal, késôbb darwinizmussal támadt neki a kereszténységnek, közbe-közbe azonban szívesen meghúzta a gyeplôt, s ismét vallásért, erkölcsért, törvénytiszteletért, auktoritásért lelkesült, s a tudományt is ez érdekek védelmére indította addig, míg érdekei kívánták.

A tudománynak e fullajtár szerepén kívül van azonban egy más, komoly irányzata, mely kezdetben ugyan szintén nagyon szenvedélyes és zavaros volt, de amely az igazságot akarja szolgálni érdekképviselet és haszonlesés nélkül. A XIX. század komoly tudománya ugyan szintén anyagias, mert a természet erôinek fölkutatására s az élet szolgálatára szentelte magát; presztizse nagyon nagy, s irányzata miatt a szelleminek visszaszorítására szolgál; de bízunk benne, hogy a természet országában kivívott vívmányok végleg el nem bódítják a szellemeket, s a természet fölött való uralom az elsô lelkesülés csillapulta után a szellemet szolgaságba nem fogja hajtani. A XIX. század tudománya elôtt meg kell hajtani zászlónkat. A természetrajz és -tan, a földrajz és népisme hírneves fölfödözôk és föltalálok nyomaiban haladt elôre (Cuvier +1832, Humbold +1859, Ritter +1859); a kémia e században emelkedett ki a szigorú tudomány katedrájára (Liebig +1873, Pasteur +1895), miután a fizika már a múlt században szakadt ki a filozófiából s most Röntgen-sugarakkal és ,,elektroid''-dal (Richnowszky 1899) operál; a levegôt hígfolyóvá és szilárddá sûrítette; a spektroszkóp után (Kirchhoff és Bunsen 1859), mellyel a csillagok krátereibe néz, a telektroszkópot akarja bemutatni az 1900. évi párizsi világkiállításon (Jan Szcepanik); a geológia, paleontológia e században avattattak tudománnyá; az asztronómiát már uralja az ég, s mialatt a föld rétegeibôl életre támasztottuk a geológia által a föld régi világait, föltaláltuk a kulcsot az eltûnt kultúráknak s emlékeiknek megértéséhez; Champollion magyarázta meg a hieroglifeket, Grotefend az ékírást.

E gyôzelmes haladás a világot, sôt az emberi életet anyagi vonatkozásai szerint fölkutatta; nemzeti, társadalmi, gazdasági, fiziológiai életét számokba foglalta, s azt mint függvényét fogta föl a történet és természet számtalan tényezôinek, mint függvényét az élelemnek, klímának, hegynek, völgynek, talajnak, tengernek, munkának; a közgazdaságot kivette az erkölcs befolyása alól, s a statisztikát mint a szociális tömegekrôl való tudományt (Wissenschaft von den sozialen Massen) léptette életbe.

A tudomány ez anyagias irányát sem a csôdbe került metafizika (Das Elend der Philosophie, Karl Marx), sem a mûvészet nem mérsékli. Az építészet megtörte a barokk-ízlést s az úgynevezett klasszicizmusba tért (Schinkel +1841), lelkesült a gótikáért s befejezte a kölni dómot; azután eklektikussá lett s nemzeti (magyart is) stílusokat keres; a szobrászat a tiszta görög irányba terelôdik; Canova (+1822), Thorwaldsen (+1844) mûveiben remekel; a festészetben is kivált Franciaországban David által az antikba hajló iskola van fölszínen, míg Horace Vernet (+1863) s mások az eleven konkretizmust s individualizálást állítják elôtérbe; Németországban a müncheni (Cornelius +1867) s a düsseldorfi iskolák válnak ki, mialatt Overbeck (+1869) Rómában német római iskolát alapít. A mûvészet és mûipar fejlesztésére az európai nemzetek nemes versenyben intézeteket, múzeumokat, kiállításokat rendeznek s az államok kultúrföladataik közé sorozzák ezirányú törekvéseiket.

Az irodalom híven tükrözteti a század kedvenc gondolatait, gyöngéit éppúgy, mint azok orvosságait. Híresek és kapósak csak azok a termékek, melyek mint hûséges tükrök a szociális miljônek embereit mutatják be. Az irodalmi remekmûvek, melyeket a közvélemény olyanoknak ismer, nem szakadnak az égbôl; az író oda van láncolva a társadalmi körhöz, bármit tesz, nem igen fog szabadulhatni valamiféle befolyása alól. Racine ,,Agamemnon''-jában és ,,Titus''-ában a versaillesi udvaroncokra, Hugo Viktor ,,Gennaro''-jában a párizsi burzsoákra kell ismernünk. Az irodalom nemzetivé és érzékiessé lesz, mert a tömegnek az kell. Dogmatikája most az ,,igazság, a valóság'', de összes igazsága, hogy hangulatokat fest kimondhatlan színekkel, s ,,valósága'' annyira megy, hogy a történeti alakoknál a ,,krákogás és köpdösés és orrfúvás mikroszkopikus utánzásával'' is gyönyörködtet a naturalizmus Sudermann, Ibsen, Gerhard Hauptmann színmûveiben; ,,das ist die grosse Wirklichkeit, wie er sich räusperte und spuckte''.

Azonban a tudomány, irodalom és közszellem nem lehet sokáig egyoldalú és szögletes; a zûrzavaros árvíznek is le kell ülepednie; a legkeményebb alpesi kovadarabnak is sima kaviccsá kell formálódnia a folyóvizek áramában. Az élet képezi kritériumát az igazságnak; a helytelen, bár legragyogóbb szisztémák is kudarcot vallanak, mihelyt az élet mezejére intézmények alakjában átültettetnek. Ami a tudományt, mûvészetet, közszellemet mozgatta, amiért lelkesült, amit szeretett és gyûlölt, mindannak az élet valóságában kell hitelesíttetnie; ott ütik rá az igazság vagy a tévely bélyegét.

E részben is a XIX. század utolsó évtizedei nagyszerû kilátásokat nyitnak.

Az élet a vívmányoktól, a ragyogó hipotézisektôl, a nagyhangú rendszerektôl csak egy darabig bódul; úgy tesz, mint a vízesés; a szikla alján még zizeg, pezseg, forog, de azután kisiklik a forgókból s a rendes haladás útjára tér.

Tudomány, mûvészet, közszellem a XIX. század forgóiból immár szerencsésen kiosonni készül. Az ,,átkos hamarság'' nem az élet taktusa; <ez> idôbe kerül, de azért meglesz. A tudomány komoly és ôszinte ápolása és lelkes tovafejlesztése csak úgy meg szokta teremni a maga bajainak korrektívumait, mint a gyakorlat és tapasztalat szokta kijavítani az intézmények hiányait. E folyamat közben a tudomány elveszti idegességét és izgatott, támadó jellegét, s az állami és társadalmi lét intézményeiben gyôz a jog és méltányosság. Vedlésnek is nevezhetjük e folyamatot, mely az ósdit, hasznavehetetlent, a hiányosat és hibásat magáról leveti, sokszor ugyan csak azért, hogy új hibákba essék, de a szándék s a természetes haladás szerint utóvégre is azért, hogy a javítás ne legyen régi hiba.

Ki ne látná az általános vedlést? Vedlik a filozófia, s a nagyhangú szózat: ,,Zurück auf Kant'' ritkábban hangzik már; vedlik a természettudomány; a darwinizmus lelép, s ezentúl már csak túlhajtott anyagiasságnak nézzük régi térfoglalását. Torzalakja volt ez az életerôrôl szóló igaz filozófiának; gyerekes, szûkkörû, iskolás fölfogása az isteni gondolatok kifeslésének, mely új tagoknak az ôs- és törzsfajokból való keletkezésében megy végbe; de nem Darwin receptje szerint. A természet egységes egész; Isten alkotta; az fektette bele az életerôt; ez az életerô fejlik és szétágazik mint a folyó, mint a fatörzs ágakra, mint a napsugár szivárványos színekre; de az élet nem mechanizmus, az csak a csontváza; a természetben nemcsak a mechanikus történés, de célokok is vannak; s a tudomány épp ez idôben is dörzsöli szemeit, kidörzsöli belôlük az egyoldalú mechanikus világnézet álmát. Hatalmas tekintélyek emelnek szót a tudomány egyoldalúsága ellen, s a mélyebb behatolás meghozza az egymásnak megértéséhez szükséges méltányosságot.

Nagy hálával tartozik a teológia és filozófia a természettudománynak, nem azért, mintha kész tanokat szolgáltatott volna nekik, hanem azért, mert a belátásnak a természet nagyszerû történetébe oly szerencsés kézzel utat nyitott. Míg a természettudományok kiskorúságban tengôdtek, addig igen sok, de mélyebb belátástól függô eszmét elô nem segíthettek; de mihelyt haladásukkal mélyebb belátásra s tágabb látókörbe segítettek, a legnagyobb szolgálatokat nyújtották a teológiának is és megkönnyítették a teológusoknak a megválást addig becézett, kiskorú és gyámoltalan nézeteiktôl. Nézzünk föl az égre. Mi más világot teremtett ott fönn Copernicus; olvassuk a Genezist, mi más, mennyivel fenségesebb az a fölfogás, melyet a geológiai és paleontológiái kutatások adnak, mint a betûzô, elfogult kommentározás! Tehát kezet fogni, s nem egymás ellen támadni; letörni a gyerekes animozitást s a fölcseperedett tudományhoz nem illô agyarkodást; viszont nem rontani neki a tannak, vagy egy föl-fölcsillanó hipotézisnek a kiközösítés buzogányaival: ez a természettudomány s a teológia csarnokaiban uralomra vergôdô századvégi hangulat!

Mily óriási különbség van e részben a XIX. század elejének együgyû materialistái, az ötvenes évek rövidlátó darwinistái s a századvégnek tudományos ítélete között, mely azt a materializmust laposnak, ezt a darwinizmust az evolúció föl-nem-értésének jellemzi!

Még szembeszökôbb a század szellemének egyoldalúsága s a korrektúra szükségessége a praktikus intézményeknek, az élet<nek> s a társadalmi alakulásoknak terén.

Minden társadalmi alakulásban két nagy érdeket kell egymással megegyeztetni: a hatalmat s a szabadságot. A hatalom ne fojtsa el a szabadságot s a szabadság ne törje meg a hatalmat. Nincs szabadság a hatalom ellenôrzése nélkül; a hatalomnak ellensúly kell; a szabadság e garanciáját a népképviseletben találták meg; a XIX. század állami rendje a népképviselet alapján áll. A népképviselet a törvényhozásnak egyik, még pedig legfôbb tényezôje, mely ellenôrzi és ellensúlyozza a végrehajtó hatalmat. De hogy a népképviselet nem adja képletét a tökéletes kormányformának, az már abból is világos, hogy a népképviselet épp úgy elnyomhatja az állami végrehajtó és kormányzó hatalmat, mint ahogy a kormányzó, végrehajtó hatalom a királyi abszolutizmus korában elnyomta a népet. Folytonos a veszedelem, hogy a parlamentek hatalma az abszolutizmust új alakban lépteti föl. A nép érzelmei természetesen mindig a népképviselet pártján állnak; a mozgó, indulatos tömeg a népképviselet hatalmát dagasztja s annak számára iparkodik lefoglalni minden hatalmat. De a népképviselet másrészt nagyon is tarka mozaik, s nem nyújtja sehogy a készültségnek, a törvényhozó bölcsességnek azt az elengedhetlen tôkéjét, melynek komoly és lelkiismeretes munkába való befektetésébôl támadhatnának a jó törvények, még kevésbé nyújtja a jó kormányzásnak és ügyes közigazgatásnak biztosítékait: a folytonosságot, a hozzáértést és rátermettséget.

Ne higgyük tehát, hogy a parlamenti kormányforma hamisítlan képlete a tökéletes állami rendnek; kimutatta azt már maga a XIX. század, melynek folyamán Franciaországban tizenkét alkotmánnyal boldogította magát a nemzet. Száz év alatt tizenkét alkotmányváltoztatás! Valóban úgy látszik, hogy a tökéletes államformának képlete még nem kész!

Bizony nem kész; amily igaz, hogy az élet soha sem kész, hogy nem jéghegy, hanem folyam: éppoly igaz, hogy a társadalom fejlik, s az állami rend változik. S ugyan merre jelzi a XIX. század alkonya a fejlôdés irányát?

A nemzetek élete s az életnek egyik lényeges alakja, maga az állam, a szociális irányzatot követi.

Nem az alkotmány, hanem a gazdasági rend képezi a polgári élet gerincét. Az alkotmányos mechanizmusnak javítgatásai és foltozásai, diplomácia és politika nem képes feltartóztatni a forradalmakat, mihelyt a népek gazdasági élete ellentétben van a polgári renddel. Ezt az ellentétet meg kell szüntetni szociális reformok által, s az alkotmányt a gazdasági fejlôdéshez kell szabni; kipróbált, örök idôkre való, legjobb alkotmányok nem léteznek; jó az, ami a nemzet életének megfelel, s csakis addig jó, míg megfelel. A francia forradalom célja volt a monopolista társadalmat liberális társadalommá átváltoztatni; mit gondolunk, hogy ezzel vége a világ folyásának? Dehogy van vége; a liberális társadalom most átváltozik szociális társadalommá. A liberális társadalom szabaddá tett; az individualitást emancipálta, de a közt, a társadalmi szervezetet meg nem alkotta; a szabaddá s mûveltté lett embert nemcsak jogban, de jóban is részesíteni, ez a jövô szociális társadalom célja, melyet a szociális szellem térfoglalása siettet.

Mi legyen az a szociális szellem?

Öntudata az emberek életközösségének; öntudata az emberiség egységének, legmélyebb s legbensôbb összetartásának. Az egészé minden szellemi és gazdasági jó; az egész alkot, teremt, mindnyájan kezet fogva. A nagy gondolatokat sem tekintjük kizárólag egyesek termékének; az ihletett géniusz is a társadalom ily magasfokú mûveltségének fészkében született, s ezentúl nem annyira az ô teremtô erejében, mint inkább a társadalmi és kultúr-élet összességének közremûködésében hiszünk már.

Mi e fölfogásnak eredménye és kihatása?

Az, hogy az egyed impozáns alakja helyett a társadalmi összélet lép elénk. Nem a hegyek égbemenô koronáit bámuljuk ezentúl, hanem a hegy, völgy, fönnsík, magaslat egybevágó egészét. A héroszokban kevésbé hiszünk, ahelyett a nemzeti élet, a társadalmak s az emberiség nagy élete foglalkoztat; föl akarjuk ismerni a szociális élet föltételeit, törvényeit, a töméntelen sok tényezônek egymásbafonódó tevékenységét, hogy ne kiálló vagy mondjuk kimagasló részeit, hanem az egészet értsük. Onnan van, hogy most már a történetírás szelleme is megváltozik. Senki sem gondolja, hogy a véres nagy verekedések, melyeket csatáknak hívnak, s az ember vad ösztöneinek tombolása, melyeket a hadiélet, a vitézség állít elénk, képezik a népek történelmét; ezek csak állatiasságának nyomai; történelmét szellemi, gazdasági, társadalmi élete adja; a társadalmi élet formái, a jog és erkölcs sajátságai, a család, a vallás nyújtja az eleven történetet; ez az a talaj, melyen a haladás fája nô. A népélet áll tehát az elôtérben, a nagy életközösség, s nem a héroszok, császárok, politikusok; a társadalmi élet lett a valóság, s nem a háborúk és emberöldöklések. Nem a nagy férfiak miatt van az emberiség; hiszen ôk is csak virágai a népélet hatalmas, terebélyes fájának, melyet tovább kell fejleszteni, hogy tökéletesebb alakokat öltsön.

Ez lévén a tudomány mai napszáma, lehetetlen, hogy a közgondolkozásra ki ne hasson; ha pedig kihat, okvetlenül meg kell teremtenie azt, ami a mai társadalmi mozgalmat jellemzi. Minden egyes akar ember lenni. A közösség érzete abban az öntudatban nyilvánul, hogy mindnyájan egyaránt élünk, dolgozunk, számot teszünk; hogy a társadalom összes javait közös munkában teremtjük meg; hogy egyik sem boldogul a másik nélkül; hogy egyik sem nézheti le a másikát, szoríthatja le a másikát, hogy mindnyájan mindent egymásnak köszönünk. Következôleg mindenki akar mint ember élni, mint ember dolgozni és számot tenni, s a közösbôl a maga részét, bizonyára emberi részt kivenni, íme az idô szellemének éltetô s ébresztô lehelete; az ember érzi magát... nem mint állat, nem mint mohó szörny, hanem mint a szellemi s gazdasági munkának egyik tényezôje, ki magát mint részt fölismeri, s következôleg a közjavakban, a társadalmi munkának termékeiben részesülni kíván.

Íme az emberi javakban való részesedés képezi a tovafejlés irányát; ez az a folytonos törtetés az igazi egyenlôség, a politikai szabadságon túl a szociális szabadság után. A modern embert csak az ragadja meg, ami valamiképp e nagy érdek, e nagy probléma reményétôl s aggodalmától át van hatva; ez képezi örömét és kínját a haldokló századvégnek; ezt a lelket, ezt a szellemet leheli bele a következô századba. A XIX. században az ember úr lett a természet erôi fölött, de nem lett még úrrá a saját keblének s az emberi életnek hatalmai fölött, melyeknek ádáz harca jobban gyötri ôt, mint a természet ellenséges erôi. Nem is oldhatta meg a XIX. század a szociális problémát; az még csak kezdôdik gazdasági kialakulásában; azonkívül pedig a lelkület sem volt meg az igazán nagy és harmonikus mûnek létesítéséhez. A XIX. század anyagias, elfogult és önzô volt, az erkölcsit ki akarta küszöbölni tudományából, esztétikájából, pláne még nemzet-gazdaságából is; az ily rövidlátó és szûkkörû szellem szociális teremtésekre alkalmatlan. Elôbb meg kell hódolni az Isten és törvénye elôtt; a kormányrúdhoz oda kell állítani az erkölcsöt; tisztelni kell a nagy erkölcsi intézményeket, elsôsorban az egyházat: akkor aztán alkalmasak leszünk szociális alkotásokra.

Vagy röviden más szóval: a XIX. század jár, fut, iramlik, törtet, de repülni elfelejtett; keresi hozzá a repülôgépet; de a gép nem segít, ha nincs levegô hozzá; levegô, melybôl a lelkek élnek; az pedig a hit, az igazság, az erkölcs, melyet az Isten segítsége hordoz, s az emberiség nem papíron, de életben vall.


Az engesztelés szelleme (1901)

Az engesztelés szelleme (1901)[7]

Van tél a lelkekben is; néha korszakokon keresztül egyre hûl a szeretet s durvul a rokonszenveknek s a nemes érzéseknek világa. Akik ily korszakokban élnek, a legtöbbje nem is veszi észre, hogy mily sértô és nyers ez a közérzés; azok a kevesen pedig, kikben a szomorú valóság érzéssé válik, ha küzdenek is az öntudatlan nyerseség ellen, ritkán változtathatnak rajta alaposan, s észrevétlenül is áthajlik lelkületük az engesztelô szeretetbe. Az engesztelés szellemi világában kigyullad ismét szenvedélyes lángokba szeretetük, s kárpótolva látják szent szenvedélyüket egy ôket meg nem értô világnak részvétlenségeért.

A XIII. századtól fogva a szeretet a kereszténység szívében lassan-lassan elváltozik engesztelô szeretetté, azon mértékben, melyben a keresztény áhítat az Oltáriszentség felé irányul. Nem, mintha azelôtt nem szerették s nem imádták volna az Oltáriszentségben a közöttünk élô Krisztust; imádták azt mindig; a katakombák áhítata a vértanúk sírjára helyezte az eucharisztiát s erejét e szentségbôl merítette; de a vértanúi, ifjú egyház az üldözések nyomása alatt inkább az áldozatnak, mint az engesztelésnek szellemét merítette belôle. Krisztus áldozat, véres áldozat; ez lebegett eszménykép a küszködôk elôtt s következôleg vágyaik s lelkesülésük erre felé szálltak: legyünk mi is áldozatok.

Szent Tamás elszánt szava talált visszhangot lelkükben: gyerünk s haljunk meg vele.

A nagy egyházatyák korában sem találjuk föl az engesztelés szellemét az eucharisztia körül. Van sok panaszuk, éles, gáncsoló szavuk; Nagy Szent Gergely pápa elégedetlenségében a világ nehézkessége és szellemtelensége fölött már az utolsó ítélet közeledtét várja, s még sem találjuk meg náluk az áhítatnak azt a jellemzô vonását, az engesztelést.

A X. és XI. században a penitenciának meleg áramai járják át a világot; fölrázzák a népeket s szent harcra lelkesítik Krisztus sírjáért; meghalni indulnak az emberek bûneikért penitenciából, de bár e lelkülettôl nem lehet eltagadni az engesztelés szellemét, ez az engesztelés csak az volt, amely a tékozló fiú szavaiban is rezgett, s minden bûnét bánó lélekben föltalálható. A bûnbánó meg akarja engesztelni az Istent; bûneire gondol, melyekkel megsértette és haragra lobbantotta az Urat; e haragvó Istent penitenciájával, alázatával, bánatával meg akarja engesztelni. De ez az engesztelés nem az, mely a késôbbi egyház áhítatában az Oltáriszentség körül mirtuskoszorúként fonódik; az az engesztelés a saját maga bûneit nézte s azokat le akarta törülni. Az még nem tudta az Oltáriszentségben a töviskoszorús, élô szívet látni; annak még nem mondta az Úr: nézd e szívet, mely annyira szeret, mely itt szeret, s mely azt akarja, hogy itt engeszteljétek azt meg, itt az oltár elôtt arcraborulva éjjel 11-tôl 12-ig; ide hozzátok meleg szíveiteket, mert fázom; hideg nekem ez a mostani világ.

Ez más, ez több, mint az az engesztelés, mellyel a bûnös Noé idejében éppúgy, mint most s a középkorban a megsértett Istent engesztelni akarta. Ez több; ebben az engesztelésben a szeretô lelkek a most megsértett s tövisektôl koszorúzott szívet látják; az Úr Jézus szenvedései nem záródnak le az ô fölfogásukban a nagypéntek délutánjával, hanem valamiképp végigvonulnak a századokon át; nem korlátoztatnak az Olajfák-hegyének haláltusájára, sem a Golgothán átszenvedett kínokra; az engesztelô lelkek nem tekintenek a múltba, hogy mi volt egyszer, hanem a szeretet csalhatatlan közvetlenségével kiérzik, hogy ennek a köztünk élô szívnek, mely itt rejlik, mely itt mi köztünk jelen van, itt és most vannak sérelmei, itt mi köztünk vannak tehát szenvedései is, s ezeket mi nem nézhetjük hidegen, nem részvétlenül.

Ez a most dívó engesztelésnek szelleme.

Ne féljünk tôle! Ne féljünk, hogy megzavarjuk Krisztus Urunknak végtelen boldogságát, ha szenvedô szívére gondolunk, mely most itt mi köztünk is szenved; ne féljünk, hogy dicsôségének fényözönére felhôt borítunk, ha az Olajfák-hegyének kínos imáját oltáriszekrényeink táján hallgatjuk; ne féljünk ettôl. ,,Non vivitur in amore sine dolore'', nem élhetünk szeretettôl lángadozva s töviskoszorútól körül nem övezve; nem, nem élhetünk szeretetben kín nélkül. Míg emberi szívünk lesz, s a földön emberi szívek vívódnak és haldokolnak, addig azt az érzéketlenségét a boldogságnak el nem érhetjük; bûn volna az és nem erény, élettelenség és nem tökély. S a szenvedô részvétnek e természetes érzését tagadjuk el az isteni szívtôl? Nem, az nem lehet. Jézus résztvesz szenvedéseinkben és boldogtalanságunkban, ez az ô töviskoszorúja, melyet a megdicsôült szíven mutatott be Boldog Alacoque Margitnak.

Ezen nem kételkedném soha; inkább azt mondanám, nem tudom, hogy hogyan lehet boldog s végtelenül boldog, ha szenved; nem tudom megegyeztetni a dicsôség fényözönét a szenvedés árnyékaival; inkább ezt mondanám, s meghajtanám fejemet az érthetetlen elôtt, de az Úr Jézus szenvedô részvétében nem kételkedném.

S nem kételkedtek ebben azok a galambszárnyú, szûzies lelkek, kik nem szálltak a kereszteshadak hôseivel, csak a kereszt karjaira -- kik nem ittasodtak meg szeretettôl, csak a Krisztus sebeiben -- kik a szenvedô szeretetnek viszonzásában nem szorítkoztak a töviskoszorúnak s a szögeknek tiszteletére, hanem akik szívük ösztönében egyenes repüléssel eltaláltak a szent Szívbe, az eleven, a megdicsôült s mégis töviskoszorúzott szívbe. E lelkek sorát kikezdi boldog Retinnai Julianna, aki látomásban látja az egyházi évnek holdját elsötétülni, mert az Oltáriszentségnek nincs külön ünnepe; megjelenik neki az Úr s beszél vele a hûlô s fölélesztendô szeretetrôl, melyet szíve az Oltáriszentségben sirat. E jelenés mozgalmat indított meg a keresztény világban, mely az Úrnapot iktatta be az egyházi ünnepek sorába, s az imádó szeretetet az Oltáriszentség felé fordította. R. Julianna nyomában járnak az olasz extatikus szüzek: Sienai Szent Katalin, Szent Julianna Falconieri, B. Kamilla Varano; nem kételkednek, hogy Jézus az Oltáriszentségben engesztelô, résztvevô szeretetet vár, s az Úr biztosítja ôket, hogy az igaz áhítat biztos ösvényén járnak. Szent Magdolna Pazzis látja, hogy Jézus oldalsebében a szeretô lelkek vérré és vízzé válnak. Vérré a szeretet által, s vízzé a szenvedés által; s bár a szeretet mindenek koronája, s bár a fájdalom is, ha isteni, szeretetbôl fakad, mégis Szent Magdolna szerint az Isten jobban szereti a lelkeket, melyek a fájdalom által, mint melyek az örvendezô szeretet által változtak át benne. Jézus szívébe hatni és nem szenvedni, az annyit jelent, mint otthon nem lenni e szentséges szívben.

S még világosabban verôdött ki a töviskoszorú az Oltáriszentségben rejtôzô isteni szíven, s annak következtében az imádó szeretet még lelkesebben hevült az engesztelés érzelmeitôl, amióta az Úr Jézus Boldog Alacoque Margitnak megmutatta saját dicsôséges szívét, s e dicsôséges szívnek töviskoszorúja benyomódott Szent Margit lelkébe. Margit már tudta, hogy mit tegyen -- tudta, hogy a töviskoszorú mit jelent, s hogy a szív, ha dicsôséges is, a töviskoszorú alatt mit érez -- tudta, hogy az Úr engesztelô s résztvevô szeretetet keres.

Igen, résztvevô szeretetet! S amire lelkes tekintete a töviskoszorúzott szívre ösztönszerûen megtanította, azt a következô pillanatban Jézus ajkairól hallja: Nézd e szívet, mely az embereket annyira szerette... melyet emberi közöny, hálátlanság és alávalóság bánt -- ez a szív keres lelkeket, kiken vigasza lehetne. Margit, szívemnek leánya, te hozd szomorú, megsértett szívemnek a viszontszeretetnek és engesztelésnek vigaszát. Jöjj ide az oltár elé, kivált a hónapnak elsô csütörtökén éjfélkor s engeszteld meg szívemet, íme a szív, mely nemcsak szeret, de vigaszt, engesztelést keres!

Ne emeljük ki ezért a dicsôséges Jézust az Isten boldogságának hónából; ne gondoljuk, hogy szenvedéseiben, panaszaiban, vágyaiban elveszti boldogságát; nem veszti azt el. A szent Szív az Istenben látja a bûn s az erény küzdelmeit, a kegyelem s a szívtelenség harcait; látja a bukottat s látja fölkelését; látja a vértanúk szenvedését s látja koronáikat; látja a könnyeket s látja azt is, mint dicsôülnek meg általuk a lelkek; szóval: látja a világ végkifejlését s a dicsôség himnuszának dallama sohasem csitul el egészen lelkében, s ez az ô boldogsága: Istent látni dicsôségében. De e boldog látásban nem felejt el minket s résztvesz, mert szeret, bajainkban és szenvedéseinkben; ez a látás nem oltja ki a dicsôség fényözönét, s Istenben boldog lelke talál résztvevô érzelmeket, melyekkel testvéreit, kik szenvednek, részvéttel szeresse.

Így van Krisztus Urunk köztünk; boldogsága velünk szemben nem vált érzéketlenséggé. Azért tudjuk oly közvetlenül emberi indulatokkal szeretni Jézust az Oltáriszentségben, mert minden tekintetben az emberileg érzô szívet tiszteljük körünkben; ez az emberileg érzô szív kelti föl az ôt szeretô lelkekben az engesztelésnek áhítatát. Ó, élesszük magunkban ez életerôs érzelmet; nem beteges tünet az, nem dogmatikus tévely, hanem eleven, való, igaz érzés azzal a szívvel szemben, mely töviskoszorútól övezve mutatja be magát. Az engesztelés szelleme éleszti leghathatósabban az Úr Jézus Szíve iránt való szeretetet, áldozatkészséget, nagylelkûséget, úgy hogy ez érzelmeknek fölforrásán is fölismerjük, hogy az engesztelés szelleme maga a szeretet gyökerébôl fakad.


A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban (1904)

A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban (1904)[8]

Sokat írtak már a katolikus egyház állapotáról az Egyesült Államokban, s legtöbben elragadtatással. Leírásaikból dicshimnusz vagy éppen hôsköltemény vált, s az ,,állapot'' tulajdonképpen virágzásnak, hódító terjeszkedésnek vagy diadalnak minôsült. Hallottunk eközben más felszólalásokat is, melyekben nemcsak az elônyök, hanem a hátrányok, nemcsak a nyereségek, hanem a veszteségek is szóba kerültek, s ezeknek mintha kijózanító hatását érezte volna a szokásos dicséretektôl egyoldalúlag befolyásolt olvasó. Mintha azzal tette volna félre ilyenkor a cikket: no lám, tehát az újvilág sem mennyország; baj, küzdelem, hiány van ott is elég.

Magam is gyakran vágytam kiokosodni a sokféle információból s reméltem, hogy valamikor majd személyes tapasztalataim után igazodom el a különféle nézeteken s szedem majd kifogástalan mérlegbe a plus és minust. Erre meg is jött az alkalom. Father Boehm, clevelandi magyar plébános meghívott hármunkat, Izsóf Alajos, Sebôk Imre urakat s engem, hogy nézzünk el hozzájuk s tartsunk hellyel-közzel missziót, mennyire azt a távolságok s a vakációnak szûk kerete megengedik. Ez alkalommal mélyebben pillanthattam be az amerikai viszonyokba, s gondolom, hogy tüzetes ítéletet alkottam magamnak az amerikai egyháznak -- értve ezalatt mindig csak az Egyesült Államok Amerikáját -- állapotáról.

Ítéletemet az amerikai egyháznak elônyeirôl s nehézségeirôl a következôkbe foglalom:

Az amerikai egyház nagy és hatalmas mindenekelôtt híveinek számát tekintve. Impozáns a katolikus egyháznak statisztikája, s ,,gondviselésszerûek'' a számok, melyekkel föllép a világ elôtt, gondviselésszerû a tömegek súlya, mellyel az Egyesült Államok életében érvényesült. Hiszen 12 millió híve s 24 püspöksége s érseksége van, holott a XIX. század elején csak egy püspökséget számlált. New York ezidôszerint a legeslegnagyobb katolikus városok közé tartozik; katolikus lakosainak száma ugyanis meghaladja a másfél milliót. Gondviselésszerû továbbá a hitközségeknek erôteljes s rohamos szervezkedése és fejlôdése, mert mihelyt a nemzetiségek, az írek, belgák, franciák, lengyelek, tótok, németek, magyarok egy-egy helyen nagyobb számban összeverôdnek, azonnal hitközségek alakításához fognak, templomokat, iskolákat építenek, plébániákat állítanak. Vannak nagy városok, hol két, három, sôt öt ugyanazon nemzetiségû hitközség virágzik. New Yorkban 100 katolikus templom van; pedig Amerikában nem úgy építik a templomokat, mint Rómában a szecesszió idejében: mûvészi hajlamokból, hanem hitközségi szükségekbôl. Az egyháznak térfoglalását és szellemi elhatalmasodását elômozdították továbbá az egyházi rendek és társulatok, a katolicizmusnak e kifogyhatlan erôforrásai, melyek egyre fakadnak s vájnak vízereiknek ágyakat s folyamokká dagadnak. Számtalan kolostor, kollégium, kórház, árvaház, nevelôintézet, apácaiskola, továbbá akadémia s akadémikus kenyérkeresô pályákra képesítô intézet, mondjuk ,,university'' van Amerikában, melyeket átlag egyházi rendek s kongregációk vezetnek vagy tartanak fenn. Érzi az amerikai katolicizmus, hogy csak iskolák által verhet mélyebb gyökeret a vallás, s azért az öntudatos egyháziasság, ha szereti is a szép templomokat s milliókat is költ azokra, mindenekelôtt mégis az iskolákra fordítja figyelmét. Minden egyházközségnek legyen iskolája -- ez az elv s a praktikus cél. Leghívebb bajnokai ez irányzatnak a németek, kik Amerikában is a legöntudatosabb katolikusok s komolyan veszik a hitet. ,,A templom kapuja az iskola'', mondotta messze nyugaton, Omahában, a franciskánus gvardián és német plébános, ki, mellesleg legyen említve, nagyon panaszkodott, hogy sok magyar-sváb kivándorló mily kevéssé van kioktatva a hitben. Az iskola-ügyben is legelöl állnak a németek. S azért kifogásolják gyakran az ír püspököket és papokat, hogy nem sürgetik eléggé ezt a létföltételt, s elviselhetônek tartják, ha a gyerekek hittanra az úgynevezett ,,sunday-schoolba'', vasárnapi iskolába járnak, pedig ott nem is papok, hanem angol, airis missek tanítanak, különben pedig a public school-t látogatják. Ezek az állami iskolák azonban nagyban különböznek a mi állami iskoláinktól, miután azokban egyáltalában nem tanítanak semmiféle hittant. Lehet, hogy az airisok e részben könnyelmûebbek, de ezt a kifogást nem szabad általánosítanunk; mert hiszen ôk is igen sokat áldoznak az egyházi intézetekre, s a püspökök legtöbbje nem barátkozik meg a public-school s a sunday-school közt megosztott neveléssel.

Másodszor, a katolikus egyház ereje Amerikában a lelkes, mélyenérzô, katolikus népeknek immigrációja. Amerika ugyanis a pénzt leszámítva, minden tekintetben az óvilágból él. Lelket és vért is onnan kap. A lélek lassankint áthasonul, a vér s az élet átamerikaiasodik, a nemzetiségek idôvel elvesznek, s a jövevényekbôl angolok válnak: de eredetileg is, meg még most is Amerika hitet, erkölcsöt, tudományt, mûvészetet az óvilágból nyer. Nagy elônye ily körülmények közt a katolikus egyháznak, hogy a katolikus immigráció átlag Európa kereszténységének legjavából, az ír-, német-, lengyel-, franciából való. Ezekhez hozzászámíthatjuk a tótot is, kik hû és lelkes katolikusok, s itt nemzetiségük öntudatának kifejlôdésével a katolikus egyháznak öntudatos híveivé nevelôdnek. Amerikában a magyarok organizáció tekintetében össze sem hasonlíthatók a tótokkal; ezek nagy elônyben vannak. Újabban az olasz immigráció is nagy, de mivel átlag Dél-Olaszországból s Szicíliából indul ki, azért hitvány elemekkel terheli az amerikai katolicizmust. Az amerikai püspökök panaszkodnak a benyomás fölött, melyet a közel Rómához s környékébe való olasz ,,katolikusok'' az amerikaiak lelkére tesznek, s körülbelül megegyeznek a boldogult Simor Jánossal, ki azt mondotta, hogy az Úristen a két leghitványabb népet választotta ki a két szövetségnek hordozójává: az ószövetségben a zsidókat, az újban az olaszokat.

Az egyház erejének harmadik forrása a legteljesebb szabadság. Amerika tényleg a szabadság világa. Szinte sok van belôle, s nem hiszem, hogy az állam sokáig megmaradjon ily laza szerkezetben. Itt nem protegálja az egyházat az állam, de nem is bántja. Legalább mint szervezetet nem, mert nem fér hozzá. A katolikusok azért mégis megérzik itt is, ott is az államban érvényesülô szabadkômûvességet, kivált hivatalokból való kicseppenésben. Szabadkômûves sok van; zsidó is rengeteg, s azért nem bízom e szabadságnak túlhosszú életében. Most azonban a szabadság -- mondom -- még teljes. Az egyház állíthat iskolát, templomot; nevelhet nemzedéket; mindezt teheti, ha van pénze! Az egyház megválaszthatja püspökeit, plébánosait, ahogy akarja. A new yorki érsek aránylag fiatalember; a saint-louisi 42 éves. Ezek vizitálnak, járnak-kelnek, tesznek, ahogy s amit akarnak. Igaz -- mondom -- hogy nem is protegalja az egyházat sem szolgabíró, sem miniszter. De az amerikaiak nem is kívánnak az állami protekcióból; mindenütt ezt mondogatják európai interjúvolóknak!

Az egyháznak negyedik elônye a nép közremûködésének s az episkopális abszolút hatalomnak valamelyes kombinációja. A nép alakítja meg az egyházközséget, az jár utána, ha valahol összeverôdnek az atyafiak, az ô buzgalmuk adja az iniciativát az egyházközségeknek alakítására; gyakran ôk szerzik meg maguknak az óvilágból a papot is. A pénzt is ôk adják; a kollektorok a népbôl valók, s az elszámolás nyilvános. De mindennek dacára a templom nem a népé; nem a nép rendelkezik bent, hanem az egyházé. In concreto, egyházmegyei bizottságnak nevére van betáblázva, melynek a püspök is, meg a generális vikárius is a tagja. Ha ez a bizottság valahogy megbomlanék becsületében, eladhatná a templomokat. Az egyházközség tehát az embereknek terhe is, de alkotása is; fizetnek rá, de szeretik, hisz az övék; nem a klérusé; s a jus canonicumon mégsem esik kár, sôt úgy szorítja rendre s a kellô jogigények korlátai közé a híveket, hogy az ember csodálkozik.

A katolikus egyház ötödik erôforrása: a pénz, a gazdagság, melynek ezidôszerint örvend Amerika. California, a Rocky-Mountains, Alasca döntik az aranyat, a védvám védi az ipart s azzal együtt a magas bértételeket. Amerikában tényleg rengeteg sok a pénz s a kereset; hozzáfogható nincs a világon. Hogy néha a gazdasági viszonyok itt is rosszabbra fordulnak s sztrájkok boronálják föl a gazdasági egyensúlyt, azon nem szabad csodálkoznunk, mert az kikerülhetetlen. Az egyház pénz nélkül nem fejlôdnék; nem építhetne templomokat, nem tarthatna föl iskolákat. Most tényleg mindezt megteheti, mert sok pénzt kap híveitôl. Az airisok, a lengyelek és tótok, a németek nagyszerû áldozatokat hoznak egyházi célokra; a magyarok szintén belenevelôdnek; legrosszabb fizetôk az éhes olaszok!

A katolikus egyház hatodik elônye: az öntudatos egyházi fejlôdéssel lépést tartó buzgó hitélet s a papság részérôl az apostoli szellem. Elképzelhetô, hogy azok, kik jószántukból lépnek be az egyházközségbe s kitartóan fizetik az egyházi adót, nemcsak ragaszkodnak az egyházhoz, hanem élnek is az egyház parancsai szerint. Az egyház öntudatos életére utalt papság is rá van szorítva, hogy igazán korrekt s apostoli legyen. Nem lehetnek itt pictus-masculusok, hanem csak dolgozó papok. Össze kell tartaniok híveiket, gyakran nagy áldozatok s nagy megaláztatások árán is. A külsô összetartáson kívül a belsô élet fejlesztésére kell ügyelniük, mert hiába, a zsebhez a szíven át juthatni. Lélek kell az áldozathoz.

Ez elônyökkel és erôforrásokkal szemben azonban rá kell mutatnom a nehézségekre is. Ezek is óriásiak.

Elsô nehézség: a nagy erkölcstelenség és vallástalanság. Mikor mi az amerikai egyházról beszélünk s a nagy számokat emlegetjük, nem gondoljuk meg, hogy ez csak egyik oldala az éremnek. De mit mutat a másik oldal? Nagy veszteségeket. Az emigrációnak nagy része elvész a katolikus egyházra nézve. Sokan aposztatálnak s felekezetlenek lesznek, kivált, ha oly vidékekre kerülnek, hol a katolikusok kevesen vannak. Ugyancsak rossz sorsuk van a farmereknek is, kik az elvadulás veszedelmében forognak, templomok, iskolák nélkül. Soha sem tudtam lelkesülni a farmszisztémáért, mely éppen a mûvelôdés elé gördít óriási akadályokat s az együttérzést s a köztevékenységet szétforgácsolja. A katolikus emigráció ily körülmények közt -- mondhatni -- híveinek felét veszíti el, s ha most 12 millió híve van, tulajdonképpen 24 milliónak kellene lennie. Amerikának erkölcsisége és vallásossága különben is rendkívül szomorú. A szekták, ha számuk millió is, de erejük szánalmasan gyönge. Gondolják csak el, t. olvasóim, hogy Amerikának 80 millió lakosságából, 40 millió felekezetlen, s ezek közt a keresztelés nem is divat. Az erkölcsiség szomorú; a két-gyerekrendszer általános; a prostitúció borzasztó; a házassági elválás mesés. Ez valóban nem a vallásosságnak s az erkölcsi haladásnak talaja, melybe csak el kell vetni a katolicizmus magvát, s az magától kalászba nô.

Második veszedelme az egyház fejlôdésének: az elamerikaiasodás, értem ez alatt az emigrált nemzeteknek elangolosodását. Jelenleg a lakosságban sok a jó, konzervatív elem, s ezeket az ôsi tradíciók keretében mindeddig még a nemzetiségi öntudat s a honi nyelv is tartja. Az pedig nagy hatalom. Ezek az immigráltak legnagyobbrészt még nem amerikaiak, hanem európaiak; hiszen vissza is térnek sokan. De akik vissza nem térnek, továbbá az itt született gyermekek, azok már elamerikaiasodnak, elangolosodnak. Lehetetlenség, hogy a második vagy éppen a harmadik nemzedék el ne angolosodjék. Azt meg kell bámulni a helyszínén. S mi lesz aztán belôlük? Amerikában nemcsak a szabadság, de a szabadosság is nagy; a nevelés hiányos; a tekintély tisztelete idegenszerû, ósdi elem. Mit lehet a nevelésben s a nemzedékeknek ilyen körülmények közt való átalakulásában elérni? Azt majd a jövô mutatja meg! De hiszen ugye azért épít az egyház annyi iskolát s annyi intézetet, hogy e destruktív irányt ellensúlyozza? Mindenesetre; de mégis félôs, hogy az amerikai nemzetségek nagyon is megérzik a fegyelmezettség hiányát.

Harmadik nagy nehézség: a fluktuálás. Amerikában még semmi sem állapodott meg; nem az állam, nem az egyház, nem a nemzet, nem a társadalom. A tradíciók oly kurták, hogy azokkal népeket összekötni nem lehet. Az egyedüli amerikai népkötelék ezidôszerint a jobb lét, a jó kereset, a pénz. Tudom, hogy az amerikai zászló büszkén lobog, hogy a szabadság bûvös szó, hogy az amerikai sas elszánt, s nemcsak szárnyait csattogtatja, hanem ragadozó csôrével vagdalózik is. Mindezek dacára azt mondom, hogy ezt a 80 millió embert elsôsorban a dollár tartja egybe. A társadalom s nevezetesen a közgazdasági állapotok most még vulkánon állnak. A yankee-k ezt nem hiszik el; de majd tapasztalni fogják, mihelyt a gazdasági viszonyok rosszabbodnak, s a létért való küzdelem kegyetlenebbé válik. Azt mondhatni erre, hogy ez a gazdasági feszültség s bizonytalanság máshol is nagy; igaz, de máshol a társadalmi intézmények megcsontosodtak, s a társadalom inkább elsorvad, semhogy társadalmi gyökeres elváltozásnak legyen áldozata. Nem úgy Amerikában. Itt a faházakat csak úgy lehet kalapáccsal szétverni, mint az efemer társadalmi alakulásokat.

A kezdeményezésnek s ki nem alakulásnak hullámzását megérezte az egyház is. Vetôdött ide is sok szemét, akár a népet, akár a klérust vesszük. Sok dollár-vadász ûzte itt szabadon a dollárvadászatot; sok megbízhatlan, haszontalan, veszekedô pap halászott a zavarosban. Most is halász egynéhány. Akik e jelesek közül összevesznek népükkel, azokkal még csak elbánik a püspök; de mit csinál azokkal, kik a nép kegyét meg tudták nyerni, vagy ügyes pénzmanipulációkkal zsebükben tartják híveiket?! Ha szuszpendálja vagy elteszi más parókiára, nem mennek; hanem skizmába ragadják és sodorják az egyházközséget. Erre is van itt elég példa.

További nehézsége az amerikai katolikus egyháznak: megint csak a dollár, de más tekintetben. A népnek folyton fizetnie kell. ,,Fizess és ismét fizess!'' ez a jelszó. Fizess a templomban s fizess otthon, majd hogyha a pap a házi kollektát megtartja. Igaz, hogy a nép tudja, hogy mire megy a pénz; igaz az is, hogy fizethet, s hogy ,,huncut gazember'', akinek mindenre kerül, csak a templomra nem; igaz az is, hogy amerikai emberre más benyomást tesz a folytonos perselyezés és koldulás, mint ránk európaiakra; mindent összevéve, mégis azt gondolom, hogy az egyházat abba a kelletlen érzelmi keretbe állítja majd bele ez a szokás híveinek szívében, melyben az állam áll az adókövetelés folytán. A papokra nézve számtalan megaláztatásnak forrását képezi a kollekta; a nép úgy nézi papját, mint akit fizet s mint akitôl követelheti, hogy ô is ezzel az öntudattal lépjen föl vele szemben. Nem mondom, hogy ez szabály, s hogy így történik tényleg mindenütt; csak attól tartok, hogy az amerikai egyház könnyen beleevez a néppszichológiának e lagunáiba.

Egy segíthet rajta, az az egyetlen hatalom, mely az egyházat mindenütt tartja, s ha nem bír érvényesülni, hiánya meg is buktatja, s ez a papságnak igazán apostoli szelleme, mely nemcsak látja a nehézségeket, hanem meg is küzd vele.

Ez elônyök és hátrányok, ez erôforrások és nehézségek összfoglalatából alkotom meg én magamnak az amerikai egyház helyzetének képét. Gondolom, hogy az árnyékkal nem sötétítettem el a fényt, s hogy a homály nem nyelte el képemen a színt. De másrészt megóvtam magam az egyoldalúságnak tudatlanságától és vakságától: látok! Nemcsak látok, de bízom is. Reményem van, hogy az amerikai egyház hivatásos, apostoli papoknak közremûködésével átgyúrja a nemzeteket, keresztényekké neveli a nemzedékeket s elsôrendû tényezôvé válik egy egységes Amerikának megteremtésében, de addig még vért és verejtéket izzad embert emésztô munkában!

Impozáns nagyságban áll eddig az egyház Amerikában: nemcsak bevett vallássá lett, nemcsak tûrt exisztenciának örvend, hanem tiszteletnek és elismerésnek! Szép és erôs az amerikai egyház! Tudom, hogy rángatóznak az ô idegei is, tudom, hogy árnyék borul az ô szellemdús arcára is, s szemeinek fénye gyakran könnyben törik meg; de az az egység, az a szentség, az a katolikus, apostoli vonás, mely Krisztus egyházának jellege, el nem vész róla. Egysége páratlan; szentségét az Eucharisztiában lakó Úr Jézus inspirálja. A szekták vele szemben tehetetlenek, mert evangéliumukat szétszedi a szétkülönbözés, s templomaik üresek. Beszélnek ôk is, de a szíveket meg nem törik lelket elváltoztató penitenciában. Nem gyónnak, nem áldoznak. Bámultam azon, hogy mily hamar veszítik el elsô buzgalmukat s válnak üres formalitásokká a különben lelkes szekták, amilyen pl. az anabaptizmus. New Yorkban az anabaptisták már lehûltek. Az egyház pedig el nem változik; s ha hívei buzgalma le is hûlt, de az oltár titkán ismét lángra gyúl!

Az Isten kegyelme, apostoli munkában kiváltva, biztosítja majd az amerikai egyháznak szerencsés tovafejlôdését.


Amerikai szellem (1904)

Amerikai szellem (1904)[9]

Azt írták a minap nekem Amerikából, hogy ha még egyszer odamegyek, többé ugyan vissza nem jövök, mert hogy meglincselnek; ezt a szívességet azért tennék meg nekem, mert hogy hûségesen leírtam ôket az ,,Alkotmány''-ban. E fenyegetô veszély dacára megint csak Amerikáról szól énekem, s a m. t. közönség hihet szavamnak, mert Amerikában a lincselésbôl csak azért jutna ki nekem, amiért itt a szelídebb óvilágban be szokták törni az ember fejét, t. i. ha igazat mond. Mégis csak vonakodva adtam rá még be nem tört fejemet e felolvasásra. Észrevettem ugyanis, hogy Esztergom is erôsen amerikaiasodik s így tán lincseléshez is szokik. S ugyan mi az a szembeszökô amerikai vonás ôs Esztergom legújabb arculatján? Tán bizony a villamosvilágítás? Dehogy az; villamosvilágításban akárhány szász falu is tündöklik ott lent Erdélyben, s villamosvilágítás lesz nemsokára Ózdon, Bolyokon, Csépányon, ott Palóciában. Vagy talán az élet megifjodásának vágya leng végig Esztergom fölött, mely a villamosvilágításhoz nem csatakot, hanem aszfaltot kíván, azon jeles esztergomi poéta szavai szerint:

,,Szegény volt a város,

Amit kapott, azt falt,

De most már, hogy gazdag,

Kell neki az aszfalt.''

S ismét egy másik szerint:

Fénytengerben fürdik már az egész város,

Csak a hupás talaj ne lenne oly sáros.''

Ha vonaglik is kultúrlelkekben ilyenféle elfojtott sóhaj, a tüneményes életmegifjúlásnak mintája nehezen ül ki a Vaskapu sötétszürke szikláira, hogy lelejtsen hozzánk a Kerekbereknek elsimuló hullámvonalán. Vagy tán megindult a strázsahegyi üveghuta üzeme, s ablakaiból amúgy amerikaiasan sugárzik az olvadt üveg izzása? Biz az sem indult meg még, hanem ott gunnyaszt a novemberi ködben, s növeli esztergomi részvényeseinek vigasztalan s osztaléktalan búbánatát. Vagy tán fölszökött amerikai haladványban Esztergom lakossága s nagyvárossá készül lenni? Nem, nem; nem ezek az amerikai vonások verôdtek ki rajtunk, hanem sok-sok mértföldnyi drót és jókora erdôre való pózna fúródott ôs Esztergom arculatába; ezt nézem én városunk amerikaiasodásának. Minden amerikai város ugyanis csupa pózna és drót, drót és pózna; csakhogy míg Amerikában nemcsak üres s terméketlen szó rezgése s rossz kövezetét, földbesüppedt házakat, kihalt utcákat megvilágító villamosság iramlik a drótokon, hanem teremtô igék vibrálnak s gépeket hajtó erô vágtat bennük; addig Esztergomban ez az amerikai vonás hiányzik; ezt meg kell teremtenünk, ennek nagyra-nevelésén sokaknak sokat kell fáradozniok, s ez amerikai szellem fejlesztésére irányul fölolvasásom. E célzattal állok most ki a m. t. közönség elé.

Hát mi is voltaképen ez az amerikai szellem? Amerikát ugyanazon eszmék jellemzik, ugyanaz a tudomány, technika emelik, melyek Európát. Hiszen Amerika voltaképpen Európából él; innen kap vért, tehetséget, tudást, hitet, erkölcsöt, gondolatot, eszményt. Innen kap érzéket és jó ízlést; a mûvészetben éppúgy, mint az étlapot véve. Sôt Európából kapta a non-plus-ultra szakácsnôt. Elárulhatom ugyanis, hogy New Yorkban 4000 magyar szakácsné vitézkedik havi 80-90-100 korona fizetéssel. Fejlôdésének energiái, tavaszi vetésének magvai ide, mihozzánk valók, innen szakadtak ki; de Amerika jól forgatott, szûzies talajt nyújt e magvetésnek, elszánt lelkeket, jó körülményeket juttat az energiáknak; társadalmat, tehát szántóföldet, az európai társadalmi nehézségek göröngyei, rögei nélkül; nemzedékeket a tradíciók nyûge nélkül, európai erôt az európai életnek terheltsége nélkül; ez az új világ, mert igazi új világ, az érzésnek, a gondolkozásnak s a tevékenységnek új világa. Amerika mint újvilág nem a hegy-völgy, a prairie-k, a Niagara, az édesvizû tengerek, Colorado, Yellowstone-park; mindez geográfia s nagyon is régi világ. Amerika nem a gyárak, az óriási dinamók, a gépszörnyetegek világa; mindez technika s már okozat, de nem ok. Éppoly kevéssé mondható Amerikának az ír, lengyel, olasz, tót, cseh, kínai, néger, magyar, francia, német nyüzsgô tömege; az Babilon, de nem Amerika. Amerika mint újvilág: az amerikai szellem, vagyis az uralkodó nézetek, a fölfogás, az akarat energiája, a tevékenység lendülete, az irányzat érzésben és vágyban, a tendenciák szövedéke, mely leereszkedik a lelkekre, amely acélnál keményebb s pókhálószálnál finomabb erezetébe hálózza bele az egyéniséget s átalakítja amerikaivá. Az amerikai szellem <nem> a hideg önzésnek, nem a kegyetlen konkurenciának szelleme kizárólag; hasonlóképp az amerikai szellem nem a kíméletlenségnek s a durvaságnak lelke, bár ebbôl az esszenciából ott nagyon sok van; hanem az a realisztikus irány, mely elsôsorban a munkára, az üzletre, a boldogulásra irányul, s nyitva tartja szemét, hogy minden pillanatban erôs marokkal ragadja meg a szerencsét.

E szerencsének egy fejlôdô világnak kombinációi közt s az erôs maroknak a vállalatok beláthatatlan játékában tág tere nyílik! Millió és millió emberre van még Amerikának szüksége, míg a Chicagótól nyugatra fekvô újvilág csak tûrhetôen is benépesedik; városok kellenek neki, nagy, hatalmas, komfortos városok abba a geográfiai ûrbe, melyet megvetôen csak ,,West''-nek hínak a mûvelt ,,East''-tel szemben; e föladatok megoldásával pedig óriási munka jár együtt nagy kereslettel s az anyagi boldogulás jó chance-aival. Teremtô lehelet lejt végig Amerikán, e lehelet dagályától feszíti ki s csattogtatja az amerikai címer sasának szárnyait; az élet lelke árad ki a mérhetetlen rónákra, s kulturális munkában önti ki rájuk áldásait; világhódítással állunk ott szemközt, melyet nem karddal, hanem ekevassal, nem buzogánnyal, hanem kalapáccsal eszközölnek, s melynek nyomában nem romok ijesztenek, hanem kalász és virág fakad a puszták mérhetetlenségében. E szellem tempója a gyors emelkedés; feszül, fakad itt minden. Sok embernek s mindig többnek van sok és mindig több s nagyon jól fizetett munkája. A városok oly gyorsan nônek, mint a gombák, s oly erôteljesen, mint a tölgyek. Meglátszik rajtuk a sietség, az egyszerûség, de sehol a szegénység. Amerikában a szegénység is csak import; koldus pedig nincs. Egy, sôt két millió lakost számláló város, milyen Chicago ötven év alatt lett; 60-80.000 lakost számláló városok már szerénységrôl beszélhetnek. Nemde ez egy rohamos, erôteljes gazdasági fejlôdésnek szelleme!

Mik vagyunk mi ez amerikanizmussal szemben? A mi vidéki városaink alig városok; kicsinyek, mert még nem fejlôdtek ki, vagy kicsinyek, mert töpörödöttek és visszafejlôdtek; inkább a múltnak adatai, mint az erôs jelennek tényezôi. Amerikában a múltban semmi sincs, csak vágtató indián, mely fejbe kólintja a ,,sápadt-arcot''; nincs a múltban más, mint Mohikán és bôrharisnya; de a jelen minden. Nálunk a jelen önmagában még kevés és kicsiny. Amerikában a jelen dolgozik, s a múlt nem áll útjába; nálunk is a jelen iparkodik, de a múlt lépten-nyomon koloncokat vet lábai közé. Amerikában a városok fejlenek, nálunk Budapesttôl Újvidékig s föl Pozsonyig alig van emelkedô városunk. Ott milliók kelnek föl és azt mondják: amerikaiak vagyunk; a mi törvényhatósági városaink lakói, ha Budapestet leszámítjuk, 1850-tôl 1890-ig 500.000-rôl csak 800.000-re, a rendezett tanácsúaké pedig 739.000-rôl 1,108.000-re szaporodtak; ezalatt az egyetlen Chicago nagyobb haladást tett, mint Budapest s a törvényhatósági s a rendezett tanácsú városok összevéve. Ez az ifjú óriás 50 év alatt egy szerény telepbôl két millió lakosú várossá izmosodott!

Ilyen fejlôdést nem ismer a világtörténelem. Nem lehet hozzáhasonlítani Párizst, nem Londont, -- a többi meg számba sem jöhet. Igazi világváros különben is az egész világtörténelemben csak kettô van: Róma és New York; az egyik az óvilágban s az ókorban, a másik az újvilágban s az újkorban. A régi Rómában is összegyûltek a nemzetek, s külön városrészeken laktak a zsidók, a szkithák, a szírek, a szarmaták; így van New Yorkban is; itt külön laknak a zsidók, a kínaiak, a négerek, az elit-angolok, külön szedelôdzködnek, amennyire a gyárak engedik, a németek, magyarok, tótok, franciák, olaszok, lengyelek, csehek, norvégek, szírek, s ott azután hitközséget s iskolát alakítanak: mind ott, él és senki sem bántja, s mindenki kap munkát, ha nincs éppen valami gazdasági krízis, s ha érti a dolgát. Sôt New York elônyben van Róma fölött, mert a Rómába késôbb özönlô népek, a gótok, hunok, vandálok, longobardok, herulok, mind csak gazdagodni mentek, de rablás által akartak gazdagodni; New Yorkba is özönlik a világ s gazdagodni akar, de csak munka által.

S itt kis politikai kitérést engedek meg magamnak. A magyarok Amerikában, kik az újvilág fejlôdését szemlélik s hazánk maradiságával összehasonlítják, -- kik ôsi, de ósdi s töpörödött városainkat az amerikai városokkal párhuzamba állítják, s azután azt a kérdést vetik föl: miért nincs ez nálunk, ez az élet, ez a gazdasági föllendülés, -- egy szívvel-szájjal azt kiáltják: azért nem megyünk semmire, mert nincs önálló vámterületünk; azért bukdácsolunk itt az idegenben, nehogy éhen haljunk a hazában, mert iparunk nem emelkedhetik; szóval az amerikai magyarok, ha nem is függetlenségiek mind, de átlag az önálló vámterület hívei; a gazdasági, az ipari fejlôdés, a sok vállalat, a kifogyhatatlan munka imponál nekik, s ha nem is haragusznak hazájukra, de megsajnálják maradiságát s szegénységét.

Amerika mindez érzelmekkel nem törôdik, hanem szívesen fogadja be a tisztességes, munkás népet, s juttat neki nemcsak kenyeret, hanem pecsenyét s általuk egész Európának töméntelen dollárt. Hogy meddig veszi szívesen Amerika a bevándorlást, arra azt mondom: meg vagyok gyôzôdve, hogy csak addig, amíg érdekei kívánják. Mert nem akarja gazdagítani Európát, s nem is hálából anyja iránt, az óvilág iránt, viseli el, hogy millió és millió dollár munkabér guruljon el Olasz-, Magyar-, Német-, Csehországba, s legújabban már a Libanonba, Szíriába; hanem azért tûri ezt a vérveszteséget pénzben, mert eddig rászorult az európai vérre munkaerôben. Már is rebesgetik, hogy az Egyesült Államok kormánya törvényt hoz, mely szerint szabad a bevándorlás, de csak úgy, ha amerikaivá lesz a bevándorolt s többé nem megy vissza. Még így sem lehetne a pénzlefolyást megakadályozni. Annyi pedig bizonyos, hogy Amerika rászorul a bevándorlásra, s alig fog intézkedést hozni, mely azt megcsappantja. A kínait ugyan kitiltja vagy megszorítja bevándorlását, mert az teljes elszigeteltségben él, nem költ s még tetemét is Kínába küldi, de a többi nemzeteket szívesen látják, s nincs ellenszenvük ellenük; újabban legföljebb az olasz ellen fordul a közhangulat anarchikus üzelmei miatt.

S reméli-e Amerika, hogy fölszívja ezt a sok tengernyi népet s átidomítja egységes nemzetté? Sok e részben a próféta pro et contra; némelyek végzetes züllést jósolgatnak, hogy nem lehet e népvándorlási zûrzavarból egységes nemzet, mások meg a népkeverékbôl egy szebb, életrevalóbb race-t remélnek. Amerikát ezidôszerint ily gondok nem igen zavarják. A kérdés teóriájával nem sokat törôdnek, hanem azon vannak, hogy összes erôikkel, nevezetesen pedig a gazdasági élet hatalmas föllendítése révén emeljék hazájukat, ôk úgy okoskodnak: adjatok az embereknek enni, inni, jó lakást, fesztelen életet, fejlesszétek ki hatalmasan a gazdasági világot, s akkor biztosak lehettek róla, hogy az emberek nem szöknek meg, hanem hû amerikaiakká nevelôdnek. Ezidôszerint is minden ez emelkedésen dolgozik, a gazdasági fejlôdés éppúgy, mint a nélkülözhetetlen erkölcsi erôk, nevezetesen az embernek s a munkának nagyrabecsülése s a korrekt üzleti szellem. Ez az üzleti szellem gyors és erôteljes tempóban mozgósít gépet, embert, az emberben az agyat, a lábat, a kezet; neki sok és sietôs dolga van. Mindenütt rohan és fut, fönt, lent, oldalt, föld alatt s az elevated-vasúton a levegôben. Time is money ... a time pedig rohan s meg nem áll, s a dollár is gurul s az idôvel versenyt rohan; az idô a nagykerék, a dollár a kiskerék az amerikai üzleti élet velocipedjén, s ezen iramlik a yankee s a yankeevé nevelt idegen. Jelszava: gyorsan és okosan. Rohan itt minden: vonat, ember, lift. Nekik az expresszvonat már lassan megy; plakátok hirdetik a new-yorki-chicagói diamond-expresszt, a gyémánt expresszt. Mikor a yankee az expresszen ül, akkor is dolgozik, hirdetéseket betûz s reklámokat farag; s mikor a vonat megáll, ô tovább rohan villamoson, velocipéden; a velocipédrôl is leugrik s a liftbe szalad, s az felviszi ôt a legalább is nem szép, ha ugyan nem csúnya sky-scraper, vagyis felhô-karmoló háznak 15-ik vagy 20-ik emeletére. Mindenütt lift szolgál, s fizetni sem kell érte, s e részben jobban járunk mi modern emberek New Yorkban, mint Martialis poéta Rómában, ki a szintén magas római házakban 200 lépcsôn iparkodott föl a kakasülôre. De azért az amerikai gyorsaság nem a fallstafi ,,átkos hamarság'', s ne gondolja senki, hogy az embert Amerikában egyre hátba s oldalba lökdösik s legázolják; az is mese, hogy az amerikai oly pénzhajhászó dollárvadász volna; hisz a temperamentuma hideg és józan, hanem igen kiváló üzletember, ki nagy energiával dolgozik s nyitva tartja a szemét.

De Amerikának legfôbb erkölcsi ereje az embernek tisztességes s becsült pozíciója, amit én az amerikai társadalom demokráciájának hívok. Amerikában az emberek egyenlôk. Nemcsak, hogy ott nincs se herceg, se gróf, se báró, se lovag, hanem ami a fô: Amerikában nincs paraszt és nincs úr. Ezt egy echt-európai ember nem is érti, vagy azt mondja: hisz nálunk is egyenlô paraszt és úr; nincs paraszt és nincs úr, hanem csak polgár. Igen nincs a papíron, a törvénykönyvben, de igenis van a valóságban, az életben; hisz még a ruha is különbséggel van nálunk az úr és paraszt közt. Amerikában az nincs. De hát hisz Amerikában is vannak földmívesek, farmerek! Igen vannak; csakhogy a farmer nem paraszt. A ,,paraszt'' a középkori rendi társadalomnak fogalma. E fogalmat tartalommal érzés és cselekvés tölti ki. A mi parasztunk öntudata az, hogy ô paraszt s szolga és alattvaló és alávaló, és hogy az úr úr, s hogy ô a paraszt, az úrra dolgozik, az meg hozzátörli a csizmáját. Az egyenjogúságnak s az egyenlôségnek a mi parasztunk örülni még nem tanult meg, mert még nem tapasztalta. Hogy bánik nálunk paraszttal finánc, csendôr, erdôôr? Hogy bánnak gyakran cseléddel, szolgákkal az európai, középkori urak, s a kalauzokkal a vonatokon az utasok?! Igen, de mi lesz -- mondják -- ha a parasztnak, cselédnek, kalauznak megnô a szarva? Ne nôjön meg neki; de mi se döfökedjünk, mert akkor a mienk már is megnôtt; ne legyen neki szarva, de nekünk sem!

Amerikában, ebben az igazi demokráciában az állam nem az a személytelen istenség, melynek föl van áldozva, ki van szolgáltatva minden: ember, érzés, tisztesség, boldogulás, vagyon, érdek. Nálunk az állam inkább nyûg a nyakunkon, adóprés, a zsebünket nyúzó intézmény, a bôrünket s vérünket tekintve. Nem annyira oltalom, mint inkább veszedelem. A demokráciában az állam nem túltengô, sôt életet megobstruáló hatalom, hanem védelem és oltalom s a szabad mozgást biztosító intézmény! Demokráciában nincs bürokrácia; a bürokrácia a legutálatosabb s a legostobább formalitás. Filozóf oly ostobaságot ki nem gondolt, amilyet a bürokráciában szemlélünk. Amerikában nincs bürokrácia; ott lehetôleg kevés dolga akad az embernek végrehajtóval, szolgabíróval, jegyzôvel, pennákkal s kalamárisokkal; inkább akarnak embert segítô rendetlenséget, mint embert agyonboldogító rendet.

A demokráciában is vannak gazdagok és szegények, de koldusok nincsenek. Hogy a fölséges nép a népfölség országaiban éhenhaljon, azt amerikai be nem veszi; az csak európai valóra vált képtelenség. Amerikában koldus nincs; csak a gépek áldozatai lehetnének ilyenek; de azokat is hathatósan védi a baleset ellen való biztosítás.

Hogy pedig Amerikában a demokráciát ily tisztán megvalósították, annak oka az, hogy Amerikában nem volt középkor, s az óvilágból sem vitték át a középkort. Mert kezdet óta Amerikában fôleg az élet hajótöröttjei, szerencsevadászok és kalandorok özönlöttek, az óvilágnak elégedetlenkedô elemei, kik hátat fordítottak Európának s összes gyötrelmeinek s kínjainak, s nem hordtak magukkal más vágyat, mint hogy ,,csináljunk egy jobb, egy új világot itt Amerikában; ne legyen itt gróf, báró, nemes, jobbágy, lovag, hûbéres, király, paraszt; legyen a ruhánk is egy s a foglalkozásunk is egy, vagyis dolgozzunk! S miután mind civisek, vagy civilek vagyunk, hát egymás mellett ülhetünk iskolában éppúgy, mint a vonaton, a milliomos fia a munkás fia mellett az iskolában, s a milliomos a munkás mellett a vonaton''. Azért a vonaton is csak egy osztály van, nagy Pullmann-kocsik, fülkék nélkül, egy-egy termet alkotnak, s kétoldalt bársony üléseken ül a közönség. Jegesvíz és mosdó mindenütt a szolgálatunkra áll, s a szappant nem kell venni 10 filléres automatákból.

Az ember átlagos életmódja is sokkal magasabb, mint nálunk; nem mintha ott osztrigát és kappant ennék mindenki, de igenis, húst minden ember eszik naponként; egyféleképp ruházkodik, bár természetesen az elegancia nem egyforma; ki 10 dolláros kalapot hord, ki 25 dollárosat. E magasfokú életmódnak megfelel a nagy munkabér. Nem azért nagy a munkabér, mert minden drága; hisz az nem áll; hús és zöldség sokkal olcsóbb, mint nálunk, s bár a ruha s a lakás sokkal drágább, de nem ez az oka a magas díjtételeknek, hanem oka az emberi munkának megbecsülése kezdet óta, melyet most még a konkurencia meg nem csappantott s a védvám még erôsen megvéd! Másodszor oka a nagy díjtételeknek a rengeteg pénz, melyet Colorado s legújabban Alaska aranybányái döntenek. E magas díjtételek mellett az emberek sokat szereznek, és sokkal jobban élnek és sokkal jobban érzik magukat, mint Európának megcsontosodott szervezetû és sok helyen kiszipolyozott országaiban.

Tehát Amerika demokratikus s nem rendi társadalom, mely sokkal magasabb nívót teremt az életnek, s mely arra törekszik, hogy nemcsak a felsô tízezer, ki átlag nem dolgozik, hanem éljen s dolgozzék mindenki!

Az élet Amerikában is kín és vergôdés, mert kemény munkával jár, s jóllehet sokkal magasabb az élet nívója s a jobb megélhetésnek biztosítva van módja, még az amerikai demokrácia is végtelen messze marad el a tûrhetô lét ideáljától a nagy tömegre nézve. Amerikában is megvan az örvény a nehéz, proletármunka s a könnyebb üzleti s irodai foglalkozás közt. Mit akartok igazi demokráciáról álmodozni, mikor a proletár munkásokra ránehezedik a nehéz, vigasztalan munkának nyûge? A munka által elgyötört nép nem érzi, hogy a népé a hatalom s az uralom, az csak azt érzi, hogy az övé a verejtékezés s a vigasztalan nyögés. Az ,,improbate labor'' alatt az ember szolga marad; úrrá, hatalmassá nem lehet. S az meglátszik azokon az arcokon; vigasztalan, reménytelen kényszerhelyzet néz ki szemeikbôl. A munka nyûg és iszonyú teher a pennsylvániai bányákban éppúgy, mint a chicagói olajraffinériákban s a Michigan-tó piszkos partjain. Ettôl a munkától szabadul, aki bír; ezt a munkát nem végzi csak az, akinek kell; ez a munka nem nemesít senkit, sôt tûrhetetlen kolonc a munkás nyakán, mely megakadályozza mûvelôdését.

Mûveltségre ez az agyongyötört ember nem tehet szert. Az amerikai munka pedig elgyötör; a bányák lakóiban, a vasmûvek és érckohók szurtos rabszolgáiban az érzék a felsôbb mûveltség iránt kivesz. Az elgyötört életnek megfelel a vasárnap, amikor úgynevezett ,,salon''-okban, tulajdonképp pedig piszkos korcsmákban iszik és ordít: az ordítás kategóriájából pedig akkor sem emelkedik ki igazán, ha Hegelrôl disputál; az mindegy, bármirôl disputál, az egész folyamat lárma, zsivaj, ordítás, durvaság, tobzódás. Ennek, a népszellemnek nem vehetni rossz néven azt sem, ha verekedésben tör ki, mikor is a policeman bunkója kezd mûködni; de viszont a policemant is verik és késelik, s a demokrácia dicsôségére évenként csak New Yorkban magában 15-20 rendôrt ölnek meg.

Hasonló ellentmondás az is, hogy ahol az ember becsülete átlag oly nagy, ott az emberélet értéke, úgy látszik, igen csekély. Pusztítja az embert gép és vonat, s kivált ez utóbbi valóságos embervesztô s pusztító intézménnyé növi ki magát. Az amerikai nemzetközi kereskedelmi szövetség most tett közzé egy nemzetközi statisztikát az Egyesült Államok területén elôfordult vasúti balesetekrôl. 1903-ban 9934 ember vesztette életét vasúti szerencsétlenség következtében. Szembeállítva az egy esztendô halálos végû vasúti baleseteinek statisztikáját az egész spanyol-amerikai háború áldozatainak statisztikájával, kitûnik, hogy a vasút egy esztendô alatt több emberéletet követelt áldozatul, mint az egész háború. A szárnyaskerék egy esztendô alatt több halált osztott, mint többszáz torpedólöveg és kartács. A szövetség 1894 óta vezeti a vasúti szerencsétlenségek statisztikáját, és ez idôtôl kezdve 1903 végéig -- kilenc esztendô alatt -- 78.152 ember halt meg Észak-Amerikában vasúti baleset következtében. Évrôl-évre nôtt az áldozatok száma, talán pontos arányban a vasút-technika tökéletesbülésével. Jellemzô megjegyzéssel végzôdik a szomorú jelentés. Angolországban -- úgymond a statisztika -- az 1903. évben egyetlenegy utas sem vesztette életét vasúti szerencsétlenségnél. És ezt irigyen és nagy szégyenkezéssel vallják be az amerikaiak, akiknek vasútja pusztítóbb a háborúnál...

Itt kell majd Amerikának belenyúlnia a szabadverseny manipulációi közé s megkötnie, szorítania a vasúti társaságokat. Amerikában ugyanis sehol sincs állami vasút. Államiból ott egyáltalán édes-keveset látni, csak a levélposta állami; már a csomagszállítás nem állami, s a pénzküldés is igen meg van szorítva a postán. A távirda sem állami, annál kevésbé a telefon. Amerikában nem az állam, hanem a társadalom, az egyéni iniciativa áll fölül. A privát vállalatok pedig természetesen csak kereskedelmi szempontok által vezettetnek a vasút kezelésében, ami határozottan egy igen alacsony s nem szociális fölfogás. A kocsik gyönyörûek, tágasak, ruganyosak, csupa Pullmann-kocsi; sehol semmiféle kocsin nem láttam a fölírást, hogy 40 ember, vagy 8 ló, ami annyit tesz, hogy egy ló öt ember; ilyet csak az állami nagyzásban szenvedô Európa mer kiírni vasúti kocsijaira. A mozdonyok impozáns nagy gépek, mint nálunk az elsôrendû gyorsvonatokon; rohannak is fölségesen, akár szénnel, akár olajjal fûtik; de sehol bakter az egész vonalon; lehetôleg kevés szolgaszemélyzet a pályaudvarokon; s így a vonat rohanása is problematikusabb; vágtat az éjbe, a bizonytalanba, kisiklik, leszalad a hidakról, melyeknek pilléreit alámosta a zápor. E problematikus vágtatást még komorabbá teszi az az ijesztô, búgó süvöltés, melyet a mozdony hallat, mert az nem fütty, hanem elbúsult bugás, -- azután az a harangszó, mely a vonat elindulását kíséri, mintha csak csendítenének, -- s végül az a bárd és fûrész, mely üveg mögött villog felénk minden kocsiban. A szolgálati személyzet hiányosságából magyarázhatni azt a komikus dolgot is, hogy tehervonatokon utazik, aki föl tud kapaszkodni, vagy viaduktokról az üres kocsikba tud ugrani. Magam láttam Granite City mellett, mint szaladt egy-egy munkás az állomásból már kiindult tehervonat felé és sikerült is neki fölugrania; ingyen utaztak Saint Louisba. Ezek az utazók azután a fôállomások elôtt, hol a tehervonatok megállnak, leugranak a kocsikból, mihelyt a vonat lassítja futását.

Ilyféle fesztelenségeket és szabadságokat bizonyára Amerika is megszûntet majd, mihelyt ráér kiépíteni szociális s kulturális intézményeit. Erre pedig még nem ért rá; nem ért rá megszorítani a szabadságot a közjóra való tekintetbôl; nem ért rá szervezni iskolaügyét; nem ért rá állami egyetemek alapítására s a képesítésnek ellenôrzésére; nem ért rá az ügyvédi s orvosi diploma megszerzésének lelkiismeretesebb ellenôrzésére; ember s mindig több ember kellett a gátra, s azért azután derûre-borúra termeltek nemcsak vasat és lakatot, bagót és gépet, hanem orvost és ügyvédet. Amerika nem ért rá a tudománynak és mûvészetnek fejlesztésére sem; a szépség s esztétika Amerikában nem volt otthon; bagózott ott mindenki, elôkelô és kevésbé mûvelt, úr és hölgy, s bagózik ott még most is sok-sok finom kalapú és selyemblúzú hölgy, úgyhogy már mozgalom támadt a bagózás ellen, s kivált a hölgyeket iparkodnak kapacitálni, hogy a fess amerikai frizurához sehogysem áll jól, ha az édes bagórágásban jár a szájuk; inkább anélkül járjon; az már európai színvonal.

Az amerikai realista szellemnek kell tulajdonítanunk azt is, hogy a fiúk túlnyomó nagy száma nem lép akadémikus pályákra; elvégeznek néhány iskolát, s fut mindenki dolgozni s pénzt szerezni. Gimnáziumokba, úgynevezett college-be járni nem amerikai passzió, úgyhogy a toledói jezsuiták is panaszkodtak, hogy nehéz a fiúkkal végigjáratni az 5 vagy 6, vagy 7 osztályú college-t. Némely college-ban ugyanis csak 5, másutt 6 vagy 7 osztály van; de ez nekik mind túlhosszú iskolázás; a gyerek azt ki nem tartja; mihelyt tud, szabadul s szalad üzlet után.

Az ilyen közszellemen nem uralkodik a sablon; erôteljes alakító szellemen sablon nem uralkodik. A sablon gyöngeség és kitaposott út, a sablon kényszer és nyûg, vagy legjobb esetben emancipáció a gondolat s iniciativa alól. Önállóság, szabadság, feszélytelenség jellemzi az amerikait egész lényében, fölfogásában éppúgy, mint külsô viselkedésében. Kabátot levetve írnak a közhivatalokban, s elôkelô nagy vasúti társaságok irodájában a vasút igazgatója, kinek 70-80.000 korona fizetése van, ugyancsak ily kosztümben ad audienciát. Az angol túlfinom, de a keverék amerikaira nagyon ráférnek még az illemszabályok. A finomodásra sem ért rá, vagy lehet, hogy ez a race nagyobb hajlékonyságot nem is vesz be!

De egy óriási elônye van ennek a realista, spanyolcsizmát s kényszerzubbonyt nem ismerô szellemnek; s ez az, hogy lelkükre még ki nem ült az európai kétely, a gondolat halaványsága. A tudomány még le nem öntötte ezt a frissen hajtó, erôteljes kedély világot az egészségtelen kritika választóvizével; az emberekben ruganyosság, hit, bizalom, bátorság lakik! A közszellem az ifjú erônek lelkületét tükrözi; nem az iskola, nem a száraz tudás, hanem az élet, a kereset -- nem a könyv, hanem a labda -- nem a kard, hanem az evezôlapát és kalapács jellemzik irányát; de ugyancsak nem a kétely s a blazírtság, hanem az élet szeretete s az energia lehetôleg fokozott kifejtése intézik az életet.

Ebbe az újvilágba özönlik népünk. Mily áldás e népre, ha jó befolyások alá kerül. Maga az amerikai élet átlag jól befolyásolja népünket, ha ugyan van alkalma az angolszász néppel érintkezésbe lépnie; attól sok jót tanul; komoly világnézetet, sok tekintetben komoly kereszténységet, munkakedvet és öntudatosabb, jellemesebb viselkedést. ,,Amerikában káromkodást nem hallani'' -- mondták csodálkozva magyarjaink; az angolszász race nem káromkodik. Az angolszász race a maga nyugodtsága, józansága, energiája, kitartó s céltudatos törekvése folytán világuralomra született, s úgy viszonylik a régi rómaihoz, mint az újvilág s az újvilági kultúra az óvilághoz s kultúrájához: Tyrus--Velence, Róma--London és New York mélységes kapcsolatok. Ezekbôl merítenek a nemzetek erôt s irányt s okulást. Mindez ráfér reánk! De ez általános jó befolyástól eltekintve, szüksége van népünknek intézményekre, körökre, szövetkezetekre, szüksége van közösségre, hol föltalálja magát, s jó tanácsot és segítséget kereshet -- hol úgy beszélnek, úgy gondolkoznak, mint otthon -- hol eligazítják, gyámolítják, anyanyelvét ápolják, hazaszeretetét szítják, hitét védik, erkölcsét fejlesztik.

Tapasztalásból tudom, m. t. közönség, hogy az európai nemzeteket ott künn Amerikában nem a konzulátusok, nem a segítô-egyletek, nem az önképzô-körök, hanem elsôsorban s pótolhatlanul a hitközségek tartják össze, azok gondozzák és egységesítik. Aki a hitközségbe belép, az el nem züllik, két-három feleséget nem tart, hitét, erkölcsét el nem hanyagolja, nemzetiségét s nyelvét el nem veszti. Azon imádkozik, énekel, azon tanul az iskolában, mert a templom mellett mindig iskola is épül. Templom és iskola köti ôt hazájához. Igen, igaz hazafi Amerikában tanulja megbecsülni az egyházat s annak lelket mentô, de nemzetet is fönntartó munkáját. Ha bemegyek egyszerû templomaiba -- a mi templomaink ott még igen egyszerûek, fából épültek, bár mind fûthetô -- a népegyháznak képe áll elém, annak a közönséges apostoli egyháznak, mely a népeknek s nemcsak az elite-társaságoknak anyja. De ez nem tesz rossz benyomást az amerikaira, s legföljebb a yankee nem tudja méltányolni. Egy new yorki angol hölgy így mondta el e részben benyomásait: ,,Elhatároztam, hogy katolikus leszek; elmenteni tehát a paulistákhoz, kiket a híres Isak Hecker alapított, hogy oktatásban részesüljek. Föltûnt az elfogadó-szoba szegénysége: szônyegnek nyoma sem volt; egy asztalka, két szék s egy keresztkép volt a szoba teljes bútorzata''. Tanították, egyszerûen, behatóan. Akkor azt gondolta, hogy elmegy búcsúzni az eddigi prédikátorától -- mert különben jelentkezni ott senkinél sem kell; a törvény, az állam ott minderrôl tudomást sem vesz -- a prédikátor azzal fogadta: ,,Ön egy elôkelô egyházból igazán ,,közönséges'' egyházba s egy tiszta imaházból piszkos templomba megy át; hiszen a római templomokba csak piszkos, rongyos ,,pack'' jár''. -- ,,Uram, felelé a hölgy, a bibliában olvasom, hogy Krisztus küldetésének bizonyításául arra hivatkozott, hogy a szegényeknek hirdeti az evangéliumot. Örülök, hogy van egyház, hol a szegények otthon vannak.'' -- Ezzel elment; de még nem volt egészen elszánva. Történt, hogy egy alkalommal ismét a paulistáknál járt, mikor egy szegény asszonyt jelentettek, ki a páterrel beszélni akart. Ez rögtön fölemelkedik s a másik szobába megy. A hölgynek ekkor az a gondolata támadt, hátha ez a jó ember csak irántam volt oly szíves, mert gazdag vagyok, s a szegény asszonnyal majd másképp bánik. Nem állt ellen a kísértésnek s odalépett az ajtóhoz hallgatózni. A páter éppoly kegyesen beszélt a szegénnyel, mint vele. A hölgy megtért. E fölséges, hatalmas népegyházban él az egység; rajta kívül csupa zûrzavar, meghasonlás és szakadozottság. Amerika tele van szektával és titkos társulattal, amely zûrzavaros állapotot csak az angolszász race hidegvére és józansága bír el anélkül, hogy erkölcsisége megcsappanjon. Legalább eddig ez nem történt meg. De én nem bízom Amerika erkölcsiségében; a tisztességtelen verseny, melyet a legújabb bevándorlás importál, a hitben való zûrzavar, s az amerikai ôsangol lakosság szaporodásának hiánya, mely erkölcstelenségre utal, nem bíztatnak az angol népléleknek szebb jövôjével. Egységes mély hit s hiten épült erkölcsiség alkotja a népfönntartó, igaz idealizmust; ehelyett az angol ,,comprehensiveness'', vagyis a legbadarabb nézeteknek egy s ugyanazon hitben való eltûrése s a napirenden lévô házassági elválások ijesztenek. Háromnegyed óra alatt lehet elválni. Ezek ugyancsak ôsöreg, ráncos vonások az amerikai néplélek arcán, melyeket elsimítani igen nehéz. A hit latitude-jének megvilágítására fölhozok egy példát. A vakok valamelyik intézetének kápolnájában az egyháztanács a következô szentek képeivel rendelte díszíteni a szentély falait: Középen ül Krisztus, a világ világossága, tôle jobbra-balra Szent János evangélista, Szent Hilda, Alfréd király, Fra Angelico, Caxton, Galilei, Szienai Szent Katalin, Eduard Rushton, Sir Philipp Sidney, Eleonora királyné, Langton István, Wagner, Erasmus, Charles Darwin. Ugyancsak különös egy társaság. Eleonora királyné ugyan szívesen társalog majd a canterbury-i prímással, Langton-nel, de mit mondjon Szienai Szent Katalin szomszédjának, a republikánus filanthropnak, Eduard Rushton-nek? Hogy érzi magát Erasmus Wagner és Darwin közt? S hogyan tekint végül Darwin Krisztusra, s miképp nyerheti tôle inspirációit? ,,Comprehensiveness'' tehát az a sajátsága az anglikánizmusnak, hogy Szent Jánostól Darwinig mindent felölel. A vakoknak ugyan ezek a képek nem ártanak, de a látók megvakulnak tôlük.

Kivándorlóink nem jutnak bele e lapos közönyös irányzatba: felkarolja ôket a közönséges, de érzésben, hitben paktálást nem ismerô, igazán elit meggyôzôdésû anyaszentegyház, hogy mialatt pénzt s aranyat szereznek, azalatt a hit s az erkölcs kincsét el ne veszítsék. Elôbb nem igen törôdtünk velük, de most már jobban gondoskodunk róluk, annyira, hogy ez utóbbi néhány év alatt több történt e téren, mint azelôtt 30 éven át.

Úgy is kell, hiszen testvéri, bár fájdalmas érzéssel gondolunk mi Amerikára; annyian vannak ott, kik viszont szeretettel, bár panaszkodva gondolnak ránk. Meglehet, hogy mostohának mondják hazájukat, mely kenyeret nem adott gyermekeinek, s nem fogta le szeretô keblére, mikor vándorbotot vágtak az erdôvégi cserjébôl, melynek lombja alatt gyermekálmaikat aludták; meglehet, hogy nehéz a szívük a hazára, de azért visszasír, s egyre azt ismételgetik: miért is kellett hát oly messzire szakadnunk, s kétszeresen keserves verejtékkel idegen kenyeret ennünk? M. t. közönség, mi bejártuk Amerikát, buzdítottuk népünket; láttuk küszködését, s megszerettük az idegenben talán még jobban, mint itthon. Nem azért jártunk a külföldön, hogy látván elmaradásunkat, lesajnáljuk hazánkat s megvessük népünket, hanem hogy okulva, segítsünk bajain s pótoljuk ki hiányait. Meg vagyok gyôzôdve, a kivándorlók könnye elapad, a panasz elnémul, ha azt a praktikus, munkaszeretô, egyszerû, tetterôs amerikai szellemet megszeretjük s magunknál meghonosítjuk; ha a munkatársadalmat emeljük a rendi tradíciók társadalmának helyébe; ha nem uraskodni, hanem dolgozni megtanulunk; ha Széchenyinek szavát, ,,gazdagodjatok'', úgy értjük, hogy csak munka s nem munkátlan pénzszerzés útján gazdagodjunk; akkor a kivándorlás dagálya elapad, s a nép visszasiet hazájába a költô óhajával ajakán: ,,Boldogulva, hon, hadd lássam népemet virányidon!''


A décadence problémája (1907)

A décadence problémája (1907)[10]

Korunkban egy különös, idegenszerû szó lett népszerûvé, s a hozzácsatolt gondolat immár közérzést jelent: ez a szó a décadence. Dekadens a mûvészet, a társadalom, dekadens a filozófia, a gondolat, dekadens a politika, s dekadens maga az ember.

A décadence annyi, mint hanyatlás. A közfelfogás ezt a fogalmat csatolja a szóhoz, a hanyatlás, bomlás, züllés gondolatát, mely mint kínos, mint zûrzavaros benyomás lakik milliók lelkében; e benyomástól fáradt, levert, beteges, kedvetlen lesz az ember. E benyomáshoz fûzôdik még az az érzés, hogy e folyamat szükségszerû és feltartóztathatatlan, hogy e hanyatlás és haldoklás a szellemi világban éppolyan, mint ôszkor a levélhullás; a nyirok fojtó szaga ömlik el az ôszi erdôben, s az ember borzad és fázik tôle, de nem változtathat rajta. Megszállja tehát lelkét valami mélységes, bánatos érzés, az élet estéjének melankóliája, mely lelkesülését kioltja, mint az éjfél a pislogó pásztortüzeket, s a tehetetlenség s erôtlenség passzivitásába meríti az embert. A dekadens ember szomorú, erôtlen, elkínzott exisztencia.

De hiszen szomorú, erôtlen, elkínzott emberek mindig voltak, a klasszicizmus fénykorában éppúgy, mint a reneszánsz világhódító korszakában, a haldokló Róma falai közt éppúgy, mint a francia forradalom tomboló viharában: betegség, elhalás, hanyatlás, és sötét, komor vég mindenütt kísért, ahol ember él, s décadence még sincs mindenütt és mindig. Tagadhatatlan, nem minden betegség, elhalás és hanyatlás terjeszti ki a décadence denevér szárnyait a virágzó föld fölé; décadence az a nagy betegség, az a nagy elhalás, amelytôl nem egyesek, hanem kultúrák betegek; décadence nem az egyesek-, hanem a világnézeteknek haldoklása; a décadence-tól nem Rafael, hanem a mûvészet irányzatai halnak meg; társadalmaknak, kultúráknak, korszakoknak csendítenek benne; décadence a nagy halál, melyben a legnagyobb aspirációk, titánok és korszakok adják ki lelküket, s e nagy haldoklástól azután beteg lesz s elgyöngül, elkedvetlenedik s elundorodik mindenki, szóval dekadens lesz maga az ember!

S ugyan miért halnak el a kultúrák, miért fonnyadnak el s terülnek el ôszi nyirkos fekhelyükre a szép tavaszban kivirágzott, erôteljes korszakok? Honnan az öreg estének melankóliája a pacsirtaénekkel ébredô hajnalhasadás után? E kérdésekre megfelel a történet a tényre való utalással, s a filozófia a tény okának földerítésével; hallgassuk meg mindkettôt.

A világtörténetnek nagy ténye az, hogy a születés, fejlôdés és elhalás mindenütt érvényesül, hol az élet a történelem folyamán bármily alakban jelentkezik; kivételt az örök élet képez, mely azonban a történelmen túl áll. Minden eszme térfoglalása, minden irányzat beköszöntése, minden gazdasági rendszer és kultúrirány, ha nem is foglalja el rohamban a világot, sôt néha keserves küzdelmek árán bírja csak megvetni lábát: mégis nagy erôkészlettel s expanzív energiával kezdi meg útját, küzd, halad, fejlik, virágzik, hódít, pompázik, diadalokat ül, mámorba kerget, énekel; de virágzása nem örök, pompáján sávok tûnnek föl, diadala józanabb lesz, éneke el-elakad. Föl-föltünedeznek hiányok, kívánalmak, jelentkeznek kifogások, hallatszanak zúgolódások, igények zajonganak, melyek nincsenek kielégítve, s a lelkesülés helyébe éles kritika ül, mely a mámort eloszlatja s a temetkezési vállalatnak ajtót nyit, mondván: itt nemsokára temetés lesz, készüljetek. A kultúrák e nagy halálát jelzi a római költô: Cernimus exemplis oppida posse mori. Nagy tények bizonyítják, hogy államok, kultúrák elhalnak. Nemcsak erôszakos halállal, milyennel Babilon, Ninive, Róma; nemcsak kardélre hányatva, amilyen halált sirat a költô: Vagy jönni fog, ha jönni kell, a nagyszerû halál, s a sírt, hol nemzet tûnik el, népek veszik körül; vannak természetes halálok vérontás, kard, barbár buzogány nélkül is, hol nem népek, de a népek kultúrái, eszményei, törekvései halnak meg; hol temetés van, melynek gyásza minden lelken kinn ül, s melytôl senki sem szabadulhat.

A történelem színterén gyakran vonulnak el ily temetések; eltemették a klasszicizmust, eltemették a gótikát, a reneszánszt, eltemették a filozófiákat, el a mûvészi kultúrákat; eltemették a világnézeteket; végig a történelmen voltak korok, melyeken meg lehetett érezni a haldokló kultúr-epocháknak végsô érlüktetéseit s delíriumait -- meg lehetett érezni, hogy a vég nincs messze, s hogy az életszikrának utolsó lobbanása után sötét éj lesz, melynek egén új csillagok kigyúlását, új hajnalok hasadását, új napok keltét látni még nem lehet. Oka az élet ez elhalásának, a kultúrák e dekadenciájának: a kultúrákat hordozó gondolatnak, a mûvészeteket fejlesztô inspirációnak véges energiája. Ezek a nagy eszmék, ezek a világító szempontok, hol új világnézetek és új mûvészi irányok nyílnak, egyoldalúak; egy darabig képesek az emberek erôit foglalkoztatni s termékenyíteni; képesek inspirációt s lendületet adni; nyitnak tényleg új utakat a gondolatnak, melyeken elôretörtethet a tudás; nyitnak új mezôket az alakító géniusznak, hol a káoszból formát s a buta göröngybôl szépséget teremthet; de azután kifogy erejük, s többé nem képesek lelkesíteni, melegíteni, nem tudnak anyagot adni a sürgölôdô munkakedvnek; szóval kiapadnak, mint a pusztuló hegyek forrásai, vagy mint Salgótarján kôszénbányái; kiadták erejüket, végük van.

S e haldoklás ráveti magát a kor fiaira; a haldokló nagy eszmék nem vonzanak, az emberek rájuk unnak; a szárnyaszegett nagy törtetések diszkreditáltatnak, s nem pezsdítik föl többé a nemzedék vérét; ez a vér petyhüdt lesz, nem lüktet, nem gyúl meg; vérszegény nemzedék végzi napszámos munkáját a földön blazírt fejjel, s örömtelen szívvel! Jöhetnek akkor apostolok, próféták, jöhetnek halott-támasztók és géniuszok, meg nem értik ôket; a gondolat, mely bennük tûz, a lelkekben már kiégett zsarátnok; hiába gyújtogatták, nincs ami égjen benne. Azt a nyelvet ôk már nem értik, s azok a harmóniák már nem támasztanak bennük visszhangot. Nem tudnak lelkesülni, s nemcsak hogy azt nem tudnak, de maguk is durvábbak, sértôbbek, alantasabbakká leszek; a haldokló kultúrák etikai, társadalmi s gazdasági kollíziói fokozzák az ember idegességét, a létért való küzdelemnek rohamosabb tempója összetör sokakat, s a finomabb kedélyûeket teljesen bizalmatlanokká teszi s a dekadencia karjaiba kergeti.

Igaz, hogy jelentkezik az elhalás s hanyatlás ellen nagy reakció az erôszakosabb és ellentállóbb szellemekben; s ezek, midôn a régi eszmények iránt maguk is bizalmatlanokká lesznek, a lemondásnál meg nem állnak, hanem új eszmények keresésére s új kultúrák teremtésére indulnak ki. Látjuk, hogy a décadence-szal össze van kötve egy új világnak vágya, s hogy sokan új erôk, új típusok, új érzések után látnak. Mikor a hittôl elfordul az érzés, a tudomány felé hajlik, álmait szabadságról s boldogságról e zóna alatt reméli tetté válthatni; s mikor ez az álom is szétfoszlik, ismét új ideálok felé fordul; emancipációt keres új hitnél s új eszményeknél; egyszer Faust, a szabadkutatás s a tudás, máskor a feminizmus nôideálja a vezetô csillagzat, egyszer ott, máskor itt keres az életnek kimélyítést; egyszer a férfiasság harcaiban, máskor a nôi érzés világában véli föltalálhatni a termékenyebb élet-reménységek útját. Szóval a haldoklással a letörhetlen életerô tapogatódzásai, reménységei és vágyai jellemzik a décadence korszakát.

Ez a décadence meglátszik a modern mûvészetben, a társadalmi életben, politikán és erkölcsön. Nem abban nyilatkozik, hogy nincsenek tehetségek; hiszen vannak, de lázas betegek; nem abban nyilatkozik, hogy nincsenek erôk; vannak, de bizonyos elfajulásban nyilatkoznak meg.

Tekintsük meg például a décadence szellemi és társadalmi világát. Idegesség és tettvágy jellemzi, nagy, világos gondolatok nélkül. Az eszmékben hinni nem tud, s új eredôt még nem ismer. Tolla, mellyel ír, hegyes, éles és mérges; gonosz démon ül rajta; tintája méreg, csúnya, sárga harmat. Vésôje, mellyel farag, csorba, siklik, kibicsaklik; ecsete szeszélyes s extravaganciákat kanyarít a vászonra, melyeket szimbólumoknak hív, de melyeket senki sem ért; máskor szôrt bocsát ecsete, mint a meszelôé. Aki pedig sem tollal, sem vésôvel nem dolgozik, egészségtelen ösztönét erôszakban, dinamitos, gyilkos kézzel dolgozó munkában érvényesíti; némelyek, kik a pénzt szeretik, szédelgôs spekulációba, mások féktelen nemi életbe fojtják bele életüket s erejüket.

Jézusban sem hinni, az igazságról lemondani, az élvezetet az élet egyetlen tartalmának tartani... íme a legtöbbnél a décadence szellemi világa. Az eszmények csillagos égboltja helyett sötétség terjeng fölöttünk, honnan fejlesztô, vigasztaló, fakasztó fénysugár nem hatol hozzánk. E sötétségben az ember gyûri le az élet érthetetlen napszámát, mint ahogy a bányász szokta legyûrni pislogó mécse mellett, ez a mi mécsünk értelmünk volna, de amely csak sötétséget világít meg. A munka, a lázas munka azért mégis folyik; zakatolnak a gépek, új, szebb világról beszélnek szerény próféták, de a munka az életet nem tette könnyebbé; nem hozott az embernek békét és örömöt. E nagy hiányban a szenvedély szinte mohó lesz, s földet s élvezetet szomjaz; letiporja a becsület s az erkölcs korlátjait, s a szabadszerelemmel s a szabadanyasággal álmodik; nemcsak álmodik, de a lázas gondolatot tetté váltja, s más becsületet s más erkölcsi kódexet tûz ki a nônek, mint a férfinak; neki szabad minden, annak nem; míg végre a feminizmus azt hirdeti, hogy teljes az egyenlôség. A régi erkölcs helyett a szabadosság s az ideálok iránt kétségbeesett szkepszis kísért s pusztít körülöttünk.

Némelyek a dekadenciái nem fogták föl ily tragikusan, s visszatérést akartak benne látni a romantikához. De ez a romantika legföllebb az idegek romantikája. Mondják a dekadensekrôl, hogy finomabb, érzékenyebb, sokoldalúbb a lelkük. Ösztöneikben erôs ösztönök megnyilatkozását látják, mely a finomított ideálok mélységeibe húz, s megvetését akarják látni a décadence-ben az üzleti szellemnek s a mammon imádásának. De ezek az optimisták eszerint egészen mást látnak, mint amit tényleg a décadence föltüntet. Lovagiasságot s a cselekvés noblesse-ét mi a décadence-ben föl nem találhatjuk; ellenkezôleg siratnunk kell a lelkiismeretek elsatnyulását, s az erkölcs érzékének elvadulása jelzi a szociális dekadenciát.

Ne menjünk messzire. Ne tekintsük az érzékiség igézetében szétmálló francia társadalmat; nézzünk körül itthon, még pedig azon a téren, hol nem kell filozofálni, disputálni, hanem csak nézni és bámulni. Tekintsük meg magyar társadalmi életünket. A felszínre jutott ellentétek mindjobban kiélesedtek, a társadalmi osztályok között a visszavonás, az irigység kapott lábra, a nemzetiségek gyûlölködése fokozódott; a politikai téren élôszóval, a sajtó útján pedig élesre hegyezett tollal dolgozik a tudatlanság, fontoskodás, hiúság, bosszúérzés, züllött gondolkozás. Megsínylette ezt társadalmi életünk a nemzet minden rétegében. A bizalmatlanság, kíméletlenség, elzárkózottság, az ellenséges érzület, az önzés, az eldurvulás, az elvadulás tünetei kerültek mindenütt felszínre. A hazafiasságáról azelôtt osztálykülönbség nélkül híres magyarban a haza iránti szeretet lanyhult, a kozmopolitizmusnak mind több nyílt szószólója akad, s híveinek száma szaporodik. A haza eszménye januári napsugár lett, mely virágzást nem hoz a lelkekre.

Ez a décadence, mely ugyanilyen tüneteket mutat a világnézet, a vallás, az erkölcs zónáiban: sötét és hideg minden; s ugyan mi már most a mi állásfoglalásunk a décadence-szal szemben? Az, ami az egészséges ember állásfoglalása a betegséggel szemben; látja, hogy beteg, tudja, hogy mi a baja, de nem fekszik le hozzá, nem dôl le melléje, hanem élvezi egészségét, s dolgozik, fárad, hogy a betegbôl is egészséges ember váljék.

A décadence-ért lelkesülni, extravaganciáiért, lázas álmaiért, lázban ragyogó szemeiért, prófétai utópiáiért elragadtatást magunknak szuggerálni nem lehet. Hiszterikusok tehetik, egészségesek nem. A vérszegénység lehet ideál, a ,,sensitiva amorosa'' lehet az az új érzék, mellyel az embert tovafejleszteni akarják, de egy egészséges leány különb és több Maeterlincknek mind a hét vérszegény királykisasszonyánál, s azzal az eggyel az emberiség tovább ér, mint ezzel a héttel. Aki erôs természetes idegzet alapján áll s józan eszét ôrzi, az a modern kultúra képzelôdéseinek s egészségtelen kóros infekciójának ellentáll. Nem hiszi, hogy az örök eszményeket más ideiglenes pótcikkekkel lehessen pótolni; nem hisz egy új erkölcstanban, mely próbálkozásaiban kirúgja lábai alól a jó és rossz közti különbségnek eddig nélkülözhetlen gyékényét; nem hiszi, hogy Isten, halhatatlanság, lélek, Krisztus, heroizmus gyönge s téves eszmények voltak, inkább azt hiszi, hogy aki ezeket gyöngeségeknek nézi, annak szelleme beteg.

Mély részvéttel viseltetünk az ilyen beteg iránt, mélyen megragad kínja és gyötrelme, de kínjából nem kérünk. Nemcsak hogy nem kérünk, hanem az ellen az örök eszmék föltétlen átkarolásával védekezünk: mi hiszünk, hogy el ne fajuljunk.

Tudomány, mûvészet, mûveltség nem fog megóvni az elfajulástól, az örök eszméknek térdenálló tisztelete s a vallásos meggyôzôdésnek bensôsége nélkül. Nem fog, mert a tudomány gondolatokat, nézeteket közöl, de a szívet nem érinti; a mûveltség a sablont, a formát, a mûvészet a szépséget szolgálja, melyrôl nem tudjuk, hogy van-e tartalma; de az erkölcsi elemet, a belsô életet ignorálja. Így a tudás gondolat lesz, de nem élet; homéri árny lesz, de nem szeretô, meleg lélek; a mûveltség szív nélkül a fejre irányul, a szociális élet pedig organizál, szerveket alkot, intézményeket létesít, de az erkölcsöt, a felelôsség érzetét, a fegyelmet, a türelmet, az áldozatot nem ismeri. Neveli a megadást, a takarékosságot; éleszti az ismeretvágyat; a társadalommal bíbelôdik, de az emberrôl megfeledkezik; akar tüntetni bajt, teremteni boldogságot, de a belsô átalakulást nem sürgeti; formákon dolgozik, de a lélek örök, elévülhetlen, kipusztíthatlan vágyaival szemben süket.

A dekadens emberen a keresztény gondolatoknak lelkes átélése segíthet csak! Modern ember -- mondom neki -- miért vagy léha? Ideáljaidat miért akasztod a kenyeres tarisznya s az érzéki élvezetek vályújának alacsonyságára? Miért irtod ki magadban a törtetést s miért rögzíted a gyilkos lapályt? Miért nézed taposómalomnak az életet? Napsugár nélkül, csillagos égbolt nélkül, virágos föld nélkül nem élhetünk; lelki világunkba is kell napsugár, kell virág; a nap a lélek egén az örökkévaló, szent, halhatatlan Isten; a csillagok a változhatlan eszmények; a virágok a nemes életnek örömei. Maradj csillagok alatt s virágok közt, s el nem fajulsz. Ne légy pesszimista; ha van is vihar az életben, mely sötétségbe borít idônként, de a csillagokat nem söpri le; ha vannak is megrendülések, s lavinák gördülnek le a magasból, s összetörnek házat, erdôt, de a hegyek állnak, azok le nem jönnek. Nekünk is bíznunk kell egy erôteljes erkölcsi világrendben, melynek talaján mint libanoni cédrusok gyökerezünk, s viharoknak ellentállunk.

E szempontból reménység tölti el lelkünket magának a décadence-nek jövôje iránt. Reményünk az, hogy a décadence-nak nincsen jövôje. Lázas álom, ájuldozás, fölkorbácsolt tenger, gomolygó köd, hisztéria nem tarthat örökké. A ködbôl napok gyúlnak ki, a fölkorbácsolt tenger elsimul, s iszapjából új világok rétegei képzôdnek: nézetekre és fölfogásokra, melyek túlfeszített idegszálakban s hiperkulturális ájuldozásokban bírják alapjukat, jövô nem vár. Tudjuk, hogy a rothadás és haldoklás, a lemondás s tehetetlen megadás világokat nem teremt. Világokat örök, eleven, friss isteni erôk teremtenek; népeket örök eszmények vonzanak; az erôk néha pihennek, az eszmények néha feledésbe mennek; de akkor is hol volna pihenôjük másutt, mint a népeknek szívében? Ott vannak eltemetve, ott várják föltámadásukat; várják a kakasszót, mely az ô ébredésüknek és trónfoglalásuknak húsvétnapját hirdeti, s mihelyt az megszólal, megértik s megindulnak; ,,húznak'' mint a vándormadarak, szebb, jobb hazába, a szabadság és boldogság zónái alá!


A szövetkezés ethikai értéke (1909)

A szövetkezés ethikai értéke (1909)[11]

Mélyen tisztelt Hölgyeim és Uraim! Ha bemegyek az erdôbe s megcsap az üde természetnek lehelete, nem vonhatom ki magamat belôle; ha végigmegyek a harmatos réten, ázik a harmattól a ruhám: éppen úgy, ha belépek a szövetkezetek világába, megcsap engem az itt lengô mélységes erkölcsnek, etikának lehelete; mert szövetkezetet etika, erkölcs, szeretet, odaadás, mélységes közérzés nélkül el nem gondolhatok, sôt a levegôje és a termékenyítô harmatja a szövetkezésnek éppen a mély erkölcsi szellem, az etika.

Vonuljunk be, mélyen t. közönség, a szövetkezetek világába, hogy ennek igazságáról mélységesen meggyôzôdjünk. Mi mindenekelôtt a szövetkezésnek és a szövetkezeteknek lelke? A lelke a közérzés. A természet belénk oltotta a magánérdeket, de a természetnek indító hatalmai közt ott van a közérdek, és amint a magánérdek nélkül nincs világ, éppenúgy közérdek nélkül nincs haladás és nincs boldogulás. Az a közérdek a maga legfinomabb s leggyengédebb szeretettel átitatott kiadásában már ott jelentkezik a családban. A közérdeknek a törvényben, jogban való vasszervezete és kiadása az állam. De ugye, a családon és államon túl ott van az, amit nagy világnak, életnek hívunk, s ezen a téren fel kell lépnie annak a jogon és törvényen túl érzô finom közérzésnek. A kultúrállam minél többet karol fel, annál inkább kívánja, hogy az egész társadalom szíve megdobbanjon a közérzésnek szellemétôl, hogy mindenki siessen a közérdekeknek terére, felkarolni azt a nagy problémát, amelyet egymagában senki el nem bír, és közremûködni mindazokban a felséges feladatokban, melyek megoldását a haladás követeli. De ha nincs társadalom, amelyben etika, közérzés lángol, az állam maga nem boldogul. Mert az állam csont és izom, de a közérzés az ideg, a velô. Az állam a jog és törvény, de a közérzés a lelkület, az enthuziazmus, az áldozatkészség ereje. És hogyha az államban van erô és hatalom és jog, de nincs átitatva az enthuziazmusnak, az odaadásnak szellemétôl, akkor az katonai, despota állam. Ázsiai lehet, de kultúrállam a szó nemes, igaz értelmében nem lesz. Ami a közérdeket illeti, a politika dolgában van abból a magyarban elég. A közjó, a politika, hazánk ügye iránt ugyancsak érdeklôdünk. Erészben mondhatom, hogy nem vagyunk a kultúrnemzetek mögött, hanem talán még elôl is járunk. De a közérzésnek sokkal fontosabb kiadása a politikán, az állami dolgokkal, az állami ügyekkel való foglalkozáson túl a kultúrállamnak mindenféle nagy problémája. Ezekhez a problémákhoz pedig, ismétlem, lélek, vagyis közérzés kell. Ez a lélek mozgatja azt az embert, hogy áldozni tudjon, hogy szeretni tudja testvéreit; ez a közérdek mozgatja meg az egész népet, hogy lelkes, lélekkel felavatott vezérembereknek nyomában saját érdekeit megismerni s azokat helyesen szolgálni tudja, hogy érezni tudjon a közzel, a közért. E közérzés nélkül nincs nemzet. Ez érzés nélkül egyáltalában nincs nagy hivatás. Látják, t. közönség, hogy valaki király legyen a javából, ahhoz érzés kell; hogy mûvész legyen, ahhoz érzés kell. Mikor Sault Sámuel próféta felkente királlyá, Saul panaszolja: ,,Nem vagyok én királynak való, földmíves ember vagyok, nem korona való a fejemre, vállaimat nyomja a munka igája''. ,,Ne törôdjél vele -- mondja a próféta -- megszáll téged az Isten lelke, s elváltozol más férfiúvá; ész és királyi érzés lesz részed''. Mikor Liszt bravúrral, virtuozitással játszott, kérdezték tôle, hogyan lehet ennyi érzéssel játszani? ,,Il faut l'avoir'' -- felelte. Aki mûvész, abba érzés kell, ez a lélek ajándékja, a géniusz csókja; akiben megvan, az érti; akiben nincs meg, azt meg nem szerezheti, könyvbôl meg nem tanulhatja. Nem belátás, nemcsak felvilágosítás kell nekünk, hanem érzés és lélek is kell belénk. Ahol ilyen érzés megcsapja a nemzeteket, felébrednek, feltámadnak, nagy feladataiknak öntudatára ébrednek. Ott a Balkánon az a szegény Románia olyan mohón veti magát a szövetkezeti térre, hogy szinte mérsékelni kell a buzgalmát; messze nyugaton pedig a szerencsétlen, szegény Ireland ébredezik, ahol az ország háromnegyed része iratkozott már be szövetkezetekbe. Gondoltam magamban, hej ha ezen ébredezô nemzeteknek szele megcsapná kissé a mi hervadó tulipánunkat!

A szövetkezeteknek etikai értékét mutatja másodsorban a szövetkezés elôföltétele. A szövetkezésnek mezeje ugyanis a szenvedés és reménység. Szenvedés és reménység pedig ugye az etikának tere? A szövetkezés mindig gyengeségbôl való. A szövetkezésnek eleme, mintegy alkotó sejtje az egyes, magára maradt tehetetlen ember. Mikor az az ember érzi, hogy egymagában nem tud megküzdeni az élettel, mikor látja, hogy a gazdasági harcban eszközök nélkül, a világ mérkôzésében hatalom nélkül ô tulajdonképpen máris akárcsak a szélvészben lengô repedt nád, körülnéz s ösztönszerûleg is segítôket keres. Ha az a szegény ember a föld népébôl való, akkor maga körül csak egy szegény, agyonnyomorgatott tömeget lát, melynek feje felett kultúra virágzik, melybôl a nép édes-keveset élvez; lát maga felett társadalmi rétegeket, közvetítô kereskedést, nyerészkedésre, sokszor kizsákmányolásra utazó érdekszövetkezeteket, maga alatt pedig látja azt az ô édes, szegény földjét, azt a földet, amely folyton enni kér s akárhányszor viszont enni nem ad; látja az éhes, szomjas földet, melynek mikor learatja termését, akkor sem boldogul, kiütik kezébôl ellenséges hatalmak verejtékének áldását; körülnéz és látja, hogy az egyik is, a másik is, a szomszédja is ilyen nyomorult, ilyen szegény, ilyen koldus; látja, hogy ez a környék, ez a vidék, ez az egész ország mind sínyli ennek az áldatlan állapotnak, ennek a keserves munkának átkát. Kérdem, ugyan mi kellene ennek a szegény népnek? De vegyünk egy más társadalmi réteget. Vegyük a munkás embert. Mit lát az a munkás? Lát egy tôkeszegény, óriási társadalmi osztályt, mely dolgozik, robotol, amely a bérét megint csak hús, kenyér, lakás árában annak a hatalmas tôkének szolgáltatja át, látja, hogy ez a társa is, az a társa is egyformán nyögi a nyomorúságos igát; látja, hogy ezren és ezren vannak, hogy bérkaszárnya bérkaszárnya mellett, munkásutca munkásutca mellett emelkedik. M. t. közönség, ugyan mi kellene ennek a szegény munkás embernek? De vegyünk szemügyre még egy más társadalmi réteget, vegyük általában a fogyasztó közönséget, azt a közönséget, mely drágán vesz és olcsón ad, ha ugyan van mit eladnia, azt a közönséget, amely észreveszi az óriási nagy árkülönbözetet, amikor a marhából hús, a gabonából liszt, a mustból bor lesz, s mikor védekezni akar ez ellen, elzarándokolhat bárhova: törvény, fórum nem segít rajta. Kérdem itt is, ugyan mi segítene ezen a tôkeszegény fogyasztó közönségen? A felelet körülbelül mindenütt egy és ugyanaz. De mielôtt azt megadom, ki akarom emelni, hogy mikor én a föld népét, a munkásnépet, a fogyasztó közönséget emlegetem, nem elvont kategóriákkal dolgozom, hanem meleg élettel, mert ezek a kategóriák tele vannak érzô szívekkel, küzdô emberekkel, gonddal, elkeseredéssel, sötét etikával, s mit sürgetnek s mi kellene nekik? A kegyetek szíve megadja a feleletet; lépjen a szövetkezés géniusza e sötét szakadékok elé s mondja ki az egyetlen megváltó szót: akarjatok! A hatalomnak titka s nyitja a tömegben, a számban rejlik, ne panaszkodjatok; nem panasz kell nektek, hanem tett, melyet a világ és saját igényetek vár tôletek; fogjatok kezet, szövetkezzetek! Ismétlem: akarjatok egyet! Mikor belsô jobb világ megteremtésérôl van szó, az evangélium is csak azt az egyet tudja ajánlani; akarj! akarj! Elestél? felkelsz, ha akarsz! Elsötétültél? látni fogsz, ha akarsz! Beszennyezôdtél? tiszta leszesz, ha akarsz. S mikor nagy világ-reformról, mikor világ megszabadításáról van szó, akkor is ugyanaz a szó hangzik, ugyanaz a gondolat cikázik villám gyanánt végig az emberiségen: akarjatok! akarjatok! A gazdasági pusztaság- s hanyatlással szemben fellép a fényes, meleg reakció, amelynek neve szövetkezés, s mentô angyalnak ajánlkozik s biztosítja a nyomorúságos társadalmi rétegeket: ha hisztek, kövessetek; biztosítalak, hogy a szövetkezés révén gyôzni fogtok.

A szövetkezésnek és a szövetkezeteknek etikáját jellemzi a tagoknak gazdasági helyzete és szorultsága is. Amint már említettem, a szövetkezés mindig gyengeségbôl való, következôleg az a gyengéket szolgálja. Fôleg Magyarországon, a mi magyar falvainkban szemünkbe ötlik az az ütött-kopott, segítségre ugyancsak rászorult szegénység. De hogyha nem is veszem a szegénységet a szó fájó értelmében, ugye általában mikor a gazdaközönség a hatalmassal szemben szövetkezik, gyengeségérôl és tehetetlenségérôl állít ki bizonyítványt? Már most a mi szellemdús írónk, Pollák Illés, pesti ügyvéd, az ô mûvében az erôsek- és gyengékrôl kifejti, hogy mi az erôseknek és mi a gyengéknek az ereje, s kihozza, hogy a gyengéknek az ereje a bûn, alattomosság, hazugság, lopás, csalás. M. t. közönség! Ez sötét etika, ez voltaképpen az alávalóságnak a bélyege. De mikor én a mi szövetkezeteinket nézem, a gyengék szövetkezését, nem az alávalóságnak sötét bélyegét látom a lelkeken, hanem látom, hogy ott bizalom kél, hogy összetartás lelkesíti a tagokat, bátorság hevíti a lelkeket, hogy ott kezet fognak testvérekként; látom, hogy a szövetkezetek a nép erkölcsösségének egyetemei, ahol emberekké s testvérekké nevelôdnek a tagok a szó nemes értelmében; ahol a magyar nép, ha van benne alattomos, alacsony jellemvonás, kivetkôzik a szegénység alacsony természetébôl s magára ölti az erkölcsösségnek szép, tiszta, ideális vonásait.

Mert a szociáldemokrácia az ô osztályharcával szintén embereket, öntudatos embereket akar a küzdôtérre állítani, de az osztályharcnak, a gyûlölségnek etikájával. A szövetkezetek ellenben szintén embereket akarnak állítani a gazdasági mérkôzésnek porondjára, de nem a gyûlölségnek, hanem a szeretetnek szellemében. S azután nemcsak embereket akarnak a szövetkezetek nevelni, hanem a szövetkezés a testvérülésnek, a testvériségnek is akar iskolája lenni. A régi kereszténység egy szív, egy lélek, a szeretés gyülekezete volt, melyben mindenki megtörte testvérjével a kenyeret; hát mi a szövetkezet más, mint modern szervezet, melyben a testvérek a gazdasági közremûködés révén egy kenyéren osztoznak, ahol a közjó, a község java, a közjólét vezet, s így az evangéliumi szeretetnek s testvériségnek a legmodernebb kiadása!

A szövetkezésnek etikai értékét szemeink elé állítja továbbá a szövetkezetek célja is. Természetes, hogy a szövetkezeteknek célja elsôsorban a gazdasági boldogulás, és e részben ha valaki azt mondaná, hogy a szövetkezetek érdekszövetkezetek, általában ezt meg kellene engednem; de ha ezeket az érdekszövetkezeteket éppen az érdekek tekintetében hasonlítom össze szövetkezeteinkkel, látni fogjuk, hogy ezek mindennemû kartellt, szakszervezetet és szövetkezést messze túlhaladnak éppen etikai tekintetben, mert itt az érdek a tisztes kenyér, a közjólét, a munkának méltányos, megérdemelt gyümölcse, szóval itt az érdek a szegény dolgozó népnek joga és jussa. S ugye, m. t. közönség, a tisztes kenyér tele van etikával; mert akinek ki van ragadva szájából a kenyér, az ugyancsak az etikátlanság örvényei felé jár; akinek meg van mérgezve a kenyere az elkeseredésnek verejtékével, annak megmérgezôdik a lelke, a bizalma, erkölcsi érzéke; az az ember, aki látja, hogy a társadalom neki, a munkásnak nem adja meg kenyerét, nem igen lesz a társadalom embere s könnyen válhatik a társadalomnak, a hazának ellenségévé. A latinoknak igazuk volt, amikor azt mondották, hogy: ,,ubi bene, ibi patria'', hol jól érzem magamat, ott van hazám, abban az értelemben is, hogy hazámban jól kell magam éreznem; legyen minden embernek olyan hazája, ahol nem koldus, ahol nincsenek oly állapotok, hogy dolgozva is saját magának és boldogulásának csak a sírját vájja; otthonát ilyen földön föl nem építheti.

Ha tehát a kenyér is már tele van etikával, s következôleg a szövetkezetek etikaiak, mert kenyeret biztosítanak a munkás népnek: mennyivel inkább fog emelkedni szemeinkben a szövetkezeteknek etikai értéke, ha meggondoljuk, hogy a kenyéren kívül sok más nagy s éppen erkölcsi érdek forog itt szóban, amilyen elsôsorban az, hogy a népnek bizalma legyen boldogulása iránt. A szövetkezetek bástyái a nép azon hitének, hogy az ember dolgozva boldogulhat: ugyancsak a szövetkezetek tûzhelyei a munkakedvnek.

Az az ember, aki nem látja be, hogy érdemes élni, annak nincs munkakedve, s az ilyen azt sem látja be, hogy érdemes dolgozni. Ha az ember nézi a magyar népnek, fôleg az alsó osztályoknak életét, azt látja, hogy ott sokféle elkeseredés, panasz töri a jobb, elégedettebb élet tendenciáját, hogy ez a nép alkalmas az erkölcsi infekciókra, hogy lázas álmok gyötrik, mert ez a szegény nép végre is édes-keveset élvez, sokat küzd, faluja, háza, életmódja kevés örömöt juttat neki; háza vályog, útja sár, az egész tájék pocsétákban tükrözôdik, s azok a mély barázdák a homlokán mintha hóhér-kötél foszlányai volnának. Ezért nehéz, ezért nem érdemes élni... Tehát építsük fel a szövetkezetekben annak az erôs hitnek a bástyáját, hogy érdemes élni. S ez a bástya a szövetkezés. Szúrjuk le a nép reménytelenségének száraz fáját egy jobb földbe, a szövetkezés földjébe, hogy ez a száraz fa kivirágozzék, és ne csak kivirágozzék, hanem gyümölcsöt is hozzon a szegény, fáradt népnek. Mert nem hatalomról van itt szó, hanem jólétrôl, nem tôkehalmozásról, hanem kenyérrôl, nem kincsekrôl, gazdagodásról, hanem közönséges boldogulásról, tisztes életrôl. Azt akarjuk, hogy az egoizmus letörjön és a közérzés kerekedjék felül, hogy a tompa rezignáció helyett az élet reménysége emelje az emberi lelkeket; azt akarjuk, hogy a magyar magyar földön tényleg azt érezze, hogy ez az ô hazája, mert erejének, boldogulásának talaja. S nem látok Magyarországon egyetlen egy más intézményt sem, amely annyira megvalósítani képes ezt az én reményemet, mint épen a szövetkezet.

M. t. közönség! Magyarországnak függetlenség kell; de a függetlenség nem lehet csak pártcégér, vagy pártcím, a függetlenség föltétele elsôsorban egy erôteljes népnek anyagi boldogulása. Ez az a bázis, amelyen minden függetlenség felépül. Sokat beszélnek arról, hogy kell magyar hadsereg; hát hogyne kellene; de elôször adjatok nekem szövetkezeti hadseregeket, amely szövetkezeti hadseregek képesek az állami önállóságot kivinni és biztosítani.

Jóllehet meg vagyok gyôzôdve, hogy e részben mindnyájan szívesen kezet fogunk, de miután itt a szövetkezet nôi ligájával állok szemben, kérem fôleg a hölgyeket a szövetkezeti eszme felkarolására. Kegyeteknek finom kezük van, de a néplélek éppen a finom kéznek illetésére való. A legfelségesebb mûremekeket is elôször agyagból gyúrják finom kézzel, azután vésik ki márványba. Itt az agyag a föld népének, a magyar népnek szíve; meleg szív, gyengéd szív, puha annak, aki szeretettel, lelkesüléssel illeti. S ugye a magyar nôknek van az a finom kézilletésük, mellyel hozzáférkôzhetnek a magyar néplélekhez? Ha a magyar hölgyközönség érdeklôdik a szövetkezeti eszme iránt, meg vagyok gyôzôdve, hogy boldogulunk, mert jóllehet a szövetkezeti embernek szíve, lelke sokszor elfogódik s búbánatos sötét éjbe szegôdik szeme, mikor látja, hogy a szövetkezetek hogy törnek le, egyik a másik után: de ha van társadalom, amely érdeklôdik a szövetkezetek iránt, fôleg ha vannak intelligens nôk, akik érdeklôdésüket e téren érvényesítik, akkor ez a sok reménytelenség végre is enged a föléledés erôteljes tavaszi leheletének, s lelkesülésünk s szeretetünk gyôz majd a nyomorúságon.

Van a magyar nôknek erôs kezük is, mert gyengédebb az érzékük. Cáfoljanak rá ôk maguk arra a sok kifogásra, hogy a nôk csak léhák, hogy kalapok, zsúrok után futkosnak, hogy szeretik, ha udvarolnak nekik, hogy nevelésük alacsony és elmaradt; m. t. hölgyeim, cáfoljanak reá ezekre azzal a tettel, amelyet most Magyarország szegény népe vár a vezetô társadalomtól, karolják fel a szövetkezeti ügyet! Ezt megérzi az egész nép, és hálás lesz érte az ország.


Franciaország erkölcsi újjászületése (1914)

Franciaország erkölcsi újjászületése (1914)[12]

A francia géniusznak a XVIII. és a XIX. század végén sajátszerû s mindkét esetben egymáshoz nagyon hasonló, világtörténelmi szerep jutott, melyet a fölszabadítás munkájának nevezhetnék. A XVIII. század végén ugyanis a politikai szabadságokért hevült; letörte a tehetetlen királyság nehéz igáját s a feudális osztályok kiváltságait; kiterjesztette az alkotmányos jogokat a nép szélesebb rétegeire s talpra állította a harmadik rendet; a XIX. század végén s a XX. század elején pedig szintén valami hasonlót mûvelt s mûvel, mikor összetöri a szellemi világnak jármát, mely a pozitivista s modernista filozófia alakjában üli meg az európai gondolatot, mikor szét akarja szórni az irányzatos materialista tudományosság varázsát s meg akarja szabadítani Franciaországot s vele az egész világot a monista tévelyektôl s az általános erkölcsi bénulásnak veszedelmétôl.

Valóban figyelmet érdemel ennek a két ellentétes irányzatnak, egyrészt a politikai élet fejlôdô szabadságának s másrészt a szellemi élet fokozódó bénulásának egy s ugyanazon idôben való találkozása. A politikában egyre több szabadságot követelnek, ugyanakkor pedig mechanizálják az életet; szabadságról álmodik a népöntudat, s róla beszél haladó s maradi ember egyaránt, ugyanakkor pedig a tudomány tagadja a szabadakaratot s kimondja, hogy a valóságnak s minden történésnek elve a szükségesség; hirdeti, hogy a tudomány metódusa a szükségesség kimutatása, s hogy a tudomány tartalma és sikere a szükségességnek fölismerése. Nagy garral hirdeti, hogy a világnézetet is csak természettudományos alapon lehet konstruálni, s így azután egy s ugyanazon idôben a politikában a szabadságnak, a világnézetben s erkölcsben pedig a szükségességnek hódol.

A tudományosságnak e szabadságellenes dogmatizmusa uralkodott a szellemi világon az egész XIX. századon végig. A nagy tehetségek is mind ez irányzat bûvkörében éltek s dolgoztak, s ami ezzel szemben megmozdult, az, ha igaza is volt, nem bírt latba esni s még kevésbé bírt irányt adni a szellemeknek. Manapság azonban a francia géniuszon új tünetek verôdnek ki; szellemi világában megindult egy erôteljes, ideális áramlat, mely az ifjú Franciaországot lelkesíti s hitéhez s hazájához visszatéríti. Érvényesül ez áramlatban filozófia és tudomány is, de lelket e mozgalomba voltaképp a francia géniusz életösztöne ver, mely megijedt a nemzet haldoklásától s kiérezte, hogy az az út, melyen haladtak, akármilyen tudományosnak hívják is, helyes nem lehet, nem azért, mert halálba visz. Azért tehát fölülvizsgálni akarja a tudományt; számon kéri téziseit, hogy ellenôrizze illetékességét a nagy problémákhoz való hozzászólásában. Semmiféle tudományos dogmatizmusért nem engedi, hogy az élet nagy erôi s a morális inspirációnak forrásai kiapadjanak, s hogy a lelkesülés s az áldozatkészség helyét blazírt önzés s panamista érdekhajhászás foglalja el. Ez a generáció meg akarja állítani a francia décadence-t s le akarja rombolni a bálványokat, melyekre nagy tehetségek pazarolták rá szellemességüket s rávették a francia közvéleményt, hogy térdet s fejet hajtson elôttük. Ezt az új generációt nagy hit s nagy optimizmus s ugyanakkor exakt tudományos érzés hevíti, amennyiben készek szakítani akármilyen tudományos dogmával, ha a tapasztalat bizonyítja, hogy az élet, a valóság benne el nem fér s hogy szellemi nyûg s kolonc gyanánt szerepel a haladásnak nyakában.

A múlt század ötvenes, hatvanas, hetvenes éveiben s azon túl nem ez a szellem éltette a francia intellektuelleket, nem is említve a kormányon levô hatalmi érdekszövetségeket, melyeket a politikai érdekek intézésében s a hagyományos hit és vallás intézményeinek kezelésében szektárius gyûlölködés vezetett. Ezt a régibb generációt erôs pesszimizmus s gyilkos fáradtság jellemzik, melynek ideológiája az a vigasztalan tudat volt, hogy minden törekvés hiábavaló, s melynek vallástalanságából is kiveszett már a radikalizmusnak izzó gyûlölete. Hitetlenségük apatikus, lemondó érzés volt, mely már bántani sem akart senkit; minek is bántana? E generációt képviselték a vénhedô Renan, azután Taine a maga mindenre ránehezedô miljô-teóriájával, az érzelgôs s exotikus Loti, az akkor még fiatal Bourget, a szintén még fiatal Barrès. Ez a kultúra olyan volt, mint egy régi városnak szûk s magas házaktól szegélyzett sikátora, melyen semmit sem lehet változtatni, ha nem akarjuk az egészet lerombolni. Kívülrôl e kultúrára legnagyobb befolyása Tolsztojnak s Turgenyevnek volt, nemkülönben a bayreuthi bûvölônek, a skandináv irodalomnak, s végül Nietzschének, kinek ostora jól esett a petyhüdt vérnek s elernyedt idegzetnek; legalább ingerelte. Mindezek érdeklôdtek ugyan az élet iránt, foglalkoztak is problémáival; de azt élni s alakítani nem bírták (Ritzenthaler: Das junge Frankreich).

A determinista merevség, mely sem erôt, sem kedvet nem ad, jól illett az idôk lemondó hangulatához is. A francia nemzet fáradt volt; ereje s dicsôsége csôdöt mondott a csatatereken; belsejében az anarchiának sokféle tünete megrendítette a hitet önmagában; hinni kezdett saját maga dekadenciájában, a magáéban éppúgy, mint a latin fajéban, s ez a hanyatlás és elhalás, saját tehetetlenségének ez az érzete szinte argumentumul szolgált a determinista tudás tételeihez, melyek szerint omlik, bomlik itt a földön minden; haldokolnak emberek s nemzetek, pusztul az egyes s pusztul a faj, s ez ellen hiába védekezünk; s nem is kell védekezni, hanem meg kell magát adni s megadással várni a véget... a tudomány kedvéért! Azokkal az új társadalmi elemekkel, melyeket a kormányon levô radikalizmus emelt ki a mélységbôl, ezt a romlást megállítani nem lehetett. A demokrácia ugyanis a félmûvelt s tudálékos társadalmi rétegekbôl sok éretlen elemet állított bele a középosztályba, melyek kiszakadva saját társadalmi miljôjükbôl, absztrakt ideológiával s iskolás tudományossággal akarták kipótolni az erkölcs s a tradíciók, a magasabb kultúra s az életbölcsesség, a finomság s a nevelés érzelmi s kedélyi hiányait. Úgy volt ez, mint mikor a gôzeke mélyebben szánt s humusz helyett terméketlen földtömegeket fordít ki a fölszínre, melyek nem oda valók, s melyek nemcsak nem szolgálják a termelést, hanem ellenkezôleg csökkentik a hozamot. Bourget kitûnôen festi e tudálékos ideológiájú s éretlen érzésû franciákat a maga regényeiben.

Ez a lapos, empirista ideológia, a tudomány nimbuszába öltözködve, sokkal pusztítóbb ellensége lett a francia népléleknek, mint a porosz-német hadsereg, s valamint másutt, fôleg kultúrátlan népek közt, kolera s tífusz jelentkezik a csaták nyomában: úgy itt a szellemi, szürke halál borult a lelkekre, a hitetlenség s a lemondás képében. Nem mintha azelôtt ismeretlen lett volna, hanem most sokkal félelmetesebben lépett föl a lehangolt s önérzetében megrendült nemzet lelkében. Csak az tudja, aki megtapasztalta, hogy mily silány s irreális tud lenni a monista tudomány, mikor az agitáció eszközévé süllyed, mikor vígan oldozgatja a lét problémáit, s a tudományos munka alaposságát s lelkiismeretességét merészség s nagyképûsködés váltja föl. Ez a tudomány semmit sem ismert, amit tiszteljen; nem volt érzéke a léleknek nem-fizikai, de azért mégis nagyon reális, mert elfojthatatlan igényei s szükségletei iránt; revideált s lefejezett erkölcsi tanokat; fölszámolt tradíciókkal, egyházzal s hazával, s éppen nem lett exakt, mikor ahelyett, hogy a valósághoz alkalmazkodott volna, magát a valóságot húzta szegényes kaptáira. Nem annyira a lelkesülés hevítette ôket a saját tudományos céljaikért s elveikért, mint inkább a gyûlölet minden fönnálló ellen, amibe sok anarchikus s antimorális érzés és szenvedély keveredett. E rendszeres túlzás, ez irrealitás és hazudozás ellen a reakciónak be kellett állnia; nem a tudomány ellen, hanem a világnézetté fölfújt s ezáltal meghamisított ,,tudomány'' ellen.

Ez életölô, hatalmi irányzat ellen, mely a determinizmus révén a lélek idealista, regeneráló erôit senyvesztette el, protestált a francia lélek életösztöne, mely kiérezte, hogy valamiféle nagy elnyomásban szenved. A mindent magyarázó, de az életet fonnyasztó tudákosság ellen föllázadt az új, a még fiatal Franciaország, mely élni akart és semmiféle ,,tudománnyal'' sem akarta magát kivégeztetni. Minek ragaszkodott volna a determinista dogmákhoz, minek a materialisták s monisták definícióihoz, mikor a hittôl s vallástól, az erkölcstôl s az idealizmustól éppen azért fordultak el atyáik, mert mint dogmatizmust persziflálták e tanokat?! Minek ragaszkodott volna az élni vágyó, fiatal nemzedék oly dogmatizmushoz, mely halálba visz? Talán Taine vagy Renan kedvéért? Hiszen ezek is kételyre s tagadásra végre is nem belátásból, de érzésekbôl, az akkori néplélek sajátos orientálásából, az akkori szellemi miljô befolyása alatt indultak ki. S folytassa-e az új nemzedék e szomorú dogmatizmus sírásó munkáját, mikor világosan belátták, hogy vesztenek rajta? Az ifjú Franciaország tehát az élet ösztönszerû intuícióiban meglátta a veszélyt, s inkább ki akarta végezni a soi-disant tudományt, mint önmagát.

Cseppet sem csodálkozom, hogy ez a szerep -- értem a monista világnézet elleni állásfoglalást -- a francia géniusznak s nem a germán alaposságnak jutott. Oka ennek az, hogy e fölszabadítást is elsôsorban nem az intellektív munkának, hanem az életösztönnek kellett kézbe vennie. Meg kellett érezniök, észre kellett venniök s megtapasztalniok, hogy az a szellemi irányzat, bárminek hívják, a halálba vezet. Mindazt, aminek az új Franciaországban a mechanikai világnézet megtörésére döntô szerep jutott, a néplélek ösztönei inspirálták. A néplélek megmérgezése s az energiák hervadása elleni reakció ösztönszerûen is eltalálta, hogy hol az ellenség, eltalálta, hogy a rendszerben van a baj; ez a mérgezés sugalmazta tudományos fölfogásukat, ez adott beléjük erôt s energiát, hogy a gondolatjárásnak, mely az idealizmus rendszeres letörése volt, véget vessenek s kimondják bátran: nem akarunk meghalni senki kedvéért, akár porosz, akár ,,tudomány'' legyen az!

Az olyan nagy történelmû s élénk vérmérsékletû népnél, amilyen a francia, a szellemi világ kialakítására bizonyára sok mindenféle tényezônek van befolyása; de különösen jellemzô az a nagy különbség, mely ideális gondolkozás, hit s vallás tekintetében a tulajdonképpeni nép s a vezetô intelligens osztályok közt észlelhetô. Mialatt ugyanis ez utóbbiaknál rendkívül erôs a mozgalom a gyakorlati hitélet, tehát a nagy francia tradíciókhoz való visszatérés felé, addig a francia nép nagy zöme vallástalan, sokkal vallástalanabb, mint a XVIII. századvégi forradalom idejében. A vallástalanság hullámvonala a köznépben emelkedôben van, míg az intellektuális osztályoknál határozottan lefelé száll. Ez a körülmény arra enged következtetni, hogy e vonal meghúzásában kezdet óta nagy szerepe volt a tudományos gondolkozásnak; nagy szerepe volt a XVIII. században, s ugyanolyan szerepe van a modern korban. Akkor a francia géniusz a filozófia nevében fordított hátat a vallásnak s az egyháznak, s kikiáltotta az emberi jogokat. A tudományosság nimbuszától elkápráztatva nemcsak hitetlen lett, de dühhel támadta a nagy tradíciókat s maró gúnnyal s kezdetben kegyetlenkedéssel is ölte ki a szívekbôl a hitet s a halhatatlan reményt. A filozófia révén a hitetlenség természetesen elôször a mûvelt körökben pusztított, mint melyek ráértek a filozófiával foglalkozni; csak azután csapott át ez irányzat a népbe a vallásellenes demokráciának, késôbb a gyûlölködô antiklerikalizmusnak s legújabban a radikális szocializmusnak alakjában. Hasonló tüneteket veszünk észre a francia lélek modern eligazodásaiban. Erôs elhajlásokat észlelünk a divatos vallástalanságtól, de csak az intellektuális rétegekben; azonban a népben s a politikus klikkekben még egyáltalában nem. A népet ezidôszerint még teljesen hatalmában bírja az antiklerikalizmus, s a nép lelkére az egyháznak bizony még nincs kihatása. Méltán következtethetünk e jelek-bôl arra, hogy e sajátos modern megoszlásnak oka is abban rejlik, hogy oly áramlatok jelentkeznek az intellektuális világban, melyek a materializmus s monizmus ,,dogmáit'' megrendítik s a hit s vallás iránt való elfogultságnak divatját megtörik.

Ezek az intellektuális áramlatok nagyon különbözôk s némelyek messze visszanyúlnak. A régebbieket véve, semmi esetre sem szabad ignorálnunk annak az ideális demokráciának befolyását sem, melyet Montalembert képviselt. Benne s társaiban, kiknek száma nagyon csekély volt, a nagy katolikus tradíciók éltek, és sok szimpátiával fordultak a modern szabadságok s a demokratikus ideálok felé; sôt Montalembert s társai hitték, hogy a régi hitnek s az egyháznak szerencsésebb érvényesülést biztosítanak majd az új idôk politikai s szociális kereteiben, mint a császárság veszedelmes, mert szabadságokra féltékeny oltalma alatt, ô nem féltette a kereszténységet a demokráciától; sôt naiv idealizmusában termékeny talajnak nézte a demokratikus szabadságot, s azt hitte, hogy abból az örök igazságok új termékenységgel zsendülnek majd ki; emellett azonban Montalembertnek kevés érintkezése volt a pozitivista tudományossággal s eszméivel is, s egyáltalán az akkor még cézárokat kultiváló s cézárokat szívesen váró Franciaországban keveset ért el.

Nagyobb intellektuális kihatása volt a társadalomra annak a társadalomtudományi mozgalomnak, melynek Le Play, Leroy-Beaulieu, de Mun, de la Tour du Pin tevékenysége s mûvei adtak súlyt, s mely sokban hozzájárult az egyoldalú materialista világnézet megtöréséhez; sôt voltak bizonyára sokan, kiket ez a nemes, gyakorlati irányzat közelebb hozott az igazi s a szabadságokat -- a szellemi világ szabadságait is -- tisztelô demokráciához, mint másnemû, filozófiai okoskodás. Ez a nemes demokrácia legújabban a Sillon keresztényszociális mozgalmaiban igazán tavaszi szántást végzett; csupa sillon-t, vagyis barázdát vont a francia néplélekbe. De azért a francia, sôt az egész modern világ keresztényellenes gondolkozásának bástyája mégis csak a pozitivista, monista tudományosság volt; ez volt az a ,,block'', melyet az ellenfélnek önmagában kellett kikezdenie, ha a szellemi világ nagy fordulását siettetni akarta.

S ez volna voltaképpen az én tézisem, hogy a modern Franciaországban a szellemek fordulását tulajdonképpen a monista tudomány kultusza elleni reakció jellemzi, mely csak a legújabb idôben lépett föl karakterisztikus irányzatossággal. Készakarva mondok kultuszt s nem tudományt, mert hiszen tudományt tagadni vagy támadni vagy kétségbevonni nyilvánvaló oktalanság volna; hanem igenis kultuszt mondok, mert jelezni akarom az érzelmi elemet, jelezni az elfogultságot s a szenvedélyt, mely az ilyen egyoldalú szisztémák iránt való állásfoglalásban szerepel, s mely bizonyos, különben a maguk helyén teljesen igaz és senki által kétségbe nem vont fizikai s mechanikai téziseket az anyagról vagy az energiáról metafizikai világnézetekké tágít ki, -- mely a különben tiszteletreméltó exakt tudományt illetékességének határain túlra terjeszti ki, -- mely oly kérdésekben tulajdonít neki döntô szót s szerepet, melyekben épp azért, mert exakt tudomány s átlag a kvantitás körül foglalatoskodik, semmi szava sincs, s mely ezáltal voltaképp meghamisítja téziseinek s hipotéziseinek jelentését s jelentôségét.

Ebben a fiatal, a materialista dogmatizmust megtörô Franciaországban voltaképp három áramlatot különböztethetünk meg, a forradalmi idealistáknak, a katolikusoknak s a nacionalista pragmatistáknak táborát; a legpozitívebb s az irányzat összes jellemzô jellegeit magán viselô csoport ezek közt az ifjú katolikus Franciaország, melyhez szívesen csatlakoznak a különben gyakran hitetlen nacionalisták is.

Az irodalomban a nagy fordulatot talán legfeltûnôbben Bourget ,,Le Disciple'' c. mûve jelzi. Voltak kitûnô költôk is, milyenek Charles Guerin, Paul Claudel, kik a katolikus restauráció ügyét nagy sikerrel szolgálták. Még nagyobb erôre kapott e mozgalom, mikor a nacionalisták egyesültek a pozitív katolikusokkal, s mikor oly szellemek ragyogtak s dolgoztak soraikban, mint Maurice Barrès. De azért méltán emelem ki a ,,Disciple''-t, mely szívén döfte a bárgyú determinizmust s a nemzethalállal kibékülô lemondást. E ponton váltak szét a generációk. ,,Látom, az én idôm hanyatlik s végéhez közeleg'' -- írja Taine Bourgetnek. De hát az ilyen fordulatnak gyakorlati érvényesüléséhez is sok év, hosszabb idô szükséges. A kimondott katolikus irányban nagy érdemei voltak Brunetière-nek. Ô a mintafrancia; paradigmája e korszak szellemének s megtestesülése a francia néplélek vágyainak. Ô látja, hogy Franciaország haldoklik azért, mert bár sokat tud és ért, de nem képes a nagyra, az áldozatra, a honmentô tettre. Látja, hogy épp a determinista mámor fokozta le az ideálokat s tompította el a kedélyeket s ezzel tönkretette magát azt az erôt, mely a kultúrát s a nemzeti aspirációkat is éleszti s szolgálja.

Brunetière a determinista vaspántokat a morális problémák duzzadó erejével roppantja szét. Az ô lelkét fôleg az erkölcs kérdései foglalkoztatták, melyek a vallástalan népiskolára s tankönyveire való tekintetbôl, gyors s ki nem tolható megoldást sürgettek. Az erkölcstan a pozitivista s materialista gondolkozás világában mint kormánynélküli hajó az ötletek s szeszélyek játéklabdája lett, s dacára a sok próbálkozásnak sem a filozófia, sem a pedagógia nem bírt vele. Jules Ferry s követôi, a laikus hit s a laikus iskola hívei, a francia közoktatást azon az alapon akarták megszervezni, melyet ez irányzat egyik híres képviselôje, Buisson így jellemez: ,,L'instruction doit être laique, parce que, si nous voulons que tout enfant acquière les connaissances que la Convention appelait déja les connaissances nécessaires à tout homme, nous n'avons pas le droit de toucher à cette chose sacrée qui s'appelle la conscience de l'enfant, parce que nous n'avons pas le droit, ni au nom de l'État, ni au nom d'une église, ni au nom d'un parti, au nom de qui que ce soit enfin, d'empiéter jamais sur le domaine de cetté liberté de conscience, qui est le fond mêrne et la raison de toutes les libertés'' (La foi laique, VIII). Ez állásponthoz azonban a politikai s a szektárius gyûlölködés nem volt hû; nagyon is belehatolt abba a szentélybe, melyet ,,conscience de l'enfant''-nak nevez; nem óvta meg az itt hirdetett neutralitást, hanem ki akarta zárni belôle hamis, filozófiai dogmatizmussal a vallást, s oly fogalmazást adott az erkölcsnek s az erkölcsi kötelességeknek, melynek sem alapja, sem célpontja nincs, s így az erkölcs nélkülözi az erôs akarás motívumait s szankcióit.

Ez a csinált ideológia nem köthette le s még kevésbé elégíthette ki a szellemeket. A lélek éppoly kevéssé bírja ki a bizonytalanságot, mint ahogy a test nem tûri az egyensúlyhiányt. Lélek és test keresi a helyét. A bizonytalanság mint érzés jelentkezett az erkölcsiségben s biztos elhelyezkedést sürgetett. S ezt oly sokan érezték, hogy maga Buisson is ily kifejezést ad ennek a rossz érzésnek: ,,Comment est-ce donc qu'un malaise, latent jusqu' alors, s'est manifesté?'' (i. m. 246.) Mintha csak egy általános tengeri betegségben szenvedett volna a francia közszellem!

A pozitivista s naturalista világnézet elleni reakció Brunetière-nél is hasonló rossz közérzés alakjában jelentkezett. Nem az apriorisztikus vagy metafizikus elemek, nem a rendszeresen fölépített tudományos bizonyítás jellemzi Brunetière-t; hanem ez a rámutatás, hogy ,,emberek, egész filozófiátok csak lyukas dió, melybôl élet nem fakad. Hiába iparkodtok; morálist ezeken az alapokon nem konstruálhattok''. Mélyen meg volt gyôzôdve épp a sok abszurd próbálgatás és sikertelenség folytán, hogy a pozitivista filozófia e problémát nem képes megoldani; ezzel szemben csodálattal szemlélte a keresztény hit s a hívô filozófia alapján emelkedô erkölcstant. Ez alapokat tisztelte; ezeket akarta megvédeni, ha bizonyításukkal külön-külön nem is foglalkozott. Az ô gyakorlati érve körülbelül mindig ilyen: Nekünk biztos, erôs, határozott s inspirációs morálisra van szükségünk; ez a morális oly szükséges s nélkülözhetetlen, mint a mindennapi kenyér; miután pedig ezt a morálist a dualista világnézet s a hit adja, hát tôle veszem, mert elpusztulni nem akarok. Ezzel nem akarom azt mondani, hogy ez volt az ô egész kereszténysége s az ô egész hitvallása, nem; hiszen ô maga mondja, hogy neki ,,intimebb s egyénibb'' motívumai is vannak a hitre; de mindezzel csak arra a gyakorlati, erôs alapra akarok rámutatni, melyen a jeles publicista és kritikus megvetette a lábát s mely kitûnô támpontul bizonyult a laikus erkölcs zûrzavarában.

Szem elôtt kell ugyanis tartanunk, hogy Brunetière nem ellensége a tudománynak; a jeles kritikusról ilyesmit lehetetlen föltennünk; de igenis ellensége a sarlatán ,,tudósoknak'', kik a tudományos haladásról s a kilátásba helyezett vívmányokról tudósokhoz nem illôen nyilatkoztak, kik maguk sem voltak tisztában a tudományos ismeret korlátai iránt s a félmûvelt közönséget is alaposan összezavarták, mégpedig a hit s az eszmények rovására. A tudomány csôdjérôl vallott nézetét is így kell értenünk. Nincs az a tudomány ellen mondva, már csak azért sem, mert csak részleges csôdrôl (faillites partielles de la science), ti. annak a bizonyos, helytelenül -- mert irányzatosan -- beállított tudománynak csôdjérôl beszél; voltaképpen pedig nem a tudománynak, hanem azoknak a ,,tudósoknak'' csôdjérôl, kik mindent a tudománytól vártak, kik a világot tudománnyal kimeríteni, végsô alapjáig s fenékig fölszippantani remélték, s kik épp azért inkább sarlatánok s lelkiismeretlen szájhôsök, de nem tudósok voltak.

De az idealista reneszánszban a legjellemzôbb mégis csak az, hogy az Új-Franciaország e szellemi irányát hatalommá nem a keresztény filozófok emelték, -- kiknek kiválóságát s érdemeit ezzel cseppet sem vonom kétségbe, -- hanem azok a matematikusok, természettudósok s nemkeresztény filozófok, kik a mechanikus világnézet szikláit szétrobbantva megint teret nyitottak a hitnek, az eszmények tiszteletének s a transzcendentális erkölcsnek, kik a ,,laikus'' tudományt nem mint ,,klerikusok'', hanem mint ,,laikusok'' irányzatossággal vádolták meg s épp a tudomány nevében követelték a szabad mozgást az idealista irányban is. Ezt a ,,laikus'' munkát Boutroux, Poincaré, Bergson s társaik végezték.

Mily jótétemény volt ez a francia intellektuellekre nézve, hogy a monista tudomány irreális mámorából fölocsudhattak s megérezhették a valóság egyensúlyát, hogy fölismerhették az exakt tudás természetes korlátoltságát s a minden-megértés babonájának képtelenségét, ugyanakkor pedig az emberi lélek ideális igényei kielégítésének szükségességét! Eddig abban a csepp-valamiben, amit világnak s abban a végtelen semmiben hittek, ami a csepp-világot köríti; mostantól fogva azonban a csepp-valamit szintén lefogták fizikájuk s kémiájuk részére, ugyanakkor pedig a bennünk fakadó s minket környezô szellemiséggel, a valóság értelmi tartalmával is érintkezésbe léptek s kezdtek hinni nem a végtelen halálban, hanem a végtelen életben.

A monista tudomány ugyanis újdivatú naiva. A skolasztikát nevette, mint középkori naivát, aki mindent mondvacsinált erôkkel s tételekkel s lelkecskékkel magyarázott; maga pedig megint a másik szélsôségnek esett neki, s mindent atomokra, tömecsekre s lökésekre vezetett vissza s az egészet a híg semmiségbe állította bele. Hát hiszen értjük e divatjárást. Az ember voltaképpen mindig monizmusra hajlik, ahogyan hajlik monotheizmusra, s a mindenséget valami egyre, ha nem Istenre, hát tûzre vagy vízre vagy könenyre, valamiféle ôselemre vagy ôsenergiára akarja visszavezetni. Ennek az egységesítô s mindent világossá tenni akaró vagy legalább világosnak kijelentô hajlandóságnak egyik bemutatkozása az volt, hogy azt mondták, hogy tudományos kifejezésre csak az van hozva, amit kvantitatív kifejezésre hoztak, s hogy annyiban van valamirôl tudományunk, amennyiben azt számtani kifejezésre hoznunk sikerült.

Ez program volt, mely abból indult ki, hogy a világon csak szükségesség s mechanika van, s hogy az analitikai szükségesség kimutatása lesz a világ tükre. A tudósok föl is osztották a világot mint a sötét Afrikát a nagyhatalmak, s megállapították a rangfokozatot, melyben a tudományok egymás fölött állnak, s melyben a mechanikából kiindulva fizikán, kémián, biológián, pszichológián át az emberi öntudathoz érünk s mindenütt csak szükségességgel találkozunk. Egyikét a másikból magyarázták, úgy hogy végre a kvantitás lett minden, s a kvalitás szétfoszlott.

De mindez a mondvacsinált tudományosság csak pozitivista álmodozás volt. Már csak azért is, mert hiszen ezt a rangfokozatot meg lehetett fordítani s azt mondani, hogy a mechanika a legkülsôségesebb s a legfölületesebb történés, s épp azért csak valamit, még pedig édes-keveset mond a valóságról. Azt lehetett s azt kellett volna mondani, hogy igenis van mechanika, de hogy alatta van a fizika, hol már nemcsak mechanikai mozgás, hanem sok más adat és kvalitás van, amit a mechanikából kimagyarázni nem lehet; úgyszintén, hogy a fizika alatt van a kémia még több szuverén s visszavezethetetlen tényezôvel; a kémia alatt van a biológia újabb, kimagyarázhatatlan erôkkel; alatta a pszichológia egészen új világokkal, s azokban megint a szellemi világ punctum saliens-e, a szabad öntudat! Mondom, meg lehetett s meg kellett volna fordítani ezt az egész sort, s akkor a tudomány nem azonosíthatta volna magát a legszegényebb tüneménnyel, a mechanikai mozgással s nem köthette volna sorsát hozzá. Csakhogy másképp történt, s épp az ellenkezôje történt; a képzelet ez esetben is elszaladt a neki felülô pozitivizmussal. Már rég rá voltunk hangolva e felületességre. Descartes is hangolt rá, mikor kimondta: ,,Donnez-moi l'étendue et le mouvement et je vais faire le monde''. Ez elôítélet lett évszázadokon át a természettudományos világnézetnek elve. Két szót állított bele a gondolkozásba, s e két szóval, mely csak matematikai vonatkozású volt, mindent takart, azt is, ami nem volt matematika, de mégis valóság volt. Az ,,étendue'' alá elfért az egész nagy természet s a ,,mouvement'' alá az egész fizikai, kémiai, biológiai történés, de ez a ,,mouvement'' csak absztrakt fogalom volt, melynek átlátszó általánosságából a természeti történés észbontó sokfélesége s gazdagsága sehogysem volt lehozható. Hogyan is lehetne az egyszerûben az összetett, pl. a mechanikában a biológia? Nincs benne; de igenis, az összetettet mérni lehet az egyszerûvel, a sejtek mozgását mérni lehet mechanikus ütések s lökések módjára, de nem lehet a mechanikából kimagyarázni a fiziológiai s biológiai történést!

Boutroux rámutatott arra, hogy a fizikai s kémiai történésekben minden szükségszerûen megy végbe, s hogy önkényes változatoknak nincs helye, de maga ez a fizikai történés csak tényleges s csupa tényszerû, de nem szükségszerû meghatározások keretében megy végbe. Pl. igaz, hogy a víz 100 C-foknál forr, de a melegnek ez a hatása végre is a víz sajátosságán, a hôenergiának ily mértékben való befogadási képességén fordul meg, s ez a sajátság maga is egy sajátságos tulajdonság, mely a vizet a legmélyebb szerkezetében is jellemzi. Minden tárgy így van minôsítve; mindegyik így van kvalitásokkal átjárva, úgy hogy méltán kérdezhetjük: ,,Comment dans ces conjonctures éxiler la contingence pour introduire la nécessité?'' Ez a mozgás ily adatok közt mindenesetre szükséges, de maguk az adatok nem szükségesek.

S nemcsak az adatokat nem lehet szükségszerûeknek odaállítani, hanem a természettudomány nem képes az egymástól sajátságosan különbözô erôket egymásból kimagyarázni. A természettudomány egyáltalában nem bír az ,,erôvel''; ô csak a lökést, csak az ütést érti, azaz dehogy érti, hanem méri. Márpedig a lökés, az ütés ugyancsak nem meríti ki az erô fogalmát. Éppen a gyökerérôl, a kiindulásáról nem mond semmit. A különbözô erôk mozgási egyenértéke hasonlít a közös hadsereg mundurjához, melyet ráadnak magyarra, osztrákra, csehre, olaszra, románra, ukrainistára; a mundur egy, de ami alatta van, a valóság, a faj, az egészen más és más. Sem hôt, sem fényt, sem villanyosságot nem lehet maradék nélkül egymásra visszavezetni.

Különben is kár, hogy a természettudományos világnézet nem csinálta meg az ellenpróbát s nem vállalkozott a descartes-i program szerint az ,,étendue'' s ,,mouvement''-ból apriori konstruálni a világot, konstruálni elemeket, köveket, fémeket, földeket, gázokat, folyadékokat, fákat, füveket, állatokat, pszichológiákat; ez lett volna az érdekes! Mily fölséges bemutatkozása lett volna ez a metódusnak, ha pl. az ,,étendue''-bôl s a ,,mouvement''-ból konstruált volna oxigént s hidrogént, s ha elôre meghatározta volna, hogy e kettôbôl az a nagy újdonság áll majd elô, melyet víznek hívunk, mely se nem hidrogén, se nem oxigén, mely nem gáz, s nem repül szét, hanem folyik s mely oly lágy, hogy a gyermek is belemárthatja az ujját s oly összepréselhetetlen, hogy rengeteg erôk kellenek hozzá, míg csak egy kicsit összeszoríthatják, s hogy azt inni lehet, s hogy az szomjat olt! De konstruáltak-e csak egy sajátságot is? Egyetlen egy tulajdonságot sem tudnak lehozni, egyetlen egy sajátságot sem tudnak konstruálni; hanem e helyett fölaprózzák a dolgokat atomokra s az aprózás közben eltûntetik a sajátságokat s belecsempészik a mechanizmust, nemcsak a fizikába, hanem a fiziológiába s biológiába is, s mechanizmussal maszkírozzák az eredeti s visszavezethetetlen életfolyamatokat.

Nem csoda tehát, ha ez a kiáltó elégtelenség, ha ezek a hiányos s lyukas magyarázatok öntudatunkra jutnak, bármily nagy tudományos tekintélyekkel takaródzanak is. Ennek a materialista tudományosságnak, melyet a balszárnyon Zola romantikája, a jobbszárnyon pedig Taine miljô-teóriája támogatott, éppen fizikusok s matematikusok dörgölték ki szemeibôl a mámort. Poincaré kimutatta, hogy az exakt tudományok is kimagyarázhatatlan, nem-szükséges ténylegességekkel dolgoznak, sôt a geometriában s a matézisben is emberi konstrukciók (conventions), tehát tényleges s nem-szükséges megállapodások és szerkesztések vannak. Nem igaz tehát, hogy a tudományban csupa analitikus igazság és szükségesség és csupa szám és mennyiség szerepel, mely kívánja, hogy a dolgok másképp lehetnének, s fôleg nem igaz, hogy a világot csak kvantitatív kifejezésre, mondjuk szemlélô megértésre vezethetni vissza. Adva van a visszaverethetetlen, a tényszerû kvalitásokkal fölszerelt valóság s benne az élet s annak virága és csodája, az értelmes és szabad öntudat, s a mi fizikánk s kémiánk, fiziológiánk s biológiánk körülállják e csodavalóságot s nézik az ôserejû s folyton fakadó s le nem fogható akciónak tüneteit; azután fölosztják egymás közt e tüneteket, figyelik, mérik s rendszerekbe kapcsolják azokat, s az egyik csoportot fizikának, a másikát kémiának s így tovább hívják; s azután? Azután kétféle álláspontot foglalnak el; ha okosak, akkor azt mondják: álljunk meg itt s figyeljünk s mérjünk szorgalmasan tovább s hasznosítsuk ismereteinket; ha pedig oktalanok, akkor azt mondják: mindent értünk már; értjük az anyag, az erô, az élet s a szellem titkát, s tudunk mechanikából csinálni fizikát, fizikából kémiát, kémiából biológiát, s nemsokára savas nátriumból kipördül kezeink közt a ,,punctum saliens'', az élet! Mily filozófiaellenes s irreális fölületességet árul el ez utóbbi álláspont! Becsületére válik a francia szellemnek, hogy ez inexakt fölfogással ki nem békült s épp a reális tudományos szellem nevében követelte, hogy miután a természettudományok föl nem karolják az egész realitást, hát hagyjanak helyet más problémáknak is, s szabadítsák föl az emberi szellemet más igényeinek kielégítésére is, melyeket mechanika s fizika nem kezelhet. Erre nézve mondja Paul Sabatier: ,,L'évolution naturelle des idées amène la philosophie la plus laique, non pas à conclure avec le sentiment religieux une alliance plus ou moins politique, utilitaire ou sentimentale, mais à se rencontrer et à collaborer avec lui pour des raisons expérimentales et scientifiques'' (L'orientation réligieuse de la Francé actuelle. 119. l.).

A legközvetlenebb s legkihatóbb indítást az idealizmus felé mégis Bergson filozófiája adta. Bármily kifogásokat emeljünk is e filozófia ellen, hatása mégis nagyszerû volt. Errôl mondja Lotti: ,,Bergson pszichológiája s Péguy morálkritikájának befolyása alatt egyszerre recsegni s roskadozni kezdettek Taine szcientizmusának s Renan intellektualizmusának s Kant moralizmusának állványai. Kiszabadultunk a determinizmusból s föllendültünk az Istenhez, kit megint megtaláltunk''. S honnan ez a nagy hatás? Bergson élesen megkülönbözteti s szembeállítja az anorganikus világot az élettel; ez a két világ annyira különbözik egymástól, hogy -- szerinte --- az elôbbiben csak az okoskodó értelem, a másikban pedig az intuíció az úr. Az okoskodó értelem eligazít minket a térnek s az idônek kereteiben; olyan az, mint egy jó szemüveg, mely segít, hogy írjunk, olvassunk, faragjunk, vagy mint egy színházi látcsô, mely be van állítva a színházi miljônek szemléletére; de azzal a szemüveggel s ezzel a látcsôvel nem fogunk napfoltokat vizsgálni; a gyakorlati életen túl ez eszközök hasznavehetetlenek. Oda más ismeret kell; ismeret, mely nem szedi szét az egységeket, hanem összefoglalva, ép osztatlan egységességükben szemléli azokat; ismeret, mellyel az egészet s annak értelmét meglátjuk, mint ahogy a költô lát és szemlél. Ezt az ismereti formát Henri Bergson intuíciónak hívja, s ezzel kell szerinte a kategóriás ismereten túl fekvô világot, a lelket s életét megfogni s a sematikus tarka-barka fogalmi lepellel letakart valóságot s az abban magát kinyilatkoztató, végtelen Istent megközelíteni.

A nagy szellemi fordulat jellegeit e filozófián félreismerni nem lehet. A materialisták s mindenféle más színezetû monisták ugyanis nagyon könnyedén bántak el a valósággal; ôk a lelki élet tüneteit s folyamatait az anyagi folyamatok mintájára magyarázták s a mechanika prokrusztesz-ágyába gyömöszölték bele. Azok ugyan oda el nem fértek; de hiába, a materialista s determinista dogmatizmus kedvéért a papiroson minden szépen elfért oda, s ami sehogysem fért el, azt végre is ignorálták vagy helytelenül magyarázták. De Henri Bergson zseniálisan rámutatott az élet ôsi s jelen való eredetiségére: a gondolatok s érzések neki nem atomok; az asszociációk keletkezése s elváltozása neki nem a tömecsek egyesülése s bomlása; az életfolyam neki nem mechanikus állapotoknak más állapotokba való átmenetele; az akarat neki nem az asszociációk energiájának lökése; a motívumokat, az öntudati állapotokat nem szabad úgy elképzelni, mintha a lelken kívül volnának s azt lökdösnék, húznák s mozgatnák, s mintha a lélek ezeknek a lökéseknek akárcsak több erô eredôjének irányában indulna meg, mikor akar. Így az akarat természetesen nem volna szabadakarat; de ennél durvább s darabosabb felfogást nem lehet elképzelni, s ez teljesen hamis s fiktív beállítása a pszichológiának (Essai sur les données immediates de la conscience).

Henri Bergson az ilyen s más hasonló nézeteivel a mechanikus determinizmus ellen hangolta a franciákat. Modernné tette a felfogást, hogy az élet új, eredeti fakadás, -- hogy a szabadakarati tény mindig egy új tény, egy jelenvaló tény, melyet nem lehet lehozni mindabból, ami volt, akár ismeretnek, emlékezetnek, motívumnak, hangulatnak hívják, s hogy azt megtapasztalni, friss fakadásban megérezni s meglátni kell. Ezt a filozófiát a befejezett s a világgal szerencsésen elkészült filozófiai rendszerek hívei természetesen erôs kritika tárgyává tették; de a kritika is nagy szolgálatot tett a szellem fölszabadításának, mert kiemelte s minden kétségen túl világításba helyezte legalább azt az egy fôbenjáró pontot, hogy a természettudományok nem fogják le a valóságot, -- hogy a természettudományos metódus nem bírja kimeríteni a világot, s következôleg nem lehet s nem szabad zokon venni, ha az ismeret más irányban is halad, s ha a léleknek igényeit nemcsak egyszereggyel akarják kielégíteni.

Voltaképpen ez volt az exakt tudományos álláspont, s éppen ezzel lendített Bergson a spiritualizmuson. Hiszen Bergson nem katolikus, sôt a katolikus filozófia lényegbe vágó kérdésekben éppen az ellenkezô álláspontot foglalja el; de azért Bergson mégis rendkívül nagy szolgálatot tett a hitnek azáltal, hogy megtörte a determinizmusnak s az egyoldalú monizmusnak bûvkörét; szabad teret nyitott a törmelék s a zig-zugos falak közt s erôs lökést adott a psziché szabad s önmagát megtaláló eligazodásainak. Ez az elfojtott ideálizmus azután mint praktikus katolicizmus fakadt ki a francia földbôl. A metafizikai irányzat így szokott gyakorlativá lenni a hitben. Rousseau deizmusa így lett Chateaubriand katolicizmusává; William James indifferens vallásossága így lett az angol s amerikai szekták vakbuzgóságává. Nem szoktunk megmaradni a metafizikai felhôk közt, hanem leszállunk a hit gyakorlati életének útjaira. Akik ez úton ismét hívôkké, mondjuk, Franciaországban buzgó katolikusokká lettek, azok nem gondolnak arra, hogy a bergsonizmust a katolikus filozófiával kibékítsék, sôt tézisekkel egyáltalában keveset törôdnek; fôérzésük az öröm, hogy kiszabadultak a materializmus karjaiból. Eszköz e célra a bergsonizmus volt, negatív, vagyis az akadályokat eltávolító értelemben. Erre nézve idézhetem még Paul Sabatiert: ,,Guyau, Bergson, Boutroux, William James n'ont à aucun degrè l'attitude de créateurs d'une doctrine réligieuse, aréligieuse, ou antiréligieuse. Malgrè la diversitè de leur manière de voir, il y a entre eux une analogie fondamentale: les regards et l'effort de ces hommes si différents vont dans la même direction; ils cherchent à saisir l'évolution réligieuse, à l'interpréter, on pourrait presque dire à la servir'' (I. m. 91.). Ez az igazán exakt s méltányos álláspont hódította meg Bergsonnak a francia intelligencia rokonszenvét s indította meg az intelligenciában a valláshoz, a transzcendentális erkölcshöz s az ideálizmushoz való visszatérést.

Ez a filozófia nem is akart teljes, befejezett rendszert adni, fôleg pedig nem akart vallási rendszert s hitbeli eligazítást adni, hanem beérte azzal, hogy megfigyelje a szellemi életet s hogy szolgálja a lelket a maga sajátos fejlôdésében s következôleg vallási igényeinek kielégítésében is. Ismétlem, csakis így s nem másképp kell elgondolnunk Bergson filozófiájának a katolikus hitéletre való befolyását.

Érdekes, ha a francia közélet jelesei nyilatkoznak e mozgalmakról; Denys Cochin báró pl. ezeket mondja: ,,A francia katolicizmus az utolsó években nagyot haladt elôre. Mert jóllehet a vallási közöny az ország egyes vidékein emelkedett, de ezzel szemben Párizsban a vallásosság számban is, intenzivitásban is gyarapodott. Utalok a munkások, a vasutasok katolikus szövetkezeteire, melyek ma százezernél több tagot számlálnak. Errôl húsz év elôtt álmodni sem mertünk. Vagy vegyük a városi tanácsot. Húsz év elôtt 80 tanácsos közül hat volt katolikus, ma a tanács fele katolikus. S nagyon sajátságos jelenség, hogy a katolicizmus leginkább az intellektuális körökben hódít. Míg a mi fiatal éveinkben az ifjúság is materialista elveket fitogtatott, míg a 80-as években a katolikusok is kacérkodtak a darwinizmussal; addig a mai filozófiában a száraz racionalizmus helyét bizonyos intuíciós irányzat foglalja el, mely -- szerintem -- elônyére válik a katolicizmusnak. Ezért van az, hogy ma a legfelsôbb értelmi körök is szívesen foglalkoznak a vallás kérdéseivel. S utalok még egy más lelkes franciára, aki ezeket írja: ,,Mit tudtok ti (ez elsôsorban a németeknek, de azután mindnyájunknak, az egész külföldnek szól), mit tudtok ti Franciaországról? Kit ismertek? Tán két-három tucat regényírót? Ez aztán valami! A mai világban a tudomány s a gyakorlati élet oly nagy tért foglalnak el, hogy az irodalom a nép gondolkozásának legfelületesebb bemutatkozása lett. S magából abból az irodalomból is leginkább a színirodalmat ismeritek, vagyis azt a nemzetközi konyhát, mely a gazdag kozmopolita hotel-közönség számára fôz. Azt hiszitek talán, hogy a mi komoly munkásaink tudják azt, hogy mit játszanak azokon a deszkákon? Pasteur egész életén át tízszer sem volt színházban. Ti a mi regényeinknek, boulevard-színházainknak, politikai intrikáinknak túlnagy jelentôséget tulajdonítotok. Mutathatok nektek asszonyokat, kik sohasem olvasnak regényt -- fiatal, párizsi leányokat, kik sohasem jártak színházba -- s férfiakat, kik sohasem foglalkoztak politikával, s mindezeket a szellemi elit-körökbôl. Ti nem ismeritek sem tudósainkat, sem költôinket. Ti nem láttatok soha egyet sem a mi csendben dolgozó mûvészeink közül; nem ismeritek a mi igazán nagy katolikusainkat s éppoly kevéssé a mi ateistáinkat. A néprôl nem is szólok. Nem ismeritek azokat a bátor lelkeket, kik szegényes lakásokban, a párizsi manzárdokban vagy a néma vidéken laknak, kiknek egész élete nagy gondolatokhoz s folytonos lemondáshoz szokott; nem ismeritek ezt a réteget, melyben Franciaországnak lelke és ereje rejlik, lélek és erô, mely hallgat és kitart, mialatt azok, kik elitnek hívják magukat, folyton rothadnak s letûnnek a színrôl, hogy új elemek lépjenek helyükbe. Talán csodálkoztok, hogy vannak franciák, kik nem azért élnek, hogy boldogok legyenek, hanem azért, hogy meggyôzôdésüket gyôzelemre segítsék s a jónak szolgáljanak? Nem ismeritek ti a kisembert, azt a népet, mely dolgosan s takarékosan s csendben él, de melynek szívében lobogó láng ég!''

Ez a néma, ez a jobb Franciaország föl akar ébredni; ki akarja dörgölni szemeibôl a mámort; ki akar emelkedni a materialista filozófia által reá hozott jégkorszakból. A determinizmus merevségében jéggé, vagyis szükségességgé fagyott az egész világ, -- jéggé fagyott a tényszerûség, a kontingencia, a spontaneitás, a szabadság, az élet. Ily jégkorszakok nem ritkák a szellemi világban; volt a görög filozófiában is ilyen; az eleaták kezében is megfagyott a világ; voltak bölcsek, kiknek szemében nem mozdult meg semmi, kik elôtt a mechanikai mozgás is képtelenség volt. Jégkorszak volt Spinoza világa is, ahol a statikus ,,substantia'' volt a valóság lényege, az a szükséges minden; -- jégkorszak volt Leibniz és Malebranche világa, amennyiben a kauzalitást, a hatást, a cselekvést tagadták s a ,,monas''-ok egymás mellé sorakoztak, s ami bennük végbement, azt a ,,harmonia praestabilita'' rendezte úgy el. Jégkorszak volt a pozitivista, természettudományos világnézet korszaka is, akár a materialista Holbach, akár a pozitivista Comte vagy az evolucionista Spencer és Haeckel kiadásában. S jégkorszaknak mondom ezt, mert jóllehet itt mindent a mechanikai mozgással akarnak magyarázni, de tagadják az igazi cselekvés gondolatát, az eredeti akciót, a spontán, a szabad életet. Ebbôl a jégkorszakból akar kiemelkedni a modern Franciaország, mely szakít a determinizmussal s a ,,Le Disciple'' bárgyú logikájával, ki a ,,tudomány'' kedvéért minden alávalóságra és komiszságra rákultiválja magát, de tönkremegy rajta. Félre e nagy betegséggel -- mondják a modern idealisták, -- temessük a holtakat, bárkinek hívták is; akár Taine-nek, akár Renan-nak, Anatole France-nak vagy Nietzsche-nek. Meghaltak; nincs mit mondaniuk nekünk, kik élünk s kik meghalni sem a poroszok kedvéért, sem blazírt teóriák kedvéért nem akarunk. Volt idô, mikor a francia közszellem belefeküdt a miljô-teória s a determinista filozófiák koporsóiba s hitt a halálban s a román fajok vesztében; most azonban fordult az idô s az új Franciaország hisz a lélekben s a szabadságban s élni s tenni s gyôzni akar! Ez mindenesetre van legalább is oly filozófia, mint az a másik, s hál'Istennek, most ennek van divatja! E filozófiának nyomában ébred életre az erkölcsi reneszánsz. Róla írja Bergson: ,,Mindenesetre hiszek Franciaországnak valaminémû erkölcsi újjászületésében, s ami e részben legjobban megragadja figyelmemet s jó reménnyel tölt el ez újjászületés szimptómái iránt, az épp az a körülmény, hogy e nagy fordulatot nemcsak az eszmék elváltozásának kell tulajdonítanunk, hanem az akarat teremtô erejének is. Márpedig az akarat a temperamentumnak a kifejezése, vagyis annak, ami legnehezebben változik el. E szempontból a mai fiatalság fejlôdését valami csodafélének nézem.''


A latin s germán kultúra a világháborúban (1917)

A latin s germán kultúra a világháborúban (1917)[13]

Sokat beszélnek most a latin s germán kultúráról, nem annyira minálunk, mint inkább az entente-nál, sôt a Briand-i, Sonino-i, Boselli-i, Asquith-i miniszteri dikciókban már az egész világháború tulajdonképpen a kultúráért folyik, s kultúra alatt természetesen csak a magukét értik. A latin kultúrán kívül, az ô beállításuk szerint, más kultúra nincs. A germán kultúra meg éppen nem számít. Amit annak hívnak, az csak barbárság, s így a kultúra amúgy igazában a latin kultúra. Mindenesetre feltûnô, hogy mikor az egész világ tudja, hogy a háború tûzvészét Angliának féltett világuralma, azután meg más éppen nem kulturális hatalmak, amilyenek a gazdasági hatalom utáni vágy, a pánszlávizmus s francia revanche bosszúlihegése szítja, akkor az entente-hatalmak a kultúrát féltik, ürügyül a kultúra védelmét s a barbár német militarizmus letörését használják a világháború megindítására s annak ,,az összezúzásig'' -- mily kultúrérzület ez is -- való folytatására! Az emberiség nagy érdekét látnák abban, ha a germán kultúrát letiporhatnák s a latin kultúrát emelhetnék kizárólagos uralomra. Még különösebb pedig az, hogy ugyanakkor mi mindnyájan, kik az entente-tal szemben állunk, egy percig sem tagadjuk, hogy a franciák, angolok, belgák, olaszok kultúremberek, sôt elismerjük nagy értékeiket s fájlaljuk, ha azokból bármi is elvész.

Ezt a különbséget le kell szögeznünk; másrészt pedig hirdetnünk kell, hogy ez a világháború nem kultúrákért folyik. Tisztára puffancsnak s frázisnak kell kijelentenünk minden oly kiszólást, mely a háború okát a fajok s kultúrák kikerülhetlen összeütközésében keresi s azt a rettenetes, vad küzdelmet a nemzeti géniuszok különbözôségébôl magyarázza. Senki sem tagadja, hogy vannak faji s kulturális különbözôségek a háborús felek közt, de napnál világosabb, hogy a világháború nem az ellentétekbôl, hanem elsôsorban a gazdasági érdekek ütközésébôl szakadt nyakunkba. Beigazul itt Bebel szava: ,,das ist der Kampf um den Futterplatz'' -- s ezt a harcot a ,,vályúért'' ugyancsak nem a dolgos s szorgalmas Németország, hanem az elbizakodott s gazdasági tekintetben hanyatló Albion kezdte meg.

A latin s germán kultúra közti különbségek tehát, ha megvannak is, de ártatlanok a világháború fölidézése körül; ezzel azonban nem mondom azt, hogy nem nyilatkoznak meg s nem érvényesülnek benne, sôt azt tartom, hogy a háború, amint fakasztója sok jónak s rossznak, úgy kinyilatkoztatója a faji pszichének is. S e jellegek közül egyikre-másikra rá akarok most mutatni.

Elôször is ki kell emelnem, hogy lesznek a kultúrának lényeges jellegei, melyek iránt nincs különbség a nyugati kultúrák közt; ezek tehát egyaránt meglesznek úgy a latin, mint a germán kultúrában. Minden kultúra valamiféle emberi világot jelent, -- nem nomád tábort, nem cigány szekeret, nem vackot, hanem világot, melyet az ember teremtett bele a nagy természetbe, s ugyancsak világot, melyet a saját lelkében s öntudatában épít fel. A kultúra mûve eszerint kettôs: körülöttünk van s bennünk van, s az egyikét a másiktól elválasztani nem lehet; de jóllehet e kettô együtt jár, azért a mûveltség fokának elbírálásában mégis tulajdonképpen az a körülmény dönt, hogy mily helyet vívott ki az ember önmagának s egyéniségének, s nem az, hogy mennyire gyôzte le ésszel s technikával a földet s hajtotta uralma alá a tengert s a levegôt. Azon fordul meg a kultúra értéke, vajon az ember teherhordozója-e vagy ura s élvezôje-e saját kultúrájának; vajon csak élô kariatid lett-e belôle, aki görnyedve tartja önteremtette világának terhét, vagy szabad ember, kinek a külsô kultúra csak piedesztál, hogy azon emelkedjék ki az egyéniség? Az igazi kultúra súlypontja nem lehet a technikában, a gépekben, nem lehet az intézményekben s a civilizációban, hanem csak saját lelkünkben. Saját lelkünk nemességén s emelkedettségén olvassuk le a kultúra fokait. Hasonlóképen minden kultúrában meglesz a társadalom-alakító, a társadalmat tagozó s differenciáló irányzat; mert minél magasabbrendû egy organizmus, annál tagozottabb is az. Meglesz benne az ember-megbecsülés érzéke s ugyanakkor a tekintély hatalma. Kik önállóak, azok hódolni is tudnak majd; hiszen az egész társadalmi szervezet célja a jobb s nemesebb ember, még pedig minél több belôle.

Ezen lényeges s általános sajátságokon kívül azonban föltalálhatunk a kultúrában s nevezetesen a latin s germán kultúrában is sajátos árnyalatokat s különbségeket, melyek ezidôszerint nagyon is latba esnek s jellemzô vonásokul verôdnek ki a germán s latin kultúra arculatán. E sajátságokat röviden jellemzem, ha azt mondom, hogy ezek az élet s a magatartás azon különbségébôl valók, melyet a germán s a kelta vérmérséklet s történelem teremtett meg s állított a világba.

Germán és kelta vérmérséklet... ez az, amirôl tulajdonképpen szó lehet. Latin kultúráról kevésbé beszélhetünk, s ez az elnevezés, ,,latin kultúra'' félreértésre ad alkalmat. Latin alatt mégis csak a rómait kell értenünk; s jóllehet nyelv tekintetében helyesen járunk el, ha franciát, olaszt, spanyolt s a rengeteg sok latin szó felvétele s meghonosítása következtében még az angolt is -- ezt természetesen a legkevésbé -- latin jellegûnek tartjuk; azonban a kultúrában nem a nyelv a döntô elem, hanem inkább a vér, s amit az hordoz, az érzület s az élet; s ha így állítom be a problémát s az úgynevezett latin kultúrában is a vér s faj sajátosságait keresem, akkor úgy találom, hogy a germán kultúrával tulajdonképpen nem a latin, hanem a kelta kultúra áll szemben, s amit most átlag latin kultúrának hívnak, azt kelta kultúrának kell mondanom, mert e kultúra kialakulásában jellemzô elemnek a kelta vért tartom.

Tehát germán és kelta kultúra, ez a szembeállítás sokkal találóbb, mint amelyet hangoztatni szeretnek, a germán és latin.

A germán kifejezetten az az elem, mely leginkább különbözik a keltától, más föld, más égalj szülötte. A germánok eredetileg szegényes, nélkülözô néptörzsek voltak; sivár környezetben, terméketlen talajon, ködös s borús ég alatt végtelen erdôkben, melyeket átgázolhatlan mocsarak szakítottak meg, éltek. A lelkük küzdelmes igénytelenségre s szûkösségre szorítkozott, s míg egyrészt harcra s küzdelemre volt beállítva, másrészt megint a vigasztalan s kemény környezettôl el önmagába, a belsô világ álmai s eszmélôdése felé fordult. Az ilyen ólmos ég s kemény élet természetesen sokban gyámoltalanná teszi az embert; hiányzik benne a hajlékonyság s könnyedség, a lendület s virtuozitás, s valóban a cézárok alatt éppúgy, mint a középkor kezdetén a germánok inkább tenyeres-talpas medvék voltak; ,,hatalmas testek'', ,,corpora plus quam humana'', de sok öntudatlansággal; lelkük ki volt éhezve s szomjas volt Itália kék egére, szépségére s mûvészetére, s nehézkességével s romlatlan egészséges érzékével nagyon elütött az évezredek alatt kidolgozott s azután elolaszosodott latin kultúrától.

Itália lett végzete a germánságnak. Figyelmét, erejét, vérét s hatalmát nemcsak a népvándorlásban, hanem még a német-római birodalom idejében is folyton Itáliára fordította, s nem ért rá otthon hatalmas, nemzeti állammá lenni; hadait egyre dél felé vezette a régi cézári álmok s vágyak irányában, ahelyett, hogy a németséget egységesítette, fönt északon a tengerre, keleten pedig a térfoglaló szlávság felé irányította volna. Ezáltal folyton a gyülevész, itáliai népeket táplálta s frissítette fel vérével s bennük a tulajdonképpeni germánságnak ellenségeket nevelt. A körmönfont taliánok azután meg is borotválták ôket szappan nélkül az állami s egyházi életben egyaránt, s jó hasznát vették a germán vérnek s hatalomnak saját dekadens fajuk felélesztésére. A német-római császárok e nagy nemzeti öntudatlanságát tekintve, igazán germánoknak bizonyultak; ,,auch sie gehörten zum Volke der Dichter'', kevésbé mondhatjuk róluk e tekintetben: ,,zum Volke der Denker''.

Mi más világ volna ma, ha Németország nem enged a nagy világtörténeti csábnak, Itália varázsának, s ha germán erejét ki nem szövögeti imperiális álmodozássá, hanem kiépíti azt szerves, nemzeti hatalmassággá! Mi más világ volna ma, ha Németország évszázadokon át nem hull szét tizenhatod- s harminckettedrétû Reuss-Schleiss-féle államocskákká, s ha a nagy egységesítés folyamata, mely Poroszországból indult ki igazán s tetôfokát eddig Bismarck által érte el, már századokkal ezelôtt indult volna meg! De ami késett, az el nem maradt, s most már a nemzeti német birodalom áll Európa szívében, s az a körülmény, hogy ez a birodalom a legújabb keletû, nagy elônye lett a világháborúban is Németországnak, mely, úgyszólván, most érzi magát fiatalnak, mialatt a francia s angol nemzettestek már szinte vénhednek. A nagy egységnek érzete most járja át a germánság lelkét, mely eddig csupa szakadás s széthúzás volt, úgyhogy nemcsak a déli német nézte idegennek az északit, hanem a múlt század elején a kempteni vagy immenstadti sváb úgy beszélt Münchenrôl, mint mi a külföldrôl.

Ily történelmi viszontagságokon esett át a germánság, mely ha Poroszországban vegyült is szláv elemekkel s késôbb XIV. Lajos idejében franciákkal, azért mégis teljesen megóvta, sôt kifejlesztette a maga sajátos szellemét.

Ezt a kultúrát elôször is a kedély mélysége s az önmagába-térés s ezzel kapcsolatosan komoly erkölcsi érzés, nagy kötelességtudás s felelôsségérzés jellemzi. A germán kedély, mely szerény életviszonyokban s szétaprózott állami közületekben nevelkedett, inkább hajlik az eszmények s az eszményi értékek tiszteletére s nagyrabecsülésére. A középkori német misztika s az újabbkori német néplélek, mely utóbbi, hogy mást ne mondjak, a dalokban s népénekekben csendül meg, a kedély mélységére s érzékenységére mutatnak. A germánság nem a zsenik s az úgynevezett ,,erôs szellemek'' hazája, sôt talán azt kell mondanunk, hogy a nagy kötelességtudás inkább párosul értelmi középszerûséggel. A német szellemet is nem az ,,esprit'' s a virtuozitás, hanem inkább a mély érzés, az elmerülés, a korrektség, fegyelem s a kötelességek szimmetriája jellemzi. Kôoszlophoz s nem lángoszlophoz hasonlítanám. Ez a kôoszlop jól meg van vonalozva s elbírja a reánehezedô terhet, az erôs életrendet; míg a lobogó tûzoszlop, bár szintén a magasba emelkedik, de állhatatlan s bizonytalan körvonalú, s energiáját inkább a törtetés, mint a rendületlenség jellemzi. A német filozófia is Leibnizen kezdve Kanton, Hegelen, Fichtén át Wagner Richárdig -- ez filozófus is volt -- az ideális értékek szolgálatában áll, ami a lelki világ s az erkölcsi világrend iránt való érzékenységrôl tanúskodik.

Ezt a lelkiséget lehet azután szentimentalizmussá fokozni, s akkor gyengeség lesz belôle, de lehet nagyszerû akarati energiává s erôteljes idealizmussá is fejleszteni; lehet belôle nyávogó romantika, de lehet gót dómokat építô kereszténység s a legelszántabb ,,imperativus categoricus'', mely a ,,verdammte Pflicht und Schuldigkeit'' ridegségét mély bensôséggel párosíthatja, fôleg ha a kötelességteljesítéshez az erôt nemcsak absztrakt eszményekbôl s a romlatlan erkölcsi érzésbôl, hanem a kedély legmisztikusabb mélységeibôl, a vallásosságból is meríti. Úgy látom, hogy ez meg is történt, mert a kereszténységet is a legkomolyabban a germán néplélek vette föl magába, s másutt is, ahol az jelentkezik, pl. Franciaországban, Angliában, sôt Olaszországban is, nem a kelta vérbôl, hanem a germán szellembôl kell eredeztetnünk erejét.

Itt alkalmat veszek magamnak, hogy a germán lélek ez imént említett két sajátosságára kitérjek, a kedélyre, mely tud szentimentális s mely egyszersmind mélyen vallásos tud lenni, de amelyben a szentimentalizmust gyöngeségnek, -- a vallásosságot pedig erônek kell tekintenünk. E részben a kultúrtörténetekben sok hebehurgyasággal s logikátlansággal találkozunk.

Nincs az a sajátság, mely ne lehetne kétélû fegyver, vagyis melynek ne volnának elônyei s gyengéi, így vagyunk a germán kedéllyel is. Ami a szentimentalizmust illeti, azt a néplélekben a politikai szétszakadozottság s az azzal járó s elszenvedett folytonos kiskorúság ugyancsak kifejleszthette. Már az a szerencsétlen körülmény is, hogy a germánságot a politikai helyzet gyámoltalanságra s tehetetlenségre szorította, s a nagy németséget az Északi- s Keleti-tengertôl le Itáliáig s Elbától az elszászi s lotharingiai s flamandi nyugati határokig féltékenykedô, tehetetlen államocskákra aprózta, valamiféle siralmas beletörôdést nevelt a germán néplélekbe, mely nagynak látta magát, s mégis törpének s tehetetlennek kellett lennie. Körülötte a nagy nemzeti államok, maga pedig germán törzsek mozaikja, mellyel csak egyik-másik nagyobb német császár tudott valamire jutni. E politikai copftól s tehetetlenségtôl éppen a mély kedély lesz lággyá s a gazdag gyengévé. Éppen a ,,corpora plus quam humana'', az óriások válnak síró gyermekekké képtelen helyzetekben. A nagy erô -- mondja Dreismann az ô kultúrtörténetében (Das Keltentum in der europäischen Blutmischung) nehéz helyzetekben s nagy sorscsapások alatt a kelta-román virtuozitással szemben sokszor szentimentális önfeladássá változott, s a ,,furor teutonicusból'' lekvár lett. Erre például felhozza már a vandálok egyik vezérét, Gelimert, aki, midôn Belizár ôt minden oldalról körülzárta s menekülésre nem gondolhatott, oly lágy lett, hogy a diadalmas hadvezértôl egy kenyeret kért, hogy éhségét csillapítsa, -- egy szivacsot, hogy könnyeit fölszárítsa, s egy citerát, hogy bánatát elpanaszolja. Ily kedélyi visszaesésekkel találkozni a német történelemben gyakran, nevezetesen pedig a napóleoni harcokban is, hol a fölényes kelta géniusszal szemben siralmas szerepet játszott a német kedélyesség s tehetetlenség.

De az utóbbi évtizedekben épp az ellenkezô irányzat kerekedett felül. A sok német törzs s kis állam egy hatalmas nemzeti birodalommá kalapálódott össze, s a ,,vér s vas embere'', Bismarck, új tavaszt hozott a germánságra. A kaotikus törpeségek tömkelege az egységes Németországnak adott helyet; a népek s nemzetek Istene új lelket lehelt a germán tömegbe, a maradi, széthúzó néptöredékekbe, s a nagy testen átvillant az erô érzete, vasakarattal s kötelességtudással párosulva. A germán lélek megôrizte kedélyét, de most már nem pityergôs.

Második megjegyzésem arra vonatkozik, hogy állításom szerint a legkomolyabb vallásosságot Európában a germán lélek fejti ki s tünteti föl önmagán. Igaz ugyan, hogy magát a kereszténységet éppen angolszász s skót bencések hozták Németországba, -- onnan a skót bencés kolostorok tekintélyes száma Németországban, melyek közül némelyek, pl. a bécsi, mai napig is megtartotta nevét s Schotten-Stift-nek hívják; de az elmélyedést s az áhítatot, a mély érzést s bensôséget a germánság a kereszténységbe a sajátmaga lelkébôl vitte. S ezt cseppet sem csodálom. A német kedélyvilágban a kereszténység éppoly hatalmas s szerencsés fejlôdést vett, amilyet a metafizikai eszmélôdés a német filozófiában. Ez a kedélyi mélység s metafizikai érzés hordozza a germán vallásosságot, s azért hihetetlen felületességre vall s teljesen félreérti a vallás kapcsolatát a kedéllyel s a metafizikával, ha valaki a vallásosságot -- mint pl. az említett Dreismann is, -- a külvilág mostohaságából származtatja s azt mint pótlékot mutatja be mindazért, amit az ember a szegénységben s szûkösségben nélkülözni kényszerül. Szerinte a germán is azért lett vallásos, mert a maga rideg, szegényes világában jól esett neki megittasulni a jövendô szebb világ reményétôl; ez ittasságában megfeledkezett a környezet mostohaságáról. Szóval a szegényes germán lélek mindenképpen alkoholra született, majd sörre, amibôl sok fért bele, majd másféle szellemi hasisra. Eszerint a müncheni Hofbräuhaus s a kölni dóm bátran állhatnának egymás mellett, mert egy lélek szülöttei, -- de akkor harmadiknak állítsuk oda Kant s Hegel filozófiáját s tán Richard Wagner zenéjét is. Ily komédiás lesz a németbôl, mikor kelta szellemességre adja fejét!

De elég ebbôl ennyi. Az ily szellemeskedés bizonyára nem változtat azon, hogy a germán kultúrát -- mint mondtam -- elsôsorban a kedély mélysége, a komoly erkölcsi érzés s nagy kötelességtudás jellemzi.

Állítsuk már most ezzel szembe a kelta kultúrát s szellemet, mely mozgékony, ideges, pajkos, állhatatlan, hajlékony és könnyûvérû. Ez a vér s népszellem összeelegyedett a népvándorlásban Európának majdnem minden régibb népelemével, itt-ott még a szlávsággal is s a legváltozatosabb népkeverékeket képezte, fôleg a régi Galliában, Itáliában s Britanniában. Mikor a német törzsek, nevezetesen a frankok Galliába s a szászok Britanniába nyomultak, ez országokban a kelta vér egyesült a germán népelemmel, s majd legyúrta azt, majd megint ez kerekedett felül rajta; erre klasszikus például szolgál Franciaország s Anglia történelme. Franciaországban is volt s van germán vér és virágzott a gótika; de ezek aztán letörtek, s felülkerekedett a kelta szellem. Mindenesetre érdekes, hogy a franciák a frankoktól, tehát a legdurvább s legkeményebb germán törzstôl vették nevüket, kik a népvándorlásban a Keleti-tenger felôl nyugat felé vonultak s a mai Franciaországban az idegen kelta s latin népekbe oltódva, egy ideig uralkodó szerepet játszottak. A kelta és szász, tehát germán elem Angliában is egybekeveredett, mégpedig úgy, hogy ott a germán vér és kultúra maradt ugyan fölül, de azért a kelta vér s a kelta szimpátiák mégis túlságosan érvényesültek Anglia történetében, míg végre kialakult a józan, gyakorlati, hidegvérûnek mondott angolszász polgárosodás, mely Anglia mai hatalmát hordozza. Ezen a modern Anglián is sok a kelta vérkeverékbôl való jellemvonás, -- a francián meg éppen elhatalmasodott a kelta jelleg. Mialatt a germán kultúra jellege az egyén morális kvalitásossága, a kötelességtudás, az igénytelenség, a korrektség, a mérséklet s alaposság; addig a franciát sok zsenialitás, bravúrosság, ötletesség s az invenció jellemzi. A francia géniusznak finom érzéke van a nemes formák, a szépség, a kellem iránt, de játszi, bravúros voltában nagyon alkalmas arra is, hogy magukkal ragadják az új eszmék és vágyak áramai; lelke gyulladásos s szereti a pátoszt s a nagy gesztust, -- bár e részben az olasz még túltesz rajta. A világháborúban is a francia az egyetlen nép, mely az elmaradhatatlan pénzérdekektôl eltekintve, melyek itt is döntô szerepet játszottak, nagyrészt mégis csak indulatból, revanche-ból küzd. Nagyon érdekes, hogy az angolon is miképp verôdik ki a kelta típus; természetesen egészen másképp, mint a francián; de azért mégis csak úgy, hogy szembeötlik az angol s a német géniusz különbözôsége, s azt kell mondanunk, hogy az angol, bár legyôzte magában a kelta elemet, azért mégsem német. Az angol szellem egyrészt sajátságosan konzervatív, másrészt esetlenül egyoldalú, nyers és erôszakos. A következetesség hiánya s a ,,spleen'' nagyon könnyen megkörnyékezik lelkét. Nem akarok most vonatkozni a társadalmi s polgári élet formáira, melyeket tapasztalásból nem ismerek; de föl akarom említeni azt a következetlenséget a szellemi világban, melyen annyi az önkényes s logikátlan vonás. Egy angol fejben külön állhat a hit, külön a filozófia vagy a természettudomány, s ha valaki az egyikrôl a másikra következtetni akar, azon veszi magát észre, hogy ez Angliában nem szükséges vagy legalább is nem szokás. Az angol intézmények nebántsvirág, s az elôtt tudománynak is, logikának is becsapják orra elôtt az ajtót, így mindenesetre föl lehet tartani évszázados intézményeket s szokásokat, de másrészt ez a merev elzárkózottság s elszigetelôdés egy sajátos s nekünk egészen idegenszerû lelkületre mutat. Ezzel kapcsolatos sokféle bizarrság s nyersesség s egyoldalúság a tudományos s gazdasági élet terén is! A legtöbb abszurditást, túlzást s a babonát a hit világában is az angolok s amerikaiak termelték.

Gondolom, hogy nem túlzok, ha e jellegekre vonatkozva azt állítom másodszor a germán néplélekrôl, hogy az, ha nem is oly zseniális és bravúros, de határozottan szimmetrikusabb, logikusabb, kitartóbb. Jellege az alaposság s megfeszülés s a szervezés. Amire ráadja a fejét, azt szívósan s okszerûen kezeli. Kevesebb pátosszal, de sok energiával beleáll a dolgok rendjébe; nekifekszik földjének, mely nem Kánaán, -- iparának, melyet voltaképpen csak az utóbbi ötven év alatt fejlesztett ki, -- s ha kell, nekifekszik a háborúnak, neki a világháborúnak is, s bizonyára nem azért, hogy hódítson, hanem azért, hogy a kultúrának a szabad tengert biztosítsa, nekünk éppúgy, mint a franciának, belgának s olasznak.

A germán szellem erkölcsi jellegének kidomborítása végett összehasonlítom a germánt a magyarral is. A magyar nép határozottan értelmesebb, mint a német, s ahol el nem rontották gyáriparral vagy nagy városokban, ott tiszteletreméltóan tisztességes is, de nincs meg benne a kötelességtudásnak az az irányzata, nincs meg a rend s a munka szeretete, a törekvés ösztöne, az erôkifejtés vágya, legkevésbé pedig van meg benne a szociális érzés! S ez a szociális érzés s a szervezettség, annak kifejlett magas foka épp az a második jellemvonás, melyben nemcsak a magyar, de a kelta kultúra is nagyon különbözik a germántól.

A kelta kultúra, túl-individualista lévén, nem állítja bele az individuumot úgy az egészbe, a rendbe, a társadalomba s az államba, mint ahogy azt a germán kultúra teszi.

A germán kultúra mindent szervez, s szervezi azt az utolsó részletekig. Akar ugyan s nevel is erôs s öntudatos individuumot, de azt a társas munkának, a közérdeknek szolgálatába állítja. Kifejleszti az egyedet, de rendet akar, s lomposságot, rendetlenséget, önkénykedést nem tûr. Természetes, hogy ezzel jár a ,,drill'' is, jár az engedelmesség, a fegyelem, no meg a ,,Parade-Schritt'' s mindaz, amit német militarizmusnak hívnak. De hogy erre is mondjak mindjárt kadenciát, kérdezem: Ki kíméli jobban az emberanyagot, ki a katonát? Az angol, a francia, az olasz, and last, not least -- ennyit szabad még most is angolul beszélni -- az orosz, vagy talán bizony mi?

A germán kultúrának ugyancsak nem lehet szemére hányni, hogy ott az ember semmi, s csak a szervezet, a gépezet valami; hiszen ahol az egyed keveset ér, ott a sokaságból egyáltalában nem lesz szervezet, hanem az inkább csak tömeg marad; míg ellenben a germán kultúrának jellemvonása s tendenciája az, hogy az egyest épp úgy, mint az egész szervezett nemzetet beleállítja a közös törekvések egyre újabb formáiba!

Éppen a gazdasági élet szolgál például a szervezô munkára. Akár a földmívelést, akár az ipari életet vesszük, Németország megmutatta, hogy mit lehet együtt s szervezett erôkkel elérni s hogyan lehet ötven év alatt franciát s angolt túlszárnyalni. Németországnak átlag silányabb a talaja, de majdnem kétszer, sôt háromszor annyit termel rajta, mint termelünk pl. mi a magyar Kánaánban. De ezt csakis az egész gazda társadalom szervezett munkája által érheti el, melyben az állam, a közigazgatás s fôleg a gazdasági kamarák segítik s irányítják az egyesek termelését s a mezôgazdaságnak földjavító s hozamot szaporító tevékenységét. A magyar földmívelô államban még nincsenek gazdasági kamarák! Ipari tekintetben még kirívóbb s szinte páratlan a gazdasági szervezkedés sikere. Hiszen azt lehet mondanunk, hogy a XIX. század elsô felében Németország még szóba sem jöhetett Anglia mellett. Akkortájban még csak filozófiákat s költeményeket termelt, de gépeket nem; azokat az angoloktól vette; most pedig úgy áll a dolog, hogy politikai egységének tudatában kifejlesztette már a gyakorlati munka terén is a germán szellemet. A XIX. század második felében a ,,deutscher Michel'', a germánságnak mindaddig szétforgácsolt s álmodozó lelke, fölébredt, s oly munkát végzett, melynek éppen szervezettségi tekintetben nincs párja a világon. Ahogyan elôbb szisztémákat, vagyis összefoglalásokat gyártott a gondolatok világában, úgy most ezt a szisztematizáló, vagyis összefoglaló s szervezô talentumát sikerrel érvényesítette a valóság világában.

A német azonban nemcsak gazdaságát szervezte, hanem szervezte állami közigazgatását is. A munkateljesítés tudata nemcsak a gyárba, hanem az ország- s városházba is bevonult. Dolgozni, az idôt jól felhasználni, az erôket célszerûen beállítani, amit két ember végezhet, azt többre nem bízni, amit három óra alatt lehet elvégezni, azt napszámmá nem bôvíteni, de amellett a munkát jól megfizetni... ez lett a jelszó. A szervezkedés így elvvé s valósággá lett a germán közélet s munka egész vonalán. Teljesen igaz, amit Mezey Gyula Naumann Frigyes eszméjérôl és könyvérôl mond, hogy a német tömeg szervezve kíván föllépni. Ez életelve. Ebben az irányban halad a technikus, a tanító, a tanár, a tudós, az orvos s természetesen elsôsorban a gazda s a munkás. Ugyancsak igaz, hogy a német ember összefoglaló képessége és fegyelmezettsége nagyobb, mint az angolé. Ennek tulajdonítható, hogy a sok egymással küzdô érdekképviselet ellenére a német nagyszerûen egységes nép s ennek az új német típusnak szól London és Párizs ellenszenve (A Cél VII. évf. 9. sz.). A kelta vér ezt nem viseli el, sôt éppen attól fél, hogy legyôzi ôt a germán szervezettség. A kelta típus szabadabb, lazább s e részben individuálisabb. Egyik jellege éppen az, hogy az individuumot nem állítja bele az egészbe, legyen az állam vagy társadalom, azzal a radikalizmussal, mellyel azt a germán teszi.

Épp ezért, ha megbámuljuk a franciánál s angolnál az egyéni virtuozitást, akkor a germánnál a bravúrt -- ha szabad azt mondanom -- inkább a nemzetegyedben s annak erôkifejtésében kell keresnem. Sohasem tapasztaltuk azt úgy meg, mint a mai világháborúban. Ebben a rettenetes mérkôzésben az egész germánság egy test, egy lélek; bár a hadseregnek nagy része jól iskolázott kultúregyed, s analfabéta egyáltalában nincs köztük, de e milliókat egy föltétlen akarat irányozza, melynek tudva hódolnak s az egész társadalom egy test, egy szervezet, mely többet éhezik, mint mi, de jobban engedelmeskedik. Most láttuk csak meg igazán a szervezett óriás nép páratlan erejét s azt, hogy iskolázottság s mûveltség mellett is, amilyennel eddig a világtörténelemben nem találkoztunk, hogyan lehet millióknak összefogniuk, -- hogyan lehet a hegyeknek nekidôlniök úgy, hogy ropogjanak s eltolódjanak, -- hogyan lehet a hegycsúcsokat rövid idô alatt ágyúkkal megspékelni, -- hogyan lehet a tengereket rákényszeríteni, hogy ha nem hullámaikon, hát a mélységeikben nyissanak utat a hajóknak. Ez óriási akciónak a lelke az erôs akarat, de annak az erôs akaratnak is test, orgánum kell, s ez az orgánum a jól szervezett társadalom s hadsereg. Nem csinálnak ezek sem csodákat, hanem dolgoznak; -- nem boszorkányok s nem is bûvészek azok a németek, hanem reális s munkateljesítô s megbízható emberek.

Egy magasrangú magyar tiszt beszélte, hogy valahol az erdôs keleten ágyúkat kellett volna fölszállítani egy nehezen megközelíthetô hegycsúcsra; próbálkoztak a mieink e keserves munkával több napon át, de hát nem igen ment az az ágyúszállítás, mert erdôs-sziklás volt a hegyoldal, az ágyú meg nem cigarettahüvely, hanem nehéz jószág; abbahagyták hát az iparkodást. Ugyanabba az állásba késôbb németek kerültek s nagy csodálkozására a magyar fôtisztnek, másnap már az ágyúk a hegycsúcson villogtak. Hogyan történt ez? Hát csak úgy, hogy a mérnökök mindjárt kimérték s trasszirozták a hegyre vezetô utat, azután fölosztották darabokra s minden darabra külön-külön többszáz munkást állítottak be; az út így egy nap alatt megvolt s este már fönt álltak az ágyúk.

Mily egyszerû dolog ez; ugyancsak nem boszorkányság, hanem szervezett munka, melyet kinéznek, kimérnek, megfognak ezer meg ezer karral s elvégeznek egy napszámban! Így értem én a bravúrt is, melyet emlegettem. Mindez nem is annyira bravúr, mint inkább reális egyszeregy; nem zsenialitás, hanem higgadt s józan munkateljesítés, mely nem azon kezdi, hogy ezt nem lehet megtenni, hanem tudja biztosan, hogy igenis lehet, de ésszel s millió egybefogódzó kézzel.

Ezzel szemben áll azután az a lomposság, mely azonban már nemcsak a kelta vérnek sajátja, hanem más vérnek is, s melybôl Lajtán innen s Lajtán túl is annyi van, hogy úgy látszik, mintha a régi kelta népvándorlás nagyon is érezhetô nyomokat hagyott volna köztünk. Mi is úgy vagyunk, hogy nem vesszük komolyba a célokat s a rendeleteket s nem állunk bele radikálisan azoknak keresztülvitelébe. Az általános lomposság a megbízhatatlanságból s az erkölcsi neveletlenségbôl való, s az ilyen társadalmi fölületességben, a kötelességeknek ímmel-ámmal való teljesítésében, s ami azzal összefügg, az helyzet s az állapotok bizonytalanságában természetesen a legerôsebb kezû miniszter is, a legélelmesebb polgármester is, no meg, ami a legújabb, a zsír- s a krumpli-diktátor is többé-kevésbé azt a sokszázados osztrák elvet vallja majd: ,,man wurstelt weiter''.

Elhiszem, hogy ettôl a lomposságtól lehet az élet kedélyes, sôt még humoros is, de annyi bizonyos, hogy nagyot így elérni nem lehet, kiváltképp pedig képtelenség valamely nagy szociális akció. Itt azután az egésznek sorsa a jó szerencsére meg aztán arra van bízva, hogy a jajveszékelést s az állítólagos bajokat sem kell oly komolyba venni, mint ahogyan azokat világgá kiáltják. Mert éppen egy tekintélyes napilapunk írja, amit megint egy német fôkatona mondott a német fôhadiszálláson: ,,Az önök -- hogy is mondjam -- kicsit nagy felületessége néha kellemes meglepetésekkel szolgálhat. Ha ugyanis mi németek egyszer azt mondanók, hogy most már minden fegyverfogható emberünk a fronton áll, akkor biztos, hogy egy szál katonát sem hajtunk fel többé az egész birodalomban. Ellenben önöknél akadna még mindig egy második, harmadik, negyedik tisztességes kontingens. Vagy, ha már azt mondjuk, hogy megrekviráltunk már minden búzát, zabot, bôrt s rezet, akkor biztos, hogy nem találni többé belôle egy verdungot. Ellenben, ha önöknek elfogyna egyszer mindenük, legalább is háromszor összerekvirálhatnák még azt, ami elmaradt; s így is volna belôle jócskán''. Az író hozzáteszi, hogy így talán jó valamire a felületesség is. Hát valamire igen, arra, hogy némelyeknek mindenbôl mindenük van, akkor is, mikor a másiknak, a nagy többségnek már semmije sincs!

Megengedem, hogy ez is stílus, s lehet így is exisztálni, de ennek magyarul ,,lomposság'', németül meg ,,Schlamperei'' a neve, s nem hiszem, hogy az államok fejlôdése ebben az irányban kultúrának nevezhetô volna. A kultúra mindig mérték, ritmus és erô -- a kultúra társadalmi munkateljesítés, rend és energia!

Mikor így kiemelem a germán szellem elônyeit, úgy a morális érzéket, ti. a kötelességtudást mint a szervezettségi irányzatot s fegyelmet, ezzel nem azt mondom, hogy a germán szellem szentség, s hogy a németek született ideális emberek s még kevésbé, hogy átlag szeretetreméltóak. Ez utóbbi tekintetben már az olasz is s még inkább a francia túltesz rajtuk. Van a germán lelkületben is sok hiány, van önteltség, kevélység, keménység, ridegség, durvaság. A finom modor s ízlés nem germán sajátság. A szentírás által emlegetett három rákfene, ,,a szemek kívánsága, a test kívánsága s az élet kevélysége'' minden kultúrában igazi kultúrtalajt talált, sôt azt kell mondanunk, hogy miután minden kultúrában a modern irányzat az igazi lelki kultúrát még nem bírja túlsúlyra s uralomra hozni, a kulturális haladás ezidôszerint Németországban is nagyon is szolgálja az élvezetvágyat, fölszabadítja a rendetlen nemi életet, s a gazdagodás révén elpuhulttá és rafinálttá teszi az embert. Ez fôleg a nagy városok divatja és átka. E tekintetben az utolsó évtizedek alatt Németország is már nagyot hanyatlott; de még így is elônyösen állja meg átlag a helyét úgy erkölcsi érzék, mint fegyelem s becsületesség tekintetében! Hol a világon van most nagyobb rend s hol kevesebb lomposság, mint Németországban? Hol érvényesül fölényesebben a fegyelem, a megbízhatóság, a vasakarat, mint a német frontokon, s hol a szociális érzés s a kitartás úgy, mint a frontok mögött a kiéheztetésre ítélt Germániában? Mi ragadja jobban csodálatra s ámulásra lelkünket, mint az az energia, mellyel Németország nekifeküdt a tengernek, nem hogy azt mint egy vámpír megszállja --- ez angol divat -- nem hogy egyes területeket kizárólagosan saját piaca számára lefoglaljon -- ezt a néhány év elôtti észak-afrikai piacokért folytatott diplomáciai tülekedésekben Franciaország tette, ugyancsak hosszú idô óta Anglia gyakorolja -- hanem hogy tengeralattjáró hajóival áttörje a blokádot s meghiúsítsa az angol abszolútizmust a tenger fölött?

A germán kultúra minden tekintetben fölényesnek mutatkozott be, s a nemzeti, szociális s hadászati munkateljesítést véve oly erôt fejtett ki, amelyet a történelem eddig még nem léptetett fel. Ezzel nem vonok le semmit az úgynevezett latin kultúra nagy értékeinek elismerésébôl. Ha azonban választanom lehetne s szabadon gazdagíthatnám kultúrértékekkel a magyarságot, többet juttatnék neki a germán, mint a kelta kultúrából. Nem a német ,,drillbôl'' -- bár ebbôl sem ártana valamicske -- nem a kíméletlenségbôl, még a német iskolamesterségbôl s tudományosságból sem túl sokat, hanem inkább a komoly gondolkozásból, a mélyebb erkölcsi érzésbôl s fôleg a szervezkedési szellembôl. Kell ehhez természetesen jó iskola s ennek nyomában nagyobb tudományos képzettség is; de a jó iskola is azt vallja, hogy ,,non scholae, sed vitae discimus'', hogy nemcsak tudni, hanem élni tanulunk az iskolában. Tehát az iskolának elve is s célja is, hogy jó, erkölcsös, tisztességes, munkás életre képesítsen. Ami pedig a tudományosságot illeti, annak is a legnagyobb értéke, ha hitünkkel összefüggô, nemes világnézetre s ennek révén finomabb s jobb emberségességre segít, s nem abban van érdeme, ha a népet újságolvasóvá s levélfirkálóvá teszi. Ha másféle tudományosságról s kultúr-mohóságról van szó, olyanról, mely a súlypontot az észbe s nem az akarat fegyelmezésébe s a nemes, tiszta egyéniség kialakításába fekteti, akkor nem a szolid német tudományosság, hanem inkább a Tolnai Világlap könyvjegyzékének egy hirdetése jut eszembe, melyben azt olvasom, hogy ,,hat kiló olvasni való három koronáért''. Hát hiszen ezt a hat kilót el lehet olvasni, de az ember az ilyen kilóktól rendesen könnyebbé, ha nem könnyelmûbbé válik.

Végre pedig még egy józan megjegyzést: ismerjük meg, de ne lelkesüljünk túlságosan s egyoldalúan a germán kultúráért sem, hiszen van azon is sok kivetni való, van sok, ami közelrôl nézve, nagyon is visszatetszik. A derék ôsgermánnak, Albán Stolz-nak mondása beigazul itt is, hogy ,,es menschelt überall''. A népek s nemzetek is képzetek, mondjuk, szervezetek, melyek fejlôdnek s virágzanak, de hervadnak s korhadnak is; ilyen lesz bizonyára a német is; hanem vegyük fel példaképül a germán kultúra jó oldalait, melyek most ugyancsak ragyogóan szemünkbe tûnnek, s építsük ki s alakítsuk ki ezek szerint sajátos nemzeti kultúránkat a komolyabb erkölcsi érzés, a kötelességtudás, a munkateljesítés s a megbízható lelkiismeretesség, nemkülönben az erôkifejtés s nekifeszülés irányában. Ez irányban haladva, nem fogunk elnémetesedni, hanem német példán okulva, magyar kultúrnéppé válunk.


Mi a harcok lelke? (1914)

Mi a harcok lelke? (1914)[14]

Vannak, kik a háborúval hamar végeznek; barbárságnak, ôrületnek, összes kultúránkból való kivetkôzôdésnek, a haladás sínjeirôl való kisiklásnak mondják; de érzem -- bár ugyancsak nem vagyok a háború barátja -- hogy aki így végez vele, az nem sokat értett meg belôle. Nem értette meg s nem látott bele e világtörténeti tünetek pszichológiájába; nem pedig azért, mert azt gondolta, hogy megért benne mindent, azt is, amit érteni nem lehet. Ez pedig nagy tévedés; hiszen nemcsak a háborúban, hanem minden egyébben sok mindenféle van, amit érteni nem lehet. Már pedig épp a háborúban van -- úgy látszik -- ebbôl az érthetetlen elembôl a legtöbb!

Ki érti meg a napóleoni háborúkat, ki érti meg azt a lelkesülést, azt a sokszor letiport s mindannyiszor lábra pattant harci kedvet? S ki érti meg a napóleoni szörnyû viadaloknak mostani jubiláris kiadását s megismétlôdését, ezt a mostani világégést?! Azt mondják, hogy ez a pánszlávizmus s a kultúra harca; azt mondják, hogy a hatalomért s a világpiacért való tülekedés, vagy a világuralom féltése, illetôleg annak megkívánása; mindenesetre lesz e világégésnek ily racionális -- akarom mondani -- elgondolt alapja is; lesznek annak értelmes rugói is, hiszen emberek gondolkoznak s tervezgetnek benne; de mennyi van ez értelmes mag mellett a háborúnak érzelmes, irracionális hatalmából?! Mi az a lelkesülés, mely itt lángol? Mi az a pátosz, mely itt hevül és sugárzik? Mi az a tûz, mely itt az érzések hevével az öntudatok mélységeibôl égre csap fel? Mi az, mi az, ami ragadja s viszi a nemzeti érzést? Mintha petróleumláng volna, melyet a szél eltép, mely mint égô szélvész rohan s lobog végig embertömegek s nemzetek fölött? Itt gondolatok gyúltak meg; itt az élet mint folyó -- nem is -- hanem mint szélvészes tûz vágtat végig a világon! S az érzés beszédes is lesz; de ez a beszéd, mint a fúriák zenéje, mint a szélvészek muzsikája, mely úgy tud fölsikoltani s tud azután hevesen és keservesen sírni. Hát mi ez a nemzetközi pátosz, -- mi ez a tûz s utána ez a hamuesô? Mintha kráterré vált volna a világ, mely kitört, s mintha villámló fergeteggé sûrûsödött volna a kultúra atmoszférája; fergeteg, melyben megreng ég-föld, melyben lába kel mindennek, ami eddig állt s ami ezeréves gyökérzettel mélyedt bele a történelembe, lába kél millióknak, családoknak, házaknak, hazáknak lába kél, és eltolódik ház és trón, fôleg pedig lesiklik a halál lejtôjén sok százezer ifjú élet!

Ismétlem, ki érti ezt? Pedig így is kell nézni ezt a világtörténelmi történést; így is kell nézni a szenvedélyek e kitörését, a szeretet s gyûlölet ez észbontó fergetegének villámlásait, s ha így nézzük, akkor rá kell jönnünk arra, hogy itt valami csodálatos, elementáris lelkesülés dolgozik, az feszül, az kínlódik, az harcol és áldoz. Hát mi ez a világokat mozgató lelkesülés?!

A lelkesülés elôször is izzó, hevülô bátor öntudat, -- öntudat, melybe egy más, egy felsôbb lélek szállt bele s áthevítette azt, mint ahogy a villamos áram szállja meg s hatja át a fekete sodronyt, úgy, hogy hevül, izzik s világít. A lelkesülés valóságos obsessio, vagyis megszálltság, amikor valami más, hatalmasabb lélek, az Isten lelke, vagy új világok, új vágyak s meglátások lelke, vagy nagy történelmi fordulatok lelke szállja meg a nemzeteket s néha az egész emberiséget. Az ember, a tömeg, a nemzet, a hadsereg, az emberiség csak orgánuma e tömeg-léleknek; de oly orgánuma, mely idônkint megkívánja e lélekjárást, mert különben megpudvásodik, megbénul, sôt szétesik. Azért van a lelkesülés lelkének idôszaki járása, melyet a fejlôdés s az események határoznak meg.

Renyhe s puha passzivitást semmiféle élet nem tûr el. Épp azért idônkint rászorul az erô megnyilatkozásaira; feszülnie, nyújtózkodnia kell, éreznie kell magát. Egynek kell magát éreznie milliókkal, s a milliók megmozdulásában s megfeszülésében kell megtapasztalnia azt az erôt, mely közös. A milliók ereje azután az egyesek lelkes öntudatában tör ki s csap fel az égre, mint az óceán gördülete minden egyes hullámban.

A milliók ez indulatát az események hozzák mozgásba; az élet változatai ingerlik az alvó erôket, azok gyújtják ki. Dacára a testvérülésnek s a népbarátkozásnak, kikerülhetlen az összecsapás az alsóbb s felsôbb fajok közt. Minden nemzet sajátos faji erô, minden rassz mérkôzô s érvényesülô hatalom, s mindegyik iparkodik kiadni erejét s tért akar foglalni. Ilyenkor üt ki a háború, mert más eszközünk eddig az egyensúly helyreállítására nincs. Ugyanis ki foghatja le a felsôbb, a többet érô, etnikus hatalmakat? Ki adhatja ki a parancsot, hogy ,,eddig s ne tovább'' a népgéniusznak? Ki bírja mérsékelni ösztönös uralomra született zsenijüket? Ki igazíthatja el terjeszkedési gravitációjukat?! Eddig úgy látjuk, hogy a népélet óriás organizmusait kódexek nem feszélyezik, s hogy az ösztönös, kiszámíthatatlan erôk s hajlamok ritmusát parlamenti kodifikátorok ki nem tippelhetik.

Azután meg a nemzeteknek s az egész emberiségnek fejlôdésében kényszerállapotok is állanak elô. Tûrhetetlen szociális viszonyok, óriási nagy gazdasági bajok gyötrik a népeket; mialatt a szellemi világban nyomorult macskazúg-élet tengôdik, ahol nem vonz, nem hevít sem hit, sem tudomány, ahol álmos s avult és állott minden, s az eszmények a blazírt lelkekbôl ingereket kiváltani képtelenek, ahol lejárta magát egyház, állam, s ahol épp azért csak úgy lehetne segíteni, ha szétrobbantanak s szétvetnek mindent. De az élet ilyen macskazúg-világban sem megy tönkre; ilyenkor is vannak benne szunnyadó erôk; ilyenkor is jelentkeznek benne a jobb lehetôségeknek megsejtései, kezdetben csak mint holdvilágos kísértetek, késôbb mint ébresztô meglátások, végre mint kényszerítô szükségletek s akkor azután a macskazúg-világ forrongani kezd; ébresztô hangok hallatszanak s visszhangoznak benne, és mint harsonaszó dörgi százezrekbe az ébredést az erônek s haladásnak angyala; dörgi, hogy vége az éjnek, az álmosságnak és passzivitásnak! Keljetek föl, feszüljetek, robbantsatok s teremtsetek jobbat s szebbet a régi rom helyén!

S az ilyen ébredés mindig nagy erôk megérzésével jár. Azért is a lelkesülés nemcsak ébredés, ébredés új napra s új napszámra, hanem a felébresztett erônek érzete is. A lelkesülés maga a fölébresztett erô, mely tettekben kíván megtestesülni, tettekkel akar beszélni; melynek tett a vágya s tett a kedve és akció a megjelenítése.

Néha csakis tettek kellenek s csak azok segíthetnek, új, nagy tettek, új, világot elváltoztató tettek. Tettek kellenek, melyek a prokruszteszi ágyakat szétfeszítsék, melyek a macska-zúgos világot, hol minden utca zig-zúg, minden ház kôrakás, minden szoba börtön, -- mondom -- ezt a tûrhetetlen világot szétrobbantsák s az alakításra és teremtésre szabad tért nyissanak. Ha pedig valaki azt mondja erre, hogy ezek az erôk nem méltók az emberhez, mert rombolnak s halált szórnak, s hogy barbár és kultúrellenes hatalmak, melyek nem illenek bele érzéskörünkbe s melyeket inkább szégyenlenünk kell, erre én azt felelem, hogy igaz, hogy nem illenek bele; az is igaz, hogy irracionális hatalmak, s ember nem érti meg ôket; de hiszen épp ez a különös rajtuk, hogy meg nem értjük s mégis szükségesek, s hogy a jobb világ életösztöne tör ki a felületre bennük, mely elôször rontani, rombolni s repeszteni akar, hogy azután az építô s alakító erôk léphessenek nyomukba.

A harci lelkesülés tettei, ha közvetlen érzéseinkkel ellenkeznek is, mégis nagy pszichológiai értékkel bírhatnak. Ez az érték nem gondolat s nem fogalom, hanem egészen más valami, vagyis nem értelmi tartalom. Egyszerû emberek tetteiben is oly tartalom lehet, lehet oly szellemi érték és fölség, hogy ôk annak nemcsak szóbeli kifejezést adni nem tudnak, de egyáltalában fogalmaik sincsenek annak a nemes értéknek kifejezésérc; csak nagy általánosságban tudják, hogy ez jó, hogy ez Isten akarata. Az ilyenek nem tudják elgondolni, sem szóval kifejezni tetteiket, de meg tudják tenni, s ez a fô. Nincs meg az értelmi s a dialektikai mûveltségük hozzá, de megvan az etikai. Azért a tettük nem az eszük gondolata, hanem a lelkük kifejezése,--- ez a tett ôk!

Hát a harcok pszichológiájában is látok ilyen nem értelmi, hanem azért mégis valóságos, nagy tettbeli tartalmakat s értékeket, és ismétlem, bármennyire is nem vagyok a háború barátja s bármennyire irtózom is ez irracionális hatalmak ütközéseitôl, azért mégis óriási tett-értékeket kell benne elismernem.

Ilyen például a hôsiesség. Mennyire rokon ez a vallásossággal s nevezetesen a kereszténységgel! Mikor jó kedvvel, lobogó zászlókkal vonul ki a nemzet ifjúsága s a férfiaknak teljes erôben álló korosztálya, s azután egy hét múlva haza vánszorog, ki láb, ki kar, ki szem nélkül -- mikor a fiatal életek hosszú sora úgy szakad le a földre, mint a suhogó kasza alatt a tegnapnak s a mának nyíló mezei virága, -- mikor úgy adják oda életüket, mint valamit, amit azokért a nagy eszményekért, amilyenek haza, nemzet, becsület, kötelesség, hûség s mindezek fenekén végre is az Isten, odaadni természetes, sôt annyira természetes, hogy arról kételkedni sem lehet: hát nem ez-e az, amit az Írás mond, hogy ,,nem tartom életemet becsesebbnek magamnál'' (ApCsel 20,24); vagyis, hogy van itt valaki, az a bizonyos ,,önmaga'', akit az életbôl ki lehet hámozni, mint a csecsemôt pólyáiból, s aki az életet úgy vetheti le, mint ahogy a ruhát vetjük le, de azért maga nem vész el, sôt ellenkezôleg épp azáltal, hogy életét leveti, felsôbb, eszményi szépségét érvényesíti. ,,ômaga'' tehát becsesebb életénél s ezt szívesen odaadja, ,,önmagáért''. Íme ez a legnagyobb tett, s e tettek pszichéjébôl gyúl ki a harcok levegôje.

Van azután itt még más, csodálatosabb tettérték! Kifejezésre jut ugyanis a háborúkban, hogy ez a világ alakokat ölt, melyek minden emberi számítást fölülmúlnak, s ezeken éppúgy dolgoznak a romboló s pusztító, mint az alakító s építô erôk. Az ember ugyan átlag azt gondolja, hogy ô csinálja a világot, -- hogy ô tervezi ki alakulását eszével s ô formálja ki technikájával s gazdasági és szociális berendezkedésével; de a mélyebben gondolkodó, vagy talán nem is ez, hanem a világ folyását elfogulatlanul szemlélô ember észreveszi, hogy annyi ebben a világalakulásban az öntudatlan s irracionális tényezô, annyi az elôre nem látható, fogalmakkal ki nem tippelhetô s disztinkciókkal meg nem közelíthetô elem, amennyi rajta az értelmes, belátó munka. Ha ugyan nem több, még pedig sokkal -- nézetem szerint -- összehasonlíthatatlanul több. Valljuk csak be, azok a romboló s harcokban ütközô erôk nem a mi érzéseink- s nem is a mi belátásaink-szerûek, s mégis mi vívjuk azokat a harcokat, mint ahogy mi alakítjuk meg azokat a törvényeket s paragrafusokat; mi ütjük össze a társadalmi viszonyoknak azt a gerendázatát -- mondjuk inkább -- kalodáit, melyekbôl végtelen sok kín és szenvedés támad, úgy, hogy az ember elátkozza mûvét s bôsz haraggal tör ki belôle, hogy összezúzza azt s fölszabadítsa magát. Nem ô az, nem az az X. Y. nyárspolgár s a nyárspolgárok milliója, hanem a jelen valónak tûrhetetlensége s a jobb jövônek vágya kapja fel ezt a tömeget. A szenvedélyek forgatagában minden egyes ember csak atom s minden nemzet csak faltörô kos és csákány, de azt az atomot már nem reflexió s azt a faltörôt már nem ember igazítja; azt a csákányt nem emberi kéz emeli s vágja bele a társadalmak elevenjébe, hanem egy más, egy felsôbb hatalom; az, mely világokat alakít s a fejlôdésnek útjait kirajzolta. Csoda-e, hogy csákánnyal dolgozik, ha sziklába kell vágnia útjait?!

S e ponton látom én megint elôcsillanni a keresztény gondolatot, azt a nagy hitet, mely a világot s a világ alakjait az örökkévalóság árnyékának tartja. ,,Praeterit figura huius mundi'', elváltozik a világ alakja! Igazán mennyire változik el! Csupa futó s egymást váltó árnyékok ezek a világalakok! A világfejlôdés az ember feje fölött, tehát esze fölött elintézôdik. A történelem nem akadémiák programjai szerint alakul, s az idôk járását nem a gondolat útkaparói csinálják. Isten csinálja azt... az Úr! A harcok s szenvedések, az ütközések s erômegfeszülések éppúgy napszámosai s taligásai, mint a kultúra szintétikus erôi, melyek Istent emberrel s embert emberrel fûznek ismét egybe, miután a taszító erôk szétszakították ôket s intézményeiket.

Ámulva állunk meg, azaz, hogy inkább rogyunk térdre a világ s a psziché mélységébe vetett e tekintet után. Élénken érezzük, hogy funkciók s napszámosok vagyunk. Életet s föladatokat hordozunk magunkban, melyeket egy keveset értünk, de melyeken annál inkább, s fôleg odaadással kell dolgoznunk. S mikor látjuk, hogy az élet mélységeibôl ily kegyetlen erôk törnek ki, legyünk azon, hogy ugyanazokból a mélységekbôl az életösztön s az életszükséglet másféle, de ugyancsak nélkülözhetetlen hatalmai keljenek föl s lépjenek elô. Iparkodjunk igazán jókká, oly mélységesen s hevesen jókká lenni, amennyire csak bírunk. Ébresszük fel magunkban a vallásosság, a jóság, a szeretet erôit s tegyünk, tegyünk s dolgozzunk! Ne törôdjünk vele, hogy érünk-e célt velük, egyáltalában ne filozofáljunk sokat. Hiszen végre is abban a jóságban s hûségben s áldozatos szeretetben is nem a mi gondolataink, hanem az Isten szándéka s terve valósul meg. S az ilyen lelkület is a lélekbôl, a mélységbôl s Istenbôl való. Az ilyen lelkület is lelkesülés lesz, melyben egy más lélek száll meg, melynek mi is csak orgánumai vagyunk, s mely szintén mint izzó, hevülô bátor öntudat jelentkezik e világban s hasonlóképpen tettekbe, ez esetben az etikai jóság tetteibe öltözik.

A harcok lelkesülésére feleljünk a szentség lelkesülésével! E kettô ellentmondásnak látszik; de csak látszik, mert forrásuk közös, mely a lélek, az Isten mélysége, melybôl a lelkesülések fel-feltörnek, mint lávafolyamok, vagy ha úgy tetszik, felgyöngyöznek, mint vízgyöngyök s buborékok és elvégzik munkájukat.


A hôsiesség lelke (1914)

A hôsiesség lelke (1914)[15]

Szememben a háború olyan mint a kalapács, mellyel diót -- akarom mondani, embert, emberi életet s kultúrvilágot törnek, s amely törésben az eszményiség s a lelkiség úgy válik ki, mint ahogyan a mag válik ki a tört hüvelybôl, s nyilvánvalóvá lesz, hogy mi hát az élet magva és tartalma, s mi az ember s a kultúra tulajdonképpeni értéke s értelme.

Rendes körülmények közt ez a belátás nem oly egyszerû, mert sem a diómagot, sem az élet magvát nem látni. A fölszínes élet s fôleg annak ezer apró-cseprô értéke s a kultúra maga oly színpompás és csábos hüvely, hogy könnyen kísértetbe jutunk s a hüvelyt magnak nézzük s az élet fölszínét, az érdeket s az élvezetet, a gazdagságot s a jólétet az ember céljának s az élet értelmének tartjuk; de azután megjelenik a színen a nagy élet- s kultúrtörô, a nagy hüvelytörô háború, mely az értéket a hüvelybôl s az értelmet a látszatból kiemeli, s a nagy tények száraz s kemény dialektikájával elénk tárja, hogy miért élünk s miért halunk, s mi által érvényesülünk igazán, még akkor is, sôt akkor leginkább, amikor mindent, vért s életet is odaadtunk.

A népszerû lelkesülés, mely lobogó zászlók alatt vonul föl gyôzni és halni, eszményiségének úgy ad kifejezést, hogy mondja: vért s életet a szabadságért, nemzetünkért és hazánkért, s ezekben a hôsökben a szabadság, a nemzet és a haza mint felsôbb érték s mint parancsoló hatalom nyilatkozik meg, melynek hódolni dicsôség s melyért életet adni sem sok. Ez a felsôbb s parancsoló eszményiség bennünk van, de jobb nálunknál; bennünk van, de fölöttünk áll; bennünk van, de úgy, hogy általa mi tartozunk máshová, -- általa mi vagyunk egy felsôbb, szellemi világba bekapcsolva, mely az örök igazságok, az erkölcsi követelmények s az eszményi szükségletek alakjában s azok erejével nyúl belénk s követeli, hogy azokhoz szabjuk életünket s azok mértéke szerint hozzuk meg áldozatainkat.

Csodálatos egy darab világ, egy darab mennyország ez bennünk! Eszmélôdve kérdjük: honnan jött s hogyan szürönközött belénk? A vérbôl való-e, mely a nemzettel összeköt, vagy a tömegpszichébôl pattant belénk, mely a lelkesülés tûzvészébe sodor százezreket? Nem, ez az eszményiség nem a vérbôl s a tömegpszichébôl sem való, -- hanem ez az embernek emberfölötti, -- ez az individuumnak szuperindividuális eleme! Ez a szuperindividuális elem pedig nem az a körülmény, hogy az egyes ember csak része az egésznek s csak tagja a nemzettestnek; ezt az eszményiséget nem lehet magyarázni abból sem, hogy az a társadalomnak mint egésznek, az egyesek mint részek fölött való szellemi reflexe. Igaz ugyan, hogy bizonyos tekintetben a köz több mint az egyed, s az is igaz, hogy haladás s fejlôdés tekintetében az egyes ember szétfoszlik, mint a lehelet a nemzeteknek s a nagy emberiségnek végtelenbe nyúló perspektíváival szemben; de másrészt igaz az is, hogy a mi ideáljaink amily emberfölöttiek, oly nemzet- s társadalom- s emberiségfölöttiek is, s értékük s érvényük túléli a társadalom- s a nemzetpusztulást is, túléli az idôt s a történelmet is. A társadalmi tekintet nem teremti meg az etoszt, hanem igen, rászorul, részt kér belôle; hiszen a társadalom s a nemzet is erkölcsbôl él, s nem azért jó s erkölcsös valami, mert társadalmi s nemzeti, hanem ami jó s erkölcsös s eszményi önmagában, az az ember által lesz társadalmi s nemzeti jóvá.

Így tehát a hazáé s a nemzeté a vérünk, övé életünk s halálunk; de vérünket nemcsak azért ontjuk érte, mert ez a vér az ô vére, s életünket nemcsak azért adjuk oda érte, mert ez az élet az ô melege, hanem azért adunk oda vért s életet, mert örök eszmények tüzében s örök igazságok s szükségletek nyomása alatt állunk -- azért adunk oda vért s életet, mert a lelkünk parancsolja, melybe egy felsôbb világ van beleeresztve, világ, ahonnan kiapadhatatlan lüktetéseket veszünk az önfeláldozásra s törhetetlen lökéseket a hôsiességre. A nemzetek a maguk történelmét oly fiaik által alakítják ki s alkotják meg, kik ez emberfölötti s épp ezért emberi eszmények világosságában járnak s erejében tesznek.

Ha kérdezzük, hogy miben áll az az eszményi, szellemi világ, melybe bele vagyunk kapcsolva s melybôl erônket s világot legyôzô egyéniségünket vesszük, azt felelem: ez a szellemi világ azok az örök igazságok, melyek tôlünk függetlenek s velünk szemben állnak s ragyognak, mint napok, -- azután azok a szükségességek, hogy így vagy úgy kell tenni s másképp tenni nem szabad, -- azután a nagy kötelességek, melyeket fölismerünk, s melyek mint fölöttünk álló hatalmak éreztetik meg magukat velünk, -- azután azok az ideális célok, melyek nem a hasznosságból valók, hanem a szellemi világ autonómiáját képviselik, -- azután azok az értékek, melyek nem individuálisak, hanem szuperindividuálisak; íme ezeket a fölöttünk álló nagy valóságokat mi érvényesítjük cselekedeteink által a világban, s ezekbôl lesz a világban értelem, érték, világosság és jóság, mérték és szépség, -- ezekbôl lesz az elemek küszködésében az ember világa!

Semmire sincs a küszködô embernek annyira szüksége, mint ez eszményi világgal való kapcsolatra! Hiszen ez az eszményi világ tele van csengéssel, tele van fénnyel s meleggel, s ez igazítja el az életet az önmagában való igazság, jóság, szépség, a végtelen valóság, az Isten felé!

Ez ideális valósághoz kell fölemelkednie az embernek s az élet értelmét, a harcok s az áldozatok temperamentumát ez örökérvényû lelkiségbôl kell meríteni! Akik azt a biológia nyers adataiból vagy éppen lombikokból akarják magyarázni, azok az élet értelmét lent keresik s magyarázatát alulról kérik s tényleg úgy tesznek, mint ahogyan azok tennének, kik a gyökér hajtásait, melyek levegôbe s napsugárba kívánkoznak, lekötnék s visszahajlítanák a gyökérbe, mondván: gyökérbôl valók vagytok, maradjatok hát lent, hisz földbe tartoztok. Pedig dehogy is tartoznak a hajtások a földbe, s hasonlóképpen, dehogy is tartoznak az eszmények a vérbe; sôt ellenkezôleg, a hajtások a napvilágba valók, s az eszmények a mi metafizikai kapcsolatainkból valók, s ahogyan a hajtásokba a napsugár földöntúli energiája van beleszôve, úgy szabadul föl öntudatunkban is egy felsôbb s eszményi világ ereje, s az visz minket fölfelé, föl, magunkon kívülre.

Ez az eszményi -- s mondjuk reálisabban -- ez a lelki erô sugalmazza a hûséget, alakítja ki a megbízhatóságot, ez avat hôsöket, s emberfölötti lévén, ember fölé, vagyis önmaga fölé emeli az embert. Mindenkin, aki reá hallgat, megvalósul az Írás szava: ,,Nem tartom életemet önmagamnál értékesebbnek'', tudom tehát azt odaadni önmagamért, -- oda azért a bennem lappangó, eszményi világosságtól, eszményi tüzektôl átjárt magamért, -- azért az emberfölötti emberért, aki épp azért, mert eszményi ember, legértékesebb eleme a társadalomnak s leghûségesebb fia a küszködô nemzetnek.

Ezekbôl az emberfölötti emberekbôl lesznek hôsök a csatában! Egyszerû emberek, kik tán olvasni sem tudnak, de akik okoskodás s kertelés nélkül kiemelik maguk számára az életbôl a nagy kötelességeket s azokat teljesítik vakon, azaz hogy fénytôl ittas szemmel s készséges lélekkel.

Tudom, hogy a legtöbben azok közül, kik élni-halni tudnak a hazáért s a nemzetért, keveset konyítanak e bölcselkedéshez; de azért az igazi idealizmus velejét nagyon értik s azt meg is valósítják. A veleje pedig ennek az idealizmusnak az, hogy ,,ezt Isten akarja, tehát nem zúgolódom, nem okoskodom, nem lázadok, hanem megteszem; élek is, halok is, ahogy ô akarja''.

Azokból lesznek hôsök, kik életükben s halálukban kiváltják a világító, biztató, erôsítô s boldogító eszményt: az isteni akaratot! Azokból lesznek, kiknek elvét a régi latin dicsérte: ,,non magna dicere, sed magna facere'', kik nem mondanak nagyokat, de nagyot tesznek; kik a legnagyobbat is megteszik: meghalnak értünk!


A néplélek kinyilatkoztatása (1914)

A néplélek kinyilatkoztatása (1914)[16]

Régen is voltak világmozgalmak; régen is meg-megmozdultak s felkeltek a népek s óriási erôfeszítéseket végeztek; küzdöttek szabadságért, eszményekért és jólétért; de úgy látszik, mintha azok a népmozgalmak régen is, meg a középkorban is inkább egyes nagy emberhez fûzôdtek volna. Nem a tömeg, nem a nemzet s a társadalom lelke forrt fel azokban a mozgalmakban, hanem inkább egyes nagy emberek lelke áradt ki a tömegekre; nem a tömeg lelke lett nagy, hanem a nagyok lelke lett közös!

Gondoljunk csak arra a nagy, békés népmozgalomra, mely Assisi Szent Ferenc nyomában indult meg. Azoknak a tüneményszerû frátereknek egyikét Salimbene krónikája úgy írja le, hogy hosszú szakállú, örménykámzsába, teveszôrruhába öltöztetett ember volt ,,con una terribile tromba di rame'', rémes rézharsonával. Ezt a rémes harsonát meg is fújta a frate, s ilyenkor valami misztikus pánik szállta meg a lelkeket, mely kisodorta ôket a köznapi élet útjairól s ragadta új világok felé.

A modern népmozgalom egészen más. Manapság nem egyes emberek hordozzák s indítják a népmozgalmakat. Az egyes ember, még ha próféta is, kicsiny lett, s helyette a népek lelke, a fajok ösztöne, a nemzet érzése a szerepvivô; a népek elementáris hatalmasságai ébrednek fel s lépnek ki a küzdôtérre érdekeik, álmodozásaik, reményeik, inaik, megfeszüléseik ösztöneivel s erôivel. A mozgalmaknak nem individuális, hanem közösségi s ennek folytán sokszor szétfolyó s megfoghatatlan jellegük van. Olyanok, mint azok a hadseregek, ahol csukaszürkeségbe foszlanak szét a százezrek. Ezekrôl a modern nemzet-ébredésekrôl s faji harcokról is azt lehetne mondani, amit a Bruxelles-be bevonuló német hadseregrôl írt egy újság, hogy az voltaképp olyan volt, mint valami szürke, elvonuló, végtelen kísértet. Csupa szürke foltot láttunk, melyek beleolvadtak a kövezet, a házak, falak, kirakatok színeibe. Hét órán át tartott az átvonulás zárt sorokban s úgy hömpölygött át Bruxelles-en ez a hadsereg, mint valami acélfolyam, szürkén és kísértetiesen.

De ilyen most az is, ami közszellem, népóhaj, közérzés s nemzeti lelkesülés néven szerepel; valami olyan megfoghatatlan, ránk boruló, személytelen hatalom. Olyan, mint a földrengés lökése, melyet mindenki megérez, de megállítani azt senki sem képes; az megy-megy tovább, megy addig, míg kifogy erejébôl s azután megint csend van.

Tudom ugyan, hogy sok harckeverô tényezô szerepel manapság is, hogy az tüzeli a közvéleményt, szítja a harci kedvet s a féltékenységet; tudom, hogy a tervek valósítására egyesek intézik a harcra készülôdést, kidiplomatizálnak a pénzpiacon milliókat, bolondítják a közönséget, sajtóirodákat tartanak fenn, hû munkatársakat állítanak bele a kavarodásba s a színtelen embereket s kormányokat eltávolítják, félelmeket s izgalmakat használnak fel, amilyen az angolok félsze volt a német betöréstôl. Dehát ez mind kevés; ez mind csak egyes emberek cselekvése, mely csak kikezdi s megindítja az akciókat. Ez a szerep csak a fûtô szerepe, aki a hasábok s a kôszéntorlaszok alá gyújt, -- vagy azé, ki a torpedókat elindítja; de az igazi erôkifejtés azután következik, az abban a kigyulladó lángban, azokban a pattogó hasábokban, abban a robbanásban s tengerkavarodásban tör ki. A nagy történéseknek lelke nem a diplomácia vagy a bank; az csak fûtô vagy torpedótöltögetô; hanem a történelem aktív lelke az életösztön lázadása, mikor a nemzet sírja szélén látja magát, -- a milliók szenvedélye és étvágya, -- a nagy ellentállás ezredéves nemzeti életek kidöntése ellen, -- a nagy birokrakelés a népek viharjával, mely ki akarja dönteni azt, ami korhadt és pudvás, s országokat hasogat fel új nemzeti élet tavaszodása alá. Ami ilyenkor éled és feszül, ami erôkészlet ilyenkor szivárog fel az öntudat alatti mélységekbôl, a fel nem használt élet raktáraiból, ami lelkesülés ilyenkor gyullad ki s meghallja a harcba hívó szót s meglengeti legendás rajongással a zászlót, ami szeretet s gyûlölet, áldozatkészség s megértés ilyenkor reszket meg a milliókban, az az aktív erô, mely történelmet csinál, az a nemzet lelke, mely az egyest élteti, de nem az övé, hanem közös. A gyújtogatók Izvolszkijak, Delcassé-k, Grey-ek lehetnek, a népek csatáinak élén Vilmos császárok járhatnak, de a lelkesülés sikoltása a népek szívébôl tör ki, s az a lendület, mely a népek viharjának tempója s az az erô, mely itt küzd s a szellem, mely itt áldoz, az nem a személyes nagyságé, hanem a nagy közösségeké; az a történelem epifenomenonja, valamiféle a nemzetek színe felett járó, láthatatlan hatalom!

A felébredt közszellemnek ilyenkor csak egy izgalma van, egybe akar forrni, hogy nagy s erôs lehessen! A háború oly láng, mely körülnyaldossa az érdekellentétekben különvált s az önzésben külön fagyott, hideg tömegeket, áthevíti s a közös érzések hevében eggyé, még pedig izzó egységgé olvasztja ôket; tûz az mind, bárhogy hívják; tûz az, bármi volt elôbb, akár a szegénység sziklás partjairól, akár a gazdagság televény földjérôl való; tûz, és ég! Az egység s a közösség szükségessége, a történelmi hivatásnak megôrzése megszüntet minden zsörtölôdést, szétfoszlat minden különállást s pártfoglalást s a felületesség civódásainak zaját a mélységek harmóniája csitítja el. A pesszimisták, kik ötölnek-hatolnak, s az intellektuellek, kik kritizálnak s kifogásolnak, ilyenkor szétrebbenve meghúzzák magukat, mint az ijedt tücsök, mikor az eke széthasogatja az ôszi tarló rögeit. Ezeké az okoskodás s a tehetetlenség; de az egészséges s erôteljes néprétegekben a küzdelmek lelke mint bizalom, bátorság s hôsiesség jelentkezik, s ezek nem avult fogalmakat, nem fáradt gôzt, hanem friss életerôket, friss, dagadó s azért repesztô érzéseket állítanak bele a világba s azokkal csinálnak is új világot!

Úgy látom, hogy ez az emberfölényes erô ébred fel a történelem nagy korszakaiban, -- ez ébred fel s küzd a mostani világháborúban is. Ez az erô természetes, hogy a küzdô népek ereje; de azért valahogyan mégsem az övék, nem az övék, ahogyan ôket ismerjük s látjuk az élet napszámában, -- nem az övék, ahogyan bemutatkoznak közönségesen elôttünk, hanem az egész fajnak erôkészlete az, melyet még fel nem élt, s mely a múltból jutott rá, hogy a gondviselés tervei szerint jövendô történések mozgató erejéül szerepeljen.

Mindenkiben van egy darab emberfeletti erô; mindenkiben van önmagánál nagyobb lélek. Van ilyen a nemzetekben is, s ez azután a nagy idôkben tör ki a milliók lelkébôl. Ilyenkor tehát már nemcsak a népek jelenje s öntudata, hanem egész valója, -- mondjuk, lappangó lelke is s a történelmi életre való képessége is mint személytelen, nemzeti psziché mutatkozik be, s úgy látszik nekünk, mintha ismernôk; de ugyanakkor megdöbbenve vesszük észre, hogy voltaképpen idegen nekünk, -- idegen azért, mert nagyobb önmagánál.

A népeknek ez a lelke dolgozik most, s mi csodálkozva s bámulva szemléljük erôfeszítéseit s tisztelettel viseltetünk ez ismerôs ismeretlen kinyilatkoztatásai iránt.


Sötét idôk, fényes lelkek (1914)

Sötét idôk, fényes lelkek (1914)[17]

A ,,nagy idôk, nagy emberek'' mintájára mondhatom: ,,sötét idôk, fényes lelkek''. Hogy a sötétségbôl, abból, amit érteni nem igen lehet, de megtapasztalni mégis csak kell, sok van, azt ugyancsak érezzük; hiszen sötétség a népek körülöttünk tomboló harca, mikor jogot s szabadságot tapos az erôszak, és mikor annyi rózsás arcra a halál sápadtsága s annyi életvidám szemre a sírnak éjtszakája borul; s mégis ez a sötétség tele van villámló fényekkel, s népes lesz szinte alvajáró, lobogó lelkektôl, kikben a lelkesülés tüze ég, és kik e fényüket kivetítik s azzal világítanak nemcsak nekünk, hanem a jövendô nemzedékeknek is.

Ez a tûz s ez a ragyogó fény az eszményiség lángja s világossága, mely elôször a nemzeti, azután az örök ideálokból való.

Minden nemzetnek megvannak a maga ideáljai; megvan öntudata, van történelme és nagy föladata. Mikor aztán a nemzeti életnek s kultúrának nagy örökségét, melyet a múlt ránk hagyott, hogy azt mint sáfárok kezeljük s a jövendô nemzedéknek átadjuk, veszedelem fenyegeti, akkor fölébred minden egyes emberben nemcsak a saját önfenntartási ösztöne, hanem a vérrokon milliók összetartozandóságának érzete, -- minden ember már nem egy-egy lélektôl, hanem a milliók, a nemzet lelkétôl lesz lelkes, s ez az érzet s ez a lélek avatja hôssé, ez viszi és ragadja a tömeglélek tetteire! A nagy közösség ösztöne, vágya és szenvedelme vágtat végig e lelkeken, mint ahogyan a nagy folyam zúg, vágtat s kavarog, mikor szûk sziklavölgyekbe szorul, völgyekbe, ahol voltaképpen csak patakoknak volna helyük, most pedig Dunák s Rajnák kavarognak bennük. Nem az egyes ember életereje, nem családi érdeke, hanem a nagy köz iránti kötelesség megérzése dolgozik itt, ez szorít háttérbe minden önzô gondolatot, hogy bûvös erejétôl feledje el magát az egyes s áldozza föl magát a másért, nem is ezért vagy azért a másért, hanem azért az egészért, a közösért, a múlt, jelen és jövô egységéért, a vér, az élet s a boldogulás hordozójáért, a nemzetért! Ez az ideál is folyton a jobbat s a nagyobbat sürgeti s áldozatokat kíván; követeli, hogy adjunk oda életet életért, saját életünket a nemzet életéért, hogy védjük meg ideiglenes, évtizedes életünkkel a nemzetnek százados s évezredes életét s biztosítsuk szenvedéseinkkel a jövendô nemzedékek boldogulását.

De a nemzeti ideálok fölött magasabb, mert örök, nem nemzeti, hanem isteni ideálok hierarchiája sorakozik, melyek azonban nemcsak hogy nem homályosítják el a nemzeti ideálokat, hanem ellenkezôleg, kigyújtják s oly erôt és tüzet varázsolnak beléjük, amilyen csak egy felsôbb rendbôl s magasabb hitbôl származhatik. Ez a hit sírok és harcok fölött, gyôzelmek s veszteségek fölött, egyéni, családi és nemzeti katasztrófák fölött vezet a nemes egyéniségnek föltétlen érvényesülésébe vetett hithez, s felvilágít az Istenbe, az erkölcsi világrendbe. Ez a hit életet lát magában, melyért halni érdemes s értékeket hordoz magában, melyeket akkor emel ki, mikor vérrel s élettel fizet értük. Akkor lesznek ezek övéi, mikor önmagát adja oda értük.

E nagy hit erejében úgy állítom magamat bele a világba, oly pozitivitással s öntudattal, hogy bár szemben áll velem a pusztító erôk árja, bár elsodor mint a forgácsot s pernyévé éget a harcok tüze, mintha csak pehely volnék, azért mégis érzem, hogy le nem üthet lábamról, s hogy akaratommal én aratok diadalt rajta. Van ebben naivság, de villámlás is; a naivság a relativizmus gyermekarca; a villámlás pedig a lélek megcsillanása. Megcsillan az esztelen káoszban, mint gyémánt a homokban. Tele van isteni önérzettel, s ez az önérzet a legmélyebb szakadékból is, az árokból is, melybe gránátok hullnak, a pocsolyák mellôl is, hová megsebesült menekülôk lebuktak, ezeknek a szegény embereknek katharusos mellébôl s elbúsult lelkébôl is kitör s kiált a rendnek, a jóságnak Istenéhez, hozzá kiált, kiül a kerubok villámló szárnyain s azt kiáltja, hogy ,,Uram, hallgasd meg szavamat... te tudod, az enyémet, melynek nagyobb súlya van, mint az ágyúk dörgésének s mint a szférák énekének, így tudom s így vallom ezt; tudom, hogy a szavam ilyen meghallgatni való szózat, mert lélekbôl fakad, abból a szellemi világból, mely most anyagba van fojtva, de kigravitál feléd''.

Ennek a magasztos érzésnek s nagy akarásnak a neve: hit az erkölcsi világrendben!

Van ilyen rend is, s nincs a világon, fôleg a harcok s ütközések világában hit, melyre az embernek nagyobb szüksége volna. A rend mindig több mindenféle tényezônek s történésnek sora egy célra beállítva s egy közös gondolattól eligazítva. A mi világrendünkben az a bizonyos sor beláthatatlanul sok mindenfélébôl, rosszból, jóból, harmatcseppekbôl s viharokból, gyertyafényekbôl s villámokból, gyermekszemekbôl s égô falvakból, csókokból s halálhörgésekbôl áll: de ezt mind sorba állítja egy gondolat, az a bizonyos gondolat, mely nagyot gondol a lélekrôl s értékérôl, örök jussáról s isteni élethivatásáról. Az a sor azért mégis sor, ha rossz is sorakozik benne: a fôdolog az, hogy a rossz is sorban áll, s hogy a sort a jó, az örök jó kommandírozza, -- az a fô, hogy a rossz is csak cseléd és közkatona, aki a jót szolgálja s aki küzd annak a katasztrófákban s szenvedésekben, a tavaszi hantban s a sírgöröngyben érvényesülô jó hatalomnak, a gyôzelmes jóságnak, az Istennek szolgálatában.

Aki így hisz Istenben s önmagában, aki azt hiszi, hogy neki a kozmikus erôk zenebonájában is van szava, még pedig szava az Istenhez, aki azt hiszi, hogy agyagedényben -- saját törékeny testében -- lelket, azaz örök értéket hordoz, mely hegyóriások zúzójában s világok ütközésében sem törhetik össze, aki azt hiszi, hogy a jónak gyôzelmes hatalma a világégések hamujából is kiemeli a lelket s mint gyöngyöt az Isten kedvtelésének napsugarába s szeretetének aranyába foglalja: az hisz az erkölcsi világrendben.

A blazírt ember a világban s a harcban csak romot, csak törést és szakítást lát; az még az áldozatban is csak veszteséget s rezignációt rögzít; dehát az ilyen embernek sötét a lelke, s épp azért nem veszi tekintetbe a nagy valóságnak többi oldalait, fôleg a szellem felsôségét s az erkölcsi értékeket. Pedig ezekbôl is van itt; de még mennyi! Hiszen az a hôs, mikor áldozatot hozott s mondjuk, letört, nemcsak életet adott, de nagy eszményi tartalmat is mentett meg, -- nemcsak ûrt hagyott maga után, de egy mennyországra való fényt is gyújtott ki maga körül, -- nemcsak a vérét ontotta, de vére szivárgásának nyomában tért foglalt a becsületnek, a hûségnek, a több-embernek. S ez a vér folyton szivárog, s forrásai kiapadhatatlanok; olyan az, mint a szentek legendáiban az olaj fakadása, mely csontjaikból szivárog, s hiába meregetik, mert ki nem merítik. A szellem kenete is a hôsök nagy lelkébôl való, s velük való érintkezésben hevül s épül, rajtuk buzdul a nemzedékek sora. Minden hôs egy-egy eszményi tôkéje a lelki megújulásnak, s mindegyikbôl olyan úttaposó lesz, aki a latin költô szerint: ,,pro semita feci viam'', keskeny ösvényt széles országúttá tapos, melyen nemzedékek járnak, még pedig ideálok világosságában, nagy, örök célok felé.

Nagyobb szolgálatot a nemzetnek s az egész emberiségnek senki sem tehet, mint ha fényt gyújt neki sötétségben. A sötétségen búslakodhatunk, sírhatunk a háború borzalmain, botránkozhatunk az irracionális, embertelen eseményeken; de mindezzel sem a sötétséget föl nem derítjük, sem a borzalmat meg nem szüntetjük. Annak más útja s más módja van; a sötétségbe ugyanis fény kell s a káoszba rend kell, s ez a fény nem lehet más, mint az a nagy hit, hogy a történelmi káoszban is nagy rend érvényesül, s hogy a világ értelmének kulcsa nem a fizis, hanem a szellem.

Ez a hit gyújt ki sötét idôkben fényes lelkeket!


Háború és vallás (1915)

Háború és vallás (1915)[18]

A háború erôszaka megrendíti a kultúrát, mint vihar a tavaszi erdôt, mint földrengés a mandulafavirágos Szicíliát. Végigszánt rajtunk, mint fájdalom és szenvedés, mint kín és bánat, ránk csap, mint nagy Isten-ítélet, mely siralomházzá változtatja el Európa száz és százezer családját; végigszánt és ráfekszik a lelkekre, mint nagy feketeség, mint érthetetlenség, mint észbontó brutalitás, mely borzalomba s lázadásba kerget szívet s észt egyaránt.

S ez a nagy feketeség, e borzalmas valóság idônkint be-beköszönt hozzánk: valamiféle történelmi átok logikájával ráborul az emberiségre, hogy a bûn zsoldját mely pusztulás és halál, milliók vesztében neki kifizesse. Beköszöntött most hozzánk is éppen a békecár kegyelmébôl a legnagyobb világháború véres kiadásában. Lesz-e majd valamikor idô, él-e majd valamikor nemzedék, mely a béke magas kultúrájával dicsekszik, nem tudom; én bizonyára megsóhajtom azt a saturnusi korszakot, mint ahogyan most megalázva imádkozom a mindenszentek litániájának fohászát: dögvésztôl, ínségtôl és háborútól ments meg, Uram, minket! Ez alkalommal azonban nem a jobb jövendôségnek azt a problémáját akarom fejtegetni, hogy lesz-e valamikor örök béke a földön, s azt sem, hogy a vallás segíti-e s mennyiben a pacifizmus törekvéseit; hasonlóképpen nem terjeszkedem ki arra, hogy a vallásos és misztikus lelkek mily álláspontot foglaltak el a háború problémájával szemben; mindezek helyett én most csak a nehéz jelent nézem, s a nehéz jelenben a vallásos lélek érzéseit s reakcióit, küzdelmeit s gyôzelmeit akarom föltárni s öntudatunkra akarom hozni azt az erôt, mely a harcok káoszában is Ég felé, a sötétségben csillagok felé tart s mely világviharral küzdve sem szenved hajótörést.

A háborút a világtörténelemben, a nemzetek életében ultima ráció-nak s az erôszak kategóriájának hívják; azonban látnivaló, hogy ez ultima rációban a rációból semmi sincs, s hogy ez a kategória nem az értelem, hanem az ököl kategóriája. Természetes, hogy mikor a nyers erôszak a nemzetek elevenjébe vágja bele kányakarmait, sokféle reakciót vált ki a lelkekbôl: lesznek, kik megzavarodnak Istenbe s az erkölcsi rendbe vetett hitükben; lesznek szkeptikusok, kik a háborúban a bête humaine kultúrleplek nélkül való bemutatkozását látják; lesznek szomorú lelkek, kik sokat vesztettek s kik lázadnak e kultúrbarbárság ellen; lesznek, kik nem sokat beszélnek, de mialatt fehér lesz a hajuk, fekete gondolatoktól elsötétül a lelkük. De azért a vallásos léleknek tulajdonképpeni s radikális reakciója az lesz, hogy bármi történjék is, Istenérôl le nem mond s minden erôszakkal, kínnal, csapással és szenvedéssel szemben a rendületlen hitet lépteti föl, mely a sötétségre fénnyel, a káoszra a rend s a szépség eszményeivel, a feldúlt világra egy szebb, szellemi, isteni világ vágyával s hitével válaszol. A vallásos ember nem ereszti el az Isten kezét a sötétség miatt; sôt épp, mert sötét van, fogja meg jobban; tagadásra nem dupláz rá tagadással, hanem állít; a süllyedésben nem száll le, hanem emelkedik. Olyan, mint a madár, mely, mikor a fát levágják alatta, nem a mélybe, hanem a magasba száll. Az ember is, épp mivel eszményeirôl le nem mondhat, ez eszményeivel vonul el egy felsôbb világba: Istenbe menekszik. Hová foszlottak szét a mûvészet ideáljai, melyeket a népek kultusza környékezett? Mi lett a múzsák templomából, hová elzarándokoltunk, hogy a szépség misztériumaiba beavattassunk, hol a remekmûvek szemléletében a géniusz illetéseit vettük s tisztultunk, nemesbültünk? Mi lett etikánkból, az erények, a lelki jóságok, a nagy kötelességek tudományából s gyakorlatából, melyek szeretetre, önzetlenségre, odaadásra s áldozatra tanítanak, s melyeknek elsô, szinte naiv fakadása az, hogy amit magadnak nem akarsz, azt ne tedd másnak? Mi lesz mindebbôl az emberölés fanatizmusában? S mivé lesz történelmünk, az a küzdelem, melyben az ember a maga emberi értékeit viszi bele a világba, abba a nyers történésbe s kiéteti azokat rajta szíve vérével s kiégeti szenvedelmei pátoszával. Már most itt az a kérdés: Mit tegyek? Szkeptikus legyek-e? A bête humaine vigyorgó kegyetlenségeit rögzítsem titkos kárörömmel minden kultúrértékei lefoszlása s állati meztelenségének megnyilatkozása fölött? Illúziónak nézzem s hazugságnak a kultúrát, melynek mécseseit szennyes, véres hullámok oltogatják? Nem, nem, azt nem tehetem; hiszen szkepszis s illúzió az a vég, a buta vég, a semmi. Kell, hogy a világnak értelme legyen, s hogy a legideálisabb eszményiség a legreálisabb legyen. Éppen azért a káoszból az örök szépségbe, az ôrjöngô akaratokból a végleges jóakaratba, a térfoglaló rosszból a diadalmas jóba, a semmiségbôl a nagy valóságba vetem át magamat! Szóval az életnek engem környékezô sötétségébôl s érthetetlenségébôl az egyedül érthetô s szükséges fölemelkedést végzem, s a gyôzelmes jóba, az Istenbe menekülök, zu dem ruhenden Pol in der Erscheinungen Flucht.

Ôt fogom meg s benne nyugszom meg. Nem tehetek másképp. Épp a világ s a lét sötétségei igazítanak el hozzá, s bármily ellentmondásnak látszik, de szent igaz, hogy e sötétségek az én lámpásaim; azok világítanak nekem. Man muss blind sein, um Gott zu sehen, mondja egy középkori misztikus; ami annyit jelent, hogy az élet sötétségeiben riad föl a lelkem, s akkor igazodom el feléje.

A legnagyobb sötétség ugyanis nem a kín, a szenvedés, nem a kény s a zsarnokság, nem a háború s a halál, hanem a legnagyobb sötétség az lenne, ha Isten nem volna. Mert ha van Isten, akkor bár összezúzza szívemet a kín, de célom, életem észszerûsége s eszményeim meg lesznek mentve.

Ah, az Isten nem az a jó atyus azzal a szép, hófehér szakállal; nem is az a mézeskalácsos Felség, melyet majszol a gyermek lelke, hanem a végtelenség Ura, a küzdelmek s a fejlôdés szelleme. Ô a világosságnak, a napsugárnak, de a harcoknak is Istene, mint a zsoltár mondja: Dominus tamquam vir pugnator, omnipotens nomen ejus.

A vallásos léleknek ez az elsô reakciója a háború érthetetlenségével s sötétségével szemben: nagy, rendületlen hitet állít a világba; szellemet s lelket érez meg az elemek küszködésében; megfogja kezét annak, akit nem lát; bízik benne, bízik abban, hogy e kéz a káoszt kozmosszá igazítja, s a hozzá ragaszkodó lelkeket kiemeli s boldogítja.

De ki fogom-e tartani e fölséges, szinte rideg hitnek világában s e kemény szolgálatban, hol a végtelen Felség parancsol, ahol a törvény s a kötelesség parancsszavai hangzanak, mintha csak a Sinai-hegy gránitsziklái pattognának s zuhogó kôtömegek csattognának? Ki fogok-e tartani e kemény hitnél életem nehéz, szomorú óráiban, mikor minden fényem kialszik s szeretteimet a halál elragadja? Mikor a kegyetlenség orgiáit üli, s lelkemre egy égô gyász sötétsége borul? Miképp nézzem ki mennyei Atyámnak szeretô tekintetét holtjaim sötét szemgödrébôl, hogyan fedezzem föl atyai kezét hôseim tátongó sebeiben, hogyan ismerjek rá atyai hangjára a csataterek ütközéseiben? Ott keressem-e a jóságot, hol az életet tapossák s a jóakaratot, hol az önkény dúl? Ott sejtsek-e gondviselést, hol a harcok fúriái járnak s a magáról megfeledkezett ember szenvedelmei törik pocsékká értékeinket? Hiszen igaz, jóságot, könyörületet, irgalmat keresek, -- keresem a gondviselô Istent; de hol találom azt föl?

Értem én annak az asszonynak panaszát, aki névtelen levélben így ír nekem:

Miért csaltak meg minket, miért beszéltek nekünk kultúráról? Miért halt meg az Úr Jézus, -- ezért?! Hát volt valaha utálatosabb dolga a világnak?! Voltak kegyetlen mészárlások régen is, de azt mondták nekünk: az a népek kamaszkora volt s ma másképp van. Hát hol van, -- kérdezem -- hol és mi van másképp?! Másképp igen: ezerszer rosszabbul, csúnyábbul van!

Érzem, hogy sok, töméntelen sok elkínzott lélek sikít így föl, s tudom, hogy a halál rémségeitôl fehérednek a hajszálak s sötétülnek el a lelkek. De hát küldött ô nekem leveléhez mellékelten egy cikket is, melyben Deckert tábori lelkész leírja, hogy hogyan járnak a csatatéren szanitészek s lelkészek, s akiben csak egy kis élet is van, azt élesztgetik s fölüdítik s elszállítják; a haldoklókkal imádkoznak s föladják nekik az utolsókenet szentségét; azután folytatja: ,,Istenem, mennyi jóság és részvét van az emberek szívében a közös szenvedés nagy perceiben! Saját szememmel láttam, mikor egy sebesült kozák arcon csókolta haldokló szomszédját, egy magyar katonát s ujjával a kereszt jelét rajzolta homlokára, mikor az örökre lehunyta a szemét''. S mikor ezt olvasom, úgy tetszik nekem, mintha csillagok gyulladnának felém, s rájövök arra, hogy a szenvedô s a kegyetlen világnak gyôzelmes hatalma nem lehet más, mint a jó lélek. Lélekkel kell legyôzni a rosszat. Nem abban áll a világrend, hogy rossz ne legyen, hanem abban, hogy lélek legyen, s hogy a rosszat a több, jobb, nemesebb s szeretôbb lélekkel gyôzzük le.

Kérdezi, asszonyom, hogy hol van a világban a gondviselés, s hogy nem-e szégyen és gyalázat s rémület ez az embermészárlás? Feleletem erre az: hát hogyne volna; dolgozunk is azon, hogy tûnjék el e sötét folt az emberiség homlokáról; de míg a rosszat el nem kerülhetjük, addig erôseknek kell lennünk, hogy a rosszban és kínban is fölényes lelkek lehessünk. A fejlôdés útja az erôk mérkôzésének, tehát ütközésének is az útja, s az erôk feszülnek s roppannak, -- kifáradnak s újakkal pótoltatnak. Mindent megôröl az idô, s az idô nyomában jár a Frater Mors. Szent Ferenc a halált is testvérének, Fra Morte-nak hívta; csontos keze minden menyasszonyi mirtusz alatt rejlik, s leheletét megérzi a viruló gyermekarc. Harc, háború nélkül eddig nem volt világ, Geológiai harcok építettek új világokat, történelmi harcok rajzoltak új geográfiákat; ekék szántják, szaggatják kenyér alá a földet; a gleccserek jégekéi szántották kultúra alá a hegyeket; csoda-e, hogy a népfajok harcainak ekéje szánt szíveket; tört szívek romjain, megôrlött lelkek omladékán leng új idôk s új kultúrák zászlaja.

Kultúránk érzelgôs és puha, s vallásosságunk is elgyöngül az ideggyöngeségtôl. Lelkünk blazírt, s az élet értelmét nem igen kutatja. Élvezet, komfort, kényelem kielégíti; legfôbb gondja, hogy pénze legyen s saját kedvét tölthesse. Önzô is s kegyetlen is; testvért nem ismer, sôt zsarol, akit lehet. Hát nem gondolhatjuk-e méltán, hogy az ilyen elpuhult világban a kínnak s szenvedésnek, sôt a háborúnak is valami felsôbb missziója van, -- nem gondolhatjuk-e, hogy a katasztrófák szélvészében az Isten lelke jár s az tisztítja a miazmás levegôt, -- hogy az forgatja a harcok szántóekéjével a kultúra bojtorjános és maszlagos ugarát erkölcsi tavaszodás alá?! Végigsuhint ostorával, a csatatûz s a szenvedés suhogó lángjaival az Isten-feledett s élvezetsóvár emberiségen. Rávág vasbotjával a materialista ideológia kártyaváraira, mely lelket nem talál, de nem is produkál; megrendíti az élvezetsóvár, antiszociális érzésû társadalmat, mely az emberi lélek mélységeit ignorálta s az életnek eszményéül a kellemet, az élvezetet s a könnyelmû életet állította föl. Kielégült, mámoros lelkeinkbe beledörgi a maga hatalmas sursum cordá-ját, s a puha, érzelgôs kultúrát erôteljes hitre s reményre s fölényes lelkületre neveli. Megrendült a föld, a kultúra világa, s egy jobb világ kívánkozik ki mélységeibôl!

A lélek mélységeibôl meleg, tüzes érzések szakadnak föl s az áldozat s a hôsiesség lelkét lehelik. Egyszerû fiaink hôsök lesznek, kik beszélni nem, de tenni tudnak, kiknél csak egy gondolat járja: küzdeni s gyôzni s ezért mindent, önmagukat is odaadni. S valamint nagy s emberfeletti áldozatokra képesíti harcosainkat a fölébresztett lélek, úgy leszünk melegek új, nemes érzésektôl mi is, kik a harc tüzében nem állunk, de a lélek hevét érezzük. Kienged belôlünk a hideg közömbösség fagya, s a szeretet, a jóság, a könyörület lágyít, olvaszt s egybeforraszt szíveket s nemcsak szíveket, hanem társadalmi osztályokat s pártokat. Kialudt egy idôre az osztályharc lángja s az Isten a szenvedések ekéjével szántja fel új szellemi tavaszodás alá a társadalmat.

Szükségünk is van minderre; kell, hogy a vér esôje tûzbe borítsa a világot; hisz a vér magasabbrendû tûz. Kell, hogy ébredjünk, hogy megújuljunk; kell, hogy egy új szellem, a szeretetnek pünkösdi lelke szálljon meg minket.

Öntudatára kell elôször ébrednünk a nagy közösségnek s testvériségnek, mely összes értékeinket elôteremti s azután megóvja s megvédi, melynek köszönhetjük életünket, kultúránkat, házunkat s hazánkat. Ezek mind közjavak s közszerzemények; ezeket vér szerezte, vér táplálta s vér védi; mégpedig szerezte, táplálta, védte s védi mindnyájunk számára. Ez a föld vértôl áztatott föld; ez a ház és haza és állam és társadalom a vér energiájának gyümölcse. Ezek tehát mind nagy, szent dolgok, melyeket becsülnünk s magunknak is lelkesülésünk hevével s munkánk energiájával -- tehát megint csak vérrel -- fejlesztenünk kell.

A lángragyúlt szeretetben, a köztudattá vált szociális érzésben üdvözlöm én az új kor pünkösdi lelkét. Véresen kel e léleknek napja is, de a vér aztán elszikkad, s a pünkösdi szeretet napsugara termékenységet varázsol munkáinkba s bûvös energiái szépségbe öltöztetik a világot. -- Ez mind vallás, vallásos ihlet; ez mind Isten- s emberszeretet!

No és még valamit! Részesít minket a vallás egy nagy vigaszban is! Amikor emberfölötti áldozatokat hoznak harcosaink, -- amikor emberfölötti erômegfeszítések járják át a társadalmat, akkor azok sem maradhatnak el áldozatos lelkületben s nagylelkûségben, akik sokat vesztettek s sokat szenvedtek, és kiknek ajkáról öntudatlanul is el-eloson a keserû szó, mely kérdés is, panasz is: ,,miért s minek mindez, Uram?!''

Járja át gyászunkat is az Isten szelleme! Mi nem gunnyaszthatunk zárt kripták kapuinál, a megtört, zúgolódó lélek nem stílszerû síremlék hôsök hamvai fölött! Mi nem gémberedhetünk bele bánatba s apátiába s nem hajtogathatjuk egyre, hogy mennyit vesztettünk, mikor azok, akiket elvesztettünk, életet nem vesztettek, hanem nagylelkûen odaadták. Ne legyen szomorúságunk önzô, mely csak a maga vigaszát keresi. Hiszen a szeretet nem önzô, az nem keresi a magáét; az nem gondol magára, hanem másra; arra gondol, akit szeret. Gyönge vallás volna az, mely a természeten túl nem ér s a személyes Istent nem fogja meg s nem élvezi; hasonlóképpen gyönge vallás volna az, mely a síron túl nem ér s nem bírja s nem szereti továbbra is, kik a földön övéi voltak.

Tehát itt is ,,sursum corda''; gyászoljunk úgy, mint ahogyan a hôsök anyáihoz, feleségeihez s gyermekeihez illik. Legyen gyászunkban is lélek, legyen hit és szeretet. Az ilyen lelkület méltó hôseinkhez s áldozatukhoz! Vannak harcai, vannak sebei, folyik könnyeiben lelkének vére; de van gyôzelme is, mikor megnyugszik Istenben s békét talál, így kötjük össze a küzdelmes pálmaágat a békesség olajágával; a pálma lesz zászlónk, de olajág lesz koszorúnk!


Világosság és vigasz (1914)

Világosság és vigasz (1914)[19]

,,A föld pedig puszta és üres vala -- mondja az Írás -- és sötétség vala a mélység színén''; tehát sötétségen, pusztaságon s ürességen kezdôdik minden, de az Isten azután e vak hatalmakkal szemben világosságot gyújt ki s napsugárba állítja bele a világot, hogy ez a bûvös energia villanyozza föl a rögöt s szôje bele a káosz tespedésébe a színek s formák szépségét, így alakul ki a rend s a szépség bármilyen világban, így alakul ki a szellemi világban is. Oda is világosság, oda is olyan alakító, bûvös energia kell! S van is belôle; mert ami a napsugár a földnek, az a szellem energiája s a hit világossága az emberi életnek. Puszta s üres ez is, éktelen és zûrzavaros ez is, még pedig egészen az érthetetlenségig s a kétségbeejtésig, ha világos ész s ha az ész fölött nagy hit nem világít neki. Azért hát a küszködô embernek is méltán az a jelszava, hogy ,,világosságot a sötétségbe, -- mégpedig napsugárt a földnek s napsugárt a szellemi világnak is''. Mivel pedig a szellemi világnak két fényforrása van, az egyik az értelmi fény, a másik a hit világossága: azért az egész világot, az anyagit s a szellemit egybefogva, hármas világosság hierarchiája igazgatja s alakítja a létet: a napsugár, az értelem világossága s a hit isteni fényessége. Ahol a napsugárnak vége van, ott kigyúl az értelmi fény, s ahol ez is kialszik, ott az isteni fényesség lesz napvilágunk.

Aki a fények e hierarchiája ellen lázad, vaksággal bûnhôdik; vak lehet szemeiben, vak lehet eszében, vak lehet hitében; öntudata sötétség, érzete kín. Kár kioltani egyetlen egy fényt is a sötét életben; kár a szemért, kár az észért, kár a hitért.

Amily szükségünk van a szemre s az észre, oly szükségünk van a hitre is, mégpedig azért, mert vannak a világban sötétségek, melyeket sem napsugár, sem értelem nem oszlat szét. Hogy csak egyet említsek: a háború oly sötétség, melyben elhomályosul búbánatban szemünk, s megáll s megdermed tehetetlenül eszünk; nem ért belôle semmit, sôt lázad ellene egész valónk. Íme a képtelenségek s embertelenségek barbár éjszakája! Ki világít hát majd ez éjszakában? Filozófiák-e vagy tündérszemek opálos fényei igazítanak-e el benne? Egyet tudok, hogy világosságra vagyok teremtve s vakulnom nem szabad; tudom azt, hogy az érthetetlenség e benyomásaira is nekem fénnyel s világossággal, nem pedig sötétséggel s buta rezignációval kell válaszolnom; tudom azt, hogy ez a brutális valóság is csak inger nekem, melyre lelkem egy felsôbb fényesség tûzjeleivel válaszol, így van az a szemben, így az észben is. A lebrezgés is sötétség, s e sötét rezgésekre szemem fényekkel s a színek meglátásaival reagál; ugyancsak a dolgok világa is sötétség nekem, s lelkem azt a megértés világosságába állítja bele: no hát így állok a háború kegyetlenségeivel s az élet érthetetlen küzdelmeivel szemben is; ez is csupa sötétség és brutalitás. Nagyobb brutalitás a lelkemnek, mint a mechanikus rezgések böködései a szememnek; dehát ha brutalitás is, azért ez is inger a lelkemnek, sôt többet mondok, épp ezen a legnagyobb brutalitáson gyûl ki a léleknek legeszményibb fénye, rajta villan ki az ideálok reakciója!

Ezek a szellemi reakciók is fények s világosságok; ezek is gondolatok s fölismerések; gondolatok, telítve eszményiséggel, s ismeretek, átitatva új világossággal. Ezek az új fények a nagy hitek, a nagy krédók az Isten szándékairól, a jónak gyôzelmérôl s a jobb jövônek reménységeirôl. Ezekben a meglátásokban az új fényeknek orgánuma nem a szemem, nem az eszem, hanem egy új, finom, szellemi érzék, melyet Isten tapogat ki bennem, a hit természetfölötti érzéke. Az élet érthetetlenségének s brutalitásának érintéseire ez az érzék reagál; eszményi kisugárzások s villanások reszketnek ki belôle; világosság árad belôle ott is, hol az értelem csôdöt mond s harmóniák csendülnek meg mélyében akkor is, mikor az élet diszharmóniáktól szenved.

S ebben látom én a léleknek igazi érvényesülését. A lélek nem passzív, hanem aktív hatalom; éppen azért adni s tenni tud. Újat ad, mert új valóság, s újat tesz, mert új erô: világosságot ad a létnek a szemben, értelmet ad az észben s ugyancsak eszményiséget ad a hitben. Beleáll oda is, ahol a szem s az ész is már csak romokat s szakadást s folytonossági hiányt lát, s új értékeket csal ki ott, hol a szenvedés s a pusztulás már a tagadás s az enyészet nihilizmusával ijeszt. Nélküle a lét szétesik, mint a bomló kéve; nélküle a kultúra oly mûépítész, ki gyönyörûen épít, de nem tudja tetô alá hozni falait. Nélküle tanácstalanul áll az életnek problémáival szemben harmóniára teremtett öntudatunk. Napsugaras világunk s kultúránk meg nem állja az irracionális hatalmaknak s az észbontó képtelenségeknek támadását, s minél érzékenyebb a lelkünk, annál inkább félô, hogy az élet diszharmóniája, kétségbeesése fojtja el reményeinket. Arra való hát az eszményi, hívô lélek, hogy összefogja az élet disszonanciáit, -- hogy fénybôl szôtt tetô alá hozza a kultúra befejezetlen mûveit, -- hogy a relatív emberi lét szenvedéseiben is megszólaltassa a fölényes öntudat harmóniáját. A nagy hit szárnyai alatt lesz a kultúrából lakóház, ott lesz belôle meleg otthon, ahol az ember megtalálja lelki békéjét s a békében önmagát.

Már most mi az új világosság, mely a hívô lélek reakciója az észbontó kegyetlenséggel, az ésszerûtlen erôszakkal, a brutális kegyetlenséggel szemben? Mi az az új fény, melyet belôle a brutalitás kivált; mi az az új meglátás, mely öntudatára jut, mégpedig akkor, mikor az ember esze megállt s az ösztöne mégis látni s megnyugodni kíván?

Ez az új fény s új meglátás az erkölcsi világrendbe való belekapcsolódás, melynél fogva hisszük, hogy ott is, ahol számunkra -- tudniillik értelmünk számára -- gondolat nincs, egy felsôbb gondolat érvényesül, s ahol jóság nincs, hanem csak erôszak és vadság, ott is egy felsôbb jóság vezet, mely végleg is gyôzni fog. Valamint tehát a mechanikus lebrezgés, mely bök és lök, a szemidegen mégis fénnyé lesz: úgy a földúlt világ s a szenvedés brutalitása is, mely eszemnek tagadás s érzésemnek lázadás, ingerül szolgál egy felsôbb érzékemnek, hogy a nagy hit eszményisége mint fény s mint új világosság gyulladjon ki rajta. Lehetséges, hogy a blazírt ember kacag ezen; lehetséges az is, hogy aki máris sokat vesztett, s akinek reményeit letörte s örömeit legázolta az erôszak, az méltatlankodva fordul el e kijelentéstôl, mintha csak bánatos lelkének kegyeletét sértené, s tekintetébôl olvasom a szemrehányást: Ó te filozóf, neked bizonyára nincs fiad, nincs testvéred, akit félts; neked bizonyára nem gondod az árva, mikor így tört szívek fölött hideg eszmények pókhálóját szövöd. Mondd meg inkább, visszajön-e, akiért rettegek s imádkozom? Rendrôl beszélsz észbontó rendetlenségben s jóságról a háború vérfürdôjében; új fényességrôl mesélsz, hol mindent elnyel a sötétség, látni akarsz ott, hol a szem könnybe lábad s a lélek keserûségbe fúl?!

S erre azt felelem: a rendetlenség nem rend s a kín és szenvedés nem öröm, az állatiasság nem emberiesség s az erôszak nem erény, a hörgés nem ének s a sötétség nem világosság, a harc nem szeretet s a seb nem virág; de a rendetlenség és állatiasság, az erôszak és sötétség ne nyelje el a lelket, mert hiszen nemcsak ez a feldúlt ház az ô háza s nemcsak ez a szétszórt fészek az ô fészke s nemcsak ez az egyénileg s családilag s fajilag stilizált kis világ az ô világa. Az embernek saját pusztuló világa fölé kell emelkednie s át kell magát vágnia annak az eszményi s nem emberi hatalomnak zónájába, mely a nagy történést igazolja s érdekében az emberi berendezkedésnek s a társadalomnak kis világait is töri és forgatja. Hinnünk kell valakiben, aki világokat épít s aki a maga kifürkészhetetlen terveibe a relatív, véges embert is beállította napszámosnak s taligásnak. Természetes, hogy az ilyen zsellér botránkozik, mikor a nagy világépítô fölforgat házakat s hazákat s mikor kíméletlenül pazarol vért, érzést s boldogságot. De hát a tücsök is botránkozik, mikor az ekevas kifordítja a hantot, mely az ô háza s hazája, s földönfutóvá teszi; pedig ezt szántásnak hívják az emberek, s a tücsökház romlása s a rög kifordulása kalászt termel s kenyeret ad s a fejlôdést szolgálja.

Hinnünk kell az észt meghaladó észszerûségben, hinnünk kell a lappangó isteni gondolatokban, hinnünk kell a minket leteperô s az ellenünk is érvényesülô rossz dacára a diadalmas jóban! Hinnünk kell a nálunknál nagyobban! Mintahogy sötét felhôbôl villámok cikáznak, úgy gyúlnak ki az embertelen s érthetetlen hatalmak s erôk ütközésében a léleknek világfölényes gondolatai s érzései. Bízhatunk benne, hogy itt célok érvényesülnek, melyeket nem mi tûztünk ki, s hogy itt oly terveken folyik a munka, melyeket nem mi rajzoltunk meg ceruzával, hanem az Isten a világuralom jogarával.

Ez a világfölényes hatalom a mi lelkünk központi napja, melybe bele vagyunk kapcsolva, s melynek vonzása nem mint mechanikus vonzás, hanem mint világfölényes öntudat, mint érvényesülésérôl való nagy hit s mint a jónak gyôzelmébe vetett erôs s biztos remény nyilatkozik meg bennünk! S megnyilatkozik éppen akkor, amikor romba dôl sajátos kis világunk. Az emberi lélek ugyanis önmagát mint új erôt s mint új energiát éppen ott mutatja be s erkölcsi erejének legnagyobb gyôzelmeit éppen ott vívja ki, ahol történeti kis világa szétfoszlik, s elpusztulnak az anyagi s testi jólétnek féltett létföltételei. Hôsök s vértanúk ott serkennek s a lelkiség ott virágzik ki vértüzes és szellemmel sziporkázó pompában, hol az Isten szántott alája az erôszak ekevasával. Tudom, hogy a vértanúság nem rendszer s a hôsiesség nem életpálya, de nélkülözheti-e az élet a hôsiességet s elkerülheti-e a vértanúságot? Lehet-e világrend harc s áldozatok nélkül, s van-e kilátás oly földi életre, melybôl az ütközés s a szenvedés ki legyen zárva? S ha mindezek dacára nem haragszunk a világrendre, nem kell-e ráismernünk éppen a legnagyobb áldozatokban s erôfeszítésekben a lélekérvényesülésnek rendszerére s annak a nagy pedagógusnak vezetô gondolataira s szándékaira, aki az emberiség lelkiségét kifejleszteni akarja?!

Aki elborul s kétségbeesik, az kikapcsolja magát az eszmények vonzásából s a szellemi világnak Isten felé, a diadalmas Jó felé való gravitációjából, s elsötétül és lehûl. Ez az elsötétülés és lehûlés kétszeresen fájdalmas s sajnálatos, ha azoknak sírja s elveszte fölött szállja meg a lelket, kik a szó igaz értelmében hôsök voltak, s így azt a kapcsolatot az eszményi kötelességekkel, tehát Istennel az áldozat tettében váltották ki. Sajnálatos az az eltörpülés, mely a vigasztalan fájdalomban lesz úrrá a szíven épp azoknak eleste s távozta fölött, kik önmaguknál lettek nagyobbak, mikor az egyéni, földi élet érdekeit, a szeretetet s boldogságot is föláldozták hazájuk s nemzetük jóléteért. Sajnálatos, hogy azok, akik kétségbeesve siratnak hôsöket, épp akkor merülnek el sötétségbe, mikor hôseik az odaadás s áldozat tüzében kigyúlva égnek s lobognak. Sajnálatos, hogy azok sötétülnek el, kik legközelebb álltak hozzájuk s úgy tûnnek föl hôseik mellett, mint világias árnyékai az eszményi lángnak. A láng a hôsöké, az árnyék és hamu pedig a kétkedôké.

Szinte meglepô, hogy mennyire más a hôsnek, mint e hôst megsirató, kétkedô s kétségbeesett léleknek a hangulata. A hôsben a lélek, a siratóban a depresszió, tehát a lelketlenség dolgozik. A hôsben az akciónak életnövelô s kedvet fokozó temperamentuma, a megsiratóban pedig az erôszak gyôzelmének gyásza uralkodik; a hôs pozitív, a siratója negatív; a hôs teremt s érvényesül, a siratója pedig csak hûlt nyomokat s csatavesztést lát. A hôsnek szeme ragyog, gyászolójának szeme pedig könnybe lábad; a hôs felszabadul s elmegy országába, a siratója pedig itt marad s zárt kripták ajtaja elôtt kuporodik.

De hát ez már csak nem rend s nem harmónia, s ugyancsak ez nem lelki rokonság s testvéri kapcsolat! Ha apáink, testvéreink s fiaink igazán hôsök, akkor gyermekeik, feleségeik s nôvéreik is hôsök legyenek s ,,ne fajuljanak el az Isten gyermekeinek nagy gondolataitól!'' Szûnjék meg az ellentét hôseink s mi köztünk, némuljon el a diszharmónia a himnusz s a koldusének közt! Épp az a mi bajunk s fájó egyoldalúságunk, hogy csak azt nézzük, amit vesztettünk, s hogy elfelejtjük azt, amit hôseink s halottjaink eszményi példájában s áldozatában nyertünk, mégpedig nemcsak mi, hanem az egész világ. Mi ugyan elvesztettük azokat, kiket szerettünk s kiknek visszatértét epedve vártuk; azonban a sötétség, melybe reménytelenül nézünk, s a veszteség, melyet fájlalunk, nem minden; sôt az éppen csak egy oldala a küzdelmes létnek; a másik oldala a lélek, az erô, a gyôzelem, az Isten, a minden! A sötétség mellett, mely a szemre borul, óriási lángkévék gyúlnak ki a hívô lélekben; a halálban megtört szemek kialvó tûzhelyén új tûz lobog, az ideális lélek lángoszlopa, s ha közel akarunk állni azokhoz, kiket szívbôl szeretünk s elfelejteni nem akarunk, akkor nekünk is meg kell nyitnunk szemünket az eszményi fényeknek s a gyász sötétségét a nagy hit világosságával kell földerítenünk.

Nekünk is adni s áldozni kell tudnunk, tudnunk kell odaadni azokat, kik önmagukat adták oda. Míg ez nem történik, addig ütközésben s diszharmóniában állunk, még pedig törpeségünk ütközik fiaink s testvéreink hôsiességével, s repedt-harang-lelkek szava zavarja a magasban szóló ezüstharang-lelkek harmóniáját. Mi magunk vagyunk az ünneprontók! Igazi ünnep a hôsök ünnepe is csak akkor lesz, ha mi is hôsök leszünk, ha mi is áldozatot hozni tudunk s ha azokat tudjuk odaadni a magunk részérôl, kik már odaadták önmagukat.

Akkor az a felsôbb világosság fölragyog a mi lelkünkön is, s abban meglátjuk majd mi is, hogy a rendetlenségben s a brutalitásban is van rend, mely abban áll, hogy a szellem gyôzelmesen emelkedik ki a világbomlásból s áldozatainak energiájával lendít egyet a lelketlen világon; fölfelé lendíti az ,,iners moles''-t. Ezt a rendet a nagy rendetlenségben meglátják mindazok, akik megtapasztalják, hogy a rossz, a baj, a szenvedés is csak szolgahatalom, csak teherhordó ,,brutum'', melyet a lélek saját céljaira fölhasznál; fölhasznál arra, hogy fölküzdje magát a brutális hatalmakon, hogy simábbra csiszolódjék keménységükön s durvaságukon, s hogy kristálytisztává s átlátszóvá égjen ki azoknak az erômegfeszítéseknek hevében, melyeket a buta anyag elleni harcban kifejt.

Tudom, hogy ez nehéz; de hôseink máris oda emelkedtek föl; hangoljuk hát mi is magunkat e reflexiók által a hôsiesség s a lemondás nem csüggeteg, hanem világfölényes s bízó harmóniájára.


Ne aludjék ki lámpád! (1914)

Ne aludjék ki lámpád! (1914)[20]

Nehéz idôkben nagy kísértések is járnak, s sok embernek a lelke sötétül el, s mondhatni, hogy végleges veszedelembe kerül. Elveszti erkölcsi egyensúlyát, elveszti a lelkét, önmagát. Nem az a fôbaja, hogy a pénze, vagyona vész el, hanem az, hogy a hite foszlik szét s kihûl az eszményekkel szemben a szíve. Semmiség van fölötte, üresség körülötte; sötétség s végtelen keserûség honol öntudatában, mely a világot pokolnak s az embert valami ördögfélének nézi -- s az Istent? ah az Istent, arra rá nem ismer, elváltozott annak is minden vonása; az nem a Miatyánkos-Isten, -- az nem az édesanya s a gyermekszoba Istene, -- az nem az oltár s az elsô szentáldozás Istene, az nem a mi Istenünk, -- az más valaki, valaki, aki borzasztóan idegen nekünk!

Így gondolkozik a sötét fájdalom, s amikor ír, akkor így ír: ,,Uram, én ma lelkileg ki vagyok dobva az ûrbe, a rettenetes, sötét, vigasztalan semmibe. Az én lelkemnek nincsen szárnya, hogy e semmiségbôl elrepüljön, -- hogy elrepüljön feljebb, ahol talán találna valamit, vagy lejjebb, ahol megint valami talajfélét érezhetne, valamit, amit elôbb érzett! De a semmi, az ûr, az borzasztó, s nem jó ott lennem! S nekem abban az ûrben gondolkoznom kell, mert gondolkozni most is tudok, sôt jobban mint azelôtt, s én e gondolkozásom által arra jutok, hogy életem legfôbb tévedése volt a hitem, hitem az erkölcsi világrendben! S megvolt ez a hitem. Hogy hogyan kerültem hozzá s mily rettenetes küzdelmek után és árán, az mellékes, -- de megvolt. Azért vagyok azután ma úgy kétségbeesve! Úgy jártam, mint ahogy jár a gazdag ember állambukáskor; az én lelkemben is devalválódott minden érték, s itt állok most egy csomó szennyes bankóval, amire rá van írva a megnyugtató hitel, hogy ,,húsz korona'', ,,száz korona'', ,,ezer korona'', de amelyet beváltani már nem lehet, kezdeni vele semmit sem lehet, de undorodni mind e piszkos rongytól annál inkább lehet! Azt mondhatja erre nekem: ,,Miért nem gyûjtött aranyat? az most meglenne s tudna belôle élni s a létnek örvendeni''. ,,Uram, tudja, hogy az életnek nevezett vásárban nem forog sok arany; hát nekem sem volt sok aranyom, de elhittem, hogy van azért mégis sok arany, s hogy ott van a bank pincéjében, s hogy én azt az aranyat nem látom, az nem baj; hacsak megvan, az a fô, s azért a papír is jó, az az én értékem!''

Értem ezt a kínt, ezt az ûrt, ezt a rettenetes, sötét, vigasztalan semmiséget, melyben az öntudat lenni, élni s érezni kényszerül, s ugyanakkor tudja, hogy nincs aminek éljen, amiben reméljen, amiért lelkesüljön. Hová menjen, hogy ez ûrbôl kijusson? Ott fönn szerinte nincsen semmi, mert ha volna, akkor ez a förtelem itt lenn meg nem eshetnék; a világba sincs kedve menni; hiszen azt a világot csak megsajnálni tudja s minél elôbb kiirtani szeretné. Azért is nincs már a lelkének célja, nincs útja s nincs szárnya, s úgy érzi, hogy fölösleges minden erôlködése. Az ilyen sötétségben azután kialszik minden csillag; s csak a kétségbeesett öntudat, az virraszt, s nem tudni, minek virraszt? Minek virraszt s minek tud magáról, mikor a tudat s az érzés csupa kín?

Vannak azután mások, kiknek a hitük nem aludt ugyan ki, de akiket rettenetes s érthetetlen szerencsétlenség ért, s akik kimondhatatlan sokat veszítettek. Voltak például, kiket szerelmük az oltárhoz vezetett, hogy eggyé legyenek, s azután azon a bokrétás, fehérvirágos esküvôi kocsin kihajtottak az állomásra, s a férj a harctérre utazott... s többé vissza nem jött; vagy volt aki visszajött s lábát, kezét leoperálták, s mint emberroncsot kapta ôt vissza fiatal mátkája! Itt van azután az a sok letört exisztencia, s az a sok testben, egészségben, terveiben s reményeiben letört ember, akinek a lelkén sötétlik most a hasadás, akinek a belsô valójában van a törés, s aki oly igazán elmondhatja a zsoltárossal: ,,Könyörülj rajtam, Uram, mert szorongattatom; megzavarodott a búsulásban szemem, lelkem és testem. Elfogyatkozott életem a fájdalomban és esztendeim a fohászkodásokban. Elgyengült erôm az ínségben s csontjaim megrendültek. Gyalázatává lettem szomszédaimnak és félelmévé ismerôseimnek. Akik láttak engem kinn, futottak tôlem; feledésbe mentem mint a megholt; olyanná lettem, mint a tört fazék'' (Zsolt 30,10-13). Tört fazék -- tört lélek, -- melybôl elszivárgott a hit, az eszményiség, az öröm, a remény, az erô, s maradt a fenekén a keserûség s a bánat!

Hát ki segítsen itt? ki gyógyítsa e tört lelkeket, ki gyújtson nekik fényt, s ki adjon beléjük erôt s bátor örömöket?

Szavak itt nem használnak, hanem csak valami mélységes, közvetlen megtapasztalás, melytôl elváltozzék érzésünk, földies ízlésünk s világias gondolkozásunk, s melytôl valahogyan másképp nézzük a dolgokat s ezeket a minket most kôvé dermesztô eseményeket, -- másképp nézzük ezt az egész, egész világot! Valami új valóságot kinézô nézésre s meglátásra van szükségünk, valami új világra, melyet a lélek új érzéke emel ki a minket környezô vigasztalanságból. Erre az új, teremtô tettre van szükségünk! Nem szóra, kommentárra s magyarázatra, hanem új fényeket szóró s új értékeket elôvarázsló lelkiségre. -- A szavakban már nem bízunk! Mi mindent mondtak már?! Mi mindent kultúráról, haladásról, humanizmusról, boldogságról, s mi lett a vége a sok szép szónak: sebek, roncsok, sírok, nyomorok ... sötétségek! Nem, már nem tesz nekünk jót a szó, sôt határozottan rossz hatással van ránk a világ pózoló, frázisos irrealitása. Azért mondom, hogy tett, valóság kell nekünk, valami új megtapasztalás, új meglátás s új megérzés! Kellenek azok az erôk a mélybôl, vagy mondjuk -- a magasból; kellenek azok a közvetlenségek, az új közlekedések a jobb, a fölségesebb valósággal s azok nyomában gyógyul majd lelkünk, s szivárog bele tartalom, nem rémít majd az üresség, s megtaláljuk egyensúlyunkat s megint önmagunkat.

S mi legyen az az újság, az az új valóság, az új erôkkel való megtelés? Nem lehet az más, mint az Istennel való új s igaz kapcsolat, melynek révén kegyelmeit vagyis behatásait vesszük s erejét megérezzük s azt mint megnyugvást s türelmet, azután mint felülemelkedést és fölényt, azután mint áldozatkészséget és szeretetet megtapasztaljuk. A szentírás világosan mondja, hogy az ,,Isten Fia eljött, hogy érzéket adjon nekünk''. Nem azért jött, hogy szavakat adjon -- ah a szó patkószeg és vasfogó; mi meg cizellált, leheletszerû aranykelyheken dolgozunk -- ô érzést s életet adott; ô közénk állt, mienk lett, testvérünk lett; közénk állt s a lelkét, a szellemét árasztotta ki reánk, úgyhogy mi nem okoskodtunk, hanem megéreztük s alattuk az ô dicsôségét mint az Atya egyetlen szülöttének dicsôségét, telve malaszttal'' s valósággal. Általa megbizonyosodtunk, hogy szeret az Isten, s hogy gondviselése van reánk, ha nem is fogjuk föl ésszel s nem értjük kemény s keserves terveit s útjait. -- Azt mondta, hogy ,,egy veréb sem esik le a háztetôrôl a mennyei Atya tudta nélkül'' s hogy elgondolhatjuk, hogy még kevésbé esik meg velünk valami baj, amit Ô nem tudna s számon nem tartana; de ô nemcsak mondta ezt, hanem önmagán, saját életén akarta ezt megmutatni s rávezetett arra, hogy a nagy hitet hogyan állítsuk bele a mi életünkbe. ,,Boldog ember -- mondotta nagy hangsúllyal -- aki nem botránkozik meg bennem'', -- boldog az, aki engem kópiál s nem káromkodik, hogy hát hol is van az a gondviselés, hol az az Isten, mikor a világ oly kegyetlen, -- hol van igazsága s hatalma, hol van könyörületes szeretete, mikor száz és százezer élet szakad szét s milliók boldogsága dôl halomra? A feleletet Krisztus e kínzó kérdésekre megadta, mikor önmagán kimutatta, hogy az élet értelme nem a jólét s a földi szerencse s nem a boldogulás s az édes otthon, hanem akár van ebbôl, akár nincs, az élet értelme a tisztultabb, a nemesebb, a szeretôbb, a mélyebb s mélységében is fenékig, feneketlen fenékig átlátszó öntudat, melynek kristályos mélységeit az Isten jelenlétének fényei töltik ki s a feneketlenség fenekén az Isten arca látszik mint villogó, teljesebb, tisztább, örök élet. -- Az Isten Fia önmagán, harminchároméves életén kimutatta, hogy az élet nem cél, hanem az élet csak orgánum, melybôl nagy hit, nagy világfölényesség, nagy szeretet s világgyôzés sugározzák a valóságba. A világ csak brutális lét, de a lelken kell e brutális ütközésnek világossággá, színekké s fényekké kigyúlnia s a brutális kavarodásnak hanggá, énekké, himnusszá válnia; a lélek tehát a valóság isteni szenzóriuma s mûvésze; benne s rajta változik el felsôbb szépséggé s örömmé a lét!

Ô tehát nem szenvedô, nem passzív és sötét, hanem reaktív s a valóságot szellemiséggé elváltoztató lelkeket akart. Nem akart konstatáló s kópiázó lelkeket, hanem mûvészeket. Aki a sötétségre sötétséggel, a keserûségre keserûséggel felel, az fotográfus, az papírmasével dolgozó mesterember; ô nem ilyeneket akart, hanem a lelket mint új valóságot teremtette meg, melynek a lét -- akár rózsás, akár tövises legyen az -- csak inger, s az inger nyomában a lélek úgy alkot s úgy rezonál, hogy új fények s új énekek törnek ki belôle. Ez volna az a szellemi világ!

Az erkölcsi világrend tehát nincs benn az anyagban, nincs a létért való küzdelemben, hanem az a lélek hozománya; Isten a lélekhez fûzi azt s akarja, hogy a nagy világ legnagyobb szenzációs újdonsága a lélek legyen, s a lélek révén vonuljon be a világba az, amit erkölcsi rendnek hívnak; akarja, hogy a káosz megérezze s megremegjen a rajta hajózó lélek erôs evezôcsapásaitól, mely irányát is nem a piszkos hullámok loccsanásától, hanem a nagy, fölényes öntudat céljaitól veszi. Az a hajós az örökkévalóság álló csillagait nézi, s varázsuk s tüzük az ô lelkében olvad hôsies temperamentummá.

Higgyük -- ismétlem --, hogy a világ célja a szellem s nem az anyag, s hogy következôleg az erkölcsi rendnek tartalmát s értelmét nem az anyagtól, hanem a szellemtôl kell eredeztetnünk. Erre a magasabb életértékre és értéktartalomra van a világrend beállítva, s a világrend<nek> ezt a célját s ezt az értéktöbbletét az isteni gondviselés fájdalom és szenvedés által is munkálja.

Ki is kételkedhetnék ezen? A legtisztultabb lelkek s a legjobban egyensúlyozott jellemek a küzdelem s a szenvedés iskolájából kerülnek ki. A legtöbb ember nemtelen anyag; test és lélek, eszmény és vér, érzés és ösztön kavarog benne; mi mindent kell az ilyen emberbôl kivenni s kitörni, hogy emberi formát öltsön?! Az ember önzô, kiskaliberû gondolataiba s érdekeinek szûk hasadékaiba nô bele; messze van tôle az ember, a testvér; messze van attól, hogy megérezze, hogy közös küzdelemnek, közös munkának s verejtéknek köszöni mindenét. Az ember alacsony, zûrzavaros az élte folyása; csúnya, érzéki ösztönösség iszapja kavarog benne; mennyire van tehát szüksége tisztulásra s magábaszállásra; szüksége van arra, hogy csak észre is vegye, hogy voltaképp minek él s miért érdemes élni. Ha van benne lélek s jellembeli kialakulásra hajlam és képesség, azt a szenvedés pörölye s heve hozza felszínre. Nagy nyomások alatt álltak a lelkek, melyekben nagy, kincses értékek alakultak, mint ahogy nagy nyomás alatt állhattak hajdanában azok a homok-mezôk, melyekbôl most gyémántokat, s azok a sárosi agyagpartok, melyekbôl szivárványos fényû opálokat ásnak ki.

Azt akarja tehát a világokat teremtô s fejlesztô Isten, hogy azok a tisztább, kristályos, ragyogó értékek, az erkölcsi világ értékei, küzdelemben, szenvedésben s lemondásban alakuljanak ki; abban a krisztusilag szenvedô lélekben, abban az agyagparti, szürke életben jegecesedjenek s gyúljanak ki a lélek értékei; akarja, hogy lelkünk ez úton tûz legyen a homokban s szivárványos szépség az agyagos sárban!

E célból nem fekete, hanem Istent látó lélekkel járunk a világban, s a szenvedésben keresztet látunk, vagyis hisszük, hogy a baj, ami reánk hárul, a veszteség, melyet szenvedünk, reményeink meghiúsulása, egy szépen megálmodott életboldogság hiú szétfolyása, az mind az ô keresztje, vagyis, hogy ezeket a bajokat ô úgy küldi ránk, mint ahogy a keresztet küldte szent Fiának, s következôleg, hogy azokat nekünk is úgy kell fogadnunk, mint ahogy Krisztus fogadta s vitte a keresztet s szenvedett rajta. Az evangélium tehát mindig azt célozza, hogy az ember mindig emelkedett lelkû, mondjuk, hegyi lakó legyen, hogy emelkedjék ki a közvetlen, kegyetlen valóságból egy más valóságba, melynek végtelen távlatai saját lelkében nyílnak, hogy legyen neki e korlátolt lét börtönébôl egy szebb világra nyíló ablaka, s ha nem is tud kijönni a börtönbôl, üljön oda mélázva s imádkozva az ablakhoz, s merüljön el a végtelenségbe. S miért is beszélek börtönrôl? A földi lét öntudata nem börtön, hanem inkább egy hatalmas monostor cellája; cella, melyben imádkozni lehet, hol szentképek lógnak a falon s a kereszt mögött a pálmavasárnapi szentelt barka szárad; cella, hová bejut a harangszó is, sôt ahová ellátogat a köztünk titokzatosan jelenlevô Krisztus is.

Ez a mély, bensôséges ragaszkodás az Úrhoz, nemcsak hogy megsegít keresztjeinkben s bajainkban, hanem kifejti bennünk azt, ami legszebb s legértékesebb a lélekben, kifejti a világfölényes, megtisztult lelkületet. Mi Isten áldása lehetünk sebesültjeinkre s bénáinkra nézve. Szenvedéseinkben türelmünk s nagylelkûségünk által kinyilatkoztatásul szolgálhatunk sok csél-csap embernek; útmutatói lehetünk a bensôséges érzésnek, mely bennünk is jelentkezhetik s ôket is egy világias, fölületes életbôl magábaszállásra s önmagukba való elmélyedésre segítheti!

Azért hát éppen ez kell nekünk, hogy a sok bajra, a fekete érthetetlenségre s a kegyetlen szenvedésre lélekkel feleljünk; az kell, hogy ne törjük össze, hanem hogy hozzuk felszínre lelkünk szunnyadó természetfölöttiségét, azt a képességet, mely az életet másképp is, mint gondolta, tudniillik Krisztus szerint alakíthatja. Tegyünk úgy, mint akik egy elváltozott világban Istent teljesebb mértékben veszik s megtapasztalják.

S ezt a mi istenileg hangolt s isteni tartalmakkal telített lelkünket állítsuk az élet sötétségeibe. Ezt fejezte ki az a mûvész is, mikor egy sebesült katonát ábrázolt képén, aki haldokolva, elhagyatottan fekszik a csatatéren éjjel, s túlvilági fényben Krisztus jön feléje. Letérdel a katona mellé s vigasztalja és megáldja ôt, mintha azt mondaná: ,,Életedet áldoztad föl, halálba mentél, nyugodjál meg, kiengesztelôdve Uraddal, Isteneddel, az ô szent akaratán. Megjutalmazlak! Minden dicsôségnél, mit a világ adhat, édesebb lesz neked vigaszom s áldásom. Békémet adom neked''. Ehhez a szelíd s irgalmas Jézushoz kell folyamodnunk mindnyájunknak: azoknak, kik elvesztették férjeiket, fiaikat s apáikat, azoknak, kik bénán, betegen, szomorúan kapták vissza ôket.

Testvérek, foglaljuk le magunknak az Urat; férkôzzünk szent szívéhez s kérjük erejét s áldását a szentáldozásban. Küldjétek gyermekeiteket is Krisztushoz; vegyék ôk is az Urat szíveikbe s imádkozzanak áldásáért s kérjék, hogy segítse meg kegyelmével, több szeretettel, lelki frissességgel s türelemmel a szenvedôket. Azután forduljunk az Isten anyjához, ahhoz a fájdalmas anyához, ki fiát a kereszten függni látta s hallotta, hogy fiat ad neki maga helyett... minket! Legyek én is a fájdalmas Anya gyermeke, legyek gyermeke akkor is, ha szenvedek! Vezessük be e fájdalmas Anyát apáiktól megfosztott gyászoló családainkba, állítsuk ôt, mint fájdalmas özvegyet az özvegyen maradt fiatal asszonyok mellé, állítsuk gyámolul, állítsuk vigaszul. Emeljék fel hozzá mindnyájan szemeiket s érezzék meg, hogy ô az az ,,élet, édesség, reménység'', s hogy ô megérti azokat, kik e siralom völgyébôl hozzá kiáltanak, s meg is vigasztalja ôket. Akkor az ilyen családi kör, az ilyen magára maradt szenvedônek szobája szent cella lesz, hol jó lelkek laknak, dolgoznak, iparkodnak, s e cella ablakaiból is végtelen kilátások nyílnak... kilátások az élet keserûsége után fényes kárpótlásra ... örök életre ... boldog viszontlátásra; kilátások Krisztus országára! E kilátások hívogatnak, s a lelkünk feléjük tart! Biztos, hogy oda ér, haza ér, s ott azokat is megtalálja, kik nélkül itt a lelke folyton hazasíró, hazajáró gyermeke az Úr Istennek. Türtôztesse magát, majd eljön érte is!


Családaink a háborús idôben (1914)

Családaink a háborús idôben (1914)[21]

A háborúk szélvészét a családi fészek is érzi; de mennyire érzi! Mennyi gond s aggodalom fészke ilyenkor a szeretet fészke; hány szembôl csordul ki a bánat könnye s a néma ajkakon ott lebeg a kérdés, melyre nincs felelet: Mi lesz vele? Visszajön? Ugye, visszajön?

Bizony ezt kérdezik és sokan kérdezik, mert bizony sok-sok családból elment az édesapa, elmentek a fiak, a testvérek; elmentek, mégpedig ütközetbe, háborúba mentek, s onnan nem jön mind vissza; hát ki lesz az, aki nem jön vissza? S ezt kérdezik s összebújnak, mint a csibék, mikor kánya kering az udvar fölött, vagy mint a juhnyáj kint a legelôn, mikor a vihar közeledik, s nem tud haza menni. Milyen fázós hát most az otthon a nagy gondban, s milyen láthatatlan árnyékok esnek minden családi fészekre ... a veszedelmek árnyai!

Mit kell hát ilyenkor tenni? Mivel fogunk világítani a sötétségben, hogy lássunk s el ne sötétedjék a lelkünk, s mivel fogunk tüzelni e hidegben, hogy el ne hûljünk bizalmunkban? Hát ugyan mivel, ha nem nagy hittel s szeretettel?!

Bármily nehéz idô jár fölöttünk, a legszükségesebb az lesz, hogy a családnak feje legyen, s hogy ha a családatya el is ment, mégis minden családban ott legyen az, ki magát a ,,családos emberhez'' hasonlítani szerette. Hinnünk kell, hogy köztünk van az a bizonyos ,,családos ember'', az Isten, s hogy velünk van s el nem hagy, s hogy soha sem lehet ôt úgy megérezni, mint ilyenkor, bajban, búban, aggodalomban. Ilyenkor szeret megnyilatkozni; ilyenkor akarja, hogy ráismerjünk, hogy vele szóba álljunk s kegyelmeit vegyük; azért mondja a zsoltárossal, hogy ,,ô -- már mint én, meg te, meg mindenki, ki bajban van -- segítségül hív engem: Te vagy Atyám, Istenem s üdvöm oltalma. S én megtartom neki irgalmasságomat és szövetségemet híven ôneki'' (Zsolt 88,27). Meg kell nyugodnunk abban a hitben, hogy az Isten velünk van, hogy köztünk van s hogy el nem hagy. Ez a hit családainkba zárja ôt; ez fogja le s el nem ereszti; úgy tesz, mint Jákob pátriárka, ki álmában küzdött a tôle távozni készülô angyallal, megfogta ôt s mondotta. ,,El nem eresztlek, míg meg nem áldasz engem''; mi meg azt mondjuk: áldj meg minket, Uram, áldj meg úgy, hogy el ne menj tôlünk.

Lelkünknek második visszahatása e nehéz idôben az lesz, hogy nagyon, nagyon közel akarunk jutni egymáshoz. Bizony az élet nincs mindig kedvezô körülmények közé ágyazva, sôt azt nagyon is gyakran ellenséges hatalmak környékezik, melyek gyöngítik az életkedvet s ölik az életörömöt. De éppen azért tud az élet ellentállást kifejteni s ellenszegül, s visszahat a rosszra, akár növény, akár állat vagy ember legyen. Ha sok az esô, akkor a növény becsukja kis ablakait s ajtóit, vagyis pórusait, hogy el ne öntse bensôségét az idegen elem; mikor pedig kevés az esô s nagy a párolgás, akkor pedig azért húzza össze szöveteit, hogy el ne párologjon a nedve. Így teszünk mi is; mikor sok az esô s bôségesen hull a lélek könnye, vagy ha szárazság van s lelkünk elsorvad a gondtól, akkor a bajok ellen összefogunk, talpraállunk s nem engedjük magunkat leteperni. Hasonlóképpen, mikor ránk csap a háború s a csapások szélvésze, akkor megvetjük a lábunkat, átkaroljuk egymást s kettôs bátorsággal s szívóssággal óvjuk házunkat, gondozzuk családunkat, gyermekeinket s jószágunkat s várjuk a jobb idôt. Oly közel áll ilyenkor ember emberhez, családtag családtaghoz, gyermek édesanyjához, s úgy megérzik azt mindnyájan, hogy egymásra szorulnak. Mikor úgy kiszakad körükbôl az édesapa s nincs támasza az édesanyának, mikor a gyermekek is megérzik az erôs karoknak, annak a bízó szempárnak s meleg szívnek hiányát: akkor valami erôs érzés küzdi föl magát a lelkek mélyébôl, mely mint nagy vágy s nagy elszántság hatja át valamennyit, s megemberelik magukat s iparkodnak pótolni munkát, vigaszt, meleget s szeretetet.

Mily nagy áldás háramlik tehát még e szomorú idôkben is a családokra, ha a veszedelmek behatása alatt tényleg megerôsödnek a családi érzések, s ha szülô, gyermek, testvér egyaránt megtapasztalja, hogy egymáséi, hogy egymásra szorulnak s egymásnak köszönnek sok-sok jót, amit magukból, egymagukban állva, sohasem meríthetnének; ilyen a családi közösség, a meghitt bizalmasság, a megértô szeretet, a béke és öröm, dacára az élet terhének s küzdelmeinek!

Van azután még egy édes, csengô hang, mely úgy tör ki a családi fészekbôl, mint viharban a madárfiók síró, sipogó szava anyja után, s ez a buzgó s lelkes vágy a béke után. Honnan szálljon ez föl inkább az égbe, mint éppen a családi élet körébôl?! A család, ha igazán a szentcsalád mintájára alakult, a legédesebb béke otthona, ahol az erôszaknak sehogysem, de még a törvény beavatkozásainak is alig van helye. Ha valahol, hát a családban találjuk fel a békét. Még ha a közélet zajos is s a kenyérért való küzdelem keserves is, de a zaj csituljon el a lakóház küszöbén, s a gyûlölködés s a küzdelem hullámai törjenek meg rajta; aki pedig a küszöböt átlépi, az érezze meg annak a nagy elvnek hatalmát, melynél fogva ,,az én házam az én váram'', melynek falai közt meglelem nyugalmamat. Érthetô tehát, hogy a béke otthonából száll föl a közbékéért égbehatoló imádság. Itt el tudják azt mondani, mert itt tudják a béke áldásait élvezni; hiányukat pedig soha s sehol sem érzik meg úgy, mint akkor, mikor az apa vagy a fiú hadba vonult, -- mikor úgy fájlalják nélkülözéseit s szenvedéseit, -- mikor egy közös sebbôl közös fájdalommal vérzik az élet. Azért hát, csak rajta! A családi szentély legyen a béke angyalának otthona, s az vigye föl az édes szülôk s a testvérek imáját az Isten trónja elé s hozza le a népek családjainak a legnagyobb jót, a béke áldását.

Ez érzéseket megtaláljuk a názáreti szentcsaládnak körében is. Azt is sanyargatta gyilkos üldözés, azt is beárnyékolta gond és bú, de ugyancsak ott forrtak egybe a szívek nagy hitben s szeretetben. Kétségbeesés s elkeseredés sohasem lépte át azt a küszöböt, ahol maga az Isten lakott, s ô váltotta ki a szívükbôl a hozzá való ragaszkodást s a gondviselésben való megnyugvást. S mily közel álltak azok az isteni kedves lelkek egymáshoz! Oly közel egymáshoz, amily közel Istenhez! Hiszen ô fûzte egybe ôket, sôt ô maga volt a kötelékük. Legyen a mi családainknak is szíveket egybefûzô köteléke az Isten, -- legyen ô az összetartás eleme! Akkor ha el is vész egy-egy kedves tag a családból, majd megtaláljuk azt is Istenben, s rátalálunk majd egymásra is a nagy ,,családos ember'' házában.


Szent István király alakja 1914-ben (1914)

Szent István király alakja 1914-ben (1914)[22]

Végig a történelmen sokféle megvilágításban láttuk már Szent István király fölséges alakját; láttuk derûben, láttuk borúban; fölnézett rá a tatárjárás s a török szolgaság lerongyolt magyarja, föl a majtényi s világosi síkság elbujdosott kuruca: de oly világtörténelmi megvilágításban, mint amilyen a mai, még nem láttuk. Szobroknak, képeknek, vidéknek, hegyeknek megvilágítása a fény, de lelkeknek, csillagoknak, szenteknek, hôsöknek megvilágítása a sötétség, az éjszaka; mert valamint éjszakában gyúlnak ki a csillagok, úgy sötétségben ragyognak fel a lelkek s népek erényei.

Ily éjszakában állunk mi! Ez az éjszaka nem az, mely kioltotta Ferenc Ferdinánd és Hohenberg Zsófia életét; ez az éjszaka nem az, mely sírba temeti sok vitéz katonánkat s feleségeik s gyermekeik lelkére gyászt borít; ez az éjszaka nem is a gazdasági hanyatlás, sem sok család tönkje; ez az éjszaka sötétebb, sûrûbb s kegyetlenebb, mert ez a legnagyobb világtörténelmi háborúnak, a Kelet és Nyugat összeütközésének s a népek s országok rombadôlésének sötét perspektívája, melyben orosz rabszolgaszellem, francia hisztéria, angol alávalóság, szerb vadság küszködik joggal s igazsággal. Ez éjszakában a háborúk fúriája söpör végig Európán; fölkavarja a tengereket, az Atlanti-óceántól a Sárga-tengerig; milliók hagynak el ekét, kalapácsot, mûhelyt s tûzhelyet, feleséget s gyermeket, hogy fegyvert fogjanak. Megmozdul a föld s eltolódik lábunk alól a telek, a haza; megrendülnek a trónok, s a népek állig fegyverben önzô érdekbôl, a kultúra csúfjára egymás ellen törnek.

E sokszoros éjszakában feltûnik a hazátadó, koronát-szerzô, népét szeretô s megszentelô István király alakja. Korok, harcok, bajok fölött felénk int, mint ragyogó csillag; fején a korona s az erények koszorúja; lába nemcsak megvetve, de gyökeret verve a négy folyó-öntözte hazai földben; jobbjában a kard az erônek, baljában a jogar az igazságnak s törvénynek szimbóluma, s ajkán az ima s az ének szava: ,,rendületlenül''! Mikor reátekintünk, úgy érezzük, hogy nekünk is napsugárnak kell lennünk a sötétségben, s hogy meg kell felelnünk az irracionális erôkkel szemben az élet, a hit s az eszmények követelményeinek. Szeretnôk megütni a nagy idôk nagy embereinek mértékét; szeretnôk gyôzelmesen megvívni az Isten harcait. Szeretnôk megállni helyünket az ezeréves hazában, melynek göröngyébe belegyökereztünk; szeretnénk úgy megvívni a világtörténelmi szélvésszel, mint a tölgy, mely akkor is gyôz, mikor megroppan, mert földbe mélyedt gyökereibôl akkor is új élet fakad, ha a törzs derékban tört is.

Hogy e szándékunk teljesüljön, lássuk mindenekelôtt Szent Istvánban a fölséges embert, a hívôt, ki Istenbe akasztja bele horgonyát, s aki a világ, a harcok s veszteségek éjszakájába fölülrôl kér fényt, s a nagy hit s eszményiség világosságát állítja bele a történelem sötétségeibe.

Szent István királyt is millió veszedelem környékezte; örökös bizonytalanságban élt családja, nemzete, országa sorsa iránt. Népek árjától szorítva vetôdött ide a maroknyi magyarság, mint a zúgó tenger kicsapott hulláma; elôtte hazátlan népek, longobárdok, markománok, gepidák, gótok, szlávok rajzottak itt; mögötte az ázsiai néphangyaboly nyüzsgött. A nemzet fája még nem gyökeresedett meg; kisodorhatta azt könnyen az idôk árja. A nép maga még pogány volt, lelke kurta tekintetû, szíve vad, mely a harcok kockájára tett rá életet, reményt, hazát! Hej, bizony 900 év elôtt is sötét volt; az a sötétség ült akkor is az emberiségen, mely ma ül rajta; ül véges, relatív létén, melyet harc és erôszak késztet folyton esélyek örvényeibe, s mellyel a kultúra eddig tehetetlen! Hej, bizony 900 év elôtt is sötét perspektívában állt Szent István jós lelke s érezte, hogy nem ember csinálja a világtörténelmet, hogy az <nem> csak olyan királyoknak, politikusoknak való napszám, s gondolataikra ráillik a próféta szava: ,,timidae providentiae ejus'', elôrelátásaik is bizonytalan kombinációk. Hej, bizony 900 év elôtt is úgy volt, hogy nemcsak egyesek, de népek is meghaltak, s házhelyek és házak temetôkké váltak! S mit tett akkor István király? Meghajtotta koronás fejét, levetette válláról királyi palástját, zsákot öltött s penitenciát tartott, s úgy imádta az Urat, azt a Nagyot, azt a Fölségest, ki fölöttünk van, de kinek terveit nem értjük! Ki végtelen, de azért bízunk benne s hajtogatjuk a zsoltárossal: Uram, én akkor is bízom benned, ha összetörsz s megölsz engem!

Nekünk is így kell éreznünk; hívô, alázatos, imádkozó embereknek kell lennünk! Mikor béke környez, nagyon könnyen kiesünk e szerepünkbôl. Az ember oly hamar kész a világgal; fölépíti házát, megrakja családi fészkét, szervezi hazáját, alkotmányt teremt, milliókat áldoz hadseregre, 65 millió koronába kerülô csatahajókat épít, s gondolja, ô csinálja a történelmet, szónokol kultúráról, Hágában békebizottságot szervez s a pacifizmus örökbéke-álmait álmodja. S íme az idôk mélységeibôl, ahol az öntudatlan erôk dolgoznak, az Isten napszámaiban egyszerre kiáltás hallatszik, mint az apokaliptikus vizek zúgása, s harcra, öldöklésre, rombolásra szólít. Megrázkódik a világ, mintha földrengés rázná, fölborul a világ egyensúlya; jogok, szerzôdések kötelékei, mint cérnaszálak szakadnak szét; erôszakos, észnélküli hatalmak világrészeket kényszerítenek véres harcokra; a Kelet és a Nyugat leszámolást sürget, melynek meg kell lennie, ha törik és szakad; mert fölöttünk és fejünk fölött is intézkedik egy más nagyhatalom, s annak vezényszava az, hogy ,,térdre''! ,,Nekem hajlik minden térd, úgymond az Úr!''

Ilyenkor azután csodás zene, varázsos csengés-bongás támad harci zaj s lárma dacára. Csupa ezüstös, érces hang, harangszó! Lelkek kondulnak meg. Minden lélek harang, de a legtöbb néma. Csak mikor a nagy végzetek szélvészei vágtatnak el a világon, akkor kondulnak meg. Azok az öreg harangok, azok a már szavukat is elfelejtett harangok megkondulnak s imádkoznak s fölemelkednek Istenhez s rábízzák sorsukat s nemcsak a magukét, hanem azokét is Isten kegyelmébe ajánlják, kik messze a harctereken sürögnek s otthonukra gondolnak s elgondolják azt, amit a fölséges német császár mondott: ,,Millionen tragen euch im betenden Herzen''. Igen, most sok szív lett hívô s imádkozó!

De nemcsak ezt a fölényes, hívô s imádkozó embert látom én ez alkalommal Szent Istvánban, hanem fölismerem benne a küzdelmes, türelmes, fáradhatatlan ember jellegeit. Hiszen a hitnek szelleme nem passzivitásra, hanem aktivitásra, nem lemondásra és csüggedésre, hanem kötelességteljesítésre s bizalomra nevel. Kiemeli a lelket, hogy ura legyen a helyzetnek, s hogy gátat vessen az erôszakos s pusztító erôknek, mert végre is az irracionális energiákat a racionális szellem van hivatva legyôzni a munka és küzdelem erejével. S akkor gyôzi le azokat, ha odaadja a legjobbat, amit adhat; ha odaadja önmagát. Megérti a szentírás szavát, hogy most van ideje annak, hogy úgy álljon ellene a támadó rossznak, mintha ,,acéloszlop'', mintha ,,ércfal'' volna; ,,mert én ma téged vasoszloppá és rézfallá teszlek az egész földön; hadakozni fognak ellened, de nem gyôznek le; mert én teveled vagyok, úgymond az Úr'' (Jer 1,18). Isten állítja a veszedelmek színhelyére az erôst, az ô bajvívóját; ô tárja föl szemei elôtt a gyôzelmes rosszat, megérezteti vele a veszteségeket, a sajgó sebeket, megízlelteti a keserû könnyeket, lelkére borítja az özvegyek s árvák bánatát, de azután szívébe önti a tudatot, hogy ,,most pedig tégy, végy, szüntess, bôvülj, vigasztalj, vidíts; ezért adtam neked lelket, szívet, erôt s kegyelmet''.

Így állt Szent István korának s népének szenvedései közt; így állunk mi is harcaink s keservünk sötét éjszakájában. Az ô feladata is az volt, ami a mienk, tudniillik állni, a helyünket megállni, le nem törni s azután tenni, mindent sokszorozott lélekkel s erôvel. Ráképesít minket erre az a nagy tudat, hogy e nehéz idôkbe Isten állított bele minket, akár bûneink büntetése, akár erényeink tûzpróbára bocsátása végett. Azért állunk itt, mert ô akarta, s úgy akarjuk megállni helyünket, hogy dicsôségére váljunk. Oszlopként állni s le nem törni; kifeszített szárnnyal repülni s a szenvedés tüzében le nem perzselôdni; nagy vizeken, a könnyek özönén áthatolni s nem fáradni, ez programunk, s e program kiváltása lesz tettünk!

De nemcsak ezt a tettet akarjuk kiváltani, hanem azt is, hogy mindnyájan összefogjunk s a nagy veszedelmek sajátos inspirációjából lelkesítve vállvetett, közös munkában egymás segítségére legyünk. Az imádkozó karoknak a harcban küzdô karokká, a békében pedig munkás karokká kell válniok. Csak az imádkozik igazán Isten szíve szerint, aki az imát a munkával párosítja, a német költô szava szerint:

Arbeit ohne Beten ist Sklaverei,

Beten ohne Arbeit ist Bettelei.

Munka ima nélkül szolgaság s izgalom; ima munka nélkül koldusság s unalom, íme, a harc romboló szelleme reakcióként a munka és a kooperáció szellemét idézi föl. A háború, a baj letöri az önzést, eltûnteti az élet apró érdekeit s szükségeit; megszállja a társadalmat az irgalom szelleme s közelebb hozza egymáshoz az embereket. Ez a szellem, mint erô acélozza a karokat, szétoszlatja a gondot, s mint jólesô balzsam hegeszti a sebeket.

S még egy harmadik jellemvonást látok Szent István királyon; látom benne a küzdelmes s áldozatkész embert és szentet, aki tudta, hogy a világon szenvedni s tûrni kell, s hogy minden, ami itt szépség, haladás és érték, az mind vérbe s áldozatba került. Midôn ô Isten oltalma alatt kivezette hadát, nem áltatta magát azzal, hogy e had vért nem ont, s bár gyôzelmet remélt, de a gyôzelmes lobogók alatt elesetteket látott s a diadalénekbôl kivette a haldoklók végfohászát. Ô azonban mindig úgy indított hadat, hogy maga indult s úgy kívánt áldozatot másoktól, hogy azt elôször önmaga volt kész meghozni. Megértette, vallotta s tényleg gyakorolta a szentírásnak azt a szavát: ,,non facio animam meam pretiosiorem quam me'', életemet magamnál többre nem becsülöm s oda tudom adni azt jobbik magamért, hitemért, eszményeimért; oda tudom adni azokért, kiket szeretek, Istenért, Krisztusért, családomért, hazámért. S mikor így odaadtam, akkor találtam s szereztem azt meg igazán, akkor tettem szolgálatot enyéimnek s az emberiségnek századokra -- gondoljunk a vértanúk ragyogó példáira -- s akkor szereztem életet magamnak, mégpedig örökkévalóságot.

Áldozatok nélkül meg nem lehetünk, s aki azok nélkül akarja életét berendezni, az nem érti sem a maga bensô világát, sem a nagy világtörténelem folyását s oktalanul fájdalmas csalódások elé siet. E csalódások keservesebbek, mint az áldozatok. Aki pedig áldozatokat hoz s Isten látogatásait alázatos szívvel veszi, az bár könnybe lábadt szemmel, de fölényes szívvel embernek s kereszténynek bizonyult. Ezt a fájdalmas, de megnyugtató fölényt hirdeti a kereszt, s az áldozatos lélek illata érzik meg a szenteken!

Édes szülôk, jó lesz, ha egy-egy könnyet szenteltek Szent István király áldozatos lelkének, kinek gondból, keservbôl, hálátlanságból kijutott elég, s kitôl a halál fiát, Szent Imrét is elragadta! Édesanyák, testvérek, úgy látom s meg is mondom, hogy tôletek is elragad a harcok fúriája sok édes fiút, testvért és jegyest, de azt szeretném, hogy eltelnétek a szentek szellemével, s mint ahogy a félholt Melitont, a sebastei vértanút édesanyja karjaira vette s úgy vitte hôsi halállal meghalt harminckilenc társának máglyájához s mikor kiadta a lelkét, ô maga dobta a máglya tüzébe: ajánljátok föl ti is így elesett testvéreiteket s fiaitokat s férjeiteket Istennek, s ne zúgolódjatok! Türelmetek s fájdalmatok hathatósan közbenjár majd értük Isten trónja elôtt. Megadásteljes fájdalmatok kíséri Isten elé azokat, kiket elvesztettetek, s közbenjár ott értük.

Így világít hát felénk István király példája, s világánál hit, erô, áldozatkészség szállja meg lelkünket. A rosszat nem akartuk; a háborút Isten megpróbáltatásának nézzük; de ha rákényszerítettek, megálljuk helyünket. Imádkozzunk hát, bízzunk, küzdjünk, hogy gyôzzünk!


A világ háborúja s a béke világa (1914)

A világ háborúja s a béke világa (1914)[23]

Sokféle etikai érték villan most meg a lelkekben; lelkesülés s fájdalom járnak bennük s e tüzes és fájós érzések hevében a lelkek erkölcsi salakjaiktól is tisztulnak. Lángoló hazaszeretet mély lehangoltsággal, nagy áldozatok keserves veszteségekkel váltakoznak, s a lelki nagyság tudatait lemondás és szomorúság követi; de azért átlag a nagy erôfeszítések s az áldozat erôteljes lelke fölényben van s az emberek attól jobbakká lesznek. A nagy célok nagy erôket feszítenek ki bennünk, a nagy eszmények nagy kötelességek elé állítanak, a nagy küzdelmek végre is óriásokká nyújtják meg a hétköznapi életben eltörpült emberkéket.

Egyáltalában a hangulatkeltésre s az érzésfakasztásra akalmasabb lélekbeállítást nem bírok elképzelni, mint az 1914. év adventjét, mikor a háború borzalmait álló, a szabadságért s boldogulásért küzdô népek lelkében fölébred a nagy adventnek, a megváltásnak vágya, s lelkük elé lép a karácsonyi ünnepkörben a ,,békesség fejedelmének'' kinyilatkoztatása! Ott künn a harcmezôkön is szabadságért foly a harc; ott is gyôzni akarnak baj s szolgaság fölött, s az egész nemzet egy szív, egy lélek e harcok elviselésében s a gyôzelmek megsóhajtásában, s épp azért mindnyájan megértjük, hogy mily áldás a megváltás s mily kegyelem a gyôzelem. Most, mikor ember ember ellen küzd s rajvonalakban jár nemcsak a harcosok sora, hanem a pusztulás s az enyészet is, -- most, mikor a kultúrnemzetek világháborúja rengeti meg a világot, melyet a népek mordályaik tüzével s tudásuk s technikájuk erejével vívnak, mélységes benyomást kelt a szuronyrohamos küzdelmek fölött megcsendülô angyali ének: ,,pax hominibus bonae voluntatis''.

Vakítóbb verôfény s sötétebb éjszaka -- tudom -- még nem találkozott; élesebb ellentétek még nem vágtak bele emberi lelkekbe, s azért bizonyos, hogy e vakítással új, élesebb meglátás jár s az érzések e paroxizmusából mélységesebb erkölcsi visszahatás pattan ki, melyet úgy jellemeznék, hogy belátjuk világosan s átérezzük mélységesen, hogy a léleknek életigénye a béke, hogy harc s háború a békéért folyik, hogy az egész életnek küzdelmes volta egymás életének mélységesebb békéjét keresi, hogy e békétlen tapasztalati világnak befejezetlensége a béke s harmónia szebb s fölényesebb világát, a mértékek, az egyensúly, a boldogság ideáljainak megvalósítását sürgeti. S így azután ennek a háborús világnak adventjében radikális erôvel ébred föl a lélek vágya a béke s a harmónia világa után, s imánk a béke szerzôjét sóhajtja. Fölismerjük, hogy a béke szerzôjének országa a mi hazánk s hogy azt annál lelkesebben, -- mondhatnám: -- az élet ösztönével kell keresnünk.

Álljunk e célból fogékony lélekkel a jelenvaló advent benyomásai alá. Sohasem élhettük át oly igazán az advent hitét s hangulatát s annak egész ideális világát, mint éppen most. Az adventi vágy a rossztól, bûntôl s bajtól való szabadulás után régi ugyan, de nem vénül és nem lanyhul; oly friss s fiatal az bennünk, mint a régmúlt nemzedékeiben. Úgy van az belénk szôve, mint ahogy lelkünk fenekén hordozzuk az eszményi igazság, jóság, szépség képét, s vérünkbe van keverve a békesség édessége. Az ideálok vonásait le nem törülhetjük, s az az édesség még a meghasonlott lelkeknek is a szájukíze; azt feledni nem lehet. Hogy epedtek azok a régi nemzedékek megváltás s béke után, melyeknek prófétai látomások világítottak s zsarátnokos lelkesedés tüze gyújtott ki folyton új reményt! De hát nem epedünk-e mi is úgy? ôk azt mondták: eljön, eljön; várjuk! Mi meg azt mondjuk: eljött, eljött; foglaljuk le hát! Sôt e foglalásból roham lesz a legjobbakban; kitör belôlünk az adventi vágy, igézetes szózattá lesz az evangéliumi ének: pax hominibus; szózattá, mely túlharsog harcizajt s ágyubömbölést. Ezekben a legjobbakban azután megremeg az egész emberiség lelkiismerete is, mikor hallják, hogy ,,békesség a jóakaratú embereknek'', s félnek, hogy tán azért nincsen békesség a földön, mert nincs, vagy mert kevés a jóakarat; -- hogy tán azért sötétül el sûrû, hideg éjszakává a harci vérengzés embertelen világa; -- azért fagy kôvé, csatatérré a mezô, melyen csak harci fúriáknak lábnyoma látszik, de nem az Isten énekes angyalaié.

Annyi bizonyos -- s ezt lelkünk legközvetlenebb s hamisítatlan ösztöne mondja, -- hogy az emberiség idealizmusának van leltára, melyen évezredek óta sem törlés, sem pótlás nincs, s hogy e leltárban ott szerepel a rend s harmónia, a béke, megnyugvás igénye. Ez kell nekünk! Az élet folyása éppúgy akar békébe s harmóniába öltözködni, mint ahogy a gondolat igazságba, az akarat jóságba, az alak szépségbe kívánkozik. A békére való igény nem egyéb, mint az eszményinek, az igaznak, jónak, szépnek fölényes s végleges térfoglalásába s megvalósulásába vetett hit. Minden eszményinek itt a világban kaotikus a helyzete s a kifejezése. Az eszményi elem küzd az anyaggal s nem bírja magamagát zavartalan kifejezésre hozni s inkább megsejteti s megérezteti, mint megmutatja magát. Benne vannak az eszményi elemek lelkünkben, de úgy vagyunk, mint kik idegenben járunk velük. Bírjuk is, meg nem is, s épp azért tovább keressük s küzdünk értük. Így azután az eszményiség valami nyugtalan, motoszkáló eleme a léleknek, mely nyugtalansággal s békétlenséggel inficiál minket. De azért ez a nyugtalanság nem rossz, hanem jó nekünk, mert így a lelkünk meg nem alszik, hanem egyre feszül, -- nem dermed meg, hanem folyton indul; indulatba jön, mozog, hevül; keresi a helyét, vagyis az eszményi világot.

A mi esetünkben keresi a békét. Keresi fôleg most, mikor megsokasodtak kínjai s gyötrelmei, mikor beléje vágta karmait a fajok gyûlölete, s milliókba lobbot vetett a harci kedv, hogy embervért ontson s ember-kínt növeljen. Nem csoda, hogy most szakad föl a szívekbôl elementáris erôvel a vágy, melynek a Miatyánkban adunk klasszikus kifejezést, mikor imádkozzuk: ,,jöjjön el a te országod''. De mi lesz s hol lesz ez az ország? Minél tovább halad az emberiség, annál világosabbnak látszik, hogy ez az ország igazán az ,,Ô országa'', az az ország, melyrôl a Megváltó mondotta: ,,az én országom nem e világból való'', s következôleg, hogy a béke ideálja, a harmóniák vágya s igénye voltaképpen transzcendentális, metafizikai kielégítést sürget. Sohasem érezzük meg oly biztosan, mint éppen a háborús világban, -- mely végre is lángoló szimbóluma a küzdelmes létnek -- hogy az emberi lélek éppen legmélyebb ösztöneinek erejében, az idealizmus erejében egy más világ felé húz, s hogy ôt oda tulajdonképpen Isten húzza, Isten húzza ôt az ô országába; oda, ahol békét is talál, s azért oda, hogy békét találjon, mert az kell neki, az az ô országa is!

Ezt a mi vágyunkat a békesség után nem lehet kielégíteni, de még csak töltögetni sem a nemzetközi, állandó békére való kilátásokkal. Alig hihetünk a pacifizmus programjának realitásában. Nem lehet a béke országát politikára vagy a fajok egyensúlyára s a gazdasági érdekek kimérésére alapítani. Ezek mind változó tényezôk, ezek mind variábilis mennyiségek, s így az egyenletek is folyton bomlanak s új kiegyenlítésre szorulnak. A népek is fejlôdnek, virágzanak s hervadnak, erôsbülnek s gyöngülnek, tehát vénülnek is, s új nemzetek s nemzetiségek vágyódnak helyükbe. A népóriások kifeszítik tagjaikat, s ropog a prokruszteszi ágy, szét is reped, s eltolódnak a geográfiai határok s új fészkelôdéssel új ágyat vetnek maguknak. A végesség, mely mindenütt korlátokat szab, az érdekütközés, mely az erôk kifejtésének is útját állja, harcot provokál. Azt mondják erre: a kiegyenlítést értelmesen s nem erôszakkal kell végezni; igen; de az erônek, mely fiatal, több joga van az öreggel s vénhedttel szemben, s úgy látszik van joga -- az életképtelennek eltemetésére is!

Mások a béke országának közeledését a kultúra térfoglalásától várják. Vérmes reményeik ez irányban sokszor szószátyársággá lapulnak, fôleg mikor magának a megváltásnak nagy adventi hitét s e hitnek értelmét tisztára csak kultúrával s civilizációval magyarázzák. Azt mondják az ilyenek, hogy a megváltás e vágya nem egyéb, mint a vágy több jólét s emberségesség után, -- hogy az advent homályában való vágyódás több világosság után nem egyéb, mint a népoktatásnak s a népmûveltségnek, az írni-olvasni-tudásnak megsóhajtása, -- hogy a megváltást a tudás eszközli, s a boldogulást a társadalmi rétegek biztosítottabb egyensúlyától, az osztályharc megszûnésétôl s a nemzeteknek egységesebb s igazságosabb gazdasági szervezésétôl várhatjuk. De azután jön az ilyen hideg zuhany, vagy tán inkább forró vérzuhany, mely minden jeges borogatásnál jobban kijózanít s a lázas álomlátást szétfoszlatja; jön a vérnek egy ilyen fenékhulláma s beleloccsan a neuraszténikus esztéták, a doktriner kultúrpróféták közé s a szószátyárság fölött napirendre tér. Rámutat az emberi lét relatív voltára s a sötét mélységekre, az erôszak hatalmaira s azok kiszámíthatatlan esélyeire. Oly kevéssé maradandó ez mind, amit világunknak és kultúránknak hívunk! A kultúra kis darab világ, -- olyan emberméretû s emberszagú világ. Az elve, a lelke ennek a világnak a változandóság, mondhatnám, a divatszerûség, az állhatatlanság. Az ember nagyúri öntudattal fölépíti kultúrvárait; berendezi azokban magát s <jól> érzi magát; de valamint a földrengés szétveti házának falait, úgy jelentkeznek végig a történelmen a brutális erôszak rémei, -- az a vis major, mely eddig minden kultúrát alapjában megrendített s a legfinomabb mûveltségre pusztulást s bánatot hozott. Ne mondjuk, hogy ez csak volt így, de ezentúl nem lesz így; mert sokkal mélyebb világfelfogásnak látszik az, hogy ne ignoráljuk az irracionális elemet s ne higgyük, hogy azt bármily kultúrának is, még a legmagasabbnak is, kiirtania sikerül. Sôt éppen e ponton villan ki megint az én vezetô gondolatom, mely abban áll, hogy a szellemi világ, jóllehet a sötétségek fölött villog, de azokat meg nem szünteti, s hogy az eszményeket itt a földön, jóllehet megismerni s megérezni lehet, de megvalósítani nem lehet. Azok nem e világból valók, hanem a másikból. Leereszkednek hozzánk, vonzanak is, s mi megérezzük vonzásukat; de azért vonzanak, hogy egy felsôbb, szellemi, eszményi létbe vezessenek át. Az élet kavarodása s a világ harcai is ezt a célt szolgálják, arra valók ugyanis, hogy megérezzük, hogy a béke ideálját is egy más világba, az anyagiból kiemelkedett világba kell beállítanunk s azt ott konstruálnunk. A békét nem kereshetem itt; itt csak a vágya lehet enyém; ez pedig az Isten országának vágya, annak az országnak, mely nem e világból való. Ez a vágy nyitogatja lelkemben a szellemvilág perspektíváit, melyek bennem kezdôdnek, de a végtelenbe, Istenbe vezetnek.

Tehát a háborús év adventje s karácsonya, amily élénken megsóhajtatja velem az édes békét, éppoly mélyen beláttatja velem azt is, hogy ez eszményemmel voltaképp egy más, felsôbb rendû világba kell emelkednem. S minél jobban kívánkozom a béke után, annál jobban kell törôdnöm vele s gondoskodnom róla, hogy az életnek harcai éppúgy, mint békéje a végleges, igaz békét, azt a megsóhajtott s szimbolizált eszményt szolgálják s annak elérésére segítsenek.


,,Jöjjön el a te országod!'' (1914)

,,Jöjjön el a te országod!'' (1914)[24]

A világháború évében is van karácsonyunk s ágyúdörgés közt is megjelenik ,,az örök békesség fejedelmének'' angyala s megcsendül ajkán az ének: ,,gloria ... pax!'' Jól tette, hogy megjött! Hiszen nem vártuk soha oly epedve s nem értettük meg sohasem oly igazán a karácsonyi ének mély értelmét s az isteni békesség áldásait, mint éppen ez idén!

Borzasztó munkát végzünk, olyat, melyet voltaképp szégyenlünk, melyet csak a végsô szükség, a védelem ösztöne kényszerít ránk, -- elviseljük a harcok veszteségeit, leszámolunk keserveinkkel; de mélységesen átérezzük azt is, hogy mindez a harc és küzdelem csak egy nagyobb, közös jóért folyhatik, -- hogy mindennek az áldozatnak csak akkor van értelme, ha egy felsôbbrendû, általános jóért, az emberiség legnagyobb javáért hozzuk meg: ez a legfôbb jó, a karácsonyi, krisztusi béke.

Ha már vér öntözi a földet, akkor fakadjon ki belôle a béke olajága! Ezzel a vággyal nézek föl az égre, -- ezzel a vággyal lelkemben szemlélem azt a szinte megrendítô -- oly fölséges -- látomást: a harcterek fölött lebegô karácsonyi angyalt, s e vízió benyomásaitól ihletve adok vágyamnak kifejezést, mikor epedve mondom: Úr Jézus... jöjjön el a te országod! De az csak akkor jön el, ha te elhozod. S ugye úgy jöttél, hogy azt magaddal hoztad, s akarod, hogy itt legyen köztünk!?

Az öreg Livingstone-nak, ki a Nílus forrásait fölfedezte, s ki a rabszolgavadászat förtelmei közt élô afrikaiaknak az örök béke forrásait akarta megnyitni, ez volt szokásos fohásza: Uram, jöjjön el a te országod! Ô tudta, hogy ez mit jelent. Egy reggelen ágya elôtt térdre rogyva, ôsz fejét összekulcsolt kezeire hajtva, holtan találták meg, mintha halálában is nyomósítani akarta volna, hogy az emberiségnek az Isten országa kell, -- hogy az emberiséget bajaiból, kínjaiból, borzalmaiból az igazi kultúrára csak az Isten kegyelme segítheti föl, -- hogy a béke az ég kegye s ajándéka, s hogy az nem itt terem, hanem azt ide kell hozni, -- s hogy azt csak az hozhatja el, aki az égbôl jön le: a mi Urunk Jézus Krisztus!

Nekünk ezt már nem sokat kell bizonyítgatnia senkinek; nagyon is látjuk s tapasztaljuk, hogy az ,,ember országa'' kín és rémület, mialatt szívünk az ,,Isten országára'' van beállítva! Látjuk azt s keservesen siratjuk, hogy ezidôszerint az emberiségben vad ösztönök kavarognak, s hogy az igazi testvériség s a béke országa csak akkor érvényesülne köztünk, ha az az Úr Jézus nem mint idegen volna itt, kit nem ismerünk, hanem mint Isten és Úr s mint király és testvér uralkodna rajtunk. Istenem, hol tartunk még ettôl!

Még mindig csak éjszakában s csak Isten-távolban élünk!

Ily körülmények közt sokan egyáltalában megzavarodnak Isten, Krisztus s az egész eszményiség iránt, -- fôleg azok, kik az eszményekben csak ragyogó gondolatokat láttak s nemes érzéseket tiszteltek, de azokat valóságoknak nem nézték s velük mint valóságokkal érintkezésbe nem léptek. Ezek az ô eszményeik gyönyörû, égô lámpákhoz hasonlítottak, melyek a sötétben lengtek; de bámulóik nem törôdtek vele, hogy mibe vannak azok beleakasztva, -- mi az a szeg a falban, mi az a horog a boltívben, melyen függnek. Azok az eszmények nekik csak imbolygó tûzfoltok voltak, melyek jól esnek ugyan a szemnek, de nem voltak erôs realitások, melyekbe kapcsolódhatnának, s melyek eltarthatnák ôket. A vége az ily bizakodásnak egy nagy csalódás. Akik nagyon bíztak az elvont eszményekben és sokat vártak nevelô befolyásuktól, -- akik azt gondolták, hogy a humanizmus s a haladás, a fejlôdés és kultúra meghozza majd az emberiségnek a saturnusi aranykorszakot, s oly jólét s béke fakad majd nyomukban, amilyet a megváltást váró próféták jövendöltek, azok végre is szkeptikusok lesznek s könnyen kétségbeesnek s azt mondják: bizony ez a sok eszmény mind csak ábránd s hiú képzelet -- s az a sok frázis róluk mind csak önámítás és megtévesztés; a pszichológiai tanulság pedig az, hogy eszményeink csak absztrakciók, melyeknek biológiai feladatuk az, hogy ingereljenek s hevítsenek, voltaképp pedig, hogy rászedjenek. Nincs béke és szeretet a világon!

Hát csak járjon át e tudat! Mély, való igazság az, hogy az absztrakt eszmék, ha eszményekké tüzesednek is indulatainktól, elszigetelt, fogalmi formájukban mindig gyönge, irreális tünetek lesznek, s hogy erejük s kihatásuk csak akkor lesz, ha ideális valóság, ha reális eszményiség áll mögöttük. Mert hiába, nekünk nem gondolat, nem eszme, nem is eszmény kell, hogyha az csak kategória s az értelem szubjektív vetülete, hanem nekünk valóság kell, melyrôl való a gondolat és eszmény maga!

Ez a különbség a modern filozófia s az evangélium közt! A filozófia konstruál eszményeket, melyekben az emberi alakításnak ötletes, tág tere nyílik; az evangélium pedig a konkrét ideált állítja elénk. Itt az emberségesség, a tökéletesség, a testvériség s a szeretet nem mint fogalmak, nem mint szavak jönnek elénk, hanem mint valóságok; -- megtestesülve egy valakiben, aki ember is, Isten is, aki király is, testvér is! Ez a mi karácsonyi békeszerzônk!

Vele szemben nem a fogalmi ismeretre, nem a dialektikai okoskodásra, hanem a valóságos látásra s megtapasztalásra vagyunk utalva, ahogy azt Szent János kifejezi, mikor írja: ,,És mi láttuk az ô dicsôségét -- azt az eszményi valóságot -- telve malaszttal s igazsággal''. Ugyanennek a pszichológiai sajátosságnak ad kifejezést Szent Péter, mikor írja: ,,Mi nem tudós meséket -- értsd gnosztikus s másféle filozófiai rendszereket -- követtünk, hanem szemléltük a dicsôséget''; mi nem okoskodtunk, de néztük s ittuk szomjasan a fényt, a bájt, s a szépséget; láttuk, hogy a Fölséges, aki közénk jött, hogyan élt, hogyan járt-kelt s forgott köztünk, s ez a testvérisége s közelsége megnyitotta szemeinket s új meglátásokat s új érzéseket adott s új világmozgalmat indított meg köztünk. Megmozgatta a lelkeket, forrongásba hozta a kedélyeket, megindította a mélységeket, s új alakulást adott a társadalomnak, hogy tudniillik az ember necsak az önzés s a harc, hanem elsôsorban a béke s a szeretet viszonyában álljon embertársaihoz; -- ugyanakkor azonban szabad perspektívája s útja legyen minden törekvésnek, minden fejlôdésnek s haladásnak.

Tehát a szíveknek, a lelki mélységnek adott az Úr Jézus új orientációt! S kellett is ezt adnia; mert új világokat csak így, csak a mélybôl való kiindulásokkal lehet megcsinálni. A világ geológiai arculata is, hegységeinek ráncai s redôi, medencéinek homorulatai s domborulatai, folyói és tavai is így alakultak; ezeket is a mélység erôi idomították.

Hát ez kell közénk is! Szükség van a lélek új megindulásaira, -- mély indulati kitüzesedésekre s Krisztusba s szellemébe való bensôséges elmélyedésekre! Be kell hatolnunk a szerinte való élet értelmébe s azonosulnunk kell vele szoros, lelkeket egymásba öntô egyesülés által. Egyet kell éreznünk vele; föl kell vennünk magunkba az Ô nagy lelkét s meg kell éreznünk s másokkal is éreztetnünk az ô gazdag s gazdagítani tudó kedélyvilágát.

Biztos vagyok benne, hogy akkor tért foglal majd szívünkben s általunk azután az emberiségben a krisztusi béke országa. Uralkodó gondolatunkká lesz a nagy cél, hogy dolgozzunk teljes erônkbôl az igazi emberségességnek s testvériségnek térfoglalásán. Istenem, hát mi lehetne az életnek értelme, ha nem maga az élet, maga az a több, az az értékesebb élet, melynek a sír sem állja útját, s mely folytatódik ott a síron túl is? S ez a jobb s több élet okvetlenül a közös, a testvéri élet lesz. Nem lehet a több-élet az enyém, ha nem közös, -- nem lehet az enyém, ha nem sokaké, ha nem minél többeké! S minek akkor az életet törni, zúzni, minek egymásra lôdözni, minek az életet s az öntudatot fojtogatni s keseríteni, minek azt nyomorult társadalmi intézményeknek, önzésnek, pénzszomjnak, prédául odavetni, minek az életet szomorú, történelmi félreértésekkel sorvasztani s örömtelenné tenni s mindezzel gonosztevôket s aljas embereket nevelni?!

Ah, minek, minek? Ez kínom s problémám! De kínjaim s problémáim sötét éjszakájában cseng, zeng a karácsonyi ének, az Istenember éneke, az én testvérem éneke, mely tehát az enyém is: gloria, pax, pax, gloria! Azért hát, bármily tapasztalataim is legyenek az állatember körül s a nemzet-szörnyek körül, tele vagyok bizalommal az életnek még bennünk rejlô s még ki nem feslett formái iránt; tele vagyok bizalommal a bennünk szunnyadó géniusz iránt, s várom, hogy e géniuszt Krisztus mikor ébreszti föl élénkebb öntudatra, s mikor oltja beléje gazdagabb mértékben a neki szánt s általa lehozott kegyelmeket. A krisztusi kegyelem is a befogadó képességhez alkalmazkodik, s mivel a mi ,,keresztény'' nemzet-szörnyeink még nagyon alacsony fokon állnak, azért a krisztusi eszmény arculata is még csak elmosódva alig-alig tükrözik rajtuk, ôk még csak ott tartanak, ahol a próféta szerint majd a sasnak, majd az oroszlánnak, majd a tuloknak vonásait láthatni meg rajtuk; ôk ezidôszerint még csak ragadozni, karommal és csôrrel vájni, no meg vérezni tudnak; de a ,,facies hominis'', az ember arculata még nem hasonmásuk! Krisztus azért jött, hogy az ember-állatból ember s hogy az emberbôl krisztusi ember, továbbá, hogy a nemzet-szörnyekbôl emberséges világ, s az emberséges világból Isten országa legyen. Tudom, érzem, s átszenvedem, hogy kimondhatatlanul messze vagyunk még mindettôl, de azért vágyam nem lanyhább, hanem indulatosabb s imám nem fáradtabb, hanem tüzesebb, mellyel belekiáltom az éjszakába visszhangul a karácsonyi énekre: Úr Jézus, jöjjön el a te országod! Én hiszek benne, várom is, meg dolgozom is rajta!


Vértanuság és szeretet (1914)

Vértanuság és szeretet (1914)[25]

Édes hazánk hadereje nagy, nehéz harcokat vív s mint szürke acélfolyam hömpölyög végig Európa harcterein. E folyam forrásai Magyarország városai, falvai, tanyái. Nincs család, melynek szentelt, békés öblébôl ne vetôdnék egy-egy hullám e folyamba; nincs ház, melynek tûzhelyérôl ne pattanna egy-egy izzó üszök a lelkesedés tûzvészébe, e világégésbe. S mi itthon maradtunk-e? Igen is, meg nem is; itthon maradtunk test szerint; de nem maradtunk lélek szerint; lélek szerint mi is küzdünk, bár senkit meg nem ölünk; küzdünk, lelkesülünk, dolgozunk, imádkozunk. Az egész nemzet lelke, imája s aggodalma, szeretete -- no meg -- keserve, mondhatjuk talpon van; küzd és jót akar. Messze jár ugyan már az acélfolyam; de mi kísérjük; mi is vele járunk; mert a lelkünk elment velük, s csak úgy alvajárón élünk otthon. Törtet a folyam s örvényeket kavar: s ez örvényekben sokan pusztulnak, de azoktól bizony a mi szívünk is szakad; törtet a folyam s tömegsírokat nyit s hantol föl, s íme, e távoli sírok árnyéka a mi lelkünkre esik. Oly különös szoros egység s egymásnak megfelelô lelkiség van köztük és köztünk. Nézd azt a sok csukaszürke mondurt ott a távol ködében, s nézd ezt a sok fekete ruhát itt magad körül; mikor ott messze egy-egy olyan szürke köd szétfoszlik, akkor itt minálunk egy-egy ilyen feketeség összesûrûsödik. Nézd azt a sok embert ott messze, akik nem félnek, mert meg tudnak halni, s nézd azt a sok embert itt körülöttünk, akik félnek, mert nem tudnak megélni. Nézd azt a sok harcost, kiknek szeme ragyog vitézségtôl, s nézd azt a sok sápadt arcot itt minálunk, kik rettegnek attól, ami borzasztót hoz nekik a közel jövô, -- talán már a holnap! Mindez úgy illik egymásra, mint a fény s az árny! De azért itthon is tüzes, nagy érzések lobognak s erôfeszítések ébresztik az öntudatot s egyesítenek szegényt és gazdagot. Mindnyájan egységesen érzô s küzdô, veszedelemben forgó s gyôzni akaró nép és nemzet vagyunk. Tisztán látjuk a közös, nagy veszedelmet, mely fiainkat a harcoknak, minket a szeretetnek s a veszteségeknek hôsiességére int! Keresztúton járunk, s döntés elôtt állunk: azért e világtörténeti benyomásoktól, az idôk megnehezedett járásától most kell kinyílnia lelkünknek. Ami heve van, annak most kell kigyúlnia, ami világossága, annak most kell fölragyognia; most, most kell kisugároznia összes hevét, erejét s áldását a magyarságnak. Ami lélek van bennük dicsô szentjeinkbôl, ami temperamentum hôseinkbôl s türelem s áldozatkészség hírneves s névtelen vértanúinkból, annak a lelki nagyság, a gyakorlati szeretet, a részvét és erô kinyilatkoztatásaiban most kell magát bemutatnia!

S hogy ez legyen, hogy a lélek így bontakozzék s a szellemi reakció a nagy megpróbáltatásokban így támadjon s így emeljen föl minket hivatásunk magaslatára; azért jöttünk ide; ide Szent István bazilikájába, a mi apostolunk, pátriárkánk, szentünk misztikus fényeket szóró oltára elé! Eljöttünk, mert szeretnénk a lelkével érintkezni s szeretnôk megtudni, mi mondanivalója van nekünk!

Midôn a nagy idôk nagy lelkét s hozzánk méltó érzületét keresem, akkor úgy látom, hogy annak az isteni fénynek elsô sugara magáról Szent István dicsô alakjáról vetôdik lelkünkbe. Ez a fény a magyar nép történeti missziójának a meglátása. Mi hisszük, hogy Istennek szándékai vannak emberekkel s nemzetekkel, s hogy a gondviselés kijelöli helyüket. A magyar nemzetet is ide vezényelte: évezred óta a keresztény kultúra bástyájává rendelte s ékül verte a déli s északi szlávság közé. Számra nézve a magyart a nagy nemzetek messze túlhaladják, de bástyának ez a szám is elég; az ék, melyet népkolosszusok közé vert az Úr, maga nem kolosszus, de éknek erôs és kemény, s már ezer éve, hogy kitart és nem rozsdásodik. Most pedig, úgy látszik, hogy a nemzetnek a nagy hivatást megint teljesítenie, s az Isten gondolatait valóra kell váltania; most megindult a föld, s a népek harca nekivágott ismét a bástyának, s az északi kolosszus ránehezedett az egyensúlyt tartó ékre. Bírja-e a terhet, gyôzi-e a harcot, állj a-e még az ezredéves hivatást? Íme, itt a próba, teherpróbája az éknek, tûzpróbája a nemzet erejének s áldozatkészségének. István király márványalakja megelevenedik elôttünk: ajkain a nemzeti hivatás kiáltó szóvá, nagy történeti hívássá lesz, s Isten és a világ elôtt nyilvánvalóvá kell lennie, áll-e még a magyar nemzet régi, európai hivatásának magaslatán.

S a magyar nemzet érzi az idôk e jelentôségét, saját áldozatos hivatásának súlyát, de dicsôségét is. Érzi vértanúi hivatását, mert jóllehet hazájáért és szabadságáért is küzd, de voltaképp e küzdelmet nagyobb, általánosabb érdekért vívja. Nem harcol önzésbôl, nem hiú foglalási s terjeszkedési vágyból. Neki nincs mit foglalnia; hazája elég neki s ,,hazát kíván s hazáért ver szíve''. Nem harcol zsarnoki ösztönök szolgálatában, s a lelkesedés ritmusát nem ütik hátára kancsukával. Nem harcol kalmár-pénzvágyból; nem azért, hogy szipolyozzon Indiákat s gyarmatokat. Nem ámítja magát birodalmi nagyság ábrándjaival; a magyar rónak nem álmodnak világuralomról, s ha játszik is rajtuk délibáb, az sohasem tükröz dreadnoughtokat s negyvenkét centiméteres mozsarakat. Nem irigyli senkiét; nem kívánja a másét. Ha tehát mégis küzdelem s vívódás az élete, -- ha szinte elvérzik százados harcokban, -- ha ma is élet-halálharcot vív: akkor méltán mondhatom, hogy azt elsôsorban nem magáért vívja, hogy azt nem a rögért, nem a földért, hanem e nagy rendeltetésért állja. Vívja azért, mert határôr azon a mesgyén, hol szabadság néz farkasszemet barbársággal, vívja azért, mert hazája az a geológiai medence, hol az ázsiai zsarnokság nehéz felhôi zivatarban tornyosulnak s ütközésük villámokat vált ki, vívja azért, mert e haza a kultúrának az a barázdája, ahol az önkény, mely Európát föl akarja szántani, ekéjét leereszti; vívja tehát, mindent összefoglalva, végre is azért, mert vértanúi nemzet. Tényleg az Istennek nemcsak vértanúi, hanem vértanú-népei is vannak. S ilyen vértanú-nép a magyar nemzet. A vértanúnak eszményei, hite s nagy reményei vannak, de harc és szorongatás az élete, s hivatása az, hogy vérét adja a Fölségesért. A látnok vízióban látja Krisztus vértanúit, amint tündöklô fehér ruhában, kezükben pálmával mennek s vonulnak az ,,áldozatos bárány'' trónja elôtt, s kérdésére, hogy kik ezek, azt a feleletet kapja: ,,Ezek azok, akik nagy szorongatásból jönnek s megmosták ruhájukat a bárány vérében''. Minden léleknek, mely az élet pálmáját akarja elnyerni, valamiképpen meg kell tisztulnia Krisztus vérében: de a vértanúi nemzeteknek tisztára s tündöklô fehérre saját vérükben kell megmosniok ruhájukat; akkor azután pálmával kezükben vonulnak el a világítélet bírájának trónja elôtt s megnyerik tôle az örök élet koszorúját.

Saját vérében megmosva, tündöklô fehérben, pálmával kezében látom én Magyarországot!

Az ilyen hivatás nehéz, az ilyen harc kemény; sokba kerül. Kerül könnybe, vérbe, végleges megfeszülésbe, -- de kerüljön bármibe, meg kell neki felelnünk. S meg fogunk neki felelni, ha az isteni hivatásnak s a nemzet gondviselésszerû feladatának nagy hite éleszt minket. Meg fogunk neki felelni, ha hisszük, hogy Isten állított minket ide, ô, ki világot teremt s a nemzetek s országok sorsát igazítja. Neki szolgálunk, míg vagyunk, s e szolgálat a nemzeti létnek világtörténelmi értelme. A te létedé is, édes hazám, Magyarország. Ez isteni hitben ennek a sokat szenvedett nemzetnek legsötétebb korszakai is kitüzesednek a gondviselô Isten villámaitól; áldozatos történelmünk éjszakáiban csillagok gyúlnak ki, s fölragyog annak a nagy szolgálatnak eszményisége, melyet a nemzet gyôzelmeiben éppúgy, mint letöréseiben tesz az emberiségnek. Ilyenkor az a Magyarország, bár vérzik, de ragyogó, villámló vértezetben nyújtja ki hôsi alakját, megkongatja pajzsát, megvillogtatja kardját és tiszteleg a népek harcát intézô isteni Fölségnek; ajkain hangzik imája: ,,Uram, ahogy Te akarod, úgy legyen. Ahogy Te parancsolod, úgy teszek; áldozok is, kitartok is, s ha letörök, becsülettel török le s karjaidba esem, mint kit szolgálataiért meg akarsz jutalmazni''.

De ugye, nekünk nemcsak felséges világtörténeti perspektívákra, hanem elsôsorban jelenvaló feladataink közt lelkes hitre, küzdelmeink megvívására s keresztjeink elviselésére, lélekre s törhetetlen bizalomra van szükségünk. Lehetséges, hogy azt fogjátok nekem mondani: büszkék vagyunk a nemzet világtörténeti missziójára, s bizonyára az is fokozza öntudatunkat; de ez a fölség szinte dermesztôleg hat reánk, s e nagy gondolatoktól fázósan borzongunk. Mi itt emésztô aggodalomban s bánatban élünk; sokat vesztettünk s fáj a szívünk; minket ezer halál képe környez és százezer özvegy s árva sír körülöttünk; adj hát érzéseket, melyektôl meleg lesz a szívünk, s melyekbôl e küzdelmes életre erôt, hitet s bizalmat meríthetünk. Éreztesd meg velünk, hogy velünk van az Isten, s hogy szeret s el nem hagy, s hogy a lelkét leheli belénk, hogy mi is szeressünk s segítsünk másokat.

S mikor e nekünk való meleg érzéseket keresem, ugyan merre venném utamat, ha nem Krisztus felé, -- feléje, ki út is, világosság is -- ki utamat tapossa s elôl jár rajta s világít nekem? Tôle tudom, hogy Isten szeret, s nem szabad kételkednem szeretetérôl soha, csatatereken sem, lövészárkokban sem, tömegsírok elôtt sem, elsötétült lelkem éjszakáiban sem, akkor sem, mikor a miatyánkos ajkak ösztönszerûen panaszra nyílnának s azt sóhajtanák: én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem?

A nemzetek sorsáról az evangéliumnak nincs kinyilatkoztatása, de van az egyes emberérôl, s ez a kinyilatkoztatás, amily rövid, oly beszédes; igazi evangélium, vagyis jó hír, hír arról, hogy bármi legyen velem, szeret az Isten. Szeret nemcsak rózsás utakon, hanem keresztutakon is, szeret mindig. Ez utóbbit ugyan mi nem értjük, mert mi nem így tennénk; mi azokra, kiket szeretünk, szenvedést nem bocsátanánk. Lelki szemeink elôtt elvonulnak az özvegyek és árvák, -- ah, azt mi nem így tennôk; özvegységbe, árvaságba mi senkit sem döntenénk; szemeink elôtt elvonulnak a sebesültek, a bénák s a nyomorékok, ah, ezt mi nem így tennôk; mi az életet így nem nyomorítanók; lelkünk elôtt föltárulnak a harcterek borzalmai, a lövészárkok, a tömegsírok, ah, ezt mi nem így tennôk; mindennek még az árnyéka is kegyetlenség és iszony nekünk! Ah, jól tudom, ez mind nem emberi gondolat, nem emberi érzet! Emberi gondolataink gyertyavilágát ez a szélvész kioltja, szívünk húrjait ez a vaskéz elpattantja, idegeink gyönge vezetékek, melyek elégnek, ha az ég villámait eresztjük beléjük. Mit csináljunk hát az érthetetlen, végtelen istenivel? Meneküljünk az ô Fiának, a mi Urunknak gondolataihoz. Ô mondja: szeret titeket az Isten, megszámlálta hajatok szálait; egy hajszál sem esik le fejetekrôl Atyátok tudta nélkül.

Lehet, hogy leesik fejetek; lehet, hogy vértanúságra rendelt titeket; de hát az nem jelent annyit, hogy pusztulásra rendelt; az nem jelent annyit, hogy pocsékká tör össze; hanem annyit, hogy királyi lelkek vagytok, hasonlók hozzá, kit szintén kereszten s szenvedésben dicsôített meg. Ez az ô stílusa; ez az a nem-emberi, mert isteni szándék. Lehet, hogy nehéz utakra állított, úttalan utakra, melyek harcokba, lövészárkokba, tömegsírokba vezetnek; de hát azok az utak csak vezetnek arra, de nem végzôdnek ott, mert voltaképpen hozzá vezetnek. S ezeken az utakon mentek sokan s nem a legrosszabbak, s mentek a legdicsôbbek is. S mi, a vértanúk unokái, testvérei s jegyesei hogyan álljunk az Isten-látogatás e nehéz és sötét útjain? Emelkedjünk fel a hitnek nagy gondolataihoz! Ne okoskodjunk, ne kételkedjünk, hanem tegyünk; tegyük azt, ami a legnagyobb s leglelkibb tett az élet nagy nehéz megpróbáltatásaiban; tegyük azt, amit a világosság tesz a sötétséggel -- szétoszlatja -- a szépség a káosszal -- alakítja -- a jóság a gonosszal -- legyôzi. Krisztus akarja, hogy a látogatás s a megpróbáltatás napjaiban égô fáklyákkal álljunk s várjuk s üdvözöljük az Urat. Az égô fáklya a hit s a szeretet, s ha ez megvan bennünk, akkor az éjtszaka is valamiképpen mennyországgá válik. Az éjszaka is mennyország, ha Istent váró lélek van benne. Hasonló -- mondja az Úr -- a mennyek országa a tíz nyoszolyólányhoz, kik éjben állnak s a jegyespárt várják, öt közülük oktalan volt, kinek nem volt helyén a lelke s saját kurtalélekzetû gondolataiba gabalyodott bele; botránkozott s nem értette, minek a gond s a virrasztó aggodalom; lélek-lámpásuk kialudt, s az izzó kanóc csak bûzt s fojtó szagot terjesztett. Hát bizony az ilyenek nem értik meg Istent, azt az Istent, ki nemcsak napsugárba, hanem éjbe is öltözködik, ki nemcsak cirógat, hanem áldozatokat is kíván. Nem értik, hogy a gondviselés útjai nem ragaszkodásaink s félelmeink szerint igazodnak, s hogy nem a mi gondolatainkhoz kell szabni a Végtelent, hanem megfordítva, a mi gondolatainkat kell szabnunk ô hozzá.

Ez lesz a mi világosságunk s a mi gyôzelmünk is, ha mondjuk: ,,Uram, Te adsz gyermeket s adsz anyai szeretetet; de Te drágább vagy gyermeknél s édesebb az édesanyánál, s kívánod, hogy a gyermek tudjon elszakadni érted anyjától, s az anya gyermekétôl, s ne zúgolódjanak, hanem higgyék, hogy így bírják csak igazán egymást. -- Te vezetsz egymáshoz jegyeseket, s amit te összekötsz, azt akarod, hogy ember el ne válassza; de Te szerelmesebb vagy minden jegyesnél s gyengédebb bármely menyasszonynál, s Te azt kívánod, hogy tudjanak elszakadni a halálban s ne zúgolódjanak, hanem higgyék, hogy így akadnak végleg egymásra. -- Te kötsz össze embereket a barátság s testvériség kötelékeivel, de szét is szakítod e kötelékeit a testi embernek, s ugyanakkor azonban azt kívánod, hogy az ember áldozatait bízvást hozza, örömeit s bánatát Benned élje át s higgye erôsen, hogy semmit sem vesztett el végleg, s hogy boldogságát s övéit is Benned megtalálja.

Ez az az erô és vigasz, melyet a világ nem adhat.

De van még egy hatalmas érzés, melynek át kell járnia minket, hogy a nagy, küzdelmes idôknek megfelelô lelki nagyság mértékét megüssük, s ez az érzés a gyámolító, könyörületes szeretet. Szeretnünk kell, szeretnünk jobban, mint eddig; szeretnünk kell többeket, mint amennyit szerettünk eddig; szeretnünk kell forrón, lángolón ezt az egész vérzô, szenvedô nemzetet. De erre a Szentlélek kiáradása, erre isteni szeretet kell a szívekbe. A szeretet a legnagyobb jó; Istenbôl származik, de szívünkön át árad a világra. A gabona, a gyümölcs a földbôl, a víz forrásokból fakad; a szeretet pedig a szívekbôl. Ha nincs elég szeretet a földön, akkor nemesítsük szíveinket, kapcsolódjunk a Szentlélekkel; kérjük ôt s törekedjünk, hogy orgánumaivá, szeretô lelkekké lehessünk, s meglátjátok, hogy több szeretet lesz a földön. Humanizmus, filantrópia az csak talajvíz, fertôzött víz; ássatok a mélybe, az Istenségbe, ott vannak az igazi szeretetnek forrásai.

Kevés a szeretet? Sok a kapzsiság, az önzés? Gyilkolják egymást az emberek? Kellene új szellem, kellene világmegújulás? Ha ez kell, ezt Krisztus már meghozta nekünk! S hál' Istennek, mi akarunk szeretni! Mily kiáradását látjuk most mindenfelé annak a gyógyító, gyámolító, bajt s gondot enyhítô szeretetnek! Mily közel állnak most hozzánk mindazok, akiket máskor tekintetbe sem vettünk, s akik mellett elmentünk, mintha idegen városban jártunk volna, ahol senkit sem ismerünk. Eddig az utca idegenszerûségével jártunk-keltünk köztük, most meg az utcára is kivisszük az otthon melegét. Bárkivel találkozzunk is, úgy nézünk rá, mintha rokonunk, ismerôsünk, mintha a miénk volna. Így nézzük ezeket a mi népfelkelôinket, kiket kísér feleségük, rokonságuk, kik karjaikra emelik s úgy viszik az utcán apró gyermekeiket; meglátszik rajtuk, hogy édesapák, s nehéz megválniok ez édes cseppségektôl! Nézzük ôket, amint felszállnak a koszorús, bokrétás vonatokra s úgy indulnak, hogy sokak szíve szakad bele, kik könnyes szemmel néznek s integetnek utánuk. S mikor azután megjönnek sebesülten vagy betegen, no meg ha meg nem jönnek, mert elmentek végleg: ó de mennyire érezzük akkor, hogy ezek igazán a mieink, sôt hogy egyek velünk!

Egyek velünk, mert eggyé forrasztott minket velük az élet-halálharc heve; mert egybe kalapált minket az a nagy kalapács, mely országokat, trónokat, határköveket, várakat tör össze. A háború kalapácsa kikalapálta belôlünk a hideg földi érzést, a gôgöt, a részvétlenséget, az idegenséget, az önzést, s belénk kalapálta az összetartásnak, a törhetetlenségnek, az egységnek lelkét, s attól tudunk részvéttel lenni, szeretni, könyörülni s ellágyulni. E kalapácsnak ütéseitôl nem leszünk keményebbek, hanem lágyabbak. ,,Landgraf, werde hart'', mondogatta az a mesebeli thüringiai kovács, miközben kalapálta a szikrázó vasat s a lelke vágyát s elkeseredését kalapálta bele a nép fosztogatói s sanyargatói, a rablólovagok ellen; de a harcok kalapácsa más érzést kalapál belénk; azt, hogy ,,Bruder, Schwester, werde weich''; érezzétek át, hogy mivel tartoztok azoknak, kik vért s életet adtak, azoknak, kik özvegyeiket, árváikat hagyták rátok. Áldozataikban, szenvedéseikben s halálukban nemcsak az otthon képe, hanem az irgalmas szívek szeretetének reménye vigasztalta ôket. Remélték, hogy el nem hagyjuk öveiket. Hát nem is hagyjuk el! Elvárja azt tôlünk az a szeretet, mely magát nem kímélte, hanem ezer meg ezer sebbel és halállal biztosította számunkra az életet, az otthont, a hazát. Azért lett ez mind megint a mienk, hogy megosszuk azokkal, kiknek özvegyeikben, árváikban adósai lettünk.

Erre a nagyságra szert kell tennünk; e nagy kötelességnek meg kell felelnünk: méltókká kell lennünk Krisztushoz, hazánkhoz, vértanúinkhoz s önmagunkhoz. Emléket kell állítanunk sírjaikra, a legszebb emléket, a szeretetet; szeretetet, mely nem feled, mely semmit se sokall abból, amit már tett, hanem többet akar, -- mely enyhíteni akar minden nyomort, hegeszteni minden sebet, mely ki akarja mutatni, hogy akik véreztek s meghaltak, nem véreztek s nem haltak meg hiába, hanem oly nemzetért, mely érdemes rá, mert viszontszeret. Szeretetünk csak viszonzás, de legyen benne annyi mélység, annyi bensôség, annyi áldozatkészség, amennyit kiválthat lelkünkbôl a múlt -- a harcok heve --, a jelen -- a nagy veszedelem --, s a jövô -- az a gyôzhetetlen remény, hogy amely nemzet megbecsüli magát vértanúinak, sebesültjeinek, a hazáért elhaltak özvegyeinek s árváinak gondviselô szeretetében, az bûneiért s hibáiért eleget tesz s magának életet biztosít. ,,Megbûnhôdte már e nép a múltat s jövendôt'' -- énekeljük a Himnuszban; igen, megbûnhôdte a múltat küzdelmeiben s szenvedéseiben; de gondoljuk hozzá s higgyünk benne, hogy kiérdemli s biztosítja magának a jövendôt szeretete által, mellyel Istent az emberben s embert az Istenben egységesen s osztatlanul szeret! Szeressünk, hogy éljünk!


Hajnalodik-e már? (1914)

Hajnalodik-e már? (1914)[26]

Nagy idôk nemcsak nagy embereket szoktak fölléptetni, hanem fölébresztik az új világok vágyát is, mely fôleg az ilyen nagy világháborúban, amilyen a mostani, meg is látja már annak a jobb kornak piros --vérpiros -- hajnalhasadását. Új világok megteremtésére úgyis tettek kellenének, s van-e nagyobb tett, mint az ilyen világesemény?! Jó ideje már a filozofikus gondolkozás is a tettre, a cselekvésre volt beállítva, s a pragmatizmusban s a ,,philosophie de l'action'' mindennemû kiadásaiban hirdette a cselekvésnek mindent meghaladó jelentôségét s a nagy közönséget is úgy hangolta, hogy a modern élet problémáit ne teóriákkal, hanem cselekvéssel oldozgassa. Fokozta ez irányzatot a gazdasági állapotok feszültsége és kínja, mely a tûrhetetlen helyzet katasztrófájától, vagyis egy nagy tettôl várta az új viszonyok kialakulását. Azért szinte a közhangulatnak adott kifejezést az egyik modern mozgalom képviselôje, mikor azt mondta: ,,Teóriákkal s megsóhajtásokkal már torkig vagyunk; most végre ütött a cselekvés órája''. S gondolom, hogy a vérmes reményeket tápláló ember átlag mindig úgy érez, mint a békemozgalom egyik jelese, mikor azt írja: ,,Ez a kor nagy, ünnepszámba jövô idô, nemcsak azért, mert most lépünk át egyik századból a másikba, hanem azért, mert most válunk meg az egyik világnézettôl, hogy más, jobb felfogáshoz szegôdjünk. Fontos, nagy idô ez nemkülönben azért is, mert most voltaképpen civilizációt cserélünk. Ez az a korszak, mikor a régi rend tévelyeinek s bûneinek önsúlya alatt elmerül az enyészet mélységeibe, -- mikor az emberi társadalom lelkiismerete új öntudati tartalomra ébred, hogy üdvösségét biztosítsa s a fenyegetô végveszedelemtôl szabaduljon'' (Die Haager Friedenskonferenz-Tagebuchblätter von Bertha v. Suttner XXI). Így írtak s beszéltek már 1899-ben W. T. Stead, Bertha v. Suttner, Bourgois, d'Estournelles s legtöbben a diplomaták közül, kiket a különbözô államok küldtek Hágába a békekonferenciára, mégpediglen -- II. Miklós cár fölszólítására.

Hát a békébôl ugyan semmi sem lett, sôt a békecár ,,cselekvése'' oly háborút zúdított Európa, sôt az egész világ fejére, mely ugyancsak falnak állított minden teóriát és fohászkodást, de azért új korszakot, melyben új kultúrába s új civilizációba kellene átlépnünk, aligha hozott ránk. Ellenkezôleg nem tör-e ki épp ilyenkor az emberbôl a keserves fohászkodás, hogy bizony az az ,,örök-béke'' is alighanem csak tévely- s illúzió-számba jön, s hogy az sem egyéb, mint a jószív-inspirálta, de irreális ötlet; sôt, hogyha van egyáltalában álomlátás s irreális vágyakozás a világfejlôdés körül, ha vannak folyton fakadó, de ugyancsak folyton hervadó ,,theories and wishes'', akkor mindenekelôtt az örök béke gondolata is ilyen, s épp a cselekvés embere látja meg az intuíció világosságával azt, hogy ugyancsak messze lehetünk még attól a korszaktól, mikor majd nem egyik századból a másikba, hanem egyik kultúrából a másikba lépünk, s mikor majd nem divatot, hanem igazán civilizációt cserélünk.

S erre szeretnék rámutatni néhány reflexióval, s szeretném egyszersmind kiemelni az okát annak, hogy ugyan miért vagyunk hát még oly messze attól az új világtól, mely egyszersmind lehetôleg háborútlan világ lenne. Erre való kiindulási pontul szívesen fogadom el az ,,akció'' s a világbéke utópistáinak gondolatát, hogy a jobb kor s a háborútlan történelem csak új kultúra s új civilizáció kíséretében léphet a világba. Mindenesetre, az általános béke csak folyomány, csak szimptóma és berendezkedés lehet, melyet voltaképpen az az új kultúra hordozna. Ez a kultúra lenne a szellemi világ, a világnézet, a hit és érzés világa, melynek társadalmi, állami s nemzetközi berendezkedése biztosítaná azután a tartós, mondjuk, az örök békét. Sajnos, azonban -- s ez az én tézisem -- a kultúra ezidôszerint valami új stádiumba nem lépett, sôt többet mondok, abba mindaddig, míg a maga világnézeti fôproblémáival tisztába nem jön, s míg -- ami más lapra tartozik -- a testvériséget biztosító gazdasági egyensúlyát meg nem alapítja, egyáltalában nem léphet.

Új kultúrához -- mondjuk -- új kulturális kilendüléshez manapság éppen az ember harmóniáját s a világ életközösségét elômozdító erôk térfoglalására volna szükség. Márpedig hol vannak ezek az új -- harmóniát s közösséget teremtô -- elvek, melyek az embert önmagában egységessé s ezáltal erôssé tennék, s melyek ôt ugyanakkor egy felsôbb egységbe, társadalmi s nemzeti organizmusba állítanák bele, s melyek az egyenjogú organizmusok és a magasabb értékek tisztelete révén megóvnák az irracionális erôszak benyúlásaitól? Emelkedtek-e már uralomra ez elvek s jegecesedik-e már szerintük a szellemi s annak nyomában a társadalmi, a gazdasági s politikai élet? Ôszintén szólva, ez elvek nyomaira ugyan akadunk, de a nyom igazán még csak program, még csak irányzat, mely küzdelmet s munkát igen, de érvényesülést ezidôszerint még nem jelent.

Kultúránkból mindenekelôtt hiányzanak a belsô, a lelki egység s szervezettség s az egyéniség egyöntetûségének motívumai, vagy legalább is ezek gyöngültek meg benne nagyon. Mi még mindig a túlzó individualizmus s a belôle folyó szubjektivizmus elvével vajúdunk, s nem tudunk vele végezni. Ez az irányzat ugyan adott több szabadságot, amire szükség is volt, -- kifejlesztette az egyén tehetségeit is s sok jót teremtett a tudományban s a szociális alakulások terén: de a túlzott szabadság által elvesztettük a belsô, szép formák méreteit s önmagunkban, lelki világunkban lettünk fegyelmezetlenek és szertelenek. Minél nagyobb sikerrel kezelte s idomította az ember a külvilágot, annál szerencsétlenebb mûvésze lett épp a szép, a harmonikus egyéniség kialakításának. Meglepô tény, de való igaz, hogy a modern fejlôdésben az élet s az értékek súlypontja az egyéniséget alkotó s értékeit elsôsorban! megalapító s hordozó, belsô világból átcsúszott a dermedt formáknak világába, legyenek azok akár fogalmak, tehát az ismeretnek, akár külsô formák, tehát a technikának s a civilizációnak világa. Az ember, dacára az individualizmus elveinek s irányzatának, egyre kevésbé individuum, hanem inkább csak típus, s éppen individualista hajlamai miatt most úgy fest, mint valaki, aki maga csúnya, de szép szobrokat farag, vagy aki maga beteg, de az egészség s szépség recipéit írja. Házat épít, de magának nincs otthona; fölséges operákat s énekeket szerez, de egyénisége nem rezonál e harmóniáktól. A modern ember akar szép individualitást alakítani, de oly szerencsétlen mûvész, ki önmagával cáfol rá összes ideáljaira.

Ez a szubjektivizmus áttörte a középkori objektivizmust s az akkor uralkodó s lelkeket egyéniségekké formálni tudó nagy hitet, s ezáltal az embert a belsô meg-nem-állapodás s a szétszakadás diszharmóniájába sodorta. Modern kultúránk pedig nem találta meg az egyéniség belsô világának új kulcsát, másrészt meg még nem tért vissza az egységesség stílusának nagy motívumaihoz, melyeket a hit s a vallás ad. Manapság is folyton világnézeti problémákkal küszködünk, melyek meg-megrengetik lelki egyensúlyunkat. Igaz, hogy az objektív kultúra -- így nevezem a pozitív ismereteket -- nagyot haladt, sôt óriási mérveket öltött, ugyanakkor azonban zavaró feszültség támadt a modern ember lelkében, nem annyira a folyton haladó ismereteknek adatai s a régi világkép közt -- hiszen ezt az ellentétet könnyû kikorrigálni, -- mint inkább a tudás s a régi nézetekhez alkalmazkodó, bár velük nem azonos vallási s erkölcsi fogalmak s érzések közt. S valamint ennek következtében az ember önmagában nem egész s nem egységes, úgy embert emberhez sem kötnek valami különösen erôs kötelékek. Manapság sem tettünk szert valami különös testvérülésre s közösségre s nem tettünk szert a közvetetlen érdekeken túl emelkedô összeköttetésekre sem. Minden állam egy-egy politikai s gazdasági egység, de telítve a kapitalista terjeszkedés vágyával, mely foglalni akar, gyarmatokra vágyik s világháborúba sodorható, s melynek szembeötlô pszichológiai jellegét Bebel Ágost így jellemezte: ,,das ist der Kampf um den Futterplatz''.

A modern kultúra készületlenségét mutatja a nagy zûrzavar a metafizika terén is. A természettudományos ismereteken kívül már csak kellenek az embernek kapcsolódások a végtelen nagy valóságba, s éppen azért szükséges, hogy a világnézetnek legyen misztikus, tehát vallásos orientációja. Ebbôl azonban, sajnos, még kevés van. A mai emberek még nagyon kevéssé vannak, vagy már nincsenek ránevelve arra, hogy magukat új világok kikezdésének tekintsék s elôkelôségüket épp abban keressék, hogy új szellemi világot hordoznak magukban, mely nemcsak vetülete a fizikai világnak, nemcsak árnyéka a miljônek, mely nemcsak szép vagy diszharmonikus lenyomata a történelemnek, aszerint, amint jog s igazság, vagy erôszak és szenvedés váltakozik fölötte, hanem amely magasabb s örök motívumok szerint kialakított lelkiség.

A transzcendentális mélységek fénye egyáltalában nem ragyog fel a mi ideáljainkon; sôt ellenkezôleg a modern kultúra egyik jellege épp a mély vallásosság tûnése. Átlag még uralkodik a nézet, hogy a természettudomány a vallást legyôzte, s hogy teljesen kielégítô világnézetet nyújt. Igaz, hogy mindez csak szóbeszéd és nézet, de azért a kétely divatja mégis megzavarja a miszticizmus felé gravitálni akaró gondolatot s a kultúrát újabb s igazabb ideálokhoz nem juttatja.

E ponton ugyancsak nagy a készületlensége s befejezetlensége a modern kultúrának, s sokat kell azon dolgoznunk, hogy a modern léleknek elváltozott, de tényleges igényei s életirányai ne állíttassanak a vallásossággal szembe; mert ez azután végzetes félreértés volna. A mi teológusaink rendesen még nem veszik kellôleg figyelembe az értékelések pszichológiáját; nem veszik tekintetbe, vagy legalább nem értékelik eléggé azt a körülményt, hogy idônként új értékelések jelentkeznek a lelkekben s sajátos szimpátiák nyilvánulnak egyik-másik irányban. Ilyen például a földi élet értékeinek nagyobb méltatása; ilyen a munkának az a fölfogása, hogy az nemcsak szükségesség, nemcsak kötelesség, hanem méltóság is, s hogy ezáltal résztveszünk a világ s az emberiség fejlesztésében s az Istennek világtörténelmi napszámában; ilyen az a fölfogás, mely az egész emberi életet az isteni akarat teljesítésének nézi, melynél fogva az ember nem akar a világtól elvonulni s nem akarja az életet gyöngíteni, tehetségeit parlagon hevertetni, hanem azt gondolja, hogy a világéletben való résztvevés is isteni; ilyen végre az a törekvés, mely a világot az Istennel szoros kapcsolatba akarja hozni; nem nézi az Istent extramundanus Dominus-nak, hanem szervesen köti egybe az Isten transzcendenciáját az immanenciával. Mindezeket az értékeket el kell fogadnunk s az új világ színterén tekintetbe kell vennünk az új ember érzéseit s hajlamait, s a csinált akadályokat, melyek csakis onnan származnak, hogy eddig nem így gondolkoztak, el kell hárítanunk. Fôleg pedig mindig szem elôtt kell tartanunk azt, hogy értelmi kategóriáinkat a végtelen valóság meghaladja, s hogy épp azért fogalmainkat az isteni életre csak analógiai értelemben alkalmazhatjuk. Bármennyire haladjon is a tudás s az érzés, ezt az immanens korlátot a lélek önmagában hordozza, de épp ezért van szabad kilátása a vallás s a miszticizmus felé. Mert lehetséges-e tengerpart tenger nélkül? S hasonlóképpen: lehetséges-e az emberi, tehát relatív s korlátolt lét, az abszolútra s a végtelenre való kilátás nélkül? A lélek okvetlenül észreveszi e kilátást, hacsak készakarva nem hunyja be szemét s ugyancsak élvezi is e fölséges kilátást, mihelyt igazi emberségének öntudatára jut s annak ismeri fel magát, aminek lennie kell.

Még egy más hiányt is födözünk fel lelki világunkban, s ez a blazírt vonás kultúránk arculatán, mely az élet értéktelenségének, a kedvetlenség- s kelletlenségnek vetülete. Csodálatos dolog s szinte ellentmondásnak látszik s mégis tagadhatatlan, hogy sajátos ellentét fejlik ki az objektív kultúra s e kultúrát megteremtô individualizmus közt. Mintha ez az individualizmus az objektív kultúra megteremtésében kiadná erejét s nem jutna már belôle a többire, arra a többire, ami voltaképpen a legfôbb mû, a szép, nemes individualitás kialakítása volna. Ezt az ellentétet könnyû észrevenni. Az individuum ugyanis az értelmi munka által megteremti a tudományt, formulázza a törvényeket, általános kategóriákba osztja be a fölértett valóságot, s folyton nagyobb s nagyobb értelmi kincseket, de végre is közös s személytelen értékeket állít be a világba. Már ezt a fejlesztést sem gyôzi az egyes ember, hacsak részletmunkát nem folytat s ha a tudomány egyre szélesbülô mezôit nem parcellázza. E parcellákon élnek s dolgoznak a specialisták -- csupa kisgazda s törpe-birtokos -- kiknek parcellái annál inkább keskenyülnek, minél jobban tágul a tudás világa.

A kultúra e folyamata kétféleképen veszélyezteti az erôs, az eredeti individualitást. Elôször azáltal, hogy a lét súlypontját az értelmi munkába csúsztatja s a személytelen elemet a személyes, egyéni élet fölé emeli; másodszor azáltal, hogy az exakt tudás szellemtelenségével az egyéni létnek fogalmakkal ki nem meríthetô valóságát, a személyes életet, az önmagából való kiindulást érzésben s akarásban, a konkrétnek megérzését, a cselekvést s az alakítást gyöngíti.

Ami az elsôt illeti, legnagyobb gyengéje ennek a kultúrának az az intellektualista mámor, mely elfelejti, hogy az életet fogalmakkal ki nem merítheti, bármennyire fokozza is s fejlessze is a tudományt. A fölvilágosodott ember éppen az a szerény ember, az, ki a valóságot önmagánál végtelenül nagyobbnak tartja. Értelme csak lámpás; azzal világít magának, megvilágítja útját, de napvilágot nem gyújt ki vele! Az ,,irrationale'' mindig nagy hatalom lesz s azt nem megérteni kell -- mit ért rajta, mikor érthetetlen? -- hanem azzal számolni kell, azt mint nagy, hatalmas tényezôt bele kell állítani a világba, hogy a szép, isteni élet egyenlete megoldható legyen. Hogy másra ki ne térjek, nem mutatja-e az a körülmény, hogy az ilyen világháború lehetséges, sôt hogy szinte kikerülhetetlen, az irracionális elemnek szerepét a világtörténelemben s nem bizonyítja-e fényesen az érthetetlen elemektôl való elvonatkozás lehetetlenségét? Az emberiség, úgy látszik, nem arra a következtetésre jön, hogy a háború szégyen, hanem hogy kiszámíthatatlan eshetôség, melyben az erô dönt. Igaz, hogy ellenkezik döntése érzéseinkkel; igaz, hogy keménység s kegyetlenség; de hisz van az életben másféle keménység s kegyetlenségbôl is elég, fôleg ha a gazdasági fejlôdés szívtelenségeire, s az élet bajaira s szenvedéseire gondolunk. Szent igaz, hogy a természet nem szentimentális, s hogy a dolgok folyása nem veszi kritériumait az érzésbôl. Még azoknak nézetét sem utasíthatjuk vissza, kik azt gondolják, hogy a világ a maga alaptendenciáiban olyan lesz ezentúl is, amilyen volt eddig, s ez alaptendenciák közé sorozzák az emberi érzést meghaladó, sôt azzal ellenkezô, irracionális hatalmakat s szükségességeket. Ezek az elemek éppúgy szerepelnek az isteni világtervben, mint a legfinomabb érzés inspirálta emberi élet és tevékenység.

Ami a modern kultúra másik nehézségét illeti, az abban áll, hogy az egyoldalúan értelmi s épp azért nem-igaz beállítás akadályozza az embernek s az emberi életnek harmonikus s boldogabb fejlôdését, s inkább intellektualistákat, mint intelligens embereket nevel. Jól mondja erre nézve Paul Bourget: ,,Ce mot (intellectuel) n'est pas synonyme d'intelligent. Il suppose une hypertrophie, un manque d'adaption entre la culture cérébrale et le milieu'' (Les Moreau-Janville). Ez a kultúra egy szervet s benne egy csápot fejleszt ki. Finomítja az agyvelôt, de fogyasztja az idegerôt; túltáplálja az agykaréjokat a harmonikus, erôs szervezet rovására. Az ilyen egyedben túlteng a tükrözô s a valóságot fogalmi képekben reprodukáló tevékenység. A tudományos fogalmi raktározás háttérbe szorítja az eredeti, meleg, friss életfakadást, mely az érzésben, a vallásban, az erkölcsben, a mûvészetben s az élet öntudatos alakításában mint eredeti s sajátos tevékenység jelentkezik. Innen van az egyéninek tûnése s az általános nivellálás, a kaptafára-húzás úgy az egyes embereket, mint a nagy nemzetegyedeket véve.

Ennek az ellentétnek a csinált s a való élet közt méltó hasonmása az a csúnya aránytalanság is az agyvelôbeli s a esti kultúra közt! Mily mûvelt agyvelôket s mily elhanyagolt, csúnya, egészségtelen testeket látunk! S ugyanilyen az az éktelen aránytalanság, mely az emberi élet s a butító s minden egyéniséget csírájában fojtogató bürokratikus s gazdasági tevékenység közt tapasztalható, hogy az egyik csak betûkkel s számokkal s fogalmakkal, a másik csak cipôfelsôrészek varrásával vagy gyapjú s lenszálak eligazításával, szegeléssel vagy gépolajozással s mázolással foglalkozik. Ez mind egyensúly-hiány és diszharmónia; mind aránytalanság és csúfság, melyben kimerül s elfajul az egyéniség, elfogy a lelke s eltorzul a teste s az egész ember bágyadt, fáradt s kedvetlen lesz.

Új, kulturális kiindulásokhoz szükséges más elemekre, amilyen például a gazdasági munka s az erkölcsiség világa, ki nem terjeszkedem. Csak rámutatok arra, hogy ugyancsak nem vagyunk készen az erkölcsiség új problémáinak megoldásával sem. Az új viszonyok meg-megrendítik a régi lekötöttséget tükrözô erkölcsi fogalmakat s szabadabb mozgást igényelnek az életnek, s hogy csak egyet említsek, a nônek, akinek meg kell teremtenie az új típust, anélkül, hogy természetes hivatására, az anyaságra alkalmatlanná legyen. Itt, az erkölcsiség terén érezni leginkább az idealizmus csökkenésével az áldozatkészség s a hôsiesség temperamentumának fagypontra leszállását, itt vesszük észre a lemondásra, a bajok s szenvedések elviselésére kész lelkületnek hiányát, melynek forrásai fönt, az örök élet hitében fakadnak. A komfort s az élet kényelmei gyöngítik az ellenállási képességet, s a természettôl elszigetelt életmód városok falai közt ugyancsak csinált, tehát nem igaz s erôtlen életet tenget a gyöngülô nemzedékek kultúrájában, melyben sem lendület, sem tûz, sem lelkesülés nincs. Mindenütt az absztrakt gondolat halaványsága s az ideáloktól megrabolt önzés rafinált szimatja kísért.

Bármi legyen már most annak az új kultúrának, melybe állítólag átléptünk, az iránya s jellege, annyi bizonyos, hogy ideálokra s a léleknek ôseredeti lendületére az ideálok felé, erre a nem-fogalmi lelkiségre mindig szükség lesz; sôt bizonyos az is, hogy a fejlôdésnek lendülete csak az ideálokért való hevüléssel tarthat lépést s ez a hevülés nem tudomány. De van egy más bizonyosságunk is, s ez az, hogy semmiféle történelmi fejlôdés sem emelhet ki minket a természetes szükségleteknek s a természetes élet nagy céljainak keretébôl! Rossz s téves történelmi fejlôdés az, bármily fényes kultúrának látszik is, mely az embert meg nem értette, mely ôt az egyedi, gazdag s tartalmas életre nem segítette, mely a lélekben az erôs, ideális, harmonikus életre való hajlamot minden tudományos s minden mûvészi tehetség kifejlesztésénél nagyobb figyelemben s nevelésben nem részesítette. Az ilyen fejlôdés okvetlenül nagy reakciót ébreszt, melynek jelszava: vissza a csinált világból, bármily kultúra legyen is az, a mûvelt, de az élet ôsi erejét s lendületét le nem fogó lelkiséghez!

Erre a lelkiségre ezidôszerint még nem tettünk szert, miért is valami szembetûnô s új kulturális föllendülésrôl napjainkban nem lehet szó; de amirôl szó lehet s mit tényleg érzünk, az a lelkiség igényeinek jelentkezése s a lelki harmóniának megsóhajtása, mely ha tetteket vált ki s gyakorlatban érvényesül, bizonyára lendít majd kultúránkon is.

Ez a gyakorlati munka arra irányulna, hogy a modern nemzedéknek necsak világnézete -- hisz a nézet csak fogalom s a világnézet csak fogalmi hálózat -- hanem vallása, vagyis a mélységekbôl, az Istenbôl táplálkozó élete lenne. Ez az irányzat különben elkerülhetetlen, mert ismétlem, a metafizikának mindig a miszticizmus felé van fordítva a szekere rúdja, tehát végelemzésben vallásos az orientációja. Nem is lehet az másképp. Az emberi szellem véges és relatív, s jóllehet virága az életnek, de nem ura a világnak; legalább is nem abban az értelemben, hogy a világot minden elemével saját képére s hasonlatosságára formálhassa. Ennek a formáló s idomító kihatásnak mindenfelé van határa. S ezt a szellem érzi. Ahogyan a virágot szikla környezi s kôgörgeteg fenyegeti: úgy környékezi a szellemet is egy nem-emberi valóság, nem-emberi nagy világ, mely okvetlenül belehatol s érvényesül életünkben. Ilyennek tartom azt az irracionális hatalmat is, mely mint háború zúg végig a világtörténelmen s melyben népek s fajok expanzív ereje érvényesül. Sikerül-e majd valamikor ez erôket másképp kiegyenlíteni? Ki tudja azt; a világ szemlélete erre a reményre nem igen biztat. Hiszen annyi a rossz, annyi a nem-emberi érzések szerint beállított s ellenünk vitézkedô hatalom a világban, s azon, ha komolyan reflektálunk s magunkat annak tartjuk, amik igazán vagyunk -- funkcióknak s vetületeknek, véges lényeknek -- meg nem is botránkozhatunk. Valamint azonban -- hogy a fölvett hasonlatot folytassam -- a virágban gyôzelmesen emelkedik ki az élet s a szépség elve égbenyúló sziklák s völgyeket eltemetô kôgörgetegek fölé: úgy csillan föl a nem-emberi hatalmak összeütközéseiben is az emberi szellem, mely egészen új, összemérhetetlen s páratlan érték. Ez a világ virága. Az irrationale, a baj, szenvedés s küzdelem, a háború környékezi s reá borul, s ebben a mechanikai mérkôzésben a virág szára is s az ember lábszára s ina nem gyôzi, de ha a mechanikai túlsúlyban össze is törik virág és ember, azért az új elv: az új érték föléje kerekedik minden bajnak s kegyetlenségnek fajsúlyi finomságának s szellemi fölényének erejében. Lehet a háború, a kín, a baj s minden egyéb botránykô kemény is, kegyetlen is, hisz azért kô; de másrészt épp mert kô a kô, vele van kikövezve a haladó s érvényesülô szellem útja. Aki így érez, az megérzi magát s önmagában a szellem hierarchiáját, s megérzi a kapcsolatot a lét forrásával, ,,az Úrral s Elevenítôvel''.

Ezzel kapcsolatos a másik nagy lelki szükséglet. A modern nemzedéknek a kultúra szellemi s erkölcsi értékeit kell nagyra becsülnie s magában kifejlesztenie. Életvágya a köznapi foglalkozások s a blazírt közszellem lapályairól a mélységek felé kívánkozik; szeretne több tartalomra s melegebb s lelkesebb életre szert tenni. Ezt csakis a belsô, lelki s etikai életnek kifejlesztése által érhetné el. Az embernek ugyan mindig a földön kell állnia, s rossz kultúra volna az, mely ôt a földtôl, az erôs fejlôdés kellékének materiális talajától elszakítaná; de még rosszabb volna az az irányzat, mely az embert a földhöz lapítaná s nem segítené rá arra, hogy igenis a földön álljon, de ugyanakkor egy új világnak, az isteni értékek megnyilatkozásának orgánumát lássa magában. Éppen a fejlôdésnek s a létfokozatnak gondolata segíti ôt erre rá, mely a természetnek görönggyé, vízzé, levegôvé s napsugárrá való differenciálódását szemléli, de a lét ez alsó rétegesedésénél meg nem áll, hanem fölemelkedik az ösztönök, az érzések, a gondolatok s a szabad akarat, szóval a psziché világába is, s abban egy még értékesebb valóságot lát. Ezt a belsô, értékes világot azonban az embernek kell magában kiépítenie, neki kell öntudatát tiszta, szép, nemes tartalommal telítenie. Ez az embernek sajátos mûve, ez ô maga, s e mûnek megvan aztán a maga sajátos s meghamisíthatatlan védjegye, mely nem is jegy, hanem inkább zene: ez a lelki ember harmóniája. Harmónia, melytôl a test is, a föld is, a kultúra is rezonál. Nem angyali ének, nem a szellem éneke ez, hanem a fejlôdésen dolgozó, testbôl s vérbôl álló embernek harmóniája.

Az újkor filozófia mozgalma -- még a monista is -- mutatja, hogy ez az irányzat helyes és szükséges. Ez a szellemiség fölismer magára másokban is s tiszteli ugyanazokat az értékeket másokban, melyeket magában emelt ki. Így az egyed nem áll ellenséges lábon az egyeddel, nem vesz el egyik a másiktól semmit; sôt az államban is s a társadalomban is a fejlôdés eszközeit látja, nem az egyedinek letörésére, hanem inkább annak minél több emberben s minél nemesebb kifejlesztésére.

A világháború fölpezsdítheti a blazírt közszellemet, de a kultúra igazi haladását csak a lelki értékek s a lelki élet fokozása határozhatják meg. Az ember teltebb s csengôbb lelki harmóniája lesz a ránk hasadó korszaknak pacsirta éneke, mely majd tavaszt s virágzó életet hirdet. Hallani-e már e pacsirtadalt?! Még csak a kikezdéseit!


Uram, én kitartok melletted (1915)

Uram, én kitartok melletted (1915)[27]

Ennyire szívszorongva és így vágyódva és epekedve mint most, már régen nem imádkoztak a világban. Mint mikor Amerika vadonjai égnek, és vágtat, repül, fut és szalad minden, aminek lába és szárnya van, és keres vizet, és ott a víz partján puma-macska és ember, vadállat és gazella meghunyászkodva érzi egy rémséges hatalomnak uralmát és kivetkôzik saját énjébôl és elfelejti a vért, mely benne pezseg, a szenvedélyt, mely égeti és csak a nagy menekülést várja, csak a segítséget keresi: így vagyunk most mi mind. A parlamentben elnémultak a pártok, a társadalmi életben elsimultak az ellentétek, és rólunk is leoldódott, ami személyes, egyéni; elveszett, ami hiú, önzô; leszáradt, ami kislelkû, féltékeny; mindnyájunkban csak egy tehetség dolgozik: lelkünknek Istent keresô vágya, mely mint a denevérszárny a sötétben, úgy visz a bajok éjjelében feléje, hogy nála megtaláljuk nyugalmunkat, egyensúlyunkat, vigaszunkat. Igen, nekünk Isten kell, a mi Istenünk, az a közeli Isten, az a misztikus Isten, az a magát nekünk adó Isten, ki velünk van minden nap, sötét napon, az erôszak napján éppúgy, mint napsugárban, a szent örömök napján.

És most, mikor olyan érthetetlen, olyan kegyetlen, olyan rémséges, olyan nem embernek való az idôjárás, most a fájdalmas tisztánlátás e napjaiban nekünk meg kell erôsítenünk ebbe az Istenbe vetett hitet, és nekünk ki kell gyúrni, le kell szûrni, ki kell imádkozni magunknak azt a meggyôzôdést, hogy mindenekelôtt az iránta való föltétlen odaadás és a hozzá való ragaszkodás szenvedélyére és temperamentumára van szükségünk. Emberek, testvérek, én ezt kétszeresen aláhúzom, hogy nekünk most erre van szükségünk.

Én szerettem eddig imádni Istent napsugárban, mint jó Atyát, ki napját felkelti jóra, gonoszra, hívôre, hitetlenre; de a napsugár most nem ragyog, Isten helyette villámaival gyújt világosságot; és én eddig úgy szerettem látni Istent esôcseppben, aki mint az Írás mondja: esôt ad jónak, rossznak, hívônek, hitetlennek; de Isten most nem a harmat szivárványos egén jön felém, hanem sötét viharban; és eddig úgy szerettem imádkozni, hogy gyertyáimat meggyújtottam az oltáron, de most égô falvak fénye világít nekem. Rettenetes, kegyetlen világ; az embernek nem is csontjai ropognak belé, hanem lelke reng. És mégis azt mondom nektek, kedves testvéreim: akár harmatcsepp, akár vihar, akár napsugár, akár villám, akár gyertyafény, akár égô falu van körülöttetek, nektek meg kell állnotok helyeteket. És ha lávafolyam hömpölyög is lábaitoknál, és ha szélvész sodor is el szárnyaival és ha villámok tüze perzseli is le testetekrôl a húst, nektek mégis azt kell mondanotok: ,,Ha Isten ebbe a világba állított bele, nekem itt ki kell tartanom''.

Érzem, hogy ez nem az én világom, és mégis az enyém, érzem azt az óriási ellentétet, hogy idevaló volnék, és mégis fellázad ittlétem ellen minden csepp vérem és emberi ösztönöm. Testvér, hiába ... neked ki kell tartanod, ez az Isten akarata, ne ijedj meg tôle; így vagyunk. Környékezheti az embert kegyetlenség, állatiasság, nyomorúság, szenvedés, világtalanság, megvakítás, csonkítás, rémség ... testvéreim, mégis azt kell mondanotok: ,,Engem pedig ideállított az Isten, hogy én az én hitemmel rendületlenül megálljak a törtetô tagadással szemben és világot gyújtsak ezeknek a negatívumoknak sötét éjjelében. Azért Uram, én kitartok melletted; én mindenütt ki akarom hallani a Te szavadat; én mindenütt fel akarom ismerni a Te hangodat akár haragszol, akár gyengéden suttogsz, akár dédelgetsz, akár büntetsz; mindegy, én Rád ismerek napsugárban, ôszi levelek zörgésében, ágyútorkok bömbölésében''. Elveszthetem fiamat, elveszthetem férjemet, ezek rémséges dolgok, rettenetes perspektívák; de történjék bármi, Isten azt várja tôlem, hogy le ne törjek, hanem megálljam helyemet és hívô lélek legyek mindvégig: és azért én kitartok és betöltôm azt a feladatot, melyet tôle kaptam.

De ti talán azt kérdezitek tôlem, hogy az életnek ezeket az észbontó kegyetlenségeit hogy engedheti meg Isten? Feleletül rámutatok a nagy vértanúságokra és azt mondom: ,,Isten ezeket a nagyobb gyôzelemért engedte meg. Miért engedte azokat a máglyákat? Azért, hogy a lélek tüze még magasabbra csapjon. Miért engedte a vér patakzását? Azért, hogy az gyôzelmes bizonysága legyen a hívô ember kitartásának, halált legyôzô lelkierejének. Minden vértanúságot úgy állított a világba. És azért, ha körülöttem sötét van, én világítok, ha szárazság van, lelkem forrását fakasztom ki, ha diszharmónia van, felsôbb harmóniákba olvasztom azt, és bízó, hívô, alázatos lelkemet ezen világalakításnak és csodálatos elváltozásoknak orgánumává teszem. Hogy lelkem ilyen orgánummá legyen, ahhoz nem elég csak úgy ,,elviselni'' a keresztet, mint ahogy a muzulmán viseli, ki azt mondja: hogy amit Isten az emberre mér, azt ,,ki kell tartani''; én azonfelül, hogy kitartok, még bízó lélek is akarok lenni, én a legnagyobb szenvedések közt nemcsak kitartásra törekszem, hanem bizalomra is. És mi önt belém bizalmat? Az, hogy van kiben bíznom, van miért bíznom, és Isten akarja is, hogy bízó lélek legyek, ki nem zárkózik önmagába, nem elkeseredett, hanem ajtót, kaput nyit, várja Istent, kegyelmei után vágyódik, kegyességét kívánva kívánja magának''.

Egy prédikációm után egy öreg anyóka, kinek unokája térdén ült, azt mondta: ,,Ez a püspök mindenrôl beszél, hogy kell bízni, hogy ki kell tartani, hogy hinni kell, hogy remélni kell, csak egyet nem mond, hogy visszajön-e az én fiam''. Valóban azt nem mondtam. Én azt mondom: sokan nem jöttek vissza, akik nagyon hittek, nagyon reméltek, nagyon imádkoztak, mert hisz nincs harc áldozatok nélkül. Édes, kedves testvérem, nem arról van szó, hogy ne legyenek áldozataid, hanem hogy áldozataid dacára is hû maradj Istenhez, hozzá tapadj, hitedben meg ne inogj, reményedben meg ne tántorodjál, megnyugvásodat el ne veszítsd, és Istent mindig nagy kincsnek tartsd. Uram, ki adja nekünk ezt a kegyelmet? Ezt csak Te adhatod. De hogy ezt megkapjuk, olyan tekintettel kell Krisztuson csüggnünk, mint Péternek, mikor az apostolokkal a tengeren volt és Krisztus felé indult a vízen. Szemét a Mesterre vetette, de úgy, hogy lelke mintegy az ô lelkébe gyökerezett.

Valaki azt álmodta, hogy mély kútban volt és nem bírt onnan kiemelkedni. Hanem a kút felett egy csillag ragyogott, és mikor azt nézte és nem a körülötte levô sötétséget, akkor emelkedett, mikor ismét maga köré tekintett, visszaesett, végül mikor tekintetét állhatatosan a csillagra irányította, egészen kiemelkedett a mélységbôl. Felséges, szimbolikus álom, majdnem azt mondanám, hogy prófétai látomás. Nekünk is a csillagos eget kell néznünk, hogy gyôzzünk vértanúi máglyákon, vértanú kereszteken és felülemelkedjünk vaksötétségeken. Ez a mi fôfeladatunk; mi bízunk a jónak végleges gyôzelmében, vérengzések és embertelenségek dacára; hiszünk a fényben, sötétségek dacára és törekszünk a magasságok felé, mélységek dacára.


A háború erkölcsi kihatásai (1915)

A háború erkölcsi kihatásai (1915)[28]

Sokan bíznak a háború erkölcsi kihatásaiban s rámutatnak azokra a nagy benyomásokra, melyek folytán a vallásosság s bensôség, az áldozatkészség s hôsiesség, az egyéni érvényesülés s lovagiasság, azután pedig a faj- és hazaszeretet s végül a könyörület s kegyelet érzései ébrednek bennünk. Hogy a lélek tényleg ily benyomásokat vesz, az bizonyos; de éppoly igaz, hogy a háború önmagában véve, mint az erôszak s az ököl kategóriája, erkölcsöt nem produkál; másrészt meg annyi alávaló s brutális vonás van rajta, annyi iszap, piszok, nemtelenség s kegyetlenség úszik vad, ösztönös áradatában, hogy attól az erkölcsnek valami különös ébredését, vagy az erkölcsi reneszánsz kellékeinek meghozatalát várni legalább is bizarr gondolat. Miután pedig fények és sötétségek, erények és bûnök kóvályognak benne, reális filozófus csak az lesz, aki a fényt is, a sötétséget is meglátja.

Nem is lehet ez másképp; hiszen a háborút az ember viseli, s ezt ideáljaiért vagy alávaló szándékaiért viselheti. Ugyancsak ô feszíti meg a háborúban a legvégsôig minden erejét, s ezáltal önérzetét, azt az erôs önmagát állíthatja bele a világba s egyéniségét bátorságban s jellemességben kifejlesztheti vagy ehelyett gyáván meg is adhatja magát. A küzdô ember s nemzet akarja önmagát; akar erôs, kitartó, fölényes lenni s ez acélos csengést ad egyéniségének s ruganyosságot akaratának. Azután a szenvedés s százezreknek múló élete s összetört világa tisztítólag hathat lelkünkre, kidörzsölheti szemeinkbôl a nagyzás nemtelen mámorát, összetörheti képzelt, csinált kultúrvilágunkat, melyben nemtelen ösztönösségünknek, kényelmünknek s fegyelmezetlenségünknek raktunk palotát. A csinált, farizeus kultúrának rongyai, mázai, festett kulisszái széteshetnek a rettenetes valóságtól, s akkor azután a közönségben az erkölcsi tisztulás s javulás igényei is jelentkezhetnek. Tagadhatatlan az is, hogy a nagy veszedelmek s küzdelmek fölébresztik az összetartás s a testvériség érzetét is, s ezzel egyszersmind finomabb szociális lelkületet hoznak öntudatunkra s eggyé forrasztják a társadalom széthúzó rétegeit. Ez mind igaz; de azért nagyon naiv pszichológiára vallana, ha azt gondolnók, hogy a háborúval együtt jár az erkölcsi reneszánsz, s hogy ez annak ia-fia. Ugyanis a háborúnak az imént említett jó kihatásai mind csak olyanok, mint a terméskövek; ezekbôl lehet építeni, de maguk a kövek még nem épület; hasonlóképpen a jó indítások s lendületek, melyeket a kedélyek nyernek, tiszteletreméltó erkölcsi elemek ugyan, de ezekbôl azt a jobb világot még csak elô kell teremteni. A sok erkölcsi motívum még csak hangolás, de nem zene. Fôleg ha hozzávesszük, hogy a háborús világban akárhány ember sokkal komiszabbá lesz, mint lenne békében, s akárhányban épp a legalávalóbb hajlamok fejlôdnek ki. A nép istentelenebbé, vadabbá, rakoncátlanabbá lehet; mert a háború oly kalapács, mely nemcsak követ, de gyöngyöt is zúz; oly kohó, hol a láng salak és arany fölött suhog; oly folyam, melyben minden úszik. A háború hitet ébreszt, de reményeket is tör. Százezrek pusztulnak el, akiknek semmi közük ahhoz, hogy angolok vagy németek építsék-e a keleti vasutakat, és ismét százezrek éheznek és nyomorognak, hogy néhány száz szemfüles üzletember festett vizet adhasson el rum helyett és papirossal talpalhassa a bakancsot. A háborús jótékonyság ürügye alatt még a sebesülteket s a hadbavonultak otthonmaradottjait is megzsarolják, kieszelnek mindenféle ellen nem ôrizhetô gyûjtéseket s sarcolásokat végeznek levelezôlapok, jelvények elárusításával. Csak hallani kell a harctérrôl hazatérô katonáknak, a gyógyuló sebesülteknek káromkodását; látni kell a duhaj erôszakoskodást, melyet azon jogon végeznek máris jómadarak, hogy ôk háborúban voltak; látni kell a csaláson s uzsorán hízott fezôrök, szállítók, malombárók és széntolvajok arcátlan viselkedését, és akkor kevesebbet szónokolunk majd arról az erkölcsi tisztulásról s megújhodásról, melyet a háború hoz.

Szükségesnek tartom a háború ez árnyoldalainak a kiemelését is, mert különben nem kezelném lelkiismeretesen a háború erkölcsi kihatásainak témáját, s a reális gondolkozó egyoldalúságot vethetne szememre. Pedig az üres hangulatcsinálás nem mesterségem, s nincs érdekemben tagadni a háború erkölcstelen s bénító kihatásait, annál kevésbé, mert ezek dacára is, sôt többet mondok, éppen ezeknek szemmeltartásával lehet csak a háború erkölcsi tartalmának megítélésében a helyes szempontra állni. Ez a helyes szempont pedig az, hogy engedjük meg, hogy van a háborúnak sok erkölcsbénító kihatása is, de emeljük ki ugyanakkor, hogy van kíséretében sok erkölcsfejlesztô, egyéniséget acélozó, jellemet domborító erô és indítás; van kíséretében sok erkölcsi motívum és lélekébresztés; mindez azonban -- és ezt nagyon akarom hangsúlyozni -- inkább csak hangulat, motívum, indítás, reakció, s korántsem készen adott lelki nemesség és erkölcsiség. Mint ahogy a világon semmi sincs készen, hanem mindent ki kell dolgozni, úgy a háború adta erkölcsi motívumokat is ki kell választani, a salaktömegbôl az aranyércet ki kell olvasztani, -- a piszkos folyásból az iszapot le kell csapni; a mentô-egyesületekbe, Auguszta-alapokba, kórházak adminisztrációjába is beletolakodott léhaságtól s világiasságtól az igazi jótékonyságot meg kell különböztetni, hogy mindezek után rámutathassunk a háború erkölcsi kihatásaira s kiemelhessük azokat a pozitív tartalmakat, melyektôl több jóság, több lelkiség lesz a feldúlt s ismét megnyugodott földön.

Ha ezek után már most a háború erkölcsi kihatásainak felsorolására térek át, elsô benyomásom, bevallom, az, mintha oly helyen keresnék etikát, ahol abból, úgy látszik, legkevesebb van. S tényleg így is áll a dolog, ha magát a háborút, az erôszaknak, az ökölnek e kategóriáját szemlélem; ha az életnek s a kultúrértékeknek ez ôrületes pocsékolására szorítkozom. Borzadok a háború borzalmaitól, nem mert a haláltól félek, hanem mert ez az irracionális pusztítás s emberirtás nem fér a fejembe, s ugyanakkor legbensôbb érzésem a szégyen is, hogy a XX. század kulturális magaslatán az ôsi barbarizmus nemcsak semmit sem veszített otromba kegyetlenkedésébôl, hanem ellenkezôleg, rafinált szörnyûséggel pusztít most is. Végigmegyek lélekben az iskolák, könyvtárak, színházak, múzeumok termein, összeszedem a kultúr-emberiség nézeteit s vallomásait humanizmusról, testvériségrôl, haladásról s kereszténységrôl; el-elnézem a szmokingos gavallérok, a dekoltált hölgyek, az aranygalléros mondúrok világát: azután beleállítom ezt az egész kultúrát az esôverte lövészárkok s csatamezôk keretébe, hol öt-hat kultúrnemzet színe-java hason fekszik véresen, fagyosan, sárosán, s egyik lesi a másikát, hogy lelôhesse: iszonyodva kérdezem, hát minek is járt az a sok ezer év szenvedése s okulása fejeink fölött; vagy tán a kultúra tényleg csak mint mázoló s mint állatszelídítô járt köztünk, úgy hogy ezeréves munkájától az emberiség csak mázt vett, csak színt s látszatot öltött, de a bête humaine vérengzô természetét le nem vetkôztette magáról?! Ez a rettenetes valóság kínunk és problémánk most is; ezt a gyötrô ellenmondást mindezideig meg nem szüntethettük, s a felelet most is csak az, hogy igen, ez így van, s ez másképp nem lehet; ezen változtatni ezidôszerint nem lehet, mert a mi világunkat még nem Suttner Berta, hanem a ,,dicke Berta'' -- így hívják a németek a 42 cm-es mozsarat -- intézi, s aki azt másképp akarja intézni, az fantaszta és bolond. S én is így látok s ezt vallom. Ezidôszerint a háború elkerülhetetlen szükségesség, s a nemzetek mind ez irracionális hatalom igénybevételére vannak szorítva: ugyanakkor azonban ismétlem, hogy e kényszer az ô kínjuk, s hogy a háború az ô problémájuk, s hogy azt kultúrájukkal s érzéseikkel megegyeztetni nem bírják, s hogy mindnyájan, bármily hôsiesen verekednek is, érzik e helyzet tarthatatlanságát s ez ellentmondás kínját, mely új megoldást, új kulturális perspektívát sürget.

Mindent összefoglalva, a háborúban végre is csak annyi van az etikából, amennyi éthosz van annak a viselkedésünknek észszerû voltában, hogy a támadó ellen úgy, ahogy tudunk, védekezünk. Ez a filozófia, mint állati ösztön ott csattogtatja fogait a fenevadak mérkôzésében; ez gyullad ki azután mint emberi szenvedély a trogloditák harcaiban, s ugyanez ismétlôdik meg végre rafinált kiadásban a kultúrnemzetek háborúiban is, melyek azonban már nem iram-szarvasért, nem mogyoróbokrokért, mint a trogloditák korában, hanem piacokért, gyarmatokért, végelemzésben pedig pénzzsákokért folynak. ,,Los mesmos canes, los altros collares'' -- mondja erre a spanyol közmondás; a kutya ugyanaz, csak a nyakravaló más; Mephisto pedig ezt így fejezi ki:

,,Der kleine Gott der Welt bleibt stets vom gleichen Schlag

Und ist so wunderlich, als wie am ersten Tag.

Ein wenig besser würd' er leben,

Hättst du ihm nicht den Schein des Himmelslichts gegeben;

Er nennt's Vernunft und braucht's allein

Um tierischer als jedes Tier zu sein.''

(Goethe: Faust)

A háború etikai tartalmát teljesen kimerítjük, ha azt mondjuk, hogy ,,államoknak háborút viselniök jogos okból szabad'', -- hogy azután ez úgynevezett ,,jogos okokban'' mennyi az etika, azt a történelem, legnyilvánvalóbban pedig saját tapasztalatunk mutatja, hiszen láthatjuk, hogy mit jelent a franciának, angolnak, japánnak, orosznak az a bizonyos ,,jogos ok''. Szegény éthosz! Nincs nálánál szomorúbb exisztencia a világon; ez magának a tragikumnak a megtestesülése! De a legszomorúbb szerepe van ott, hol az erôszak az úr; mert ott ô csak hamupipôke lehet, s a szónoklatok a jogról s etikáról hamu a szemébe; minden okoskodás és szép beszéd pedig csak szó, levegô, semmi. Mit is jelentsen az a ,,justa causa'', melybôl háborút indítani lehet, mikor az ítéletet róla faji szenvedélyek, imperiális álmok, politikai tradíciók, tôzsdék és üzletek, milliárdok féltése és vágya, dicsôségszomj, féltékenység és gyûlölködés, no meg egy arannyal megspékelt sajtó hazudozásai kezelik? Nyom-e ebben a világháborúban a ,,justa causa'' s ezzel az etika többet, mint az a fehér kis moly, mely Hugo Grotius ,,De jure belli et pacis'', vagy Suarez ,,Tractatus de legibus et Deo Legislatore'' címû kódexeit az amsterdami és coimbrai csendes könyvtárakban ôrli? Ôk alaposan értekeztek e mûveikben a háborúviselés jogáról; de, ismétlem, ki érvényesítse ezt a justitiát, a háború ez etikáját?!

A háborúviselés ,,jogos oka'' révén tehát édeskevés etika szürönközik e kegyetlen történésbe; s mindezek dacára -- be kell vallanom -- vannak nagyszerû etikai tartalmak, vannak csodálatosan fölséges lelki megnyilatkozások a háborús lelkekben, melyek a legmélyebb vallásosságot, az ideálok lelkes szeretetét s az emberiségnek több igazsággal, több jósággal és szeretettel való töltekezését szolgálják; vannak égre fölcsapó, nemes érzések, melyek a haladást, a jobb s boldogabb állapotok megteremtésének vágyát szítják; vannak riasztó s tisztító benyomások, melyek reagálnak minden ránk ragadt piszok s elfajulás ellen, melyek széttörik a csinált, blazírt formalizmust, s melyek mindent összefoglalva, siettetik az igazi demokráciának s az Isten országának közeledését!

Ezek elseje, hogy az emberiség energiája megmozdul s megérzi magát -- hogy óriás erôfeszítéseket végez, s annak következtében kitüzesednek a hôsiesség s az odaadás ideáljai a lelkekben. Nemcsak romantikáról s a hazaszeretet tradicionális költészetérôl, nemcsak a történelmi eszményiség presztízsérôl van itt szó, hanem az erôs akarás igazabb megértésérôl s azoknak az erkölcsi nagy kötelességeknek velünk való közvetlenebb kapcsolódásáról, melyekért vért is, életet is, szóval szó nélkül mindent oda kell adni; oda pedig azért, mert ezek a felsôbb valóságok, melyekbe beletartozunk, s melyeknek mindent alá kell rendelnünk. Ez a felsôbb valóság az eszményi világ, a nemes akarás világa, s ember a szó igaz értelmében csakis az, akiben van ez eszményi világból valami, s többet érô ember is megint csak az, aki többet vesz föl ebbôl magába. Aki pedig mindent oda tud adni a felsôbb érdekekért, az azután ember a javából, az hôs. A hôsiesség az embernek legfölényesebb fölemelkedése s az etikának legtüzesebb temperamentuma, melyet a szentírás így fejez ki: ,,Nem tartom életemet -- értsd hozzá családomat, vagyonomat, kilátásaimat, élvezeteimet -- önmagamnál értékesebbnek'' (ApCsel 20,24). Ez az ,,önmagam'' pedig az az eszményeket hordozó én-em, az én öntudatom! A hôsiesség etikája szerint az élet, vagyon, család, élvezet, öröm csak efemer, alsóbbrendû jó -- a világ java; míg ellenben az öntudatnak erkölcsi értékei azok az örök javak, a szellemi világ javai.

Ez a szellemi világ, mely a maga felsôbbségét önmagában bírja s minden más érdekeknek s értéknek alárendelését követeli, a háborúban kézzelfogható közvetlenséggel lép lelkünk elé. Nem disputál, nem alkuszik, hanem követel. A háború mint fizika csupa sötétség; de a hôsiesség, mely az etika kivillanása, csupa fényesség. Nem a sötétségtôl van a fény, de a sötétségben van; az éthosz is nem az erôszak esztelenségétôl, hanem az esztelenség színterén villan meg. A háborúnál nagyobb sötétség nem környékezheti a világfölényes lelket. Mikor minden pusztul, mikor az erôszak kifordít minden kategóriát s pocsékká tör minden kultúrát: akkor nyer éppen kiáltó kifejezést az a gondolat, hogy mi is hát az élet s a lét értelme? Mire való ez a technikailag remekül kidolgozott kultúrvilág, az életnek e bûvös-bájos hüvelye? Mit érhet e drága hüvely magva, mikor oly értéktelen skatulyaszámba veszik a hüvelyt? Óriási munkával dolgoznak rajta, finomítják, cizellálják, fényekkel, gyémánttüzekkel teleszórják, a vége pedig az, hogy kiütik az emberiség kezébôl ezt az egész kultúrát s összetapossák, akár csak tavalyi csigahéj volna.

De rosszul mondom, hogy kiütik a kezébôl, mert hisz azok, akik kiütik vagy botorul tapossák, azok, lehetséges, hogy nem is hôsök, hanem rablók, gazok, haramiák, komitácsik, akik lopnak, zsebeiket töltögetik, esznek, isznak, berúgnak; lehetséges, sôt sokszor így is van, s ez a háború áradatának a szemétje, ez a szennyvize. A hôsök egyáltalában nem azok, kiknek életüket s mindenüket mások ütik ki kezükbôl, hanem azok, kik ezt mind maguk odaadják. Róluk igaz, hogy nem értékelik az életet becsületüknél többre; róluk igaz, hogy nem okoskodnak s nem alkusznak, s hogy nem reflektálnak s nem kérdezik, hogy miért és minek, hanem természetesnek tartják, hogy a katonának így kell tennie, annak az életét oda kell adnia. Aki sokat kérdez, az nem tesz; aki sokat reflektál, az nem ad; aki sokat okoskodik, hogy minek adjon éppen ô s miért nem más, s hogy miért adja oda ô azt, ami neki ér legtöbbet, s hogy érdemes-e azt odaadni másért, mikor az a másik sem ér többet nálánál s érdemes-e végleg megszakadni egy esküért, mely szó, s megszakadni egy zászló alatt, mely foszlány, szóval, aki az agytekervények tömkelegébe téved, annak nincs ideálja, nincs szerelmes Ariadnéja, az csak a szkepszis medúza-fejével találkozhatik, s trotli lesz belôle. Aki szillogizmusokkal akar inspirációkat kritizálni vagy éppen helyettesíteni, abban nincs meg az etnikai temperamentum érzéke; az meg van fertôzve a kufárság bacillusaitól; az menjen lovat venni a huszár alá, az menjen gulyást fôzni a bajnoknak, de az hôsnek nem való. A macchabeusok történetírója így szól e bransról: ,,non erant de genere virorum'', nem voltak a férfiak fajtájából, nem voltak a nagy akaratúak vérébôl. Akik abból valók, azok harcolnak s küzdenek, mert az nekik kötelességük; -- azok sebet kapnak s tûrnek, ahogy az Isten akarja -- azok tudnak adni vért s életet s nem mukkannak, mert azt az Isten így akarja.

Minden, ami nagy, az naiv, vagyis minden, ami nagy, az fakad és születik; azt nem kotyvasztják gondolatpépbôl, azt nem nyálazzák szóbeszéddel, azt nem enyvezik önzô ragasztókkal, azt nem öltöztetik párizsi nyegleséggel, hanem -- ismétlem -- az fakad, az pattan. Az etikában is minden, ami nagy, az a lélek fakadása, a lélek lendülete, a lélek friss s érintetlen megnyilatkozása; azt nem olvasták ki sem a Kantból, sem a Schopenhauerbôl, az nem diktandó-írás az erényekrôl egy felsôbb leányiskolában.

Nézzétek hát hôseinket, hogyan tudnak adni; hogy pazarolnak életet; marokszámra, nyalábszámra adják oda! Nézzétek, hogyan tudnak lemondani, miképp tudnak elszakadni ifjúságtól, szeretettôl, boldogságtól; mintha csak egy felsôbb láthatatlan lélek-igézés s lélekjárás volna köztük! Ez az a nemzedék, mely nem becsüli többre életét eszményeinél, melynek tehát legértékesebb s vezetô tartalma az ô eszményvilága; ez az a nemzedék, mely teljesen megfelel annak az evangéliumi szónak; ,,Nagyobb szeretet annál nincs, mint mikor valaki életét adja oda másért''. Pedig ezek a hôsök nem tudósok, nem mûvészek, még kevésbé filozófok vagy éppen esztéták, hanem a legtöbbje közönséges ember, de olyan ember, kiben a lélek mint eszményiség szakadt ki a megérzés közvetlenségével s hevével! Ezek a falusi emberek az odaadás hôseivé nyúlnak meg; a géniusz nyújtózkodik bennük s szétüti az intellektuális mûveltség prokrusztesz-ágyát. Ezek a falusi emberek valahogy megnyúlnak, s nem a mestergerenda alól, hanem az egész papiros-kultúrvilág mennyezete alól kibuknak s felszöknek a nagy akaratok szférájába; a mûveletlenség darócán átvágódnak a gyémánt-lelkek. Eddig parasztnak tartották, most hôsnek mondják; az úgy történt, hogy a külsô hüvelyt keresztülvágta a lélek, s az voltaképp nem jászsági, sem kunsági, sem nem muzsik, sem nem kozák, hanem isteni! Szóval, ahogyan a lélek testet szokott ölteni s megszületik a gyermek, úgy az ideál testet ölt s megszületik a nagy odaadás!

Ne kérdezd, hogy hová való? Megmondtam már, hogy Istenbôl s Istenbe, a szellemvilágba való! Más-más történeti keretben ugyanaz az eredeti eszményiség vet lobbot. Mindegy az, vajon Thermopylae vagy Csingtau vagy Limanova a neve a helynek, hol a hôsiesség kitör a közember lelkébôl s eget kér; mindegy az, hogy hol ragyognak föl az életek törésföldjérôl a vérrózsák s a laurusok! Az a dicsôséges öntudat, az az élô erô, mely a thermopylaei kôre véste azt, hogy ,,Vándor, ha Spártába kerülsz, hozd hírül, hogy elesve láttál minket a törvény hódolatában'', minden hôsnek elnémult ajkáról száll ismét világgá s idôtlen idôkön át hangzik és zeng és zúg és cseng, mintha harangszó volna a magasból, s szeretetet éleszt s lelket nevel s eszményiséget ébreszt. Mily örvényei az idônek nyílnak köztük s a thermopylaei áldozatok közt; mennyire fekszenek el egymástól Csingtau és Berlin, Limanova s a jászsági huszárok tanyái! Milyen más az a görög sziklás hegyszoros s a kínai partvidék vagy az a galíciai lapály, s mégis ugyanaz a lelkiség, ugyanaz a változatlan, öregedni nem tudó, felséges lelkület borong felettük. Az az ôsi eszményiség oly új s oly érintetlen most, mint 3000 év elôtt; azok a nagy parancsok, melyek ellen véteni nem szabad, egyformán érvényesülnek. Változatlan az odaadás az eszményi, gyôzelmes jóba, s ôk is, mi is megtapasztaljuk, hogy Isten jár köztünk, s hogy nincs messze tôlünk! A hôsök példája révén a küzdelmes s áldozatos lelkület kiömlik azután a világra is. Valamint a rét kaszáláskor tele van illattal: úgy telik meg a hôsök által a világ az Isten lelkével, mely az erôfeszítésnek s kitûrésnek, az áldozatkészségnek s odaadásnak, a bátorságnak s hôsiességnek lelke! Telíti a világot egy nagy tûz, melynél fogva hiszünk valamiben, amiért mindent oda lehet s oda kell adni; hiszünk valami nagy, fölényes jóban, melyért ha oda is adtunk mindent, bátran gondolhatjuk, hogy nem vesztettünk semmit. Követjük a latin tanácsot: ,,Si vis vitam, da sanguinem'', ha életet akarsz, akkor véredet ontsd; minél többet ontod, annál inkább lesz életed, s akkor belenôsz majd abba a nagy tudatba is, hogy mindent megnyer az, aki mindent odaad!

Így értem azt, hogy a háborúban megmozdul az emberiség energiája, s hogy megérzi magát s kigyújtja a hôsiesség s az odaadás ideáljait. A háborúban minden nagyobb erôt s hatalmat lehel, s az ember öntudatosságra, vitézségre, hûségre, önfegyelmezettségre s áldozatosságra van beállítva. Ez ennek az etikátlan barbárságnak etikával telített atmoszférája. A háborút erôszak, zsarnokság, bûn indítja, de az a küzdelem az összes ideg- s akarati energiákat fölkelti, s gyôzni nem az fog, kinek csak fegyvere, hanem az, kinek lelke is van. Azért a háború vad világa telítve van a nagy s erôs akarat lelkével, s bármily legyen a barbársága, de annyi bizonyos, hogy azt a legnagyobb eszményiség inspirálhatja. Az akaratok ott nônek meg erôkké; a közönséges emberek ott nyúlnak meg hôsökké. Ott nônek naggyá a nemzetek is. Egy emberként állnak ki milliók, sôt a történelem mutatja, hogy legtöbbször a háborúk szenvedéseiben, mondjuk, a néplélek e vajúdásaiban születik meg az erôs nemzeti öntudat, -- a nemzet-egyéniség. Például szolgál erre a nemzetek ébredése a napóleoni harcokban.

Állítom továbbá azt, hogy a néplélek a háború nagy szenvedéseiben megtörve s megalázva finomabb és tisztultabb értékekre lesz képes.

E tisztulásra nagy szükség van, s ezt a háború irracionális fergetege végzi. Tény, hogy a kultúra kápráztatólag hat, fôleg a félmûvelt emberre, s ilyen átlag az egész világ, és egy nem-igaz, csinált világ színpadias s csalfa hatásaival uralkodik a lelkek fölött. Az elbizakodottság s a gôg elkapatja az embert, aki azután enged a tradícionális elvekbôl s túlteszi magát a fegyelmen s az erkölcsi korrektségen. Átlag bizony azt látjuk, hogy a kultúrával nemcsak uralkodás, hanem szolgaság is jár, s hogy az ember, mikor úrrá lesz egyes természeti erôkön a technika révén, önmaga oktalanul saját nemtelenebb, alacsony ösztöneinek rabjává válik. Aki emancipálni akarja magát a nagy, erkölcsi törvények alól, az saját ösztöneinek igáját veszi magára. A kultúr-uraság tehát nagyon könnyen erkölcsi dekadenciával jár.

Nem akarok itt erkölcsi prédikációt tartani, de azt mint köznézetet bátran kiemelhetem, hogy a mi kultúránknak még nagyon sok erkölcsi fogyatékossága van, s következôleg hogy az sok tekintetben még csak máz és látszat, de nem lelki valóság. Egyik legnagyobb hiánya pedig az akarat neveletlensége és puhasága. Nem mintha a kultúra szükségképpen elpuhulttá, gyávává s önzôvé tenne; hiszen ellenkezôleg az igazi kultúra az összes erôk harmonikus kifejlesztését kívánja, s így az egyaránt az erôs lélek s az erôs test kultúrája, egyaránt az izom- és az akarat-edzés kultúrája akarna lenni; a tapasztalat azonban -- legalább eddig -- mást bizonyít, s elmondhatjuk Virgiliussal: ,,Vestigia terrent'', a nyomok láttára meghôkölünk. A nyomok ugyanis nem az erônek, hanem a gyöngülésnek, nem a haladásnak, hanem a hanyatlásnak nyomai. Az európai kultúrán nemcsak az élet rózsáit, hanem ijesztô hullafoltokat is látni.

Az egyetlen ,,érték'', melytôl az átlagos ember még izgult, az élvezet; az egyetlen inger, melyre reagált, a testiség. Ezt szolgálta nagyrészt az irodalom, a mûvészet, a színpad s a divat. Micsoda a kihívó, párizsi nôi divat, mi más, mint a test formáinak utcai mutogatása, mi más, mint rafinált prostitúció? Amellett egy eszeveszett fényûzés s gazdasági hóbort, mikor a férfi a nô rongyaira, csipkéire, sallangjaira, kalapjára robotol, s az asszony azért öltözködik, hogy másoknak tessék. A szépirodalom átlag a könnyelmûséget s a léhaságot kultiválja s az üresszívû nemzedéket a lepkeszárnyú s festett arcú múzsa igézete alá hajtja -- mondjuk, felhajtja! A színpadról folyton mint kultúrtényezôrôl szónokolnak, de az a szónoklat s az a kultúra is olyan, mint a színpad, vagyis szín és látszat, s valljuk be, a legtöbb ember a színházba azért megy, hogy mulasson és -- legeljen. Szóval a kultúra mérlege mutatós ugyan, de nem reális! De mikor aztán úgy ránk szakad a komoly, a rettenetes valóság; mikor a mázolt kulisszákat lövészárkok, friss tömegsírok s szétdúlt családi tûzhelyek váltják fel; mikor a hasított szoknyájú bábok s a festett arcú, trikós dívák helyébe kisírt szemû anyák s özvegyek állnak élô kulisszák gyanánt; mikor elborul a gazdasági jólét ege s a lemondás s nélkülözés s a halálmegvetés s vitézség példái néma szemrehányással mutatnak rá az elpuhultságra s élvezetszomjra, melybe belebetegszik s beletörpül a hektikus nemzedék; mikor úgy végigszáguld a történelem viharja ennek az egész csinált kultúrának papiros-világán s belesivít mint tisztító fájdalom mámoros aléltságába s végigsuhint a szenvedés lángostoraival petyhüdt, kényes testén: hej, ha valamikor, hát akkor remélhetünk magunkbatérést, megrendülést, józanodást, akkor remélhetünk tisztulást. Annyi bizonyos, s azt a legblazírtabb naplopó is meg fogja engedni, hogy ember s nemzet számára új alapot a boldogulásra s új reményt a haladásra, azután új lelket s áldozatkészséget nem vehetünk a léha irodalomból, nem a francia házasságtörésekbôl; hôsöket s szenteket nem a hasított szoknyás s trikós hölgyek nevelnek, s ha kell a hôsiesség, tisztesség, megbízhatóság s áldozatos szeretet a nemzet számára, azt nem a Vígszínházban keressük!

Ez a komolyabb, léhasággal szakító s önmagába térô lelkület leginkább a háború idejében szállhatja meg a társadalmat. Ma, mikor ezrek meg ezrek élete forog kockán; ma, mikor szomorúság s ínség környez milliókat, már csak nem fogunk szívtelenül s léhán ledérségek s hiúságok s flörtök után szaladgálni. Értünk állnak most egész rajsorok srapnel- s gránáttûzben; értünk szenvednek s éheznek százezren; értünk nyílnak s hantolódnak fel tömegsírok; illik-e hát egy valamirevaló társadalomhoz, hogy e nehéz órákban harcosait felejtse, hogy az áldozatok s erôfeszítések e történelmi korszakában velük nem törôdve mulatozással, piperével, kacér viselkedéssel tüntessen lelketlensége, szellemtelensége s neveletlensége mellett? Ezt Európában legfellebb cigányok tehetik. Illik-e a társadalomhoz, hogy hálózzék, hogy a színpadra a ,,Csúnya embert'', a ,,Mozitündért'', a ,,Böskémet'' felhajtsa? Valaki e neveletlen publikumot úgy akarta volna megbüntetni, hogy szerette volna eltüntetni azt a 200 kilométernyi távolságot, s oda akarta volna varázsolni a felcicomázott hölgyeket s a legelô hidalgókat az agyonfázott, éhezô, sebesült harcosok közé, hogy legalább szégyenkezzenek. Ezt én nem tenném; nem tenném tiszteletbôl s könyörületbôl a mi tisztességes, kötelességet teljesítô katonáink iránt; ne lássák ôk, hogy tehát semmiért, hogy még annál is kevesebbért, hogy léhákért szenvednek s halnak meg.

E neveletlenségbôl való kinevelésre társadalmunknak még nagy szüksége van; még oly kevéssé érzi, hogy másért meghalni nagy szeretet s nagy ünnep, s hogy épp azért, mikor háború van, akkor a legkomolyabb istentiszteleti hangulatnak, a nagy áldozatok kegyeletének kell kiárasztva lennie a nemzetre. Akkor nincs tánc, nincs mulatság, nincs füzérke; akkor ne járjon senkinek esze csecsebecsén, festett arcon, sem muflonon, sem hermelinen; hanem csak egy gondolatot zárjon magába, melyre felzokogjon a lelke, azt, hogy most meghal valaki értem, nem is egy, hanem sokan!

Aki nem így érez, az barbár; azaz, hogy nem is az, hanem komisz! Ez eszmekörben forogva értem annak a jeles írónônknek indulata kitörését is, ki a Váci utcának -- mint ô mondja -- ,,élô és mozgó kirakatversenyérôl'' szólva, így ír:

,,Éppen két serdülô leányka jött velem szembe. Magas növésû, fejlett gyermekek. Tizennégy, tizenöt évesek.

Térdig érô, szûk szoknya feszült idomaikhoz. Fehér bôrük pókháló-vékony fekete harisnyán villogott keresztül. Lakkcipôjük fénye érintetlen volt, mint a szilvának a hamva. Bô angol kabát blazírtan lógott rajtuk, kalapjuk kacéran félre volt csapva. Rövidre vágott, fürtös haj, festett arc és ajak, kezükben sétabot.

És amint a társadalomnak ezt a két gyermekruhába és gyermekkorba öltözött, mosolygó kinövését megláttam, akkor amikor szinte imádkozva kerestem a világ bûneiért meghalt, türelmében is isteni Megváltót -- akkor nem ôt találtam meg.

De megláttam a haragvó Isten arcát, azét, aki megfenyíteni kész az emberiséget. És szinte azt vártam, hogy a sötét égen tündöklô csillagok a földre hullva ekrazitbombákká válnak és hogy végigkorbácsol a korzózó utcán a rettenetes világháborúnak isteni haragja.

Szerettem volna belekiáltani az utca zajába, a rajta mosolyogva andalgó emberek lelkébe, de úgy, hogy megremegjenek belé, hogy siessenek, szaladjanak haza, boruljanak térdre és imádkozzanak. Imádkozzanak sírva, töredelmesen, bûnbánóan, szívük-lelkük minden erejébôl.

Imájuk erejével rázzák meg a földet, a fellegeket, az eget, hogy imádságuk túlharsogja a háború borzalmas zenéjét és eljusson Isten trónusáig.

Mert én, szegény gyarló szolgálóleánya az Úrnak -- mialatt végigmentem a villanyárban úszó Váci utcán -- a haragvó Isten arcát láttam meg'' (Samassa Anna).

Igen, a haza szenvedéseit átérzô, a milliók küzdelmeit velük küzdô, nélkülözéseiket megosztó s azokat önmegtagadásunkkal enyhítô lelkületre van szükségünk. Olvastam, hogy Németországban arra buzdítják a gyermekeket, hogy ne tegyenek cukrot kávéjukba s ne egyenek fehér kenyeret vagy zsemlyét, hogy több jusson ebbôl is a harctéren küzdô katonáknak. Jó gyakorlat ez is, hogy fegyelmünkkel s önmegtagadásainkkal viszonozzuk mások nagy áldozatait. Magyarországnak s az egész emberiségnek tényleg most oly lelki erôkre van szüksége, melyek üdeségben tartsák az erkölcsi érzést s melyek a fegyelem ritmusával s a jóravaló készség lendületével kitartásra képesítsenek küzdelmeinkben s biztosítsák harcainkban a gyôzelmet. E részben mindnyájuknak kell közremûködnünk; de erkölcsrôl lévén szó, különösen a nôk közremûködésére s elsôsorban elôkelô gondolkozásukra s erkölcsi érzésükre fektetek súlyt.

A nôknek e részben nagy feladataik vannak, s a legnagyobb feladatuk az lesz, hogy kimutassák, hogy vajon megérzik-e s akarják-e szolgálni az erkölcsi megújulást. A nôk ugyan azt mondják: ,,Mi nem vagyunk a teremtés urai''; de a tapasztalat mást mond, azt, aminek a XVIII. század közmondása adott kifejezést: ,,Kutten und Röcke regieren die Welt'', csuhák és szoknyák kormányozzák a világot. Azonban, mint tetszenek tudni, a csuháknak most nincs divatjuk, de van a szoknyáknak, s nagy baj volna s szégyen volna, ha azt kellene mondanunk: ,,Röcke verderben die Welt''. Nem akarok általánosítani, mert aki általánosít, az hazudik; nem téveszteni össze hazám éretlen elemeit a nemzettel, s azért bizakodom, hogy ha már kitört e borzalmas vihar s tördeli a nemzetet, hogy akkor törje le a közélet fattyúhajtásait is, s ha már fölkorbácsolta a világot, akkor söpörje el felettünk a miazmás párákat is s vonuljon el tisztítólag e hazán.

További jó, erkölcsi kihatása a háborúnak az, hogy társadalmunkban megnyilatkozott a szeretet s testvériség lelke, s hogy észrevettük azt, hogy mivel tartozunk egymásnak. A háború rettenetes pörölye kikalapálja belôlünk a rideg önzést, a kegyetlen haszonlesést s a káini részvétlenséget, s ráképesít mélyebb s igazabb érzésekre, nevezetesen mások bajainak megérzésére. Mennyi szeretet áramlott ki most a szívekbôl, mennyi kölcsönösség s közérzés nyilatkozott meg! Mint indult meg a közös gonddal, kínnal, búval a fölkarolás, a segélyzés, az ápolás munkája. Azelôtt sokat okoskodtak s írtak arról, hogy mire jó a kín s a szenvedés s hogy a háború büntetés-e vagy megpróbáltatás, melyet Isten bocsát ránk; most eltalálták e kérdésekre a helyes feleletet, tudniillik a tettet, mellyel a bajt kiküszöbölni s az Isten látogatását javukra fordítani iparkodnak. Rájutottunk saját nemesbülésünk s tisztulásunk nyitjára, mely abban áll, hogy szeressük azokat, kik szenvednek s segítsünk rajtuk. Ez az érzés gyôzött s általános lett. Elhatott a karitász mindenhová, ahol éheznek és fáznak, ahol a tûzhely parazsa kialvóban van s már a kétség s kétségbeesés árnyékai járnak. Végigjárta a harcmezôket s a kórházakat, vigasztal és enyhít, gyógyít és segít. Gondozza sebesültjeinket s a hazáért szenvedô bajnokkal nemcsak azt érezteti meg, hogy ôt szereti, hanem hogy szereti övéit is, hogy segíti halavány, könnytôl ázó hitvesét s megsimogatja otthon maradt gyermekeit.

Ez élet-halál-harcoknak s a nagy szenvedéseknek benyomásaitól tünedezik a társadalomból az osztályok közti idegenség is, s egy új érzésnek, egy új szeretetnek melege árad szerteszéjjel. Ki tagadná, hogy van a társadalomban még sok-sok idegenség; van sokféle taszító s elszigetelô érzés. Bele van az keverve vérünkbe; meg van merevítve intézményeinkben s szokásainkban. Mi azt mint történelmi örökséget cipeljük magunkban s folyton megtapasztaljuk a társadalmi rétegek s osztályok viselkedésében. Idegenek vagyunk egymással szemben, kik úgy mennek el egymás mellett, mint az utasok az idegen városban, s még ha együtt élünk s dolgozunk is, akkor is egymás ügyeit úgy tekintjük, mint a törvénytelen gyermekek édesatyjuk családját, melybe beletartoznak vér szerint, de melybôl ki vannak rekesztve törvény s szokás szerint, s távolról nézik azt, ami voltaképpen az övék is volna.

De ez most elváltozik! S ez elváltozás szükségességét sohasem éreztük meg úgy s annyira, mint a múlt karácsonykor. Mert a karácsony mindig ugyan a család ünnepe, de a múltkor minden család nemzetté tágult s e nagy családban minden küzdô s szenvedô ember testvérünk lett. Közös érzésünkké lett mindnyájunk búja s baja, aggodalma és gyásza, s ettôl az érzéstôl hevítve siettünk enyhíteni a szenvedést s letörülni a nemzeti küzdelem sajtolta könnyeket! Reméljük, hogy e vérkeresztségbôl származik majd egyszersmind a nemzeti összetartozásnak s elsô sorban a társadalmi érzésnek új reneszánsza.

Ez ad majd a hazaszeretetnek is egy ideális reális-irányt; azt mondanám, hogy életrevalóbb érzést olt majd a hazaszeretetbe is. Hiszen igaz, hogy hazafiság szempontjából a magyart nem igen érhette eddig sem gáncs; lelkesült, áldozott a hazáért; óriási erôfeszítéseket végzett századokon át, hogy megvédje s biztosítsa szabadságát; de valami nagy korrektúrára volt szüksége, arra tudniillik, hogy tudott a hazáért meghalni, de nem tudott érte eléggé s úgy, ahogy kellett volna, élni. Pedig az az igazi hazaszeretet, mely életet tud adni a hazának. Jelenlegi küzdelmeinknek már most -- remélem -- az lesz az eredménye, hogy öntudatunkra hozzák, hogy mily kincs, mily sajátos érték a haza s a nemzeti élet, de hogy annak nem vérontás, hanem vérkeringés kell, s ezt a vérkeringést a békés, szorgalmas munka adja meg neki. A harctéren való küzdelem csak ideiglenes s gyorsan múló bemutatkozása a közösség lelkének, de azt igazi hazaszeretetté nem a vitézség temperamentuma, hanem a kitartó s küzdelmes munkának pátosza varázsolja át. Ez a hazaszeretet nem éri be azzal, hogy büszke s rátartós a hazájára s hogy el van bûvölve szépségétôl s történeti múltjától, hanem a nyomatékot a munkás, népfejlesztô életre fekteti, s úgy lángol a hazáért, hogy tesz s dolgozik érte.

A mi népünknél a hazaszeretetnek ez az érzése s erénye még nagyon gyér és fogyatékos. Kevés a szociális érzéke, s nemzetiségek közt élvén s oly monarchiában, melyben tíz nyelvet, ha nem többet, beszélnek, nehezen fejlik ki benne a nemzeti egység s a szociális közösség érzete. Távol van még attól, hogy a ,,haza'' neki annyit jelentsen, mint ,,a mienk'', s hogy az a ,,mienk'' nem egyéb, mint az a sokféle ,,enyém''. Nem érzi azt, hogy azzal a ,,mienkkel'' úgy kell bánnom, mint azzal az ,,enyémmel''; hogy azt éppúgy kell szeretnem, éppúgy növelnem s gondoznom, mint az enyémet. Hol tartunk annak a belátásától, hogy amit a haza veszít, azt én vesztem, s hogy ami a hazának kerül pénzébe, azt én fizetem, tudniillik mindegyikünk? Hol tartunk attól, hogy ami az államé, az az enyém is, s hogy ami neki vész, az nekem vész s azt bizony nekem kell megfizetnem. A mi katonáinkban -- s ez a magyar szociális érzés egyik mérôje -- mindez átlag hiányzik; ha egy kicsit is megsebesültek, ezer- és ezerszámra dobják el a drága fegyvert, s ezt a könnyelmû pazarlást a csodalénynek kell megfizetnie, melyet államnak hívnak; hogy mibôl, azt a magyar nem kérdezi; de az adót nyögi s fölpanaszolja. A béresasszony vagy más, akinek elment a kenyérkeresôje, megkapja attól a misztikus felhôkbe burkolt lénytôl, az államtól, a segélyt, s nem dolgozik, ül a küszöbön vagy a padkán a kályha mellett s lopja a napot, s nem érti, hogy az az egész állam közgazdaságilag egy szerzô, munkás, szorgalmas, takarékos nép vállain áll; hogy az állam ereje az a munka, melyet mi végzünk s hogy az állampénztár forrásai mind a mi zsebeinkben rejtôznek, íme, ez a szociális mûveltség -- mondjuk -- ez a polgári belátás a dolgokba s az összefüggésekbe hiányzik a magyar népbôl! Pedig nemzet e belátás nélkül nem exisztálhat, valamint nem exisztálhat nép, hol ezt a belátást ismét osztályharc s szociáldemokráciának nevezett irigykedés és munkakerülés elhomályosítja; ahol a szegények azt mondják: hát nekem nincs miért küzdenem, s ahol a három hold birtokosa azzal replikáz föntebbi okoskodásainkra, hogy majd megfizeti azokat a költségeket a 30.000 holdas úr! Az ilyen diszgregáló s bomlasztó nézetekben rémes szociális neveletlenség ijeszt, mely ellen csak úgy küzdhetünk sikeresen, ha a hazában a boldogulás lehetôségét mindenki számára folyton nyitva tartjuk, s azután ha azt a közmeggyôzôdést érleltetjük meg népünkben, hogy itt a hazában munkával s igyekvéssel tényleg mindenki boldogulhat, hogy tehát ez a haza a ,,mienk'', az ,,enyém''.

A német népben ez a belátás már megvan; az tudja, hogy miért küzd; tudja, hogy küzd önmagáért, az övéért; tudja, hogy dacára a munkás s munkaadó, a bányász s a bányatulajdonos, a szegény s gazdag közti különbségnek, most mindnyájuk érdekérôl, arról a közösrôl, a közös övékrôl, Németországról van szó. Azért azután tarthat ily beszédet Landberg, szociáldemokrata németbirodalmi képviselô s ugyanezt mondhatta volna bármely pártnak képviselôje:

,,Jól tudjuk, hogy ha ma esküt teszünk, hogy hazánk szabadságát, párt- és osztálykülönbség nélkül, utolsó csepp vérünkig védelmezzük, akkor ez az egyöntetûségünk átmegy a hadban álló testvéreinkre, és erônket, akaratunkat megnövelve, gyôzelemre segít bennünket. Tudják meg harcos testvéreink, hogy az egész nép zárt sorokban áll mögöttük. E harcban többrôl van szó, mint gyôzelemrôl. Németország szabadságáról, Németország létérôl van szó. Az angol vagyonos osztályokat vádoljuk azzal, hogy ôk idézték fel a harcot. Ôk akarnak angol aranyat verni a németek vérébôl. Az olyan lerontást, aminô ez a háború, csak egy dolog okolhat meg: a haza védelme. Nincs a világnak oly országa, mely megérne annyi áldozatot, melyet eddig hoztunk e háborúban, egynek: Németországnak kivételével. Amikor Németország szabadságáért szállunk síkra, az emberiség örök haladásáért küzdünk, mert a nemzetek a kultúra kincseskamrái. Azok, akik egy nemzetet akarnak kipusztítani, az emberiséget kultúrája részétôl akarják megfosztani''.

De van a háborúnak még egy nagy nemzetközi, erkölcsi kihatása, mely abban áll, hogy a zsarnokságtól elnyomott s a kultúrától elzárt népeket is keltegeti s fölébreszti bennük az erkölcsiségnek s haladásnak elsô feltételét s kellékét: a szabadság öntudatát s a nemesebb szabadság vágyát. A szláv népek szorulnak erre rá elsô sorban! Lehet ezt a háborút sokféle érdeknek szempontjából tekinteni, s bizonyára tagadhatatlan, hogy a küzdô feleket más-más érdek vezeti s tüzeli. Az angol s a francia bizonyára nem küzdenek az autokrata cárság hatalmáért, hanem egészen másért, de azért mégis szolgálják a cárizmust, s ha gyôznek, akkor a szláv népek nyûgét erôsítik meg, míg ellenben, ha legyôzetnek, akkor bukásukkal a szláv népek szabadsága emelkedik. Márpedig a cárizmusért nem lelkesülhet semmiféle szláv, s ha faji öntudata ôt a cár zászlaja alá sorozza is be, de nemzeti kulturális érdeke nincs e zászló gyôzelméhez kötve, s ellenkezôleg a népek szelleme öntudatlanul is megsóhajtja a cár ellenségeinek gyôzelmét. E sóhajnak adott kifejezést Nekraszof is, mikor mondotta: ,,Ó Oroszország, te a végtelenbe nyújtott tûrésnek hazája!'' Mindezeknek a népeknek nem lehet ideálja a felelôsség nélküli abszolútizmus, s ha igazán hisznek történelmi missziójukban, azt bizonyára nem egy magát régen lejárt s ázsiai formákban fönnmaradt tatár-uralomhoz köthetik. Történelmi missziót nem fûzhetünk az abszolútizmus érdekeinek szolgálatához, s lehetetlenség, hogy a néplélek a maga történelmi szerepét tompa, tunya rezignációban találja föl.

Végül pedig remélhetünk még egy másféle nagy erkölcsi kihatást. Remélhetjük, hogy a fajok ellenszenve s gyûlölködése, melyet most csúnya hatalmi érdekek szítanak s a saját önzô céljaira használják fel, az óriási eszeveszett vérontástól -- mondjuk --- e jeges vérborogatástól majd enyhül, s hogy ez a világháború, mint világtörténelmi nagy engesztelés nemzedékek, nemzetek s fajok bûneiért, megcsendíti a világ szebb harmóniáját. Arra való-e az emberiségnek fajok s nemzetek szerinti elkülönítése, hogy egymást pusztítsák s a testvériségnek cáfolatára s az evangélium csúfságára millió és millió életet irtsanak?! Nincs-e a világon elég hely germánok, latinok s szlávok számára, s kell-e a különbségnek, mely a sokféleséget s ezáltal az emberi szellem gazdagságát van hivatva szolgálni, éppen az emberirtó ôrületnek s a faji nagyzási mániának, imperializmusnak vagy cárizmusnak eszközévé lealacsonyulnia? Íme, az emberi közösségnek s egységnek egy magasabb, faji különbségek fölött álló s azokon épülô perspektívája! Nem kell a magyarnak, a németnek, az orosznak, franciának kivetkôzôdnie faji sajátságaiból, de még kevésbé szabad kivetkôzôdnie emberségébôl! Nem szabad a fajt, a nemzetet letörni, de még kevésbé szabad a faji szenvedélyekkel s a nemzeti önzô érdekekkel a haladás s fejlôdés útját megakasztani. A faji lélek ösztönös gôgje s hatalmi mániája bizonyára erkölcstelen hatalom s amennyiben ezt letörni vagy a háború okulásai révén nemesbíteni sikerül, annyiban haladunk elôre s fejlik az erkölcsi érzéseiben megtisztult s az ideáloktól hevített igazi emberség és demokrácia.

S mi volna a háború legeslegnagyobb s legáldásosabb erkölcsi kihatása? Megmondom azt is: Az volna, ha többé háború nem volna; az volna, ha a kultúrnépek a nagy világháború vérontásának s emberhekatombáinak láttára úgy megundorodnának minden háborútól, hogy egy nagy temetési világkongresszust tartanának s ott elparentálnák azt a történelmet, melynek fôbb eseményei az embermészárlások, s síremléket állítanának s ráírnák a kövére azt: ,,Itt nyugszik a háború, s nincs föltámadása''. Mikor lesz ez a kongresszus, mikor s hol állítják föl azt a síremléket? Fejlôdik-e valamikor az emberiség annyira, hogy az erôszakot kizárja nemzetközi érintkezésébôl? Lesznek-e valamikor oly mûveltek az emberek, hogy egymást hivatalosan s törvény szerint milliószámra agyba-fejbe nem verik? A haladásnak mindenesetre az a jellege, hogy az értelem s az erkölcs határai táguljanak s a nyers természet, az ösztön s erôszak háttérbe szoruljon s ne uralkodjék. Annyi bizonyos, hogy abban a mértékben fogjuk a háború veszedelmét távoltartani s esetleg teljesen kizárni, amily mértékben úrrá lesz nemzeti ellentétek, gôg, kapzsiság, uralomvágy fölött az igazi kultúra, vagyis az igazság, jóság és szentség. Ennek pedig egy módja s egy titka van: vigyük bele az élet összes viszonyaiba, a társadalmi s gazdasági alakulásokba, a kereskedelembe s a politikába is az erkölcsöt. A háborúban le lehet gyôzni oroszt, angolt, sôt németet is, de a háborút magát végleg csak az erkölcs gyôzheti le.


A vallásosság jelentkezései a világháborúban (1915)

A vallásosság jelentkezései a világháborúban (1915)[29]

Az ilyen világrengés, amilyen a háború, a legváltozatosabb tarkaságban mutatja be az embernek komplikált lelki világát s az egyeseknek egymástól elütô szellemi orientációját. Vannak kedélyek, kik a nehéz, komor idôben magukba térnek s bensôségesebbekké lesznek, akik hisznek s buzgón imádkoznak, akik olvasókat aggatnak nyakukba s érmeket varratnak kabátjukba, amit azelôtt soha sem tettek, sôt amit talán kinevettek, -- s ez az átlagos ember típusa; de vannak megint mások, kik hitükben megzavarodnak s eszményiségükben elsötétülnek s kik kiszakítva a világorkán által eszményi kapcsolataikból, talajt s egyensúlyt vesztenek s üres, sötét öntudattal keresnek célt s értelmet az életnek. Az értékesebb lelkek világában bizonyára sokféle lélekjárás lesz; fény váltakozik majd bennük sötétséggel s lelkesülés nagy, hideg kijózanodással. Mindezek kínos revízió alá veszik az emberrôl s a kultúráról szôtt ideológiájukat s közvetlenül megtapasztalják hitéletüknek s annak az egész belsô, lelki világnak erejét, illetôleg gyöngéit. Mint minden életnek, úgy a lélek eszményi s hitbeli életének kritériuma is az ellentállás s a kitartás ereje, tehát az a kérdés lesz, hogy mit s mennyit bír el, hogy hogyan gyôzi s hogyan emeli ki az egyént s viszi érvényesülés elé érdekeit.

Ennek pedig elsô kelléke s fôfeltétele, hogy a vallásosság jól legyen beállítva a lélek s az élet erôrendszerébe, hogy az ember tudja, hogy mit akarjon vele s mit várjon tôle, hogy jól tudja elkülöníteni egymástól a physis-t s az ethos-t, jól tudja széttartani az Isten-országát s a világot, szóval, hogy az ôt környezô, irracionális valóságban, mely harc is, sötétség is, szenvedés is, megtalálja a maga helyét s így a világ mechanizmusában megteremtse kapcsolatát az Istennel. Erre a vallásos tájékozódásra s elhelyezkedésre különféle befolyással vannak a jelenlegi nehéz idôk. Lesznek e befolyások közt olyanok, melyek fejlesztik s emelik a vallásos lelkületet, de lesznek olyanok is, melyek bénítólag s zavarólag hatnak reá; lesznek a lelkekben erôszakos s lazító tünetek, melyek szakítást jelentenek bennük mindazzal, mit eddig mint nagyot és szentet tiszteltek; másrészt meg csodálatra ragadnak a léleknek világfölényét hirdetô érzések. Ez ellentéteken nem lehet fönnakadni, aminthogy csodálkozni sem lehet akár a vallásos lelkület reakcióinak indulatosságán, akár azoknak minden képzeletet meghaladó sokféleségén. Nincs az a változatosság a színek skáláján az alig észrevehetô s elenyészô violától föl a legizzóbb tûzpírig, mint amilyen a különfélesége a vallásos érzéseknek ugyanazon nagy benyomások alatt.

Ami az elsôt illeti, szinte lehetetlenség, hogy mikor a háború a lélek feneketlen mélységeit is fölkavarja s még azokat az öntudat alatti némaságokat is megszólaltatja, akkor a vallásosságnak érzéseit, a lélek legérzékenyebb húrjait meg ne rezegtesse; lehetetlenség, hogy mikor a legnagyobb benyomásokat veszi a lélek, melyeket sem megrendelni, sem könyvbôl kiolvasni nem lehet, akkor a létmegismerés s az önmegértés misztikus szfinxeitôl, a lelki magány pusztaságában álló e Memmon-szobrok ajkáról hangokat ki ne csaljon. Sôt éppen az ilyen világkatasztrófában, az ilyen lélek-megrendülésben nyerünk új meglátásokat, veszünk új, közvetlen érzéseket, melyek mély benyomással lesznek ránk s az említett, helyes pszichológiai beigazítás mellett hathatósan s biztosan tájékoztatnak majd Isten, lélek s életértékek felôl. Hogy pedig ugyanakkor a lelkek a legkülönbözôbb hangulatokon s reakciókon esnek át, azon sem csodálkozhatunk, ha meggondoljuk, hogy minden ember más és más világ, s hogy a pszichológiai beállítás nemcsak a reflektáló öntudatnak, hanem számtalan tudatos és öntudatlan befolyásnak az eredménye. Hány embernek sötétül el a lelke, mert képtelenségekbe fektette az élet céljait, hánynak törik le teljesen a vallásos élete, mert hitnek s a gondviselésnek világát oly érdekekkel kapcsolta egybe, melyek egymással úgy, mint ahogy ô azt gondolta s remélte, kapcsolatba nem hozhatók! Ha a mi Istenünk túlságosan emberi ábrázatú, s ha a világ s a lét végtelen perspektíváit a relatív emberi léttel azonosítjuk, akkor természetesen törik-szakad minden; míg ellenben ha az ember világát relatív, kis világnak nézzük, a gondviselést pedig nem ötleteinknek s kis- és nagyvilági érdekeinknek érvényesítésére, hanem az isteni világtervek keresztülvitelére s az emberi üdvösség transzcendentális céljaira vonatkoztatjuk: akkor a lélek a maga világfölényes fajsúlyának erejében föléje kerülhet minden bajnak, kínnak és sötétségnek, s épp e páratlan fölényességében tûzheti ki a legyôzött világ fokára a maga diadalmas zászlaját. Az ember ugyanis a világot kis méretekben technikája által is legyôzheti s le is kell gyôznie, hisz ebben áll a külsô kultúra feladata, de azt az irracionális elemet, azt a vele ütközô nem-emberit s az azzal kapcsolatos ellentmondást s ellentétet technikája által le nem gyôzheti; ha azt le akarja gyôzni, akkor neki a szellemi, az erkölcsi világba kell fölemelkednie; fölényét tulajdonképpen ott kell érvényesítenie. Hasonlattal élve ezt úgy fejezhetném ki, hogy a sas ne bukjék a vízbe, mert az az elem ôt legyôzi; hanem emelkedjék a levegôbe; szárnyai erejében ott majd úrrá lesz óceán és orkán fölött. Ez az értelme annak az evangéliumi szónak is: ,,Bízzatok, én legyôztem a világot''. De Krisztus sem azáltal gyôzött, hogy országát, tehát érvényesülését a technikának, gazdaságnak, politikának színtáján kereste; ott elsüllyedt volna; hanem azáltal, hogy kimondta: ,,Az én országom -- az isteni kapcsolatoknak, az isteni célok érvényesítésének, az erkölcsnek s lelki fölénynek s lelki békének országa -- nem e világból való''.

A háború bizonyára ily elhelyezkedésnek problémái elé állítja az embert. Elôször is rávág az irracionális valóság brutális erôszakával, úgy hogy lelke belerendül. Most azután minden attól függ, vajon a lélek megtalálja-e a maga elemét s fölényességének azt az atmoszféráját, melyben úrrá lehet a világ s az irracionális történés fölött? Minden attól függ, vajon tudja-e abba a rákényszerített irracionális történésbe beleállítani a maga sajátos világát s tud-e ennek a szellemi világnak erôivel befolyást gyakorolni reá; tudja-e kifejteni azt a legnagyobb befolyást, melyet lélek nem-lélekre is gyakorolhat, azt a befolyást, melyet nem absztrakt ideológia, nem filozofálás, nem hideg kultúreszmények, hanem az a meleg, mély, vallásos élet, az Istentôl való élet gyakorolhat a világon?

Hogy a vallásos léleknek e különbözô elhelyezkedését bemutassam, elôször is ecsetelem azt a lelkületet, melyet a háború szenvedései a köznép élô hitében idéznek elô.

A mûveltség alsó fokán a kétség nem otthonos; ott nem okoskodnak s ha botránkoznak is az érthetetlen világfolyáson, csakhamar megnyugosznak. Megvan ott az az ôsi filozófia, hogy a világban van jó, van rossz is, s hogy mindezt Isten intézi. Azzal a kikerülhetetlen rosszal, szenvedéssel és csapásokkal, folytonos érintkezésben állnak, s a kultúra nem kényezteti el ôket s vívmányaival nem kábítja el ôket annyira, hogy elfelejtsék a valót. A közönséges élet e részben sokkal reálisabb s bölcsebb is, mint a kultúra ideológiája s izgatott kedélyvilága; van benne valamiféle archaikus bölcsesség, mégpedig nem a gondolkozás, hanem a megérzés révén, mely azt tartja, hogy a világ világ lesz, s az ember mindig küzdelmes lény lesz, s az élet minden haladás s kulturális fejlôdés ellenére okvetlenül egy transzcendentális kiegészítést s folytatást vár. Ez a lelkület a vallásosság talaja; mindenesetre az az elônye, hogy nincs elszigetelve a valóságtól s az élet igaz megérzésétôl divatos kultúr-betétek által. Ezek az emberek bajaikban Istenhez fohászkodnak, azokat tûrni s elviselni tudják, háborúban, dögvészben, éhségben Isten látogatásait látják, melyeket meg kell állni s bármi történik is, tovább kell bízni s küzdeni. Az ô szemükben a háború is olyan, mint a természet; ez is végigvágtat fergetegével a kalászos, virányos tájon s hullatja villámait, máskor mint májusi fagy leperzsel millió fakadást s tönkretesz sok reményt, azután ismét mint árvíz átszakítja a gátat s kenyér helyett üszköt ad a gazdának, s lehet ugyan, sôt kell is mindez ellen küzdeni, kell villámhárítókat alkalmazni, kell jobb gátakat építeni; de a fôdolog az, hogy nagy hitünk s bizalmunk, hogy bátorságunk s Isten akaratán való megnyugvásunk legyen, mellyel a fölöttünk járó jót s rosszat Isten kezébôl elfogadni tudjuk. Mily csodálatos filozófok azok, kik, ha a fergeteg elült s az ágon egy madárka bátortalan csicsergése hallatszik, kik, ha az árvíz elvonult s ismét új virág fakad, elfelejtenek bút s bajt s bíznak megint gyermekdeden a látogató Isten jóakaratában. Hiszik, hogy köd, felhô s sötétség fölött napok járnak, s hogy az éjszakában is a világosság Istene lakik, s nekik ahhoz közük van. Ez a lelkület villan meg most is sok katonánk öntudatában, kik nem okoskodnak, hanem engedelmeskednek, s nem lázadnak, hanem indulnak, s azt mondják magukban: ezt az Isten akarja; adja szent kegyelme, hogy visszajöjjek; de akár jövök, akár nem: legyen úgy, amint azt Ô akarja.

Ez a felsôbb akarat uralkodik az ember gondjain s bajain; ez nyugtatja meg aggodalmait s ugyancsak ez ébresztgeti reményeit; ez ad nagy lelki egyensúlyt küszködésben éppúgy, mint szenvedésben. Ez képesít egyszersmind bátorságra, hôsiességre s odaadásra. Adni csak az tud, ki nem sokat okoskodik, ki nem sokat bíbelôdik feltételekkel s klauzulákkal, sôt ki az evangéliumi, fölpúpozott, jól megnyomott s túlcsorduló mértékkel kész adni. Ezt az ember akkor teszi, ha minden gondját s aggodalmát Istenbe veti, s ha egy felsôbb jóakaratba kapcsolódik bele, melynek érvényesülésében s végleges gyôzelmében hisz. Aki ezt a lelkületet jellemezni akarja, az ne mondja, hogy ez ilyen meg olyan ideológia, vagy ilyen meg olyan többé-kevésbé öntudatos vagy öntudatlan filozófia, hanem mondja, s ha nem tapasztalta önmaga, akkor higgye, hogy ez lelkes, meleg élet, nem fogalom, hanem kedélyi kapcsolat a világ személyes értelmével s személyes célszerûségével, kapcsolat azzal az érthetetlenül is érvényesülô, diadalmas jósággal. Errôl sokat lehet disputálni -- s mindenki disputál róla, fôleg az, ki meg nem tapasztalja, -- de annyi bizonyos, hogy ez a legmegfelelôbb s világfölényességre s gyôzelmes küzdelemre alkalmas pszichológiai beállítás, s jobbat senki sem talál. Ha a szellem tényleg gravitál világfölényességre, más orientációt s bekapcsolást, mint Isten felé s Istenbe, nem talál.

Ez a beállítás az emberek lelki világának egy általános, most divatos tünete, melyet lépten-nyomon tapasztalunk, s melyrôl a liberális Leipziger Neueste Nachrichten is így ír: ,,Határozottan megállapíthatjuk, hogy ez a háború felébreszti a népben szunnyadó lelki erôt s nem durvává, hanem jámborrá teszi azt. Megállapíthatjuk, hogy új, erôteljes vallásos élet jelentkezik. Minden tábori levél, a harctérrôl küldött minden futólagos értesítés is ezt bizonyítja. Az emberek szíve Istenhez fordul, s sokan, kik ifjúságuk óta nem voltak templomban, most arra kérik a hozzájuk tartozókat, hogy menjenek oda s imádkozzanak a küzdô férjért vagy apáért. A csatadalokban Isten szavát hallják s érzik közellétét. Rég elhalt hangok törnek ki belôlük, s azok az ajkak, melyek azelôtt inkább csak szitkozódtak, most imát rebegnek. Igazuk van a német püspököknek, hogy a háború a német nép iskolája. Ugyanis a halál komolysága, mely ott ül sok hazatérô harcos homlokán, nem vékony máz rétege, melyet egy szempillantás festett az arcra, hanem a legbensôbb élmény. És a háború új nevelése erôsebb lesz, mint a felületesség iskoláinak hatalma ... A harc hevében s a fegyverek ropogása közt írta Körner: ,,Auch du hast noch nicht ausgeflammt, du heilige Religion! Was von der ewigen Liebe stammt, ist zeitlich nicht entflohn!'' A vallás a kedély kimélyítése a végtelenbe. De hol állunk véghez s örökkévalóhoz oly közel, mint most, mikor az élet hömpölygô folyama átszakad az örökkévalóságba?!''

E megfigyeléshez kétség nem fér. A nagy bajok s szenvedések, mint a világtörténelem mutatja, azért alkalmasok a vallásosság ébresztésére, mert általuk öntudatára jutunk azoknak az értékeknek, melyek kellenek lelkünknek, de melyeket a kultúra nem nyújthat.

A vallásosság ugyanis nagy, pozitív reakció a semmiség s a ,,buta vég'' ellen. A világ s az élet nagy nihilizmusából a pozitív mindenbe, az élô Istenbe menekszünk. A háborúban vaspatákon jár s száguld végig az enyészet mindenen, amiért hevültünk s amit becsültünk, s kányakarmokkal vág bele nemcsak testünkbe, hanem lelkünkbe is; testünkbe ugyan csak sebeket vág bele, de lelkünkben felfakasztja a rémület s az érthetetlenség kínjait. Le kell mondanunk, el kell szakadnunk mindentôl, s ezt a hazáért s a fejlôdésért s az emberiségért, mely majd továbbra is ily érthetetlen szörnyûségekkel gyötri a jövendô nemzedékeket! De hát ez érthetetlen, saját fiait s önmagát folyton felfaló valóság nem ad nyugpontot lelkünknek, s ebben az érthetetlenségben s néma lemondásban ki nem tartjuk. Azt be nem veszi az eszünk, hogy az élet semmi, hogy a világ semmi, hogy az öntudat kigyúladó s elalvó láng, s hogy a lét elmúlás! Vak erôkre nem bízhatjuk értékeinket, melyeket csupa látó s érzô erô teremtett meg. A sötétségé, a semmié nem lehet az utolsó szó; nem azért ébredt öntudatra a lélek, hogy a mindent lezáró semmiségbe rögzôdjék bele, s az ész lámpája sem azért gyulladt ki, hogy füstölgô s elhamvadó kanóccá váljék. Értelem s érték kell az életnek, nem vak erôk játéka, s a szenvedésbe is kell valamiféle felsôbb érvényesülés! Azért menekül hát a lélek világból s elmúlásból, halálból s semmiségbôl az örök mindenbe s Istenbe kapcsolódik; azért látja szenvedéseiben is az ô szent akaratának teljesülését, s azért járja át legkínosabb áldozatait is egy felsôbb s megnyugodott öntudatnak fényével. Szigetté akar lenni az elmúlás folyamában s csillaggá a fergetegek fölött; lelket akar találni a testben, halhatatlanságot a halálban, életet a síron túl is, szóval Istent akar találni a világban!

S ezt soha sem fogja úgy igényelni, soha sem fogja úgy keresni, de úgy megtalálni sem, mint éppen a világháború pusztító korszakában, most, ,,mikor az élet hömpölygô folyama átszakad az örökkévalóságba''.

Igaz, hogy a múlandóság s a halál máskor is környékez, máskor is hervad a virág s pusztul az élet; de máskor az elmúlás s a pusztulás nem lép elénk azzal a frivol kegyetlenséggel, mint most. Most úgy hull az ember, mint ôszi dérkor a bükkös levele. A sírok most nem virágágyak, hanem kilométernyi árkok; most az élet oly olcsó, mint egy töltény, s a halál oly természetes, mint a lélekzés. De éppen azért ez a feldúlt föld az Isten törésföldje, s azok a vérrózsák az Isten vérzô lábának nyomai, az a sötétség kinyilatkoztatás s a némaság nagy kiáltás. S ez a kinyilatkoztatás abban a meglátásban áll, hogy az ember s kultúrája egy darabka kis világ, olyan emberméretû, emberszabású s emberszagú világ, de hogy azt mindenfelôl egy más nem-emberi, irracionális valóság környezi. Ezt az irracionális elemet el nem tagadhatjuk, sem pedig ki nem küszöbölhetjük, bármily kultúrára tegyünk is szert; de másrészt épp e ponton villan ki a hit, az a közvetlen megérzés, hogy a szellemi világ egy felsôbb szférába gravitál, s hogy ez itt lent csak ideig-óráig, mint erjesztô s fejlesztô elem van beállítva, de azután az irracionális valóság fölé kerül, mint ahogy fölkerül az olaj csepp s a légbuborék az óceán fenekérôl is. Mikor úgy törik-szakad minden, mikor az ember világa oly szemmel látható kézmû s történelme az irracionális világnak efemer epiphenomenon-ja, mikor összes értékeink, melyekért égünk s hevülünk, oly értéktelenül kezeltetnek, mikor maga a kultúra oly gyöngének s megbízhatatlannak bizonyul, mikor nemzetközi joga is az ösztönös erôszakot, az értékek rombolóját, a háborút, nemcsak hogy ki nem zárja, hanem ellenkezôleg -- bocsánat a kifejezésért -- nemzetközi kultúrintézménynek, a fejlôdés egy tényezôjének tartja, mikor euphemistice ,,ultima ratió''-nak, az ,,erôszak kategóriájának'' hívja s annak elismeri: akkor ne csodáljuk, hogy a lélek felsikolt s a nagy értéktelenítésre nagy állítással és saját értékének kiemelésével felel, ne csodáljuk, hogy kiemeli önmagát s dacára szeretetének a szülôföld iránt s hevülésének a kultúráért, azt mondja: bizony ez nem az én otthonom, s az én országom nem e világból való. A világ a háborúban megmutatja igaz arculatát, idegen valóságát, s akkor lelkünk ösztönös lendületével Istenbe menekszünk.

A vallásosság ébredésének további oka az, hogy a háború küzdelmei s szenvedései kicsalják a lélekbôl a heroizmusnak s az önzetlenségnek érzéseit, melyeket a béke szatócsszelleme s a köznapi élet önzése háttérbe szorított, s mintha csak kihámoznák önfeledettségének hüvelyeibôl az igazi magvát s lemosnák képérôl a magát-meg-nem-értésnek s a helytelen filozófiáknak penészfoltjait; de annyi tény, hogy valahogy ráakadunk igazibb magunkra s meglátjuk önarcunkat. Mily nagy jó, mikor a lélek, szétlebbentvén történelmi, csinált fátyolait, megtapogathatja s megérezheti önmagát s örömmel nézhet magamagának szemei közé, mondván: tehát ez vagyok én?!

Pedig az esik meg tényleg vele, az, hogy ráakad magára, s ezt az önkinyilatkoztatást éppen leglelkibb érzéseiben, a szeretet, hôsiesség, az odaadás s áldozatkészség s a föltétlen hódolat s megnyugvás erényeiben tapasztalja meg. A modern kultúrának s filozófiának e körül két balkeze volt! Divat volt a lelket tagadni s mindent megérteni. Eldisputáltuk jogait, ignoráltuk igényeit; legyömöszöltük a matériába. Ami erkölcsi elemeket s vonatkozásokat találtunk benne, azt mind önzésbôl magyaráztuk ki; mert hát önzést értünk -- így gondoltuk -- de odaadást nem értünk; az ,,irrationale quid''. Csináltunk erkölcstant biológiai alapon, s eszményeinknek (haza, kultúra, önfeláldozás) szociológiai magyarázatot adtunk. A történelem csak osztályharc lett, s az embereket állítólag csak az étlap érdekelte; a kart erôfeszítésekre az önzés inspirálta, a kezet ökölbe a gyûlölet szorította. Azt megértettük, hogy az egoizmus sajátos lelki fakadás, de hogy az altruizmus is az, azt már nem. Nem értettük meg, hogy van egy szuperindividuális objektív eszményesség; hanem azt magyaráztuk, hogy mindent kizárólag a szubjektív ösztönösség mozgat. Ebbôl a fortyanó egoizmusból lett a filozófia vezetô elve, ez lett a kultúra szülôje s bálványa; lángelmék jártak elôtte mint akolythusok (gyertyavivôk), s költôk s filozófok mint tömjénezôk; az újságolvasó publikum pedig arcra borult s áhítattal tekintett föl ez új ,,Dagonra'', mely a tulajdonképpeni valóság s igazság s tudomány, s mely mögött csak ideológia s babona sötétlik.

Az igazság pedig az, hogy igenis van önzés, van osztályérdek, s az is tény, hogy a foglalkozás s hivatás visszahatással van az ideológiára, s ugyanaz a fogalom másképp van színezve a békés földmívesnek s másképp a francia szindikálistának fejében; de azért az emberi élet s történet nagy tengelyeit nem ez a patkószeg-kovács kovácsolta, s az embereket az igazság, jóság s szépség csodavilágában nem az önzés inspirációi vezették. Igaz, hogy a béke köznapi világában inkább az önzés dominál. Ott fölszabadulnak az egyéni érvényesülés erôi s elfeledtetik velünk, amit más, altruista elvek, a közösség érzései hordoznak; annak következtében föl nem ismerjük s hálátlanul értékeljük a javakat, melyekben nem az önzés kezébôl részesülünk. Ily benyomások alatt azután természetes, hogy az egyéniség tisztára szubjektív irányzatú s subjective orientált tehetségeit fejleszti, hogy ily érzések s ily reakciók szálaiból fonja gubóját, s hogy intellektuálistává is s egoistává, de mindenesetre egyoldalúvá válik, minek következtében a közösség nagy érdekeit, melyeket nem lehet egoizmusból magyarázni, s az azokból származó indításokat nem ízleli s épp azért meg sem érti.

De a háborúban fölébrednek az elhanyagolt lélek érzései, s az emberek, kik eddig csak önzést prédikáltak, más hatalmasságok s más parancsoló szükségességek alá kerülnek. Elfelejtik magukat s rácáfolnak csinált ideológiájukra. Ez ideológiák kártyaházai, papírmasé-falai összedûlnek, s új motívumok jelentkeznek s új akarások kerekednek felül. Most megint övék a világ, övék az élet. Erejüket megérzik alnemzetek, s szinte fejükhöz kapnak, hogy hát ilyen is van s hogy ez mind bennük van, mikor minderrôl nem szólt sem a dialektikai materializmus, sem a francia pozitivizmus, sem az angol gazdaságtan. Csodálatos, hogy ez mind e fenomenális tudomány dacára is másképp van!

Dehát a csodálkozás végre is csak ingere a tudásnak, s attól gyúl ki azután a jobb belátás világossága! S e világosságban felismerjük, hogy a kultúrvilág végre is a lélek vetülete, s hogy az egyoldalú s téves is lehet. Ez a felfogás téves is volt, mikor csak önzést s hasznot prédikált; a háború szelleme pedig e felfogást kijavítja, s a lelket mélyebb s sajátosabb érzéseiben is, amilyen a szeretet, az odaadás, az önfeláldozás, a hôsiesség, bemutatja, ugyanakkor pedig épp e nemesebb érzései által a felsôbb, eszményi valósághoz, az Istenhez köti. Szeretni kell -- mondja az eszményiség -- szeretet az ember értéke s öröme, -- szeretni kell hôsiesen is, -- aki úgy szeret, hogy magát odaadja, az megtalálja magát igazán, -- az evangélium is mondja: ,,aki életét elveszti értem, az találja csak meg tulajdonképpen''.

Ezek volnának úgy nagyjában a vallásosságot ébresztô s fejlesztô behatásai a háborúnak; vannak azonban annak másféle, vallásosságot zavaró, kétségeket ébresztô befolyásai is, s a szenvedések éjszakája a tört szívek s tört lelkek világát is takarja. Vannak, kiket a sötét, istentelen hangulatok teljesen megzavarnak, s akik annak következtében kétségbe esnek összes értékeink s eszményeink felôl, s ezzel Istentôl is elfordulnak.

Ez éppen a legfinomabb, esztéta lelkekkel szokott megesni. Annyira hevültek a kultúráért, annyira bíztak a haladásban, hogy minden brutalitáson, minden kegyetlenségen azzal tették túl magukat, hogy ,,ez régen volt így'', ,,ez csak átmenet volt''; most pedig úgy látják, hogy az emberiség csak rafináltabb, de nem mûveltebb, s hogy kegyetlenebb s vérengzôbb minden állatnál. A háború ellentétje a kultúrának, tagadása minden tanának, rombolója minden értékének. A háború idegen, érzéseinkkel ellenkezô hatalom, bármily címen vezessük is azt be s bármely nevet adjunk neki. A kultúrának eszményei s értékei voltak; voltak szent, sérthetetlen piedesztáljai s ragyogó, káprázatos keretei; e piedesztálokra állította az embert, a nemzetet, a hazát, a családot, a haladást; e keretekbe állította, hogy biztosítsa, az ember-életet, a vért, a verejtéket, a kenyeret, a munkát, a vagyont. S most az mind feldôl, pusztul s megsemmisül, de nem fenevadak, tûzhányó-hegyek s földrengések által, hanem a kultúr-ember által! Hogyne rendülne ebbe bele a lélek? Hogyan értse ezt? Mondják ugyan, hogy mindezzel nem tagadják a kultúrát, sôt hogy épp kultúrhatárokat vonnak a háború pusztításainak is; de azért a belsô ellentmondás megérzik a helyzeten, mert tény, hogy a kultúra, legalább ahogy most van konstruálva, maga ismeri el a romboló s kegyetlen erôszakot ,,jogi'' intézménynek.

Ez több, mint amennyit ugyanezen kultúra által kimûvelt finom érzések elbírnak. S így azt kell mondanom, hogy a kultúra a lelki világot, a finom érzést belsô ellentmondásba állítja bele, s az ember nem bír maga-magával.

Az érzelmekben is van logika, s azoknak ellentmondásai kínná és sötétséggé válnak a lelkekben. E sötétség némelyekben oly sûrû, hogy elnyel minden eszményt s elnyeli magát a hitet. Ennek megvilágítására nem filozofálok, hanem közlök egy levelet, melyet egy anonim hölgytôl vettem. A levél így szól: ,,Uram, én ma lelkileg ki vagyok dobva az ûrbe, a rettenetes, sötét, vigasztalan semmibe. Az én lelkemnek nincs szárnya, hogy onnan elröpüljön, akár följebb, ahol talán találna valamit, akár lejjebb, hogy megint valami talajfélét érezne lábai alatt, valamit, amit elôbb érzett. De a semmi, az ûr, az borzasztó és tûrhetetlen, és nem jó ott lennem.

Én ott abban az ûrben éppen csak gondolkozni tudok -- s azt jobban mint elôbb -- s e gondolkozásom révén ma azt találom, hogy életem legnagyobb tévedése volt hitem az erkölcsi világrendben. S ez a hitem megvolt. Hogyan kerültem hozzá, milyen rettenetes küzdelmek által és árán, az mellékes, -- de megvolt. Azért vagyok ma úgy kétségbeesve. Úgy jártam, mint ahogy jár anyagilag a gazdag ember állambukáskor. Az én lelkemben is devalválódott minden érték, s itt állok most egy csomó szennyes bankóval, amire rá vannak ugyan írva megnyugtató dolgok, de amelyekben már nem hiszek, -- amit beváltani nem lehet, -- amivel nem tudok mit kezdeni, s amitôl -- undorodom. Miért nem gyûjtöttem aranyat, --- mondhatja --az most megvolna ... Uram, tudja, hogy az életnek nevezett vásárban nem forog sok arany. Aranyom hát nem volt, de hittem, hogy azért van mégis értékem, hittem, hogy az arany ott van a bank pincéjében. S az, hogy nem látom, nem baj; azért az mégis ott van, s éppen azért a papír is jó.

Uram, szent volt elôttem a haza fogalma. Szerettem ezt a földet, melyre ezer év elôtt jöttek ôseim. Ma? én nem tudom, hol nem lennék szívesebben, csak nem itthon, csak nem itt, ebben a nekivadult világban! Ma úgy érzem: ha a haza okozza az ilyen borzalmakat, akkor nekem nem kell haza.

Tudom, hogy az északi ember más, mint a déli, tudom, hogy a latin nép más, mint a szláv; jaj, tudom, nagyon tudom; én mindezt tudom, amivel védeni s szükségképpeninek deklarálni szokták ezeket a förtelmeket; de ezzel a tényálláson nem változtatnak. Gondolom ugyanis, hogy elvben ezek a dolgok úgy is el vannak már intézve, de mit használ az elv, ha ily rettenetes a valóság?! Egyszer Párizsban, nem tudom, miféle klastromban, kezembe nyomtak egy kis katekizmust talán csak nyolc oldala volt, de azon a pár lapon ott volt a világ minden bölcsessége, aminek a tartalmát a töltôtollam egyszeri megtöltésével le tudnám írni ma is. S azt, ami ott volt, éppúgy elfogadhatja vér- és fajkülönbség dacára egy eszkimó, mint ahogy elfogadhatja egy kongónéger, Poincaré éppúgy, mint Petár ô felsége, vagy Vilmos császár! Többet, egyebet annál úgysem írtak, pedig tintatengereket írtak már, s nem fognak írni különbet sem; s mit értünk el mindezzel? Azt, hogy keresztény emberek marokszám dobnak kivájt emberszemeket egymásnak arcába, -- azt, hogy öt vagy tudom is én hány nemzet színe-java hason fekszik hétszámra vizes, fagyos, sáros árkokban s lesi a másikat, hogy lelôhesse,-- azt, hogy ezerszám ácsorognak elképzelhetlenül agyonszennyezett pályaudvarokon az asszonyok s napokon át, sôt hetekig ülnek egy padon, s lesik azt a szerencsétlen, riadt nézésû, elcsigázott ember-barmot, akit egyik vagy másik harctérrôl marhaszállító kocsin visznek a másikra, -- aki az ô férjük, apjuk vagy testvérük. Hol van itt a kultúra s az emberhez méltó érzés? Azt mondják tán, hogy azután majd jobb lesz minden? Hát hogy a csudába ne lenne jobban? Elpusztítanak egy csomó embert, tehát kevesebben lesznek a világon; természetes, hogy egyre-egyre jó ideig több fog jutni mindenbôl, ami földi érték: arany, asszony, kenyér! De csakis ebben, csakis ily értelemben lesz jobb világ, s mit használ ez? Hiszen így volt ez már akkor is, mikor a troglodita agyoncsapta azt a másik trogloditát, amelyik az ô mogyoróárkához kezdett járni mogyorót enni. Agyoncsapta -- tout simplement! s az asszonyát, ha kellett neki, magával vitte, ha pedig nem kellett neki, azt is agyoncsapta, s akkor aztán ott volt a barlangjában, meg a barlangja körül is ,,a háború utáni örvendetes föllendülés minden téren'', s örvendett neki a gyôztes troglodita egész addig, míg elôjött megint egy más troglodita, s elkezdte enni a mogyorót s akkor megint harc volt, s vagy az egyik vagy a másik otthagyta a fogát. Hát hol lássak én mindebben valami megnyugtatót, valami szépet, valamit, amit világos fejjel haladásnak mondhatnék?! Az már csak nem haladás, hogy repülni tudunk, mikor odafönn nem jut eszünkbe semmi egyéb, mint amit már itt lenn tudtunk! Az nem elôny, hogy mi ott röpködünk a felhôk között, mikor a lelkünk a sárban fetreng. S az bizony ott fetreng, s én nem látom, hogy a mi lelkünk másmilyen, mint azé a trogloditáé. Hiszen a saját kölykét talán az sem bántotta, s az is megeshetett, hogy békében élt a szomszédjával, ha az történetesen nem szerette a mogyorót.

Uram, az én életemben már végignézhettem egy egész csomó találmányt, s azt hittem, hogy a lelkiek terén is haladunk s többet érünk, mint elôbb, s hogy jobbak, könyörületesebbek s igazságosabbak vagyunk; s íme, most ránkszakadt ez a legnagyobb háborúja s kegyetlensége a világnak, háború, amilyen még nem volt, s amelyrôl azt hittük, hogy ilyen már nem is lehet.

Láttam elôbb is nyomorúságot, hogyne láttam volna! Láttam kiuzsorázott milliókat, robotban elnyomorodott gyermekeket, de erre azt mondták: ,,Egyszerre nem lehet; a ma mégis csak jobb, mint a tegnap, s a holnap majd jobb lesz, mint a ma''. S én elhittem s ezeren elhittük, talán csak azért, mert kényelmes volt nekünk azt úgy elhinni; elhittük s nyugodtan aludtunk, míg ezer és ezer asszony rossz világítású, bûzös szobában éjjeleken át varrt, hogy nyomorult falat kenyerét megkeresse ... Ha eszünkbe jutott mégis, hát megfordultunk a másik oldalunkra s azt mondtuk: egyszerre nem lehet. Örök szégyenünk, hogy ezt elhittük! Vagy ostoba vagyok, aki nem látok, vagy gazember, aki látni nem akarok, --e kettô közül választhatok. Nekünk nem lett volna szabad a józan eszünk s érzô szívünk ellenére hinni azoknak, akik azt hazudták nekünk, hogy ,,egyszerre nem lehet''.

Uram, nagyon boldogtalan vagyok! Én nem tartozom azok közé, kiknek a lelke háborgását lecsillapítja, ha felveszik a szép, fehér ápolónô-ruhát és valamely ispotályban etetik az elnyomorodott szegény bakát, akár a fiók-verebet; -- nem tartozom azok közé, kiknek a fájdalmán enyhít, ha elmossák a köpôcsészét és megvetik az ágyat. Azt gondolhatja tehát, hogy nagyon ráérek, nincs dolgom s ez a bajom. Pedig dehogy! Megteszem én mindazt, amit ma mindenki megtesz; de mi haszna, engem ez nem elégít ki. Ugyanaz az érzésem van, mintha flastromot ragasztanék valakinek a falábára. Mit változtat az a dolgon, hogy a flastrom kitûnô, s hogy nagy fáradsággal s messzirôl hoztam, s hogy ügyesen ragasztottam fel? Az én bajom éppen az, hogy én ma már azt is tudom, hogy ez az egész agyonmagasztalt társadalmi akció: flastrom egy falábon''.

A levél végét elhagyom; a csattanója épp a faláb koppanása. A kesergô, nemeslelkû asszonynak faláb a társadalmi akció, faláb -- vagy mondjuk inkább -- fa-szárny az eszmény s fajankó az ember -- ha ugyan nem rosszabb --; deszka, koporsódeszka, léc, csibe- s gimpli-kalitkaléc, fa, szú-ette fa, iga és kaloda minden emberi intézmény, s ennek a sok fának a szúja az ô kétkedô, szkeptikus esze s mása már nincs. Eszményi falábak, tehát hazugságok; csillagai kialudtak, lábai alatt zsombék s posvány, öntudatában pedig sötétség s üresség ijeszt. Csak esze maradt meg s eszének fullánkja, mellyel elpusztíthat mindent, de nem önmagát, mert öngyilkossá a szellem soha sem lehet. Annak élnie kell, ,,élet a sorsa''. S hol marad az Isten -- kérdezhetjük -- az Isten? Ahol eszmény nincs, ott nincs Isten! Ahol nincs napsugár, ott nincs nap, legalább nem érezni meg, hogy van.

Igaz, hogy a szkepszis álláspontja tarthatatlan, mert ha a szkepszis a helyes filozófia, akkor hát a szkepszis az igazság, s ha van valami igazság, akkor már van valami fényesség s annak nyomán azután fel kell érnünk a nagy, a ragyogó fényességhez; de én csak rá akartam mutatni a megrendült lelkeknek e sötétségére, mely elnyel minden eszményt s minden hitet, s mely oly nagy s kimondhatatlan szenvedést hoz rájuk a világháború révén!

E kultúrkétségbeeséstôl eltekintve a legtöbb nehézséget a hívô lelkekben a gondviselô Istenbe vetett hit megrendülése támasztja. Sokan botránkoznak s kérdik: hogyan lehetséges mindez? Hogyan engedheti meg mindezt az Isten? S valóban, ha az Istent kisdedóvó bácsinak vagy jó atyusnak nézzük, ha az emberi kultúrát pihenô kerevetnek vagy puhán bélelt fészeknek tartjuk, s végállomásnak, s nemcsak átmenetnek hisszük, akkor éppen az lesz a baj, hogy a vallásosság szféráját oly efemer érdekkörökbe állítjuk bele, melyek természetüknél fogva relatívek s mulandók, s hogy ezt a körülményt nem gyerekes ideológiánknak, hanem a gondviselés hibájának tulajdonítjuk. De hát a gondviselés perspektíváit nem a gyermekszoba naivsága inspirálja, s ha a hit igazán naiv, akkor a saját gyöngeségünket s az Isten végtelenségét is számba kell vennie és sohasem hinnie azt, hogy gyôzi a végtelen Isten gondolatait, hanem bíznia kell benne, ha nem is látja be azokat. A gondviselésrôl sem lehet az a fogalmunk, hogy az megóv minden bajtól s szenvedéstôl, hanem csak az, hogy minden baj s szenvedés ellenére érvényesíti irgalmas, üdvözítô terveit. A gondviselés örök célok s nem az embernek -- bôrét s pénzecskéjét féltô -- izgalmai szerint van beállítva. Hányszor dúlja szét ugyanaz a gondviselés a mi kultúránk macskazúgos s egérszagú alkotásait, hányszor szánt bele a társadalmi s gazdasági elrendezkedésnek saláta- s rozmaring ágyaiba a történelmi fordulatok hatalmas gôzekéivel! A gondviselésbôl akkor volna csúfság s karikatúra, ha az ember ízlése, szokásai s kedvtelései szerint igazodnék; ha óvna minden küzdelemtôl, s minden imánkra ô mondaná rá az áment. Az embernek más kell; kell baj és küzdelem; kell, hogy idônkint kihúzzák lábai alól a gyékényt s hogy újra s másképp tervezze s fejlessze s építse kultúráját! Ellentét, ütközés, küzdelem kell mindenhová; az kell a szellemi, a gazdasági, a társadalmi világba.

A pesszimizmust az az optimizmus fogja legyôzni, mely a rosszban is a jónak eszközét látja, amely alázattal ki tud térni a térfoglaló jobbnak s újnak útjából, s be tudja vallani, hogy minden, ami él, a legjobb akarat mellett is megöregszik, elavul s megfakul, s jó, ha meghal és eltemetik. Van ebben a lelkületben sok lemondás, s lehet azt pesszimista hangulatokkal is tarkítani, de azért a gyökere mégis csak a nagy hit s a nagy bizalom, hogy a jó gyôz, hogy gyôz a rosszban is s hogy minden a jót szolgálja. A vallásos lélek erre a fölényes, szellemi magaslatra küzdi föl magát nehézségeken, érthetetlenségeken s ellentmondásokon át. Lassan-lassan meggyôzôdik arról, s ami a fô, megnyugszik abban, hogy a halálnak is mily csodás, isteni missziója van a világon, nemcsak abban az értelemben, hogy elsöpri azt, ami avult s életképtelen, hanem fôleg abban, hogy a haladásnak, a fejlôdésnek s az élet új alakulásainak nyit tért. Az élet letörik; az emberek sírnak, a halál meg az új élet nótáit fütyüli. Az a hit, mely tagadása a küzdelemnek s megóvása az embernek a rossztól, a kíntól s szenvedéstôl, bizonyára babona s nem az Isten gondolata. Ezzel nem azt mondom, hogy a háborút Isten akarja, s még azt sem állítom, amit De Maistre, hogy a háború az isteni világkormányzásnak s gondviselésnek külön célba vett tényezôje, mely mindig lesz, míg a világ fönnáll; s mindezt azért nem fogadom el, mert másrészt mégis csak azt kell mondanom, hogy a fejlôdés -- mely pedig az Isten gondolata -- mindenütt háttérbe akarja szorítani az irracionális s ösztönös elemet s az embert úrrá akarja tenni a világon értelme s erénye szerint. Tény azonban, hogy e haladáshoz s fejlôdéshez is ütközés és harc kell, s hogy az erényt is a kellô magaslaton a fegyelem s küzdelem temperamentuma tartja fönn. Valami végleges békérôl, valami általános jólétrôl s boldogságról tehát itt a földön nem álmodhatunk, mert ,,wo Könige bauen, da ächzen die Karrner''; ez a fejlôdés világa, mely Isten gondolatai szerint épül, mi meg csak kubikusai s taligásai vagyunk; hát ugyan végre is mirôl s mivel álmodjunk?!

Ez a hangulat ugyancsak nem kultúrmámor, nem a világ fölötti uralom öntudata, de másrészt nem is pesszimizmus, hanem inkább reális, józan érzület, mely tulajdonképpen igazi, mély vallásosságra vezet. Meglazítja ugyanis bennünk a világhoz való ragaszkodásunkat, lehûti sokban kultúr-reményeinket s bizalmatlanná tesz a haladásnak közeljövôben bekövetkezô gyôzelme iránt. Nagy szenvedések korszakaiban az emberek mindig el szoktak fordulni a világtól, mely oly kegyetlenül idegenszerûen viselkedik velük szemben s átérzik Szent Pálnak azt a szavát: ,,Nincs itt maradandó városunk, hanem a jövendôt keressük'' (Zsid 13,14). Közelebb lép érzéseikhez Donnoso Corteznek az a felfogása is, hogy a világon az erénynek s jóságnak mindig kereszt lesz a sorsa, hogy az erkölcsnek csak erkölcsi lehet a gyôzelme, mert minden másféle gyôzelem nem illik hozzá, s hogy az erkölcsi gyôzelem épp a kereszt tragikumában villan ki s mutatkozik be szembetûnôen. Mindez azonban nem tagadása az erkölcsi rendnek, hanem sajátságos, s gondolom, igaz beállítása. Az erkölcsi világrend nem abban áll, hogy a rossz ne legyen nagyhatalom a világon, -- nem abban áll, hogy ne szenvedjünk s ne törjön össze a háború kalapácsa, hanem abban, hogy a lelket fölényességre segítse, s hogy a lélek a világot a maga erkölcsi erôivel s értékeivel legyôzze. Abban áll az erkölcsi rend, hogy a jót rendületlenül s következetesen gyakoroljuk, s hogy a szintézist bensôség és külsô tevékenység közt, eszmény és valóság közt, egyéni függetlenség és áldozatos odaadás közt sikeresen megteremtsük. S ezt a szintézist, ezt a harmóniát azok teremtik meg leginkább, kik saját állapotukat itt a földön befejezettnek nem nézik, kik a rosszat elviselik s a jobbat várják, kik Istent önmaguknál végtelenül nagyobbnak tartják, s azért sem a jót nem tartják szabadalmuknak, sem nem botránkoznak az Isten látogatásain. Ezek azután szenvedések s megpróbáltatások közt sem járnak falábakon, hanem szárnyakon s azok közé tartoznak, kik legyôzték a világot.

Véleményem szerint ez a legmûveltebb s legmélyebb lelkek vallásossága. Minél mûveltebb ugyanis valaki, annál világosabban látja a világ s az élet korlátolt s relatív mivoltát s hogy az emberi ész csak olyan, mint a gyertyavilág, mellyel kezünkben egy beláthatatlan nagy város utcáit s házait járjuk s világítunk magunknak, de e világítást árnyék és homály s egyoldalú fénnyel s sötétséggel játszó meglátások környékezik. Több e világításnál a homály, mint a fény! Épp ezért nem fogadja el relatív s szubjektív benyomásait s érzéseit a valóság mértékének, s ha borul is rá idônkint homály és sötétség, sôt érthetetlenség is, azért nem kételkedik a valóságban, sem a valóság nagy elveiben, például a célokban s azok valósulásában, tehát a jóságban sem, s tudja azt is, hogy az Ô sötétségei fölött az örök értelmiség napja ragyog. Azonban a legkiválóbb jellege az ilyen lelkületnek az, hogy az erkölcsi rendet nem azonosítja sem a világ folyásával, sem az ember esélyeivel, melyek ôt a fizikai vagy jogi rendben érhetik, hanem világfölényes magasságba emelkedik eszményeivel, s az erkölcsi rendet az erkölcs szférájába állítja bele. Nem teszi azt függôvé sem földrengéstôl, sem sziklaomlástól, sem háborútól, sem vereségtôl. Elsô tekintetre ennél természetesebb s észszerûbb állásfoglalás el sem képzelhetô; mert hiszen mindent a maga helyére kell tenni, a fizikát a fizikába, az erkölcsöt az erkölcsi szférába; a gyakorlatban azonban az ember nem így tesz, sôt ellenkezôleg tesz s összezavarja a fizikát a morálissal, vagy legalább is azt akarja, hogy a fizis az ethosz szerint igazodjék. A gondviselés elleni nehézségeink is fôleg innen származnak. Botránkozunk, hogy a jó ember szenvedhet; nem értjük, hogy valaki a legszentebbért küzdhet s mégis elbukhatik, hogy galád, gonosz akarat alávaló kapzsisággal egymás ellen tüzelheti a népeket, hogy eszközévé teheti a technikát, a pénzt s megfoszthatja szabadságuktól s haladásuk feltételeitôl a népeket, s azt erôsítgetjük magunkban s hirdetjük sajtónkban s könyveinkben, hogy az igazságnak s jóságnak okvetlenül gyôzni kell. Legnagyobb német lapunkban olvastuk a minap: ,,Wenn ein solches Streben (az entente törekvései) Erfolg haben könnte, so wäre es um die ethische Grundlage der Menschheitsentwicklung geschehen; die Geschichte wäre zur Dienstmagd des Zarenwahnsinns herabgewürdigt und das Recht nicht mehr eine Göttergabe, die Menschenhand nicht ohne Frevel antasten darf''. Ez nem a történelem tanúsága. A jogot nagyon is le lehet törnie az erôszaknak, s a legfölségesebb erkölcs épp a vértanúságban ragyog fel. Ahogyan vannak vértanúk, úgy vannak vértanú-nemzetek, s ahogy azok gyôztek, úgy gyôznek ezek is; sôt ez utóbbiak még a történeti rendben is gyôzhetnek, ha kitartanak s ha gyôzik eréllyel, s ha ki bírják várni a jog és erkölcs történeti térfoglalását. Az bizonyos, hogy cári önkény s cézári ôrületek ellenére az emberi fejlôdés alapja és hordozója mégis csak az etika, s hogy minden elnyomás és igazságtalanság dacára a jog s az igazság a történelem isteni jellegei; de ezeket nem szabad a patkók s a sarkantyúk környékén keresni. Azok magasabban állnak; mert lent a sárban, a szenvedélyek ütközésében, a bombák robbanásában nincs etika. Hiszen esztétikát sem keresünk a piszokban, s a gorilla-arcon sem villan meg még ethosz vagy szépség. Tehát mindent a maga helyén! ,,Följebb, följebb'', ez a jelszó; ,,még nem vagytok emberek; még a sötétség s a bûn uralkodik rajtatok''. Vegyük ez intést komolyan, vegyük ünnepélyesen! Ne peroráljunk annyit jogról, haladásról s kultúráról, ne mondjuk, hogy gyôz a jog, mert különben vége az erkölcsi rendnek; hanem emelkedjünk elôször is magunk, s emeljünk föl minél többeket is az erkölcsi rend magaslatára, a jog s erkölcs színvonalára; ezekben a zónákban mindenesetre gyôz a jog s érvényesül majd az erkölcsi rend!

Ettôl a magaslattól azonban még nagyon messze vagyunk, s azért az igazi, mély vallásosság ,,mit einem gewissen Einschlag von Weltflucht'' befelé lesz fordítva, s országát ott keresi s ott találja is meg. Saját hitében s Istennel való egyesülésében s nemes, gyakorlati szeretetében találja föl békéjét s érvényesülését. ,,Békesség a földön a jóakaratú embereknek'', mondja az evangélium, s nem mondja, hogy a jóakaratú nemzeteknek. Ilyenek még nincsenek, mondjuk, még nem lehetnek. Látom a történelembôl, hogy mennyi nemtelen s erôszakos érzés s érdek intézi a népek sorsát. Mily ragaszkodások a hatalomhoz, mily ármányok mások leigázására s fejlôdésük megakasztására, mily lelkiismeretlen erôszak és önzés ijesztenek ott! Mennyire nem-emberi, -- milyen például szorgalom, törekvés, tisztesség, -- hanem állatias erôk versengésére van bízva a sorsuk. Mindaz, amit európai- vagy világ-egyensúlynak, ,,balance of power''-nak hívnak, nem jogra s erkölcsre, nem belsô derekasságra támaszkodik, hanem gôgre, elfogultságra, öntelt, faji igényekre, s ezekért készek a világot a kínok s könnyek tengerébe meríteni! Elsötétül itt minden belátás s minden gondolat az erkölcsi rendre, a világintézés erkölcsi alapjaira s céljaira; itt az ember tisztára az állati lét porondján áll s szertenéz, hogy kit üthetne le. E világ- s ösztönkavarodásban szétszakadnak a legszellemibb s legfölényesebb kötelékek is. Ki hitte volna ugyanis lehetségesnek, hogy tudományos akadémiák törlik a külföldi tagok neveit, azért, mert e tagok az ellenség fajából valók? Ki hitte volna, hogy a párizsi Földrajzi-társulat megfosztja Swen Hedint a tagságától nemzeti szimpátiái miatt?! Csodálattal szemléltük, hogy a nemzetek kiválóságai nyílt levelekben szóvá tették nem annyira az ellenfél állítólagos kegyetlenségeit, mint inkább saját nemzeti bornírtságukat. Hírneves tudósok nemzeti dühe lekoppintotta a tudomány égô gyertyáit, s fény s világosság helyett fojtó bûz és faggyú füstje szállt szét az akadémiák monumentális gyertyatartóiról.

E tapasztalatokból lesz a vallásos kedélyekben, s gondolom átlag minden finom érzésû emberben, egy bizonyos neme a világtól való elfordulásnak s az önmagába való térésnek. Ezt nem pesszimizmusnak, hanem pozitív s nagyban állító, erkölcsi s eszményi irányzatnak kell néznünk. A léleknek ugyanis ki kell nônie a nemzeti, faji, politikai s gazdasági ütközésekbôl, ki kell nônie a világból, hogy a maga sajátosságában s nemes formájában kijegecedhessék. Ott lenn, a faji s gazdasági szférában, a vér s az ösztön káoszában nincs e jegecedéshez való világosság és nyugalom. Az eszményeknek, az igaznak, jónak s szépnek nincs háborítatlan helyzete a köznapi élet tájékán. Abban a kavargó, anyagi világban nem bírja kifejezésre hozni a maga képleteit; mindig zavarja valami. Például a szépség itt a földön romlandó, sok rútságot rejtô organizmusokban fejezi ki magát, s azt is csak úgy valahogy, amennyire az anyag elviseli. Oktalan s cinikus eljárás volna a szépséget ezért a rútságért s romlásért tagadni, s ellenkezôleg jól járnak el azok, kik a rútat ignorálják, hogy a szépséget élvezzék. De a reflektáló ész mindenesetre észreveszi e körülményt, s azt fogja mondani, hogy megvan ugyan a szépség, de tökéletlen a kifejezése s nem bír az anyaggal. Annál inkább követeli azután, hogy e nélkülözhetlen elemnek legyen feljebb egy neki való reális-ideális világa, ahol érvényesülhet.

Így vagyunk hát a mi egész eszményiségünkkel s elsôsorban vallásosságunkkal is. Megvannak bennünk gyökerei s kikezdései, s azok a lelkünk legmélyebb feneketlenségébe vannak beleeresztve. A nagy megrendülések, amilyen ez a háború, visszahatnak lelkünkre s fölkavarják érzéseit s meg-megindítják a vallásosság fakadását is. Ez az erkölcsi s eszményi élet sokféle formában jelentkezik, s vannak lendületei s vannak megzavarodásai is; ami azonban leginkább jellemzi, az az a gazdag eszményi tartalom s az a kiirthatatlan kényszer a valóbb s a több realizálásra, az az a folytonos gravitáció az emberiségnek magasabb zónája, az emberhez méltó ,,standard of life'' felé. Abban az irányban kell keresnünk bizonyára a jobb emberiség világát... az Isten országát, s íme a vallásosság tényleg arrafelé terel minket.


A háború botrányköve (1915)

A háború botrányköve (1915)[30]

Nehéz szívünk van a háborúra s megsóhajtjuk lelkünk mélyébôl a békét. Ki is merne ügyvédjének felcsapni, mikor annyi szomorúság jár nyomában, -- mikor csupa feketeség s gyászfátyol ijeszt körülöttünk, -- mikor a sötétségbôl annyi halavány arc világít felénk, s ha valahol meg-megcsillan egy fényesség, nem egyéb az, mint özvegyek, árvák s szülôk szemében megcsillanó könnycsepp. Ki merné mindezt a sok veszteséget s bánatot úgy egybefûzni az Isten irgalmas s könyörületes valóságával, hogy azt mondaná: ezt az Isten akarja... így büntet ô minket... ez az ô haragja ... így tép és tapos ô lelket s szívet. Ebben a fogalmazásban a gondviselésbôl nagy kísértet lenne s a szenvedô árvák s a gyászoló özvegyek szinte összerezzennének s aggódva kérdeznék: Hát ilyen az Isten?! Ily rettenetes az ô haragjának indulatja? Ily kínokban telik-e öröme, s harcmezôk-e az ô oltárai, hogy róluk szálljon fel az emberi hekatombák áldozati illata? Egy római császár, annak a dekadens imperiumnak egy fenevadja, azt mondta ugyan az egyik harctéren, hogy ,,ennek a vérnek rózsaillata van''; de hát ez az imperium nem volt az Isten országa, s az imperátorokról jobb hallgatni, mikor emberekrôl akarunk beszélni. Vérrózsákról beszélnek ugyan ma is a költôk, de hát ez a költészet hallucináció: ôrület, mely rózsának nevezi azt, ami seb és kín és bûz!

De ez az éremnek s ennek a rettenetes történésnek csak egyik oldala; van annak másik oldala is. Igaz, hogy a háború kín és küzdelem az egyesnek, de mint nemzeti s társadalmi erôfeszítés [a betörés] nemcsak kín az, hanem a haladás s fejlôdés feltétele s új világok nyitánya. Kínban s vajúdásban születik meg az új, s minden jövendôség voltaképp ellensége jelennek s a múltnak. Ellentét, ütközés, küzdelem kell mindenhová, -- az kell a szellemi, gazdasági s a társadalmi világba is. Hogy csak egyet mondjak, mily óriási, sôt, mondhatnám, isteni missziója van a halálnak a világban; tör, pusztít, öl az is; de mi volna nélküle?! A világ haladó-párti, tehát egyszersmind halál-párti, s mint ilyen, folyton temet nemcsak embereket, de ideológiákat, nézeteket s érzéseket is; temeti azt az emberi, csinált világot s az élet angyala tapsol neki s alleluját énekel hozzá. Hogy azután a halál-pártiak sokszor olyasmit is el akarnak temetni, amit eltemetni sem nem szabad, sem nem lehet, az igaz; de az nem nagy baj, mert ami igazán életerôs, azt ha le is törik seprôikkel, újra kihajt, s ha el is temetik, ismét feltámad s tanúságot tesz a világtörténelem színe elôtt arról, hogy a halál, ha hatalom is, mégsem úr, hanem szolga, s hogy e fekete szolga a fényes, fehér életet szolgálja.

Annyi tehát bizonyos, hogy a harcnak s háborúnak is az Isten terveiben nagy szerepe van, s ha ellentmond is érzéseinknek, abból nem következik, hogy nem szolgálja a gondviselés érdekeit. S valóban a történelem tanúskodik róla, hogy azt a békét, mely egyáltalában a küzdelmek tagadása lenne s mely minden bajtól s kíntól megóvná a lelket, nem lehet az emberiség stílszerû berendezkedésének tekinteni. Hiába, a küzdô ember lesz mindig a többet érô ember, -- a kényszerhelyzetek nyomása alatt szökik fel a magasba a lélek, s ugyancsak a rossz ellen reagáló lelkületen fejlenek ki a jellem, a bátorság s önmegbecsülés értékei! A haladás s fejlôdés végett kellenek az ütközések s a harcok, -- a világlendület végett kellenek a nemzetiségi s faji ellentétek, -- a jobb társadalmi állapotok kialakulása végett kellenek az érdek- s érzés-ütközések, melyekben annyi robbantó erô van lekötve. E robbanások fájnak ugyan, hiszen eleven testekbe s lelkekbe szakítanak bele sebeket; de nem robbantanak-e azok ugyanakkor tûrhetetlen társadalmi s gazdasági állapotokat, -- nem robbantanak-e szét macskazúgos világot, mely tele van dohhal s egérszaggal, tele kloakáktól átitatott, salétromos lebujokkal, melyekben emberek laknak, de nem úgy, mint kiknek otthonuk, hanem mint kiknek csak börtönük a világ?!

Hát bizony az a megvénhedt, szenvedéssel telített világ nem lehet az ember otthona s még kevésbé lehet az Isten öröme. Csoda-e hát, ha letöri?!

Ezt a letörést sokszor megismétli a történet folyása. Kell megismételnie azt. Az ember ugyanis nagyon könnyen beleavul intézményeibe, felfogásaiba s szokásaiba; megmerevül bennük s élet s frissesség helyett kedvetlenség és halál lesz a temperamentuma. Holt gondolatok, holt érzések, holt képzetek töltik el lelkét. Senki sem gyûlöli ezt a lelki vénséget jobban, mint a Szentlélek, s azért nevezi a szentírásban ezt a dohos, egérszagú világot ,,vetus fermentum''-nak, amit régi kovásznak s még jobban a ,,régiség s az élettelenség kovászá-nak'' fordíthatunk. Ez az a kovász, melytôl megsavanyodik a kedély s elkedvetlenedik a lélek. Valami olyan lélekinfekció-féle ez, melytôl megmerevül az ember s alkalmatlan lesz fejlôdésre, növekvésre s tökélyesbülésre. Természetes, hogy az evangélium, mely mindenütt gyermeki lelkületet, lelki frissességet s készséget sürget, vén csontokkal nem rokonszenvez; neki mindig a fiatalság jegyében álló lelkület kell. ,,Ha nem lesztek olyanok, mint a kisdedek -- mondja a tagbaszakadt s a sok halászattól tán kissé reumatikus apostoloknak is -- nem mentek be a mennyek országába.'' Az Isten tudta, hogy hogyan kell higiénikusan kezelni a lelkeket; hát úgy, hogy meg ne vénhedjenek! Mivel pedig mégis vénülnek s folyton vénülnek, azért tüzet szór rájuk s felszántja ôket a szenvedés ekéjével!

A ,,vetus fermentumnak'', a változatlanság- s maradiságnak a szelleme ,,pensionopolist'' teremtene a fáradt emberek számára, melyben nem mozogna semmi, mert ott már elkészültek mindennel. Gondolataikkal ott úgy vannak, mint bútoraikkal; azok is olyanok, mint az ósdi karszékek, a fakó terítôk, a horpadt ágyrámák, a piszkos házisapkák s a kiszolgált pipaszárak. De azért mind megvan, s ha költözködnek is, akkor is ezt a retyemutyát magukkal cipelik. Hát nem volna jó ezt mind tûzre dobni, s ugyancsak nem volna jó a régi, avult gondolatokkal, régi tévelyekkel, régi babonákkal, elôítéletekkel végezni?! De ki tegye azt? Az ember, ki beleavasodott érzéseibe s belefakult gondolatainak szürkeségébe? Gubbasztanak ugyan a nyugdíjas lelkekben is gondolatok, moccannak bennük is érzések, de mivel e gondolatok egyszerûek -- pedig azok, mert érdeklôdést nem keltenek -- azért mind szürkék, mint a verebek, s mivel egy színtájúak --- pedig azok, mert laposak -- azért mind törpék, s mivel egyindításúak, azért mind gyöngék; valamennyi vén, még az is, mely ma fakadt, mert valamennyi köznapi. Az ilyen lelkekben tehát az élettelenség, a közöny s az unalom az úr!

De az még a kisebb baj. Sokkal nagyobb baj az, hogy ez a lelki macskazúg az életet úrrá tenni nem is engedi; mert hát ezek az öreg gondolatok járnak-kelnek, motoznak s hangot adnak, kritizálnak s zsémbeskednek; nem szundikálnak a kócos karszékben, hanem ki-kinéznek az ablakon s kaján szemmel irigykedve nézelôdnek! Aki építeni, teremteni akarna valamit, annak azt mondják: nem lehet, nincs hely, s különben is a macskazúgos várost a mennyei Jeruzsálemhez hasonlónak hiszik. Tetszik nekik a zegzugos utca, hol minden csendes; csak a vénség köhög benne. Hol is legyen itt hely nagy méretekre, szellôs épületekre, felséges dómokra?! Ki csináljon itt helyet? Csak az csinálhat, ki a macskazúgot széthányja. De fogja ezt ember tenni, ki a macskazúgban született, ott nevelkedett, kinek az egérszag van az orrában, s ki azt még illatnak is tartja?

Nem, azt nem az ember teszi, legalább is nem a lelki-penzióhoz hozzászokott s a macskazúgban magának ágyat vetett ember! A történelem mutatja, hogy új világhoz szenvedés s küzdelem kell, s hogy az új világok születése is, mint minden születés, kínos vajúdással jár! Az életmegújulásra szenvedések s harcok adják meg a lökést s az emberi lélek szenvedésekben megtisztulva emelkedik csak ki a régiség vackából s keres új megoldást kínzó problémáinak.

Erre az esetben leszünk csak képesek, ha a világalakulás lelke mint kín és szenvedés zúg végig az emberiségen, s nyomában a tisztító szenvedésnek a Szentlélek új meglátásokat s érzéseket, új ellágyulásokat s felbuzdulásokat ad a hivatott lelkeknek. Ezek azután látnak s tesznek, pusztítanak s rombolnak is, de csak azért, hogy megint építsenek. Úgy látszik, mintha ilyenkor ôserôvel gyulladnának ki a hitnek régi gondolatai s mintha az erôs érzések a szürkeség s laposság perifériájából az energiák központjába pattannának bele, hol vonzó s teremtô erôkké válnak.

Hátha ezt a sok jót a háború hozza reánk, akkor méltán mondhatjuk: sokba került, de megéri; megéri, ha új szellemi életre, ha hitetlenségbôl hitre, közönybôl lelkesülésre, bûnbôl szeretetre gerjedünk. S ezt az eredményt el is fogjuk érni, ha szenvedéseinkben nem rögzítjük csak a törésföldet, hanem az új világ energiáit, s nagy hit s a lelkes, szociális érzés aranyos magvait vesszük felszántott lelkünkbe, -- ha nem maradunk csak a panasznál, hanem felemelkedünk a megnyugváshoz, s ha nem gombolózunk be állig abba, ami volt, hanem figyelô készséggel nézzük s vesszük azt, ami lesz. Istentôl vesszük a bajt s hisszük, hogy a baj is az életet fejleszti bennünk, így lesz lemondás, szkepszis s unalom helyett gondolatainkban megint fény, érzéseinkben tûz s szemeinkben parázs! A szenvedés által megtisztult embert eltölti az élet kedve, s mint ahogy a víz kemény s száraz szirtek közt, úgy fakad s szökik a vénhedt világ feldúlt romjai közt a kipusztíthatatlan, a mindig megújuló élet eleme; szökik, siklik s muzsikál. A háború ki nem pusztítja, hanem inkább még bôségesebben s kristályosabban fakasztja.

Ha az Istennek tényleg ily szándékai vannak a háborúval, akkor tûnik botránkozásunk, lelohad lázadásunk, s alázatosan bár, de bizalommal rebegjük, hogy tehát szenvedéseinkkel s pusztulásunkkal is szolgálhatjuk az ô szándékait s építhetjük ki az ô országát; már pedig azért nem panaszkodni, hanem azt megállni, elviselni s meghálálni illik. Ez nagy illendôség, nagy bölcsesség s nagy hôsiesség.


A háború problémája (1915)

A háború problémája (1915)[31]

Száz év elôtt letört I. Napóleon, aki a világot az addigi legnagyobb háború borzalmaiba sodorta bele; az eszeveszett vérontásra következett azután a XIX. századnak nagy kulturális munkája az embermentés s a közjólét intézményeivel s oly törvényhozással, melyen meglátszott, hogy a rideg jogállam ki akar kelni magából s a szociális érzés s a szociális munka államává akar elváltozni; míg végre a század utolsó évében 1899-ben, még pedig a századvégi rózsák havában, májusban, összeült a hágai békekonferencia. Suttner Berta bárónô így kezdi ,,Die Haager Friedenskonferenz'' címû naplóját: ,,Wien, 15. Mai 1899. Zur Stätte, wo der Frieden geboren werden soll'', s reményteljes lélekkel utazott el Hágába, hol a békének születnie kellett volna! S íme, tizennégy év múlva -- örülök, hogy a szegény bárónô ezt már meg nem érte -- s száz évvel a napóleoni harcok után ránkszakadt az eddigi koroknak legnagyobb háborúja, az eszeveszett, napóleoni öldöklésnek pokoli jubileuma.

Egyes tünetekbôl általános következtetéseket vonnunk ugyan nem lehet, de mégsem veszem senkinek sem rossz néven, ha a mostani világháborúnak, a békekonferencia e rémséges karikatúrájának szemléleténél fölvetôdik elôtte a kérdés, hogy haladtunk-e hát száz év óta az igazi nemes emberségesség irányában? Értek-e el csak valamiféle sikert az iskolák, a világkiállítások, a nemzetközi érintkezés s barátkozás a nemzetek pacifikációjában s közelebb hozták-e ôket egymáshoz? Vagy nem inkább azt bizonyítják-e a meghiúsult törekvések, hogy a világbéke gondolata is csak csillogó illúzió, s hogy a békekonferenciázás is csak olyan pszichológiai igénye az embernek, melyet ki kell elégítenie az eszme ideiglenes kultuszával, hogy azután ismét a háború eszeveszettsége gázoljon végig a világon s keserves öntudatára hozza az embernek a világfejlôdésnek s a történelemnek az emberi érzéssel bár ellenkezô, de mégis nélkülözhetetlen s folyton érvényesülô motívumait?!

Ez utóbbi gondolat szinte ránk kényszeríti magát.

Van ugyanis a világfejlôdésben valami, ami egyáltalában nem emberi elem, s épp azért fogalmainkkal s kategóriánkkal nem igen kezelhetô. Világ és ember valamiképp össze nem illô, sôt ütközô fogalmak. Az ember ugyanis nem fér be a történelembe, nem fér be az idôbe s a világba, úgyhogy minden igazi ember tulajdonképpen világfölényes; viszont azonban a fejlôdés és a történelem, mondjuk a világ, nem fér az ember fejébe, az tehát emberfölényes. Nem vagyunk mi urai a helyzetnek; a cárok, császárok, királyok, elnökök, parlamentek, konferenciák sem azok; nem intézzük mi úgy a fejlôdést -- hiszen nem ismerjük s nem ismerhetjük, -- hogy be tudnók fogni az irracionális érzéseket, szimpátiákat s gyûlölködéseket, az érzelmi s gazdasági momentumokat, ezeket a kiszámíthatatlan hatalmakat, melyeknek tempója nem a törvény s nem a betû, amelyeknek pátosza nem az erény; hanem melyeket inkább fúriákhoz kell hasonlítanom, fúriákhoz, kik a jót a rossz által is szolgálják, s megbokrosodott lovakhoz, melyeken ugyan ülünk, de melyeket meg nem ülünk s melyeket nem mi kormányzunk, hanem ôk visznek minket!

,,Irracionális hatalmak''... Ez nekem most a legjellemzôbb s a legtöbbet mondó szó, melynek illusztrálásai a harcterek, a tömegmészárlások, az aknára került vagy torpedók által fölrobbantott, hatvanöt millióba kerülô hajók, a legyilkolt százezrek, a kín és szenvedés kísértetei, a nyomorékok beláthatatlan sora, az özvegyek s árvák nemzetközi tömegei! Ki hozza mindezt az átkot ránk? Ki veszi azt magára? Hol van az az ördögi lelkiismeret, amely a pokolért felelôs merne lenni? S hol van az az igazság, hol az a jog, mely ennyi alávalóságot s kegyetlenséget követelni vagy azt csak védeni is merne? Beszélnek ugyan jogos és igazságos háborúkról; de erre csak azt mondhatom: hagyjátok el e címkéket s e kategóriákat; hagyjátok el az értelmi foglalatokat, s nézzetek oda a harcterekre! Lehetséges-e az, hogy a jog s igazság eszményi kereteibe beleüljék az általános gyilkolás s öldöklés, s van-e köze e tiszteletreméltó fogalmaknak az embertelen kegyetlenséghez?! Joggal s igazsággal magát a háborút sem magyarázni, sem enyhíteni nem lehet; márcsak azért sem, mert a jogos s igazságos háború éppoly kegyetlen s embertelen, mint a jogtalan, s egyformán vetkezteti ki az embert emberségébôl mind a kettô.

Itt nem a jog vagy a jogtalanság, hanem maga a háború a probléma s a botránykô; rajta botlik meg ész és érzés egyaránt s kérdezi, hogyan lehetséges az, hogy a kultúrember s még inkább a krisztusi ember túltegye magát mindazon, amire ôt hit és szeretet, testvériség s mûveltség, jóság és szépség, erény és tökéletesség különben inspirálja? Hogyan lehetséges az, hogy szakít érzésekkel s eszményekkel s hogy beleáll nagylelkesen oly mozgalomba, mely irracionális hatalmak döntésére bízza legnagyobb kultúrjavait? Hiszen az ilyen háborúban az ember szinte megszûnik kultúrember lenni. Mikor a világháború belénkvág a maga kegyetlen kányakarmaival, úgy vagyunk a kultúránkkal, mint fönt az orosz határon a szegény rutén a házikójával; felgyújtják, füstbe megy, leszakad, s rom lesz az otthon helyén. Úgy vagyunk most kultúránkkal, mintha nem is volna, mintha kikapcsolódnánk érzéseinkkel s egy általános erkölcsiségi ex-lex -- s exkultúra -- állapotba süllyednénk. Beszélünk ugyan akkor is haladásról s humanizmusról, amikor az erôszak fúriája félrelöki az útból az eszményekrôl, igazságról, jóságról s általános békérôl álmodozókat, mintha csak naplopó s szappanbuborékokat eregetô gyerekek volnának; de ismerjük csak be, hogy tényleg a háború vérfürdôjében leáznak rólunk a kímélet s könyörület emberi vonásai, mint ahogy szétáznak a záporesôben a papírvirágok, a papírkoszorúk, a papírlampionok. Bizony, akárcsak papír volna a kultúra; papír és szó és levegô és semmi!

Fokozza a történelem ez érthetetlenségét még az is, hogy ezt a pusztítást és vandalizmust nem török-tatár, nem mongol hordák végzik, hanem emberek, kik kultúrában nevelkedtek, kik imádkoznak, kiket férjeknek, édesapáknak, testvéreknek hívnak, kik szeretik családjukat, s könnybelábad a szemük, mikor viruló kis leánykájuktól vagy fiacskájuktól búcsúznak. Nem értjük ez embereket; nem értjük ez idegenszerû vonást, azt a lappangó rettenetességet, mely kiverôdik rajtuk. Szinte ijesztenek; mint ahogy megijedünk, midôn jóbarátunk karakterében egészen idegen, eddig nem ismert vonást veszünk észre. Azt gondoltuk, hogy ismerjük, s megnyugodtunk abban, hogy ilyen amilyen, s amilyennek szeretjük, de azután meglepôdve, sôt idegenkedve, végre rémülten vesszük észre, hogy más, hogy ez nem ô, s hogy mi eltévesztettük azt, akit bírtunk.

Úgy vagyunk tehát a világgal s a kultúrával, mint valami angolnával, melyet farkánál akartunk megfogni; kicsúszik kezeinkbôl. Azt gondoltuk, hogy emberi, hogy a mienk, s most azt látjuk, hogy nem emberi, hogy idegen s nem a mienk. Ijedezve, szinte rémülten látom, hogy ez a világ mily kevéssé az én világom, mint ahogy a madár érzi, hogy a világ nem az ô világa, mikor fészkét széthányják, s a hernyó is valami ilyesfélét érez, mikor összetapossák.

Fölijedek én a nem-emberinek érintésétôl máskor is. Fölijedek, például mikor arcomba csap a múlandóság árjának egy-egy hulláma; mikor borzongva érzem, hogy hogyan megy el fölöttem az idô, s új világ alakul a régi helyén, mely nem az én világom; midôn érzem, hogy a múlandóság hogyan fagyaszt meg szíveket, s mint törli le a neveket nemcsak a telekkönyvek lapjairól, hanem porfir-sírkövekrôl is, mint tolja el a házakat, földeket, országhatárokat s trónokat, mint változtatja meg a szokásokat s az életet s még a nyelvet is, úgy hogy száz év múlva, ha visszajönnénk, mindegyikre ráillenék a költô szava: ,,széjjelnézett s nem lelé honját a hazában''. Dehát ilyen az emberi élet; ki van mérve, s csak egy darabig terjed. Csoda-e hát, hogy a kultúránk is nagyon emberi s relatív, s hogy csak egy darabig terjed? Egy darabig a mélységbe, ameddig a kapa s a csákány ér; egy darabig a magasságba, ameddig a harangszó, a villámhárító, no meg az aeroplán elhat?! Csoda-e hát, hogy ez a kultúra a psziché mélységeibe is csak egy darabig hatol be, csak egy darabig a nemzet rétegeibe s az emberiség tömegeibe is, ebbe a rengeteg ,,moles''-be? Csoda-e, hogy a kultúra ezt az ,,emberi'' világot is aránylag csak annyira foglalta le magának, amennyire lefoglalja a vizipók a mélységet, hogy táncoljon a tükrén, amennyire lefoglalja a szúnyog a kezet vagy arcot, melyre ráült, hogy egy csepp vért szívjon, ami neki élet és öröm? Akit ez az állítás meglep, az nézzen csak egy kicsit ennek a mai világnak arcába, nézzen bele rettenetes, pusztító szenvedélyeibe; az vegye szemügyre ezt az érthetetlenséget, hogy elôször kegyetlenkedik, azután pedig vöröskereszteskedik; de fôleg vizsgálja azt a tanácstalan s tehetetlen lelki állapotot, melybe a háborúk védelmezôi belesodródtak, kik okosan beszélni akarnak, s ugyanakkor rémülni s szégyenkezni kényszerülnek.

A háborúk védelmezôi megijednek önmaguktól s elméleteiktôl, mihelyt a háború kegyetlenkedésére komolyan reflektálnak. Mindegyiknek megfagy a szó az ajkán, mihelyt az absztrakt fogalmakból a valóságba ereszkedik. Ott a fogalmak világában nem csinálnak senkiben sem kárt. Kifogástalan logikával megszövik a teóriát, azt, hogy mit mond az ész s mit követel a jog, s mire hatalmaz föl a kényszerállapot; elmondják, hogy mennyi jót termett a bárd s a kard, s hogy hogyan kell tûzzel és vassal megdolgozni nemcsak követ, fát, hanem embert s nemzeteket is -- tényleg azonban a világos gondolatok mögött ott sötétlik a háborúk ôrülete s ésszerûtlensége, s a sok olcsó bölcsesség hallatára végre is nem tehetünk mást, mint hogy fölsóhajtunk az Írással: ,,Delicta quis intelligit?'' Ki érti meg a bûnt, a rosszat s a nyomort? Ki érti meg azt, hogy miért van annyi belôle, s hogy miért van állítólag az emberiségnek épp erre a nagy megpróbáltatásra szüksége, hogy tisztábban s nemesebben érezzen: hogy épp e katasztrófák útján induljon meg az ideálizmus felé?!

Ezt bizony meg nem értjük; de hogy a háborúk, mint egyáltalában a nagy megpróbáltatások azokat, akik magába-térésre alkalmasak, Istenhez térítik, hogy az eszmények csillagait kigyújtják s az emberi lélekben a hôsiesség, az áldozatkészség, az önzetlenség érzeteit keltik, az iránt nincs kétség; sôt azt mondanám, hogy csak a rossz s a nemtelen elleni reakció fölkeltésében látom a háború mélységes értelmét.

Amit érteni e rettenetes érthetetlenségben lehet, az végre is az, hogy az ember szívvel-lélekkel megsóhajtja azt a világot, melyben több igazság, több jóság, több szépség és szentség lesz, mint a jelen valóban, s hogy elszántan ki is indul e jobb s szebb világnak úgy önmagában, mint embertársaiban való kialakítására. Vallásosságunk s erkölcsösségünk, hitünk s szeretetünk ösztönöz rá. Eszményeinket meg nem tagadhatjuk. Kezdet óta vannak azok az emberiség lelkébe oltva, s dacára a régi barbárságnak s a régi s a modern ösztönösségnek s durvalelkûségnek, mégis csak meg-megmoccannak bennünk s ingerelnek s ösztönöznek, sôt késztetnek, hogy szerintük alakuljunk. Benne vannak azok a háborús emberiségben is s szinte szerencsétlenné teszik, mikor egyrészt öntudatára ébresztik az eszményiségnek, ugyanakkor pedig rámutatnak az eszményinek harcban s kegyetlenségben való lábbaltaposására. Ilyenkor azután szégyenkezünk s fohászkodunk s epekedve nézünk magunk köré, hogy mikor sikerül hát majd ezt az ellentmondással s tagadással, ezt az erôszakkal s immoralitással, no meg irracionális elemekkel telített világot Isten országává változtatnunk. Ehhez nagy hit s hosszú munka kell; mert a világ nem kész, hanem készül, s mi csak kubikusai meg taligásai vagyunk a nagy világépítônek, kik nem napfénynél, hanem az eszmények csillagfényé-nél dolgozunk. Ez a csillagfényes lámpa nem világít rá a nagy mûre a maga egészében, s azért azt úgy ahogy van, vagyis inkább ahogy lesz, át nem tekinthetjük, s gyakran nem fér fejünkbe, hogy miért van ez így s nincs másképp; de másrészt az a csillagfényes lámpa s az ô világossága teljesen megérdemli bizalmunkat, mert nem alszik ki soha!

Nekünk azt súgja a lelkünk, hogy bízzunk eszményeinkben, mert végre is semmi sem annyira a mienk, mint éppen ezek, s semmi sem áll közelebb hozzánk, mint lelkünk legigazibb s legnemesebb eszményisége. Ez húz, ez vonz; jobban s erôsebben vonz, mint a külsô bárdolatlan, bár kultúrvilágnak nevezett világ. Hiszen ez inkább taszít. S ez a nagyobb vonzás határoz illetôségünk fölött. A világmindenségben is mi a napnak s nem a Siriusnak vagyunk gyermekei; mert jóllehet a Sirius is vonz, de ez a vonzás nem érvényesülhet. A mi pszichénk is inkább az embernek, mint az állatnak vonzási központjába tartozik, s így inkább azokat a vonzalmakat követi, melyek minket az új s jobb világnak idomítására késztetnek. Ezek azok az örök s régi vonzások a folyton újabb s jobb világok megteremtésére! E vonzásokat követve katasztrófákon is átesve bízvást nézünk a jövôbe, mert tudjuk, hogy végleg is nem irracionális hatalom, hanem az eszmény érvényesül, övé a végsô szó, mely a háborúnak s minden kínnak s gyötrelemnek problémáját így oldja meg: minden rossz a jót szolgálja, de minden rosszat a több jóval kell legyôzni, a háborút is több, nemesebb emberséggel! Hol tartunk még ettôl?! S egyáltalában, sikerül-e ez majd valamikor? De ha lesz is háború, míg a világ áll, azért mindig a jót fogja szolgálni.


A hívônek magatartása a háborúval szemben (1915)

A hívônek magatartása a háborúval szemben (1915)[32]

A háború nemcsak szörny, mely kimondhatatlan s lealázó szenvedésekbe, hanem szfinx, mely kínzó s képtelen problémákba sodor minket; problémákba, melyeket ,,a vallás s a háború'', ,,az erkölcs s a háború'', ,,a kultúra s a háború'' s más ily szembeállítások ellentmondásai váltanak ki belôlünk. Mindezt azok érzik igazán -- s én is tôlük tudom -- akik a háborút nem filozofálásból, nem is az újságokból, hanem tapasztalatból ismerik, azok, kik nemcsak gondolkoznak s beszélnek s írnak róla, hanem akik átszenvedik azt s megrendülve az ott vett benyomásoktól, lelkük mélyében megzavarodnak elveik s eszményeik iránt. Ezek úgy érzik magukat, mintha betegek, súlyos betegek volnának, mintha a lelkük volna halálra sebezve. Idegrendszerük meg van rendülve s nem bírja el a benyomásokat. E benyomások idônként, mint kegyetlen támadások belehatolnak az eszméknek s a hitnek világába, s ott oly zavart idéznek elô, hogy a lélek szinte elveszti lábai alól a talajt s a vallási s az erkölcsi világ mint nagy káosz kavarog benne. Ez a káosz is olyan, mint az ôsvilágé, ti. kietlen és puszta és sötét; de egyben még kietlenebb, mint amilyen az volt, abban, hogy nem jár fölötte az Isten lelke.

Ez a lelki állapot kín és gyötrelem, s egy általános rosszullét, melyet betegségnek s lelki haldoklásnak kell néznünk s úgy is gyógykezelnünk, ha nem akarjuk, hogy a lelki halál boruljon ránk a nihilizmus s a szkepszis képében.

Tudom, hogy e lelkiállapot szimptómái nagyon változatosak, s hogy az egyesek különféleképpen reagálnak a pusztulás s a sötétség ez illetéseire, aszerint, amint azt testi-lelki erejük s öntudatuk fegyelmezettsége s erkölcsi energiáik bírják s gyôzik; azt is tudom, hogy nehéz e benyomásokat s érzéseket pontokba szedni s tüzetes kifejezésre hozni, miután az egyikben valami egészen másképp jelentkezhetik, mint a másikban; mindazonáltal lehet általánosságban a hitnek s a keresztény lelkiismeretnek a háborúval szemben való elhelyezkedésérôl szólnunk s rámutatnunk a felfogásnak s érzésnek azon formáira, melyekkel igen sokaknál találkozunk, melyeknek épp ezért tipikus, az embert s a lelket jellemzô jelentôségük van.

E szempontból akarom most megítélni a hívônek, a vallásos embernek elhelyezkedését a háborúval szemben.

A háború a maga irracionális erôszakával s életet s értékeket pusztító értelmetlenségével nagyobb kínja a vallásos s erkölcsös embernek, mint a vallástalannak s erkölcstelennek. Nagyobb azért, mert a lelke érzékenyebb; azután azért is, mert nehéz problémákba sodorja, s nála oly értékekbe gázol bele, amilyenekkel a hitetlen ember nem bír. Igaz, hogy a vallásos embernek viszont nagy támasza s világfölényes erôforrásai vannak a rossznak legyôzésére; de ez a körülmény nem változtat magán a szenvedésen s annak égetô s lazító voltán, mely éppen a felvevô képességgel s az érzés finomságával van egyenes viszonyban. Annak, ki a jó Istenben, a mennyei Atyában, a Gondviselô jóságban hisz, egészen sajátos, kínzó problémái vannak. Az Isten gyermekét, ki a háború iszonyaival áll szemben, vigasztalja a hit, de gyötri is, s e hit körül neki oly fájó gondolatai lehetnek, amilyeneket a hitetlen egyáltalában meg nem tapasztal, mint aki elôtt az életnek egyáltalában nincs ilyen transzcendentálisan emberi s vallásos értelme. A hívô embernek sok fekete gondolata támadhat, mely lelki egyensúlyát veszélyezteti, s ha a világban levô s érvényesülô ,,rossz'' máskor is kemény dió az Istenben hívô embernek, mennyivel nagyobb nehézség az annak az irracionális létnek ily ünnepélyes világraszóló megnyilatkozásában, mikor örvények nyiladoznak meg köröttünk s sok embernek lelke olyan, mint a fáradt madár, mely nem gyôzi lendülettel és szárnnyal, hogy az örvényen átjuthasson. Itt tehát nagy életreakcióra s értelmes és erôs beállításra van szükség, hogy helyünket s egyensúlyunkat megtaláljuk s jó eligazítást kapjunk, ha nem is összes problémáink megoldására -- ki várná ezt? -- de legalább a nehézségek s a kínzó gondolatok közt is a jó iránynak s útnak föllelésére s az azon való tovább haladásra. Az ész s a hit nem arra való, hogy mindent tudjunk s mindenbe bevilágítsunk, hanem arra, hogy az Istenhez, az örök, diadalmas jóhoz, a több s a végleges jóhoz vezetô utat megtaláljuk. Itt is ismételhetem, amit annyiszor kiemeltem, hogy az ész s a hit világa is csak mécses, az is csak fáklya, s következôleg, hogy az nem arra való, hogy az éjbôl napvilágos nap legyen, hanem arra, hogy az éjben elvezessen. A nehézségektôl, a kínzó gondolatoktól kínba s sötétségbe nem temetkezhetünk, hanem azok fölé kell emelkednünk. ,,Végezni'' itt is buta szó, s lelki betegnek s szenvedônek lenni szintén nem erô, hanem legyôzendô étappe, melyen tehát túl kell magunkat tennünk. A vallásos lélek sem állhat meg a kínzó problémáknál; a hitnek fehér ruhája, melybe a lélek öltözködik, nem a Nessus-ing, mely csípôs csalánból van fonva; ily lelki állapotban senki sem tartja ki. Arra van tehát szükség, hogy a hitnek s az értelmességnek, továbbá az erôs életnek s az eszményiségnek sajátos reakcióival szálljon síkra a feketeség, a képtelenség s a kétségbeesés hatalmai ellen, s hogy a saját lelkébôl emelje ki azt a magatartást, melyet el kell foglalnia, hogy igazi keresztény legyen.

Ez a magatartás nem oly egyszerû, hogy egy fogással s egy kilépéssel kialakítható legyen. Valamint ugyanis a birkózó ember egymásután más-más pózba áll, hogy ellenfelének átkaroló s legyûrô fogásait kikerülje, úgy állunk bele mi a reánk szakadó nehézségek elé lelkünknek más és más indulatával s érzésével, s nem gondoljuk, hogy azokat egyféle magatartással legyôzzük. A vallásosságnak is a háborúval szemben különféle érzése s reakciója lesz, s csak ezeknek a reakcióknak egymásután való kiváltásával lehetséges a helyzet magaslatára jutnunk.

Nevezetesen háromféle egymásután kiváltandó reakcióra, mondjuk, három egymásutáni fokra való kiemelkedésre lesz szükségünk, hogy a háború borzalmaival szemben lelki egyensúlyunkat visszanyerjük, illetôleg azt megszilárdítsuk és biztosítsuk.

Az elsô magatartása a vallásos embernek az, hogy a háború rettenetes áldozatai, veszteségei s förtelmei közt fölsikít a szabadító s segítô Istenhez. Az esztelenség s képtelenség örvényes hatalmával szemben pókhálónak, szalmaszálnak -- vagyis hát nagyon magányos s gyönge embernek érzi magát, akire rácsap az összes emberi értékek pusztításának förgetege, a háború. A vallásos ember a háborút rettenetes csapásnak s Isten-ítéletnek tartja s oly bajnak nézi, melyért a felelôsséget senki el nem vállalja, sem király, sem császár, sem köztársasági elnök, sem parlament, sem kancellár, hanem mindenki a világ színe elôtt mossa a kezét s kijelenti hogy ô a vérontást nem akarta, -- azért a felelôsséget el nem vállalja, -- hogy ô nem oka a legkisebb sérülésnek, nem fakasztója egy könnynek, egy jajnak sem, még kevésbé gyilkosa egyetlenegy embernek is, mennyivel kevésbé ezernek, százezernek, milliónak, népeknek! Nem, nem, ô nem az oka; hanem az a másik az oka; az, aki támad, aki jogot s igazságot tapos; aki nemzeteket leigáz, s szabad fejlôdésüket gátolja; igen, az a másik; bárki legyen, de mindig a másik. S így beszél valamennyi; senki sem felelôs, senki sem akarja a háborúért a felelôsséget elvállalni; nem pedig azért, mert azt az ember el nem bírja; azt csak az ördög teheti.

A tudósok, kik háborúról írnak, de csak tintát s nem vért ontanak, s hál' Istennek, csak papirost, de nem embert pusztítanak, azok természetesen másnak tudják be a háborút. Másnak, vagyis ártatlan, személytelen hatalmaknak, kiket -- azaz melyeket -- nem lehet felelôsségre vonni, melyeknek sem vérük, sem szívük, sem érzésük nincs, s ezeket ,,fejlôdési törvénynek'', ,,biológiai szükségességnek'', ,,nemzetenergiák expanzivitásának'', ,,öreg népek le-, fiatal népek felszállásának'' neveznek; de ezekkel nem lehet pörbeszállani, ezeket nem lehet felelôsségre vonni, ezek némák s inkább popancok és mikulások, mint valóságok; de -- ismétlem -- aminek csontja, vére, aminek lelke s szíve van, az mind elhárítja magától a háborút, az mind antimilitarista. Militaristák a teóriák, -- nem a teoretikusok -- s az ördög. Igen, az ördög, a rossz, a bûn!

Lehet-e élesebb elítélése a háborúnak, lehet-e ütközôbb s szikrázóbb ellenkezés mindazzal a förtelemmel, melyet a ,,háború'' gyûjtôfogalma alá az ideológia s a megadás rejt, mint az a felfogás, hogy a háború a rosszból, a bûnbôl, tehát az egyedüli Isten-ellenes hatalomból való?! Pedig mi ezt tartjuk. A mi háborúnkat nem az Isten, a jóság, nem a szeretet s a lélek indítja, hanem az, ami a világban Isten ellen emelkedik: a szemek kívánsága, a testnek kívánsága, az élet kevélysége. Ezeket most másképp hívják, de a dolog ugyanaz; most cézarizmusnak, cárizmusnak, imperializmusnak, militarizmusnak, kapitalizmusnak, fajgyûlöletnek hívják, de ez álmok s vágyak gyökere végre is a rossz; megvalósulásuk útja is a rossz: halál, hullák, sírok, kórházak, kórágyak, pusztulás, szenvedés, enyészet, szégyen! Ismétlem, nem lehet nagyobb ellentétet képzelni vallás és háború közt, mint ha mondjuk, ahogy igazán mondjuk s hisszük s hirdetjük is, hogy a háború a bûnbôl való, s hogy azért van háború, mert kevés az Isten bennünk!

Ez lévén a vallásos megítélése s jellemzése a háborúnak mint történésnek, elmaradhatlan, hogy az emberiség bármily személyes hôsiességet s eszményiséget s bármily áldozatkészséget és vértanúi szeretetet fejtsen is ki hadviselés közben, alapjában a léleknek legigazibb -- ha nem is mindenkiben megnyilatkozó -- érzései szerint mélységesen megrendülve s szôrzsákos alázattal áll bele a háború esélyeibe. Hiszen érzi, hogy a bûnbôl való s bûneinkért szakad ránk, s ha számtalan érdekszálból szôtt fátyol takarja is a történést, de e szálak végsô elemzésben mind annak kezében futnak össze, aki ,,gyilkos kezdet óta''. Tehát mert rászolgáltunk, s mert ez a sok rossz, melyet a fejlôdés s finomodás folyamán ki kell vetnünk magunkból, mérhetlenül, még pedig világrobbantó mértékben, fölgyülemlett bennünk, azért kell szenvednünk, azért tör a gyötrelem láza, azért bûnhôdünk. Mindenkit erônket meghaladó veszedelemnek érzete s félelme jár át, mellyel szemben áldozatnak érzi magát az is, aki a szó legnemesebb értelmében hôsiesen akar viselkedni, aki kész küzdeni s kész letörni is.

A nemesen gondolkozó hitetlen is elítéli a háborút, csakhogy más ideológiával. Ô is azt fogja mondani, hogy a háború rossz, s hogy a rosszból való, hogy faji elfogultság, militarista érdekek, nyomasztó gazdasági viszonyok, örömtelen élet, uzsora és zsebmetszés -- nagyban és kicsinyben --, azután tömeglelkesülés a harcias frázisok nyomában, s az elnyomott tömegek elégedetlensége, mely kaland, romantika, verekedés, kenyér és bor után vágyik, szítják a harci szenvedélyeket. Mialatt azonban a hitetlen idealista szenved és kínlódik s lázad és szitkozódik a nagy, elkerülhetetlen kényszer alatt s kesereg a barbárság fölött, melyen változtatni nem bír: addig a hívô ember, ki szintén szenved a bajok alatt, éppen azért, mert a személyes s gyôzelmes Jóban, Istenben hisz, a természet legprimitívebb érzését követve ösztönszerûen is Istenhez kiált a szörnyû veszedelemben s nála keres oltalmat. Ez a kiáltás oly természetes, mint a gyöngeség. Dehát megvan a gyöngeség, megvan tehát a kiáltás is. Máskor is kiáltunk Istenhez, mert általában érezzük függésünket s gyengeségünket, de most, mikor a gondatlanság köznapiságát az Isten-ítélet rémséges ünnepe váltja föl s megtapasztaltatja velünk, hogy minden perc egy halál s minden lépés temetés, akkor a legigazabb ösztönszerûség kerül felül, s az ember az önfönntartás ösztönével s szenvedélyével az erôs Istennél keres oltalmat. ,,Megsegít, megóv az a jó Isten'' -- ezt mondja hadba vonuló férjének a hitves, ezt fiának az édesanya -- ,,bízzál, imádkozzál; én is imádkozom érted; lehetetlen, hogy meg ne hallgasson'', így imádkozik a harcos is, így eseng, fôleg az elhagyatottság, a magáramaradás vigasztalan perceiben, mikor teljes egészségben bár, mégis a halált ízleli, s mikor ôt összes értékeink pusztulásában a lét vigasztalan semmisége s értéktelensége környékezi.

Ez oltalmat keresô vallásosság azonban a legalacsonyabb fokon áll, amennyiben az a vallásos léleknek legprimitívebb -- mondjuk -- gyermeki megnyilatkozása, mellyel a gondolkozó ember be nem érheti. A minket környékezô világ különben is, de mindenekelôtt a háború kegyetlenségében és ésszerûtlenségében, a vallásosságnak felsôbb formáját sürgeti, azáltal, hogy problematikussá teszi azt a gyermeki bizalmat s nem gyermekdednek, hanem gyerekesnek mutatja be azt a biztonságot, hogy ,,imádkozzál, bízzál, Isten biztosan megóv s megoltalmaz''. Aki mindenáron így akar érezni, annak szemet kell hunynia a világ s az élet nagy tényei s kegyetlen valósága elôtt s nem szabad gondolkoznia. Ha pedig gondolkozik, akkor észre kell vennie, hogy így imádkozik barát és ellenség; a szembenálló frontokról ugyanaz a kiáltás tör az égbe, s a lövészárkok imádkozói az ellenséges imádkozókat akarják elpusztítani. Mind imádkozik s mind iparkodik, hogy a másiknak imája ne teljesedjék. Ha az egyikét meghallgatja az Úr, akkor a másikát hagyja elpusztítani; ha én ölhetek, akkor a másik imádkozónak ajkán fagy meg ugyanaz az imádság, mely az én lelkemet töltötte el a szabadulás vágyával s bizalmával. A háborús vallásosságnak ez az oltalomkeresése tehát lehetetlenségeket s képtelenségeket foglal magában s okvetlenül szétfolynék s vallástalanságba s tagadásba csapna át, ha egy felsôbb fokra emelkedni nem tudna, ahol az ellentéteket s képtelenségeket legyôzi s a diszharmóniát harmóniába ömleszti át.

Ez a felsôbb fok tényleg kínálkozik is s a több igazság s több valóság erejével kényszeríti rá magát lelkünkre. Az alsó fok ,,infantilis'', a felsôbb fok a ,,meglett'' hívônek, a küzdô, reális embernek való. Az alsó fok a szív természet-adta vágyainak s az életszeretetnek vallásossága, melynek az élet édes, a tej, a vér édes s az Isten is édesatya; de ez a vallásosság, épp mert a vallásos érzésnek csak primitív és relatív megnyilatkozása, azért aztán az ember az élet problémái közt lelki szükségletének kielégítésére a vallásosságnak felsôbb s teljesebb formáját keresi.

Ezen a felsôbb fokon a hívô ember a szenvedést s a halált is Isten gondolatai alá rendezi el, oly értelemben, hogy ezekben s ezek által is érvényesülni látja a több s magasabb rendbeli jót s megvalósulni reméli az Isten világtervét. A rossz azért mégis, bárhogyan nézzem is, rossz marad, s bármily fölényesen érezzék is, azért a rosszat, mely elkerülhetetlen sorsom, mégis csak nyögöm, s az nem az én világom s elemem; de itt kezdôdik azután az én vallásos lelkem reakciója s munkája, melynél fogva én a rosszat nem mindenáron elkerülni -- hiszen a világban kiváltságos helyet és utat nem igényelhetek --, hanem lefogni s a több jónak szolgálatában mint eszközt szemlélni s használni akarom. A rosszat elkerülni akarni nem isteni, tehát nem is nemesen emberi akarás; de igenis isteni s fölényesen emberi magatartás a rossznak tudatos s hôsies elviselése abban a tudatban, hogy ezáltal bennünk magasabb értékek képzôdnek. E szerint nem csodálkozom, ha szenvedés s veszteség ér s ha fájdalom és gyász borul lelkemre a háború förtelmes világtörténésében, mert ugyanakkor úgy érzek s úgy tudom, hogy e szenvedés közelebb hoz engem az igazi jóhoz, s hogy általa lelkemben a szellem világa alakul ki nagy hitben s bizalomban, odaadásban, türelemben s kitartásban.

Ez úton eligazodásom igazabb, világnézetem reálisabb s vallásosságom fejlettebb s önállóbb s összefoglalóbb lesz. Ebben a felfogásban s érzésben ugyanis az ,,Isten'' s az ,,isteni'' nemcsak annyit jelent, mint édes, jó, kedves, hanem annyit is mint nehéz, küzdelmes, kemény s fölséges. Az ,,Atya'' képe igaz továbbra is, de mint minden emberi gondolat Istenrôl, csak relatív értékû, mely a világfolyásban néha háttérbe lép, s elénk lép a ,,Rex saeculorum immortalis'', a ,,Fölség'', ki világokat intéz nem emberi gondolatok szerint. E felfogásban a világ egyáltalában nem emberi, ahogyan az Isten sem ember, hanem végtelenül fölségesebb, tehát más. De jóllehet más ô s különb mint én, s jóllehet az ,,ô gondolatai nem az ember gondolatai s az ô utai nem az ember útjai'', azért nekem a legbántóbb ellenkezés esetében is hódolnom kell, akkor is, ha letörik bennem az ember s ha pusztul is körülöttem az a nem isteni, vagyis az az emberi világ, a kultúrának világa, melyet faj és vér, tér és idô, tudás és gazdasági helyzet hordoz és alakít.

Erre, az emberi érzéseknek fájdalmas s keserves valóságára mutat rá a kereszt, melyen letörik az ember, de kiemelkedik a lélek. E valóságon épül fel a vallásosság új foka, a krisztusi vallásosság, melyet ha valamikor, hát épp a háborúban kell szem elôtt tartanunk. A háború rossz, a rossz világnak a legrosszabb kiadása, a fájdalommal átitatott valóságnak flagráns s stílszerû megnyilatkozása, de végre is nem egészen újság, miután az élet különben is élvezet s gyönyörûség mellett, sok-sok bajt s szenvedést rejt, tehát mindig a kereszt jegyében áll. Mindent összefoglalva azonban a keresztes lelkület szükségessége sohasem szökik annyira szembe, mint éppen a háborúban, amikor a lélek fölényét szenvedés és rossz fölött küzdve s szenvedve kell érvényesítenünk. Vallásosságunk ilyenkor nyilvános hitvallást tesz arról, hogy a szenvedést, bár érthetetlen s irracionális hatalomnak tartja, mégis elkerülhetetlen sorsának -- majdnem azt mondanám -- magától értetôdô végzetének tekinti; de ugyanakkor azt úgy kezeli, hogy nem adja meg magát neki passzivitásban, hanem föléje emelkedik, mint kinek útja azon túl is s egyre tovább, a gyôzelmes jó, az üdvözülés felé vezet.

Azt mondták némelyek azok közül, kik a háború vallásosságáról írtak, hogy a vallásosságnak ez a krisztusi kiadása a háborúban nem észlelhetô, hanem hogy a közjámborság azon az elsô fokon áll meg s segélykérésben s oltalomkeresésben merül ki. Azonban ez nem áll, s bátran mondhatom, hogy aki így ír, az nem érintkezik épp a vallásos emberiség lelkével, mely ha Isten-félô s alázatos is, de azért épp ezekben a nehéz idôkben ki nem kerülheti a rossz térfoglaló hatalmának s a gondviselésnek ütközéseit. Ezekbôl problémák lesznek benne is, melyekkel szemben állást kell foglalnia. Megengedem, hogy szorongó szívünk segélykérésen kezdi -- hisz ez természetes -- de éppoly igaz, hogy annál meg nem áll; nem áll meg pedig azért, mert egyáltalában lehetetlen ott megállania. Az a problémák nélküli vallásosság, mely abban a tudatban nyugszik meg, hogy ,,kértem, imádkoztam, tehát bízom s biztosra veszem, hogy magamat s családomat baj nem éri'', nagyhamar csôdöt mond a százezreket pusztító harcokban. Ezekben csak az az általános s fölényes vallásosság állja meg a helyét, mely kér is, imádkozik is, bízik is -- ez az alsó fok --, de azután a ,,Fölség'' akaratának hódolni is tud, kész szenvedni és tûrni s tud veszteségekei is elviselni, s mégsem kételkedik, mert tudja, hogy a ,,drága gyöngyért'' mindent oda kell adnia, s hogy a világfölényes lelket bajból s sárból, lövészárkokból, kínból s könnybôl s megaludt vértócsából gyôzelmesen kell kiemelnie. Az evangélium ezt nemcsak tanítja, de Krisztus életében konkrét valóságban s érzelmes, meleg kiadásban elénk tárja, s a nép a maga nemes, áldozatos magatartásában nem pantheista, theista, vagy stoikus teóriákon, hanem ezen az áldott, meleg példán igazodik el. De van a háborús vallásosságnak még egy harmadik foka is, amelyen az embert nem elégíti ki az, hogy ô szenved és tûr mindent, amit Isten rábocsát s ezáltal tisztulva emelkedik föl hozzá, hanem ahol ennél is többet remél s többet akar. Azt hiszi s reméli ugyanis, hogy mindezzel a kínnal és szenvedéssel nemcsak magának, hanem másnak üdvét is munkálja. Ez természetesen sokkal igazabb s mélyebb felfogás s megfelel az emberiségrôl mint közösségrôl, annak haladásáról s boldogulásáról táplált hitünknek is, melynél fogva úgy tartjuk, hogy az Isten az embert nem üdvözítendô egyesnek, hanem a maga s mások javán s üdvösségén egyaránt közremûködô testvérnek teremtette. Minden javunk közös, de közös, vagyis közjó minden fölényesen kiállott kínunk s szenvedésünk is. Mi nemcsak magunkért s magunk javára, nemcsak a magunk saját lelki érvényesülésünkért s üdvünkért szenvedünk, hanem átjár minket az a vágy is, hogy bár használhatnánk vele a világnak is, bár jobbá tennôk ezáltal a világot is! Nem kétlem, hogy a kínlódó emberek lelkének fenekén s a nagy harcok pszichéjének öntudatlan mélyében valahogy ez a gondolat, ez a vágy is motoszkál, hogy a szenvedés egy jobb világért van. Hiszen többé-kevésbé mindnyájan hisszük, hogy a világfejlôdés a jobb s igazabb s igazságosabb világalakulást sürgeti s azt szolgálja, s tudjuk, hogy ez a hit mint vallásosság a legércesebb s legértékesebb kifejezést éppen az evangéliumban kapta, mely a szeretet legmagasabb fokát a szociális szeretetben, a szolgálni tudó s magát másokért odaadó szeretetben látja. E részben a szeretetnek még sok dolga lesz -- de mennyi! Még sokat kell tennie, szenvednie s áldoznia. Az erôszak most is még elv a világban, s a militarizmus még most is nemcsak porosz-junker sajátság, hanem ugyancsak közös emberi vonás; a társadalom még nem mintaintézmény, hanem ellenkezôleg etikailag és szociológiailag borzasztó összevisszaságban gyötrôdik. Azonban azt az etikát s azt a társadalmi elhelyezkedést, mely az emberiséghez méltó volna, nem lehet parancsszóra a világba állítani, hanem azon dolgozni s azért szenvedni kell s hinni kell abban, hogy ezt a jót leginkább az igazságért, a hitért s szeretetért elvállalt szenvedéssel siettetjük s így segítjük térfoglalását. E felfogás által kapcsolatot teremtünk a mi szegény s szerény sorsunk s a nagy világ sorsa közt s rendkívül édes vigaszt találunk abban a bizalomban, hogy szenvedésünkkel másokon is segítünk. Nemcsak magunkért, hanem a jobb világért, -- nem csak üdvösségünkért, hanem sok szárítandó könnyért szenvedünk, -- nemcsak a saját boldogságunkért, hanem azért is, hogy egy jobb világ alakuljon ki az önzés s kegyetlenség káoszából, melyben gyérebb lesz az esztelen kín s ritkább a kétségbeesés!

Az a hit, hogy másért szenvedünk, s hogy szenvedésünk megváltó, világot váltó s javító szenvedés lehet, a vallásos lelkületnek egyik legmélyebb s legizzóbb megnyilatkozása, melynek kifejezést adott már maga Szent Pál, mikor azt írta: ,,Örülök tiértetek való szenvedésben és betöltöm az én testemben a Krisztus szenvedésének mintegy elmaradott részét az ô testéért, mely az Anyaszentegyháza (Kol 1,24). Ez az a szociális, igazán felebaráti vallásosság, melynek félreismerhetetlen igénye, hogy a sok szenvedésbôl áldás háruljon a világra. A rengeteg nagy veszteségektôl megrendített s a legmélyebb gyászba borult lelkek könnyebben nyerik vissza egyensúlyukat, ha nemcsak magukra, hanem a világra, népükre s hazájukra gondolnak, még pedig nemcsak úgy, hogy gyôzzön ez vagy az a nép, hanem hogy jobbá váljék a nép s az egész emberiség. Ha ugyanis csak a maguk veszteségét s kínját rögzítik, feltör lelkükbôl a lázadó fájdalom, mely kérdi: ,,Megéri-e ez a mi nyomorúságos életünk, de még ez a nyomorúságos, alávaló világ is, mely tele van igazságtalansággal s egy élet-halál harcot vívó emberiség gyötrelmeivel, megéri-e az mindezt a vért és kínt? Érdemes-e ezért annyit áldozni s annyit gyötrôdni?'' S ez a kínzó fájdalom azután megenyhül, ha hinni bírjuk, hogy nem hiába folyik a sok vér s nem hiába szenvednek áldozataink, miután nem a jelenvaló nyomorult állapotokért, hanem a jobb világért, a különb, az igazságosabb s boldogabb emberiségért szenvednek; azért a történelemben is jövendô s már itt a földön is kiküzdendô világért és társadalomért folyik könny és vér, mely a küzdelmes fejlôdés útján, a több szeretet hevében s alkotó erejében lép majd a régi, tarthatatlan világ helyébe. Így gondolkozott s érzett az az asszony, aki fiát elvesztette s mód nélküli gyászában azzal a kérdéssel fordul lelkiatyjához: ,,Gondolja-e, plébános úr, hogy a háború után jobb világ lesz? Ha ez lenne, akkor megvigasztalódnám, hogy nem hiába esett el a fiam''. Hasonlóképen nyilatkozott egy másik asszony: ,,Egyike legrémesebb gondolataimnak, hogy minden hiábavaló, s hogy a háború után éppoly léha s hitvány lesz a világ'' (Neue Wege 1915. 365. l).

Tehát azt akarjuk hinni, hogy nem így lesz, s hogy másképp lesz, s hogy ezt a más s jobb világot szenvedéseinkkel s áldozatainkkal érdemeltük ki.

Ez a vallásos megrendülés hozza meg nekünk -- ha egyáltalában valami hozhatja -- a háború után való erkölcsi föléledést. Föléledést mondok s azzal beérem; minden egyebet, mit sokan hirdetnek, milyen pl. az ,,újjászületés'', ,,új emberiség'', túlzásnak nézek. De föléledést várok és remélek, nem ugyan a háborútól, mely pokol, hanem a háborúban megrendült lelkek jobb érzéseitôl, melyekben megnyilatkozik az Isten országának vágya. Ha ugyanis javulást, új erkölcsi kiindulást, különb etikai felfogást, több szociális méltányosságot s igazságot várunk, azt csak attól a közvetlen megtapasztalástól remélhetjük, mely a tömegsírok elôtt végtelen szenvedések hevében s keserûségében öntudatunkra hozza, hogy íme mennyien szenvedtek értünk, mit adjunk hát nekik, s mi lesz tôlünk haláluk s vergôdésük díja? Át fog járni minket a szégyen érzete, hogy rettenetesek lehetnek állapotaink s ijesztôen alacsony fokon állhat az ember, ha ily pokoli erôszakban gázoltak egymáson végig az úgynevezett ,,keresztény'' népek s ,,kultúrnemzetek''. De ha ez meg is esett ismét rajtunk, leszünk-e ezentúl is oly önzôk, oly lelketlenek s szeretetlenek? Uralkodik-e majd ezentúl is fölöttünk alacsony érdek, s nem égeti-e ki belôlünk a nemtelen, gôgös, vérengzô érzéseket az a tûz, mely mint áldozat s lelkesülés borult a világra? Azért gyulladt-e ki, hogy ismét kialudjék, s nem-e inkább azért, hogy lángba borítson világot, lángba, melynek zsákmányul essenek a romlott világ penészfészkei, a népelnyomás kaszt-rácsai, a hipokritaság álarcai s az elfajult mûvészet s irodalom szennyes papír-világa?!

Sokat írtak s beszéltek eddig is s fognak ezentúl is a háború erkölcsi kihatásairól. Távol legyen tôlünk, hogy azt akarnók ezzel mondani, mintha a háború erkölcsös volna. A háború csak annyira erkölcsös, amennyire az erôszak, a rákfene, a dögvész, a betegség is az; de támadhatnak a háború keretében nagy erkölcsi reakciók; a nagy szenvedések nyomása alatt ébredhetnek nagy etikai energiák, s részünk lehet tisztább meglátásokban, nemesebb megérzésekben, lelkesebb s radikálisabb kiindulásokban. Lehetünk a háborúban jobbakká, hívôkké, Isten-félôkké, ha a sok szenvedéstôl magunkba térünk. A háborúnak ez volna a legnagyobb erkölcsi kihatása, ha azt mindenestül, gyökerestül, szellemestül s intézményestül amúgy alaposan megutálnók s úgy rendeznôk be a világot, hogy háború többé egyáltalában ki ne törhetne. Ezt csak nemes, tisztalelkû emberiség veheti programba s akarhatja komolyan. S erre a nemességre s tisztalelkûségre pedig csak mély, mélységes magábatérés által juthatunk. Hiába, a világ sarka az ember, s az ember sarka az erkölcs; azon fordul minden, lelkivilág s társadalmi elrendezkedés egyaránt. Ezek lassan, de folytonosan alakulnak ki s nemesbülnek bennünk s körülöttünk. Ez a mostani háború sem zárja le az erkölcsi s társadalmi fejlôdést; erre álmunkban sem gondoltunk, hiszen ezáltal ellentétbe jutnánk épp a fejlôdésrôl való hitünkkel; de azt hisszük és reméljük, hogy mélyebb megrendülésekre s ôszintébb erkölcsi magábatérésre segít majd sokakat. Ezek a háborúra majd erkölcsi felháborodással, a háború alávalóságaira a lelki sivárság elleni lázadással, állatias ember-pusztításaira a magába tért nemzedék szégyenével felelnek s azt a jobb embert nevelik ki magukban, aki az emberben testvért tisztel s a ,,siralom völgyét'' is Isten gondolatai szerint alakítja.

Íme így esik egybe az összességet áldozataiban átkaroló s fölemelni akaró vallásosság az erkölcsi javulásnak s a világ igazi haladásának föltételével: a katarzisszal a megrendüléssel, a lelki tisztulással. Amily mértékben sajátítjuk el a vallásosságnak ezt a szellemét s amily megértéssel s készséggel emelkedünk föl a keresztény vallásos érzés e hármadik fokára, abban a mértékben foglal majd tért bennünk az erkölcsi megújulás is, mely az Isten kegyelmeibôl sugallt imádságnak nyomában jár. A szentírás is az embert a vallásos érzéseknek e magaslatára, mondhatnám, három fokon át, mégpedig egymásután, fokról-fokra segíti, s ezáltal tökéletesebb érzületre neveli ôt. Kezdi az alsó fokon, hogy úgy mondjam, a természet indulatainak megfelelô természetfölöttiségen, mikor bizalomra int s a gyöngét az Erôshöz küldi s a gyermek lelkületét ajánlja neki, mondván: ,,Ti pedig úgy fogtok imádkozni: Mi Atyánk, ki vagy a mennyben ... szabadíts meg a gonosztól. Amen'' (Máté 6,9). Így kell nektek imádkoznotok; ez lelketeknek legtermészetesebb kitörése s felszökése, mert hiszen szükségtek van segélyre, szükségtek van oltalmazóra; ha pedig szükségtek van rá, akkor hát kérjétek. Az, hogy megkapjátok-e, vagy nem, más lapra tartozik. Ebben van a felelet arra a nehézségre is, hogy minek kérni, ha úgyis lehetetlen, hogy mindenki meghallgatást nyerjen. Az igaz; de annak eldöntése, hogy ki hallgattatik meg, ki nem, nem miránk tartozik; miránk az tartozik, hogy korlátoltságunkban, függôségünkben s gyöngeségünkben a Felségeshez fölsikoltsunk. A segélykérés oly természetes a gyöngének, mint a lélekzés az élônek, s a megnyugvás a Magasságbeli oltalmában oly igénye a léleknek, mint a pihenés s az álom az elgyötört embernek. Lélekzés s álom nélkül elpusztulunk; éppen úgy bizalom s megnyugvás nélkül a nihilizmus fagya s a szkepszis örök éje környékez s öl meg minket. Tehát világos, hogy a lelkünk így piheg s a szívünk így lüktet, hogy ,,Mi Atyánk ... szabadíts meg a gonosztól''.

De az evangélium nem zárja le indulatainkat a segélykéréssel s hitünknek nem ad csak ily kiáltásban kifejezést, hogy ,,segíts''; hanem rámutat arra, hogy az ,,Atya'' fogalma nemcsak az ,,édesatya'', hanem a nagy ,,családatya'', a ,,világatya'' képe, kinek hatalma alatt jók és rosszak, jóbarátok és ellenségek, Jánosok és Judások, szentek és farizeusok, imádkozok és káromkodók, hívek és bálványozók állnak, s ez mind sürög-forog a ,,családatya'' nagy házában, mind szeret és gyûlöl, dolgozik és harcol. Mi lesz hát velünk, kik így imádkozunk, hogy ,,Mi Atyánk ... szabadíts meg a gonosztól?'' Erre a feleletet megint Krisztus adja, ki az ,,Atya'' vonásai közül nem az ,,édességet'', hanem a Fölséget emelte ki, mikor az Olajfák-hegyén szintén azon kezdte, hogy ,,Atyám'', de hozzátette: ,,mindazáltal ne az én akaratom, hanem a tied legyen'' (Luk. 22,44), vagyis bármit kérjek én, mégis csak az legyen, amit te akarsz, íme, ez az evangéliumi, imádságos kegyelmek második foka. A harmadik foknak bemutatása pedig a kereszt maga, mikor valaki a nagy szent akaratot saját letörésében megtapasztalja és teljesíti, de aztán a kínt s szenvedést megszentelô s megváltó kín gyanánt szenvedi. Az ilyen a legfôbb fokon áll, mert kín és szenvedés dacára hisz az érvényesülô jóakaratban, s magát azt a neki érthetetlen kínt és szenvedést mint eszközt nézi, mely által a gyôzelmes jóakarat egy jobb világot, áldást s üdvöt teremt. Ez a hit legyôzi a rosszat s a rossz által is a jót szolgálja. Aki így érez s így imádkozik, az a legnemesebb s legértékesebb lelkiséget váltja ki magában, az kiemeli a földi s emberi öntudat s öntudatlanság mélyébôl a legnagyobb kincset, mely által a világ gazdagabb s jobb lesz. Ha pedig ez a lelkület elhatalmasodik sokakban, s ha testet ölt életben s intézményekben, akkor kialakul a földön oly társadalmi s politikai s gazdasági rend, melyben kevesebb a rossz, a kín, a gyász ... a háború! Ilyen a vallásos s imádságos léleknek magatartása a háborúval szemben; róla igaz, hogy megoldja a problémát s legyôzi világot!


Mit mond a hôs s mit a szent? (1916)

Mit mond a hôs s mit a szent? (1916)[33]

Bár harcban állunk, s számtalan gond s keserû érzés tölti el lelkünket, azért Szent István napján mégis ünnepet akarunk ülni, oly napot, melyen fölfrissül s kiemelkedik a lelkünk tisztább, fényjárta régiókba. Vannak ily magaslatok, s mi tudunk róluk. Tudjuk, hogy a sötétség fölött napsugár jár, ahogy a bôsz tengerhullámok mélyében háborítatlan csend és béke uralkodik. Tudjuk, hogy bármily feketeségek boruljanak is ránk, azért az ég csillagait azok ki nem oltják, s hogy bármily fölfordulás zúzza-törje földünk sárgolyóbisát, azért attól a szférák éneke el nem csitul. E kicsiny liliput-világnak zenebonája a végtelenséghez képest csak olyan, mint a vihar a dézsában, melyet a fürdôbaba támaszt.

Hogy vihar van az emberiség dézsájában, annak az az oka, hogy a nemzetek s államok hatalomra épültek, s hogy egyensúlyukat nem jog s igazság, még kevésbé szeretet és testvériség, hanem marok és ököl regulázza. Míg a nemzeti öntudat hatalomban akar érvényesülni, -- míg határokat kanyarít maga körül s azokba érdekeket állít bele s az érdekeket tornyokká s bástyákká stilizálja s nyomatékukat kifent kardokkal s ágyúdörgéssel hozza a szomszédnak öntudatára, addig természetesen harc és háború is lesz, s a kultúrában az agyonverést tisztességes foglalkozásnak nézik. Az emberiségnek ezt a ,,kultúrfokát'' le kell gyôznünk; csak az a baj, hogy módját ennek mindeddig nem tudjuk.

E véres, harcos ,,kultúrában'' áll a történelmi kereszténység is; abban állnak hôsei és szentjei; sôt vannak véreskardú szentjei is, kiknél mindig különböztetnünk kell történelem és szellem, idô és örökkévalóság közt. István király is ilyen harcos és szent; a magát karddal védô jogállam alapítója és feje, -- ugyanakkor azonban a krisztusi életnek, s ezáltal az örök eszményiségnek képviselôje, amely eszményiség a fejlôdésnek s haladásnak lendítô kereke s a jobb, emberhez méltóbb állapotok sürgetôje.

Szent István is államot alapított s azt körülhatárolta; az államot más államok környékezték, más kincsekkel s értékekkel, más nemzeti öntudattal; az öntudat érvényesülni akart, s ami szinte kikerülhetlen, hatalmát kiterjeszteni s ezáltal másokat elnyomni igyekezett. Volt is ütközésünk elég, régen a német s a görög, majd a török imperializmussal; azután több századon át az alkotmányt elnyomni akaró osztrák törekvésekkel... egész a mai napig! Rengeteg sok vér folyt e címeken, s kegyetlenség és szenvedés jelezte az elgyötört emberiségnek e szomorú útjait.

Van-e kiút ez alacsonyságból? Van-e hatalom, mely a népeket a harcos, véres történelem korszakaiból kisegítse az igaz, nemes emberiség s testvériség polcára? Aki Istenben s a gyôzelmes jóban hisz, annak ez emelô s a kultúrát mai barbárságából kiszabadító, eszményi hatalomban is kell hinnie, amely hatalom nem mint ,,Deus ex machina'' jelentkezik, hanem mint immanens erô, mint szellem és lélek érvényesül a fejlôdés révén. Ez az erô bennünk van. Bennünk, a lelkünkben jelentkezik félreismerhetlenül az igény, hogy az eszményiség, a béke s a tökéletesebb s szebb élet szférái bontakozzanak ki az emberiség történelmi, erôszakos káoszából, melyet most is még a háború fúriája kavar föl. Érezzük, mint kipusztíthatlan kényszert, hogy az élet s a lélek nem állhat a pénz, nyereségvágy, a kapitalizmus s imperializmus hamis isteneinek zsarnoksága alatt, mely embert ember ellen, népet nép ellen lázít, véres, milliók életébe kerülô harcra. Érezzük, hogy nemzeteknek hatalmi jogállamokban való szervezkedése, mely ütközéseket s harcokat von maga után, egy átmeneti s legyôzendô állapot, mely helyet enged majd más, felsôbb alakulásoknak! Érezzük, hogy az a nemzeti öntudat, melynek utolsó ,,rációja'' a kard, s mely legnagyobbnak akkor érzi magát, amikor kardjára üthet s azzal csörömpöli világgá szuverén hatalmát, nagyon is nem-kész emberi lelkület, s meg vagyunk gyôzôdve, hogy az igazi embernek, a jobb embernek a testvér-emberiség magaslatára kell emelkednie, hogy megtalálja a maga helyét.

Ez a jobb jövendôségnek, ez az eszményibb emberiségnek programja, s erre mutat Szent István király, mikor kardját pengéjén fogja meg s markolatában a keresztet tartja felénk. Ez a kereszt azt mondja: ne üssétek egymást agyba-fejbe s ne keressetek hôsiességet abban, ami másnak fájdalmat okoz, hanem abban, ami örömet szerez saját magatok fájdalmas áldozatai árán is. István király hitre tanított, mely muszkát, franciát, angolt gyôz le, hanem legyôzi a gyûlölködô, önzô világot. István király a lélek értékelésére, tiszta erkölcsre s lelkiismeretességre nevelte népét s a szellemi nagyság e világosságával irányított el a haladás útjára. Tekintetén, melybôl a szellem fölénye sugárzik az anyag fölött, s példáján, mely a lelki egyensúlyt az erôs s nemes akarat fegyelmezésébe fektette, igazodunk el az igazi emberség csillagai felé. Ô a koronát is, mely pedig jogot s alkotmányt s végelemzésben hatalmat jelent, felsôbb, szellemi erôkkel telítette, s az államot s a népet Istenbe akasztotta bele.

Ez az ô programja; de ez a program még nincs megvalósítva. Ahhoz is fejlôdés és idô kell. Annak is múltja s jövôje van; a múltat jelképezi a harcos; a jövôt képviseli a szent. A múltban ránevelt minket harcra s háborúra is, de a jövôben a krisztusi szellemnek több s sikerültebb megvalósítását sürgeti; sürget arra, hogy kiemelkedjünk a Mammon s a Moloch szolgaságából s testvériségben alapítsuk meg a nemzetek harmóniáját s abban az Isten országát.

Ez nem azt jelenti, hogy nemzetek s államok ne legyenek. A nemzetek bizonyára Isten gondolatai, de épp azért a fejlôdés a képletük. Hiszen Isten gondolatai a vadkörte s a vackor is, de valamint a vadkörtében már ott lappang a kálmánkörte zamatja s a vackorban a ranet-alma illata, s ezeket ki kell fejleszteni: úgy a nemzetek is képesek a nemesbülés, az igazság és szeretet érzéseire, de ki kell ôket emelni az erdei vadság, az erôszak és harc képletébôl.

Más konstrukciót kell nekik adnunk! A nemzeteknek s államoknak a hatalom s versengés mostani irányzatával föl kell hagyniok, s ami a feszültséget s annak vérengzô kisülését okozza, azt mint antikulturális tényezôt, mint a régi ,,kannibál-kultúra'' maradványát meg kell szüntetniök. Ha ezt a feszültséget a kapitalizmus hordozza, akkor annak kell a nyakát szegnünk; -- ha ezt a mai termelési módnak kell tulajdonítani, akkor ezt a termelést kell megszüntetnünk; -- ha a harcot s háborút az imperializmus vagy militarizmus vagy a túltengô s másokat elnyomó sovinizmus szítja, akkor ebbôl a neveletlenségbôl kell kiemelkednünk: de bármint legyen, annyi bizonyos, hogy szükségünk van a krisztusi testvériségnek s eszményiségnek s a bennünk rejlô jobb emberiségnek nemcsak szóval való megvallására, hanem annak az életben s a népek egymáshozi viszonyában való megvalósulására! E szentségnek, testvériségnek, szeretetnek s lelkiségnek hódolt Szent István már 900 év elôtt, s ha harcolt is, ezt kényszerbôl s kötelességbôl tette, mint ahogy mi is tesszük, de ugyanakkor egész lényével sürget, hogy e fokon meg ne álljunk, hanem emelkedjünk föl, -- legyünk lelkiebbek s ezáltal emberségesebbek is!

Különös dolog; minden ember, bármily ideális és szent legyen, nem magára mutat, hanem fölfelé int, -- föl a fölötte álló s ragyogó eszményiségbe. A hôsöket s a szenteket is nem önmagukért, hanem a bennük megnyilatkozó fölségért tiszteljük, azért a végtelenségért, mely fölöttük is, fölöttünk is ívelôdik, mely alatt állnak ôk is, mi is; de ôk mint hegycsúcsok, mi meg mint vakondtúrások. E hegycsúcsok alatt állva ébredünk aztán tudatára lelkünk nagyságának s mélységeinek. A szentek tehát belekapcsolnak minket az eszményibe, s valahogy utat vágnak s taposnak nekünk a felsôbb régiókba, hová magunktól el nem találnánk. Fölrázzák folyton lelkiismeretünket, mintha mondanák: testvérek, ne engedjétek magatokat eltéríteni s ne üljetek fel a saját retyemutyás ideológiátoknak, -- ne öltözködjetek folyton régi, elmaradt korok viseletébe, hiszen nem színészkedni, hanem élni s teremteni akartok!

Erre rászorulunk mindnyájan. Legyünk arról meggyôzôdve, hogy mindegyik közülünk többé-kevésbé ideológiai s pszichológiai ócskász, kinek felszabadulásra van szüksége, felszabadulásra a történelmi, társadalmi korlátoltságból az Isten gondolatainak, Krisztus emberségességének szabad megtapasztalására. A mai erôszakos s vihardúlta világban is a haladás s fejlôdés e felsôbb vonzalmai moccannak meg bennem, s meg vagyok gyôzôdve, hogy manapság az egész világnak mélységes érzete s igénye a tisztulás s nemesbülés. Oldalunkba vágja a háború fúriája a maga hegyes sarkantyúit; a szenvedély s gyûlölet végigsuhint rajtunk észbontó kegyetlenségének s pusztításának lángostorával: ha valamikor, hát most kell a nagy lépést megtennünk, a barbárságból ki a béke kultúrvilágába, s Szent Istvánban is azt a nemzeti hôst látnunk, ki a lelki nemesség s a szentség internacionális képviselôje.

Megálljuk a harcot híven, -- meghozzuk áldozatainkat zúgolódás nélkül; de a szentben megértjük lelkünk igényét s vágyát a világot egységbe, -- s ami abban legszebb -- igazi Isten-gyermekségbe egybekapcsoló lelki kultúra után!


Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban (1918)

Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban (1918)[34]

Rendkívül nehéz, szinte lehetetlen volna a népléleknek a háborúban szenvedett összes elváltozásait megállapítani. Képtelen feladatot tûznénk magunk elé, ha számon kérnôk mindazt a jót, rosszat, mi a milliók öntudatában jelentkezett, s ha bármily tüzetes kutatás után is föl akarnók állítani a háborús nemzedék erkölcsi nyereség- és veszteségmérlegét. Ezt csak az Isten tudja, ki a szíveket s veséket vizsgálja; nagyjában pedig föl fogja ezt tüntetni a háború utáni világfejlôdés, melynek folyama szintén fejeink fölött megy el. Ez azonban nem zárja ki, hogy az egyes elônyökre s hátrányokra ne eszmélhessünk rá mi is, kik még a nagy vérzivatarban állunk, s hogy ne vonhassunk le bizonyos általános következtetéseket s ne állapítsuk meg ezekre támaszkodó teendôinket. A történelem majd kijavít minket, s annál érdekesebb lesz megtudni, hogy miben tévedtünk, mit nem vettünk eléggé tekintetbe vagy mitôl ijedtünk meg s féltünk fölöslegesen. Ez alkalommal én csak a lelki világot, szorosabban véve az érzések világát akarom vizsgálatom tárgyává tenni s nem térek ki sem a tudományra, sem a politikára; meg akarom figyelni azokat az elváltozásokat, melyeket a néplélek a világháborúban a vallás és erkölcs terén s a társadalmi érzés világában szenvedett.

A nagy veszedelmek s a nagy harcok impozáns erôfeszítése természetszerûen fölébresztik a lélek reakcióját s arra késztetik, hogy nyissa meg összes erôforrásait s merítsen belôlük erôt, annyit, amennyit csak tud. Az erôforrások közt a legmélyebb s a legközvetlenebb az Istennel való kapcsolat érzése, a vallásosság. Azért láttuk a világháború elején mindenütt a vallásosság ébredezését és föllendülését. Az emberek Istenhez folyamodnak, reá helyezik reményüket, neki ajánlják hadbavonuló kedveseiket, tôle várják a gyôzelmet, ki az igazság, a jog s az ártatlanság legfôbb ôre s szabadító a gonosztól. Ez az érzés, mely a nagy világrengésben életet, vagyont, hazát félt, a gyengének érzete; ilyenek vagyunk mindnyájan, akár királyok, akár közbakák legyünk, s a gyengeség ez érzetében az erôshöz, a Mindenhatóhoz folyamodunk s segélyt kérünk. A gyengeség, az aggság sugalmazza a segélykérés e vallásosságát, melynek ritmusát, jajait s sikolyait az Isten ostorai pattogtatják. Legnagyobb emelkedést a segélykérés vallásossága a háború kezdetén mutat. Akkor folyamodnak a szorongatott keblek a legösztönszerûbben az igazságos ügynek Istenéhez, a hatalom és erô hordozójához, a seregek Urához! Mindenki bízik ügye igazságában s nem hiheti, hogy Isten ôt elhagyhassa. Sok természetesség van e vallásos felbuzdulásban; miért is e tünettel mindenütt találkozunk, akár keresztényekrôl, akár pogányokról legyen szó. A mélyebb vallásosságot azonban ez a lelkület nem mutatja, -- azt a vallásosságot értem, mely az Istenhez való térésben, a hozzá való föltétlen ragaszkodásban s akaratának az élet egész vonalán való teljesítésében áll. Ez a belsô elváltozás, ez a lelki forradalom s megállapodás adná az igazi vallásosságot, melyhez nem elég az élet s a magatartás szabályszerûsége, hogyha az nincs egybekötve erkölcsi emelkedettséggel s elváltozással.

Ez azonban nem esik statisztika alá.

Nagyon hangos és ösztönös s épp azért fölületes azoknak eljárása is, kik a vallásosságot a hazafisággal keverik össze. Tudjuk, hogy minden nagy érzés kitüzesedésében van valamiféle vallásos emelkedettség; de a haza nem Isten s a hazaszeretet nem vallás, s azért a hazaszeretet kultuszát sohasem azonosíthatjuk a vallással. Ez inkább két fogalomnak s érzésnek összezavarása volna s nem vezetne sem az Isten, sem a haza eszményi szolgálatára.

Ha a mélyebb vallásosság térfoglalására térek, nem szenved kétséget, hogy az millió és millió lélekben jelentkezett. Azok a harcosok, kik folyton életveszedelemben forogtak, megérezték az Istent s az örökkévalóságot. A csendben és magányban éppúgy, mint a védelem s támadás veszedelmeiben igen sokan közelebb jutottak Ahhoz, ki az élet értelme, s hitben és odaadásban kapcsolódtak a Felségessel. Minderrôl nincs s nem is lehet statisztika, de a vallásos lelkület e mélységeibe sok bepillantást engednek a harctérrôl jövô levelek, a nyilatkozatok s vallomások. Sok-sok lélek került a nagy szenvedések s áldozatok idejében az Isten s az örökkévalóság közvetlen benyomásai alá, s kinyilatkoztatásszerûen lépett eléjük a fölismerés, hogy az ember célja nem a gyôzelem, még kevésbé a halál, s hogy az élet arra való, hogy az ember önmagát s a lelke mélyén pihenô örök igényeket megértse s kielégítésüket elôkészítse. Szenvedéseikbe is a hit világított bele, az a hit, hogy a szenvedés is jóra vezet, s hogy Istennek ezzel is tervei vannak, amely tervek alázatos s kitartó kiépítése az ember legnagyobb dicsôsége. Úgy hitték, hogy áldozataik által javul s istenül a világ. Ez a vallásosság már nem a magáét keresi, hanem azt, ami Istené; magát eszköznek s szolgájának nézi, s nem sorsot emleget, hanem örök végzést, melyet a boldogító s üdvözítô Isten hozott.

A háború esélyei is különféleképpen befolyásolták a vallásosság szellemét. A gyôzelmek lendületes sora ezrekben fölszította a hit s a bizalom érzéseit, s jóllehet még most sem vagyunk a nagy birkózásnak végén, azért a harcok csodálatos fejlôdése s eredménye bennünk is érlelteti azt az érzést, melynek Hindenburg fôvezér ad kifejezést, midôn mondja: ,,Wer diesen Weltkrieg mit ganzer Seele erlebt hat, der muss sich bekehren''. Mindenesetre nagy kijelentés leghivatottabb helyrôl, mert ki az, aki inkább átélhette volna, még pedig teljes lélekkel, a világháborút, mint éppen a harcok nagy s szerencsés intézôje, Hindenburg?!

Sajátos utakon jártunk s hihetetlen eredményeket értünk el. Még álmainkban sem környezett meg az a gondolat, hogy gyôzelmeink nyomában trónok pusztulnak, alkotmányok változnak el; sohasem hittük volna, hogy így sikerül majd egy félvilágot letartani s letörni. Vajon nem Isten ujja-e ez? Ezt sokan megérezték.

Mindez azonban az éremnek csak egyik oldala, vagyis a vallásos lelkület emelkedésének bemutatása; tekintsük meg már most a másikát is. Itt is a fény mellett sok az árny; sôt minél ragyogóbb a fény, annál sötétebb az ellentétek árnyéka.

Igaz, hogy a háború fölszítja a vallásosságot, de ha a háború sokáig tart, akkor a sok szenvedés és veszteség a hitnek s vallásosságnak többet árt, mint használ. Ugyanaz a törvényszerûség, mely a vallásos ösztönt s hajlamot a háború elején izgatta s keltegette, veszélyezteti is azt. Az a lelkület ugyanis, mely a veszélyben a segítô Istenhez fohászkodik, elborul, sôt talán el is pártol, ha a remélt segítség következetesen kimarad. Minden energia véges; véges a hitnek, a bizalomnak s a türelemnek energiája is. A hosszú szenvedésekben a lelkek tompák s fásultak lesznek s fáradtan tekintenek föl az eszményekhez. Sokat tudnak az ilyenek mondani az élet kiszámíthatlan s nehéz megpróbáltatásairól s a megadásnak bizonyos fatalizmusával néznek a jövôbe. ,,El kell viselni, amit a sors hoz'' -- ezt halljuk minden változatban, így a megadás szelíd nyomán nemcsak az igazi tudomány, hanem sok apátia is jár. Ezen nem is csodálkozom, hiszen tudjuk, hogy az emberek átlag nincsenek hôsiességre s vértanúságra beállítva. Kevés embernek van hivatása, hogy vértanú legyen; kevésnek van az a pálmatermészete, melyrôl a latin mondja: ,,palma sub onere crescit'', súlykokkal megterhelve nô s fejlik szépen a pálma. Osztom a jeles Faber Vilmos nézetét, hogy kevés ember lesz tökéletesebb és szentebb a nagy szenvedésektôl, ha azok sokáig tartanak, így látom azt a modern nemzedék lelkén is, hogy már túlsoká tart a rossz, a baj; az emberek belefáradnak.

Vannak azonban, kik nemcsak fáradtak, hanem a szó szoros értelmében lelki betegei a sok kínnak s kegyetlenségnek; ezeknek a hitük s eszményiségük lett beteg. Idegenek lettek a világban s undorodnak a brutalitás, a komiszság, az emberpusztítás és emberelhasználás tatárjárásától. Sok nemes lelket utálat és borzalom tölt el, és semmi közösséget sem vallanak a világ mai járásával. Azért aztán, amint lehet, fájdalmukkal s csalódásukkal elvonulnak s keresik jobb magukat, az elborult napsugárt s a leromlott szépséget. Egyikük így ír: ,,Mikor ez a förtelem rászakadt a világra s az ember lelke kilódult valahová az ûrbe, oda, ahol semmi sincs, ahol sötétség, érthetetlenség, a se föl, se le lakik: akkor nem vitt el magával semmi szépet. Lemaradt róla minden, amit életeken át magára szedett; úgy járt, mint az a katona-rokonom, aki mikor hirtelen indulni kellett, egy kofferbe dobált be mindent s eszébe se jutott, hogy mindaz, amit egy életen át szeretett, amit szépnek, szükségesnek, sôt nélkülözhetetlennek tartott -- festô volt -- a festékei, ecsetjei, palettái, mennyire nem kellenek most. Ma -- mindez nem kell; ma csak annak a dorongnak a tökéletesebb s kegyetlenebb formája kell, amellyel a troglodita-ôs nekiment a másik trogloditának, aki közel talált jönni hozzá, meztelenül, üvöltve s a fogait vicsorítva. Minden egyéb semmi; a dorong fô, a nekimenés a fô, az agyoncsapás a fô, a fogvicsorítás és üvöltés pedig nagyon lényeges. Ha ezt mind meg lehetett csinálni, akkor ezután már a felemelkedésnek a reménysége is elveszett. Azelôtt azt gondoltam, hogy gyönyörûen haladóban vagyunk felfelé, s hogy nagyon szép korban születtem; boldogság volt azt úgy hinnem. Most látom, hogy az én életem az összeomlás kora, a leszámolás ideje. Sajnálom elôbbi hitemet. Azelôtt még csodát vártam, hogy valaki megszabadít minket e rettenetes valótól; ma már nem várok csodát. Mi nem értünk még odáig, hogy valamiféle csoda essék meg velünk. S minek volnának a csodák ily szörnyû világban? Mit tegyen a csodával ily elvadult s eldurvult nemzedék?''

Ezt a pesszimizmust éppen az igazi s mély vallásosságnak kellene legyôznie; neki kellene meglátnia a sok rossz mellett a jót is, -- a bûn mellett az erényt is. Minden pesszimizmust egy szál virággal is meg lehet cáfolni, s az egészséges lélek szemeiben mindenfelé megcsillan a szépségnek egy-egy szikrája, mely okvetlenül megérezteti vele, hogy a világ nem a rosszé, hanem a diadalmas jóságé, s hogy éppen a lét magasabb fokán, tehát a lélekben kellene a szépségnek s jóságnak menedéket találnia akkor, amikor lent a brutális ösztönösség szférájában üldözést szenved. A szépség s jóság a csúnya világból a szép lélekbe menekül, de bizonyára megdermed s elborul, ha látja, hogy a lélek maga is eltorzult a reális világ kínjaitól.

Sok embernek a lelke lett beteg s idealizmusát veszítette el. Hitük a rosszat nem bírja legyôzni, s egy veszedelmes dualizmus szakítja szét egységüket. Itt csak az eszmélés, a mélyebb fölértés, mindenekelôtt pedig a pihenés segít. Nem kell velük sokat disputálnunk; hiszen nem logikán, nem dialektikán fordul meg náluk a probléma, hanem pszichoterápián. Mindenre van feleletük. Ha azt mondjuk nekik, hogy a ,,halált Isten nem teremtette'' s nem ô volt az, aki kigyújtotta az isonzói s flandriai poklokat, hanem azt az ember tette; arra azt fogják mondani: igen, de ô az, aki ezt mind megengedte. Ha azt mondjuk nekik, hogy ne rögzítsék szemeikkel egyoldalúan a földet s annak szomorú történelmét, hanem emelkedjenek fel oda, hol nagyobb távlatok nyílnak, s hol a rossz is mint a jónak szolgáló eszköz mutatkozik be, -- hogy tekintsenek fel azokhoz, kiket siratnak, hiszen azok talán már az égben vannak s örvendnek: mindezt ôk nem tagadják, de azért fáj a lelkük, hogy az Isten világában oly nehéz az igazi jóság s becsületesség gyôzelme, s hogy az emberiség java is különbség nélkül hull le a brutalitás kaszája alatt. Ez fáj nekik; fáj nekik a brutalitás, -- fáj, hogy felismerhetetlenségig torzul el az isteni világ.

Ennek a beteg eszményiségnek gyógyulás kell. Azt nem háború, hanem a béke hozza. A vallásosság is magas, elôkelô kultúra s a lélekbe fektetett nagy munka, melyhez elmélyedés, bensôség és sok kegyelem kell. Nem tagadom, hogy a háború a vallásosságot éleszti, de tagadom, hogy azt megteremti s megnemesíti. Az igazi vallásosság nem is lehet tömegmozgalom; az a maga valóságában az egyes ember bensôségének a terméke. Az egyes embernek kell a maga problémáit megoldania, harmóniáját a világ zûrzavarával szemben megteremtenie s lelkét megnemesítenie. Neki kell fölemelkednie az Istennel való gyermeki kapcsolatig. Ez oly mélység és finomság, melyet a háború vadságától s durvaságától méltán félthetünk.

A vallásosságban jelentkezô fények és árnyak tehát arra a következtetésre kényszerítenek, hogy bár elismerem a háborúnak a vallásos érzést izgató benyomásait, a dolog természetét tekintve azt gondolom, hogy a háború a vallásosságnak többet árt, mint használ.

Második kérdésem: mi jót várhatunk a háborútól az erkölcsre nézve?

Annyi tény, hogy a háború elôtt önmagunkba-térést és komolyságot vártunk. Ez volt a többé-kevésbé öntudatos vágy és remény. Erre magam is tanú vagyok. A háború elsô évében, mikor mi, a szerencsés be nem avatottak, még semmit sem tudtunk a közelgô veszedelemrôl, a Rajna partján voltam barátaimmal. Vasárnap volt. Kora reggeltôl estig egyik kirándulóhajó a másik után siklott el a folyón. Mindenünnen ének, zene, kacaj, jókedv hangzott, s köztünk, a parton ülô moralisták közt e dévaj, szilaj, mulatós élet láttára -- mely azonban csak szimptómája a modern életmódnak -- az a nézet jutott kifejezésre, hogy a mai nemzedék oly könnyelmû és felületes, hogy annyira mulatós és élvezethajhászó, hogy erkölcsi öntudata s bensôsége alig jöhet számba. A felületen él, rajzik és táncol, mint a tiszavirág, de nem tud a mélybe merülni, épp azért, mert meglepôen könnyû és könnyelmû. Nos hát, mi kellene neki, hogy a lelke nyíljék, s hogy a bensôség beszakadt forrásai újra fakadjanak? Közmeggyôzôdés az volt, hogy valami nagy megrendülésre, valami hatalmas ébresztésre volna szüksége, mely megrázza s fölébressze s öntudatára hozza, hogy minek él, hogy maga mit ér s mit kell célba vennie s szívvel-lélekkel munkálnia. S mi lehetne ez a megrázkódás, ez az ébresztés más, mint a háború?! A háború meg is jött; jött oly kiadásban, amilyenben még fel nem túrta a földet; de megjött-e a háborútól várt erkölcsi ébredés és nemesbülés is?

E kérdésnél elôször is különbséget kell tennem a tulajdonképpeni erkölcsi jóság közt, mely az egyént mint öntudatot jellemzi, s mely az ô elhatározásának s érzületének sajátos tette s ténye, és a szociális érzés közt, mely jóllehet szintén bennünk van, de inkább a társadalmi mozgalmakra s elváltozásokra vonatkozik. A szociális érzésrôl majd külön szólok; itt inkább az egyéni erkölcsiségre vonatkozom, melynél fogva fegyelmezettebbek s kötelességtudóbbak leszünk -- akaratunkat Isten akaratához szabjuk -- cselekvésünkben tisztább, nemesebb motívumok szerint igazodunk s a rossznak kerülésére s a jónak gyakorlására, embertársainkhoz való viszonyaink javítására s nemesbítésére, kötelességeink pontosabb teljesítésére, a keresztek s kellemetlenségek erényes elviselésére buzdulunk. Az erkölcsi élet színtáját ezeken kell mérni elsôsorban, s így az lesz a kérdés, haladtunk-e e részben?

A válasz, melyben senki sem fog kételkedni, itt is bizonyosan az lesz, hogy a háború sok-sok nemes és lelkes érzést váltott ki belôlünk, s hogy véres napjai egyszersmind a szeretet, hûség s áldozatkészség ünnepnapjai voltak. Tapasztaltuk ezt lépten-nyomon; tapasztalták ezt mindenekelôtt a frontokon. Ott igazán csodálatos volt a jobbérzelmû ember bemutatkozása. Az a kalapács, mely trónokat s országokat kalapált laposra, az millió emberéletre is ráütött kegyetlenül, de ütéseitôl a szívek nem lettek kemények, hanem ellenkezôleg, ellágyultak s emberségesek lettek.

A küzdô emberek, bár nem a vértanúság szelleme s erénye állítja ki ôket a veszedelembe, hanem a felsôbb parancs, tehát a kényszer, ott, a nagy bajok nyomása alatt, egymáshoz közelebb jutottak s egymáshoz forrtak; megtanulták egymást szeretni s egymáson segíteni. Levált róluk az önzés, a kényesség, az élvezetvágy, róluk, kik a közéletben kiváló erényességre hajlamot nem igen mutattak; sôt tán lépten-nyomon kifogás alá estek. Önmagukban állva, falvaikban s tanyáikon s a nagy veszedelmek keretén kívül tényleg nem fejlett volna ki bennük ez a készség s jóság; ott, a harcok mezôin, a lövôárkokban azonban kifejlett bennük mindez s más egyéb jó, amire az ember fejét csóválja s azt kérdezi: honnan ez az erkölcsi jóság s nemesség azokban az emberekben, kiken azelôtt semmi jót sem találtunk, sôt akiket lustaságukért, érzéketlenségükért s durvaságukért csak szidtunk?! Elfogadom, hogy a nagy veszedelmekben az az egymást szolgáló jóság sok tekintetben csak öntudatlan önzés, mondjuk, az önvédelem egy neme, melyet úgy is fejezhetünk ki, hogy egy mindnyájáért s mindnyájan egyért, hiszen közösen lesznek csak erôsek. Ez ,,önzô'' szolgálatban azonban egymást tisztelni s megbecsülni is megtanulták, s nemcsak egymást védeni, de egymásért meghalni is tudtak.

Mindezek bajtársak, vagyis bajban társak, s a közös erôfeszítés, az együttszenvedés s a közös, édes kincsért való küzdelem kivetkôztette ôket erkölcstelen önzésükbôl s szûkkeblûségükbôl. E részben a harcok határozottan nevelnek. Összetörik az egyéni nyárspolgárság kissugarú köreit, felrobbantják a számító életkényelem vackait s macskazúgait s rászorítják az embereket a nagy stílra s beállítják ôket a nyíltszemû, a nagyérzésû élet levegôs távlataiba. Mindenki mellôl ragad el a halál valakit; éppúgy vihette volna el ôt; Isten közel járt mindenikhez. Ünnepélyes elfogódottság szállja meg ôket a nagy veszedelmek idején; érzik, hogy minden perc egy ajándék, s az így megérzett élethez szûkkeblûség s nemtelenség nem férkôzik. A körülmények fejlesztô hatását kell tehát a moralistának számba vennie, amikor kérdezi, honnan ez az erény, ez a fegyelem abban a neveletlen vagy elkényeztetett legénységben s tisztikarban? A körülmények elôhívják azt, ami bennük mint eszme, mint eszmény, mint kötelesség pihen. Ez érzésektôl mindnyájan valahogy elôkelôkké lesznek, s lelki mûveltséget ad a tanulatlanoknak is a közös nagy érzés és akarás. Nem is az iskola, a mûveltség, vagy a hosszú éveken át folytatott önképzés avatja ôket jókká és erényesekké, hanem a nagy percek benyomásai alatt fölébredt jobblelkûség s a döntô eljárás s magatartás megérzett fontossága. A legtöbb nem tud e nagyságról, azért nem is okoskodik fölötte; ôk teszik s gyakorolják a nagyot az igazi nagyságot jellemzô naiv önfeledéssel. Nem a szépségnek kell a tükör, hanem a magát cicomázónak, annak, aki szép lenni akar, amikor nem az, vagy legalább nem eléggé az. Így vagyunk az igazi lelkinagysággal is; okoskodás s öntetszelgés nélkül is nagy.

Aki így szeret s szenved gyakorlatilag, az kapcsolatban van az ideálokkal. Ez az idealizmus neki nem csemege, hanem kenyér, -- nem díszmagyar, hanem munkásblúz. S mivel az ideáloknak nemcsak a föld felé, hanem az ég felé fordított oldaluk is van, azért az, aki bennük s értük él, lassanként kinô a világból az égbe, -- a közönséges önzô s lapos világból az erkölcsi nemes érzésnek levegôs s napos magasságaiba. Ez lesz eleme, s abban rokonnak lát majd mindenkit, aki hasonlóan érez és tesz.

Éppen úgy lehetetlenség, hogy a háború tapasztalatai s tanulságai ki ne hassanak a front mögött élô nemzetnek erkölcsi érzéseire. Lehetetlen, hogy a sors csapásai alatt tompán álljunk, s hogy a nagy harci erkölcs hevétôl föl ne melegedjünk. Hiszen közülünk valók s mieink voltak azok, kik most oly nemesen s bajtársilag tesznek és szeretnek, s mert közülünk valók, épp azért mi is osztjuk valamiképpen érzéseiket. Az elnémult harcterekrôl felénk is száll az áldozat-készség szelleme; a sok tüzes, forró sóhajtól köztünk is kigyullad az erôs s nemes akarat tüze. Azok közül sokan elestek, de nekünk föl kell helyettük itthon állnunk s emelkednünk. A sok vitéz katona mögött sorakozott sok munkás polgár; amazok a küzdelemben, emezek a termelô s a segítô munkában fejtették ki erejüket. Nem voltunk közönyösek katonáink, rokkantjaink, özvegyeink s árváink iránt sem; tudtuk, hogy kettôs teher a rokkantság, ha közönyös emberek közt kocog a mankó; tudtuk, hogy az árvák s özvegyek kínja s keserve kétszeres, ha érzéketlenséggel találkozik könnyes tekintetük.

Fôleg a háború kezdetén megszállt mindnyájunkat a közösség, a szeretet érzete. Mindenkiben atyafit, rokont láttunk s a nemzetet nagy családnak néztük. Máskor idegenek közt jártunk, míg ellenben a háború kezdetén a kivonuló katonák, a feleségtôl s gyermekektôl környezett népfölkelôk közt úgy éreztük, hogy ezek testvéreink. Mikor pedig megjöttek az elsô sebesültszállítások, mintegy levett kalappal s mély meghatottsággal fogadtuk hôseinket, kit bénán, kit vakon, kit inaszakadtan, s úgy emeltük s segítettük ôket, mint szentjeinket. Ki ne érezte volna ilyenkor, hogy a háború nagy, tiszta erkölcsi érzésekre tanít, s hogy ezeket nem fogalmak révén, hanem megtapasztalások által kelti fel bennünk. Ez az élet iskolájának nagyszerû módszere/,,

Fog-e még rajtunk ez a módszer? Reagálunk-e még a háború nemesítô benyomásaira? E kérdésekre azt kell felelnünk, hogy rendkívül elváltoztunk s elfásultunk, szóval, hogy már megszoktuk. Már pedig ,,a consuetis non fit passio'', amihez [meg]szoktunk, az nem vált ki bennünk ingert, így van ez a fiziológiában, s bizony így van nagyrészt a morálisban is. Mi is megszoktuk a háborút, megszoktuk borzalmait, veszteségeit, megszoktuk sebesültszállítmányait s kórházait. Valahogy úgy van, hogy kifogytunk nemcsak az élelembôl s ruhából, hanem a részvétbôl s kegyeletbôl is.

Különben ez volna még a legkisebb baj, amennyiben a háború nem szolgáltatna erkölcsi ébresztô ingereket. Csakhogy, mikor jó ingerekkel nem szolgál, ugyanakkor szolgál sok-sok rossz ingerrel s befolyással. Miljôje úgyis a brutalitás, a durvaság és kegyetlenség, s ettôl eldurvul s elaljasul a néplélek, hogy a küzdô katonáknak mint rendül meg legprimitívebb erkölcsi érzéke az ember- és vagyonpusztítástól, azt képzelem, s hogy mint szabadulnak fel alacsony ösztöneik, azt maguk is panaszolják s megtapasztaljuk majd mi is. Sokkal inkább szöknek szemeinkbe a front mögötti erkölcsi züllésnek szomorú tünetei. A tekintély s a tisztelet vész; a tízparancsolat mintha nem is volna. A bûn elveszti utálatos voltát, mert ha a harctéren ölni, rabolni, zsákmányolni, pusztítani dicsôség, hiábavaló a doktriner disztinkció az ellenséggel s jóbaráttal való viszony közt; a benyomás, melyet a cselekvés a lélekre gyakorol, eltörülhetetlen, akármilyen disztinkcióba foglaljuk is azt. Az óriási rendetlenség s nehézség az élelmi- s a ruhaszerek beszerzése körül általános exlexbe kergette bele a gazdasági rendet; mindenki lop, csal, csempész, vagyis oly cselekményeket követ el, melyeket a törvény csalásnak, csempészésnek minôsít, s ugyanakkor hiszi és mondja is, hogy másképp nem tehet. Ez állapotok megzavarják az erkölcsi érzéket. Az önzés a legkíméletlenebb zsarolást ûzi s a pénzt hajhássza, de az az aranyesô, mely az emberek közé hull, nem mozdítja elô sem a boldogságot, sem az erkölcsöt. Vakon, ész nélkül rohannak a telhetetlenség lejtôjén. Ma a pénz sokkal fényesebb bálvány, mint azelôtt volt. Ahol pedig pénz van, pláne az ilyen, hadinyereségeken könnyûszerrel fölgyülemlített pénz, ott élveznek s élik világukat, s a háború távoli moraja cseppet sem zavarja, sôt talán csak ingerli a perverz hajlamokat. Az egész társadalom úszik, sôt fuldoklik az erkölcsi szenny és piszok árjában.

A háború kezdetén kedvezôen befolyásolta az erkölcsi érzést a hazáért való lelkesülés, mely teljesen háttérbe szorította az osztályharcot, egyrészt a kapitalizmus, másrészt a szociáldemokrácia által intézménnyé emelt örökös gyûlölködést. Az osztályharc egy darabig elhallgatott s nem jelentkezett; de hogy ki nem veszett, azt éppen a háború harmadik s negyedik évében tapasztaltuk meg. Nem veszett ki, hanem formát cserélt s utálatos alakban s ijesztô mérvben lépett föl, most már a termelôk és fogyasztók, a paraszt s úr közt. A régi rendi ellentét meglepetésszerûen, mint falatot irigylô s bosszút állni kész gyûlölet tört elô a néplélek eltemetett mélyeibôl. A termelôosztály most érezte meg ismét, hogy nem a pénz, hanem a föld, hogy nem az arany, hanem a kenyér a nagyhatalom, -- megérezte, hogy egy falat kenyér többet ér, mint sok guruló arany, mely mellett éhen lehet veszni. Azért aztán kezdetben öntudatlanul, késôbb nyomatékozva a termelônek követelte az elsôbbséget s a szokásos lenézésért most megvetéssel s keménységgel fizetett. Szinte megsajnálta a kabátososztálytól a kenyeret, s zsarolt, ahogy lehetett; nem bírt annak gátat vetni se maximálás, se büntetés; a rendeleteket semmibe se vette, s örült, hogy bosszúját tölthette egyszer az úron.

A rendi ellentét, a bizalmatlanság, gyûlölködés s a pénzszomj szomorúan jelentkezett a jótékonykodás s a rekvirálás terén is. Minél távolabb estünk a háború elejétôl, attól az idôtôl, amikor az elsô hév s megindultság elfojtott minden más gondolatot és érzést, annál jobban igazolták az események azoknak aggodalmát, kik már kezdet óta felpanaszolták az erkölcsi érzés gyöngeségét s féltették az anyagiasságtól a magyar nép lelkét. Legutóbb a fehérnemû rekvirálásnál a gyûjtéssel foglalkozó úrinôk valóban elszomorító adatokat beszélnek megyeszerte arról a fogadtatásról, melyben vidéki városaink földmívesportáin részesülnek. Akárhány helyen semmit sem adnak; máshol az elkeseredés hangja sír föl a háború szenvedései alatt vergôdô lelkekbôl, s vannak utcák, hol minden jóllétrôl tesz tanúságot, de a porták egy-kettô kivételével, mind zárva maradnak, vagy ha megnyílnak, nincs köszönet benne. Adomány helyett hetyke nyelvelést könyvelhetnek el küzdô, szenvedô katonáink részére az áldozatos s ily körülmények közt igazán heroikus munkát végzô úriasszonyaink. Érdekes megjegyzést olvasok egy vidéki lapban e szomorú hírek végén, azt, hogy információi alapján annak a kijelentésével tartozik az igazságnak, hogy a férfiak általában aránytalanul tisztességtudóbbak és jobblelkûek.

Ez a kijelentés meglephet; de másrészt eligazít e tüneménynek s az egész háborús világ erkölcsi züllésének okain. A hosszú háború ugyanis kimeríti az emberek idegerejét, fölemészti ellenállásukat, megôrli lelki ruganyosságukat. E jelenség elôször a házi gondok s kellemetlenségek általi elgyötört asszonyokon mutatkozik, kiknek türelme rendes körülmények közt nagyobb a férfiakénál, de ha az ellentállás s az erkölcsi erô természetes föltételei kimerülnek, akkor vérmérsékleténél fogva bosszúsága, türelmetlensége is gyulladékonyabb s kiméletlenebb. Az bizonyos, hogy az erkölcsi föllendülés csak a háború elején volt észlelhetô; a háború hosszú folyamán azonban általános az erkölcsi züllés, minden mérvet meghalad a tekintélytisztelet megfogyatkozása, tért foglal az általános eldurvulás, az élvezetvágy és pénzhajhászás. Mi volna ennek oka más, mint az erkölcs természetes létfeltételeinek a megfogyatkozása.

Mint mindennek, úgy az erkölcsnek is vannak természetes létfeltételei. Ilyen létfeltétele az észszerû és célszerû berendezkedése az életnek s azután egy bizonyos kedélyi egyensúly. Kell az erkölcsiséghez az életnek, a viszonyoknak s az állapotoknak bizonyos harmóniája, s ahogy mondani szokás, hogy ,,mens sana in corpore sano'', úgy mondhatjuk azt is, hogy ,,mores sani in mundo rationali'', észszerû, embernek való világban fejlôdik ki az erkölcsiség. Ha nagy szenvedések csapnak ránk, ha százak, ezrek életét úgy tépi a halál, mint az északi szél a száraz lombot, ha az emberi eszmények elhomályosulnak, s a szépségnek és jóságnak nyoma vész a komisz világban, akkor az ember az elsô pillanatra meghökken s megalázódik, azután pedig lázad s az állat ébred fel benne. Erôszakra erôszakkal felel s a pusztuló világot hamar kiélvezni akarja. Az etika úgyis a lelki jóságok (erények) s a kötelességek tudománya s gyakorlata; de ezeket bele kell tudni állítani a világba. Ha már most káosz van mindenütt, ha a jó s a rossz, a csúfság s a szépség, a szentség s az elvetemültség közt az érvényesülésben nincs különbség, akkor megdôl a nagyközönség szemében az erkölcs hatalma. Gondoljunk azután arra is, hogy a lelki szép alakulásnak máskor is van sok nehézsége s akadálya; megzavarják azt a szenvedélyek, a szenvedések, a gondok és ösztönök, s ezekkel szemben a jóakaratot a rendezett külvilág fegyelmének s rendjének is kell segíteniük. Hát ha valamikor a rossz a mérhetetlenbe nô, ha mint pusztító hatalom csap közénk s tomboló s tivornyázó tömegek vesznek körül, nem lázad-e föl akkor könnyen az úgyis elgyötört néplélek, s nem lesz-e rosszabb a szenvedésben, mint milyen volt a békében? Ezt mutatja a történelem. A XIV. századbeli nagy döghalál idejében az erkölcstelenség minden mérvet meghaladott; az emberek pusztító halállal szemben az édes életet élvezetekben akarták kimeríteni. Nem mondom, hogy ott tartanánk a XIV. századbeli erkölcstelenségnél; a mai világ állapota jobban gyôzné -- hál' Istennek -- az olyan zûrzavart is; de annyit bátran állíthatok, hogy a háború brutális lelke nagy visszahatással van a mai erkölcsiségre, a megfogyatkozott nevelô- s fékezôerôt megsínyli az ifjúság nevelése, s a szenvedô emberiség belefárad az erkölcsi jónak önzetlen gyakorlásába az ôt környezô gondok, bánatok, szegénység és drágaság közepette.

Szóval, a háború által nem leszünk jobbakká, sem erkölcsösebbekké. A jóság s erkölcs a léleknek magas kultúrája, azt tehát csak hosszú s elmélyedô munka teremtheti meg. A háború nem nevel erkölcsöt, legfeljebb ingerekkel szolgál a meglevô erkölcsi erôk s értékek elôhívására. Eredményezhetne azonban a háború valami nagyon jót -- s ezt tartanám erkölcsi tekintetben a háború legáldásosabb kihatásának, -- ha megutáltatna velünk minden háborút, s ha iszonnyal töltene el oly állapotok s eljárások iránt, melyek azt idônként az emberiség fejére zúdítják. Háborúnak többé nem szabad jönnie -- ez a háború által támasztott legerkölcsösebb érzés; --- erkölcstelen minden, ami háborút hozhat a világra; úgy kell a világot megcsinálnunk, hogy a háborút egyszersmindenkorra kizárjuk

E késztetô erkölcsi érzés, föltéve, hogy általánossá s hatalommá válik -- kipótolna sok erkölcsi fogyatkozást és ideiglenes züllést, melyet a háború ránk hozott, s a háború javára billentené az erkölcsi veszteségek s nyereségek mérlegét. Ha így érzünk, akkor erkölcsileg a háborúból hasznot vontunk. Pedig ez az érzés általános, s kifejezést nyer megint egy levélben, melyet idézhetek: ,,Nem vagyok sötéten látó -- írja -- s gondolkozni is ma jobban tudok, mint azelôtt. Világosabban látok ma, s tudom, hogy nagyon undorodom mindattól, amibe lépten-nyomon ütközöm. Nyomorúságosnak látom az embert, -- gyáva, akaratnélküli, szegény baromnak, akit csordába terelve felhajtanak. Rettentô! S mégis úgy van, hogy mindazoknak, kik azt mondják, hogy ennek így kell lennie, s hogy ez mindig így lesz, hogy a háború az ember természetében rejlik és elkerülhetetlen, -- ezeknek egész lelkem meggyôzôdésével mondom: nem igaz, ez nem lesz így! Gyalázatosnak látom azt, ami van, s következôleg azokkal megyek, kik a gyalázatra mentséget nem keresnek, hanem félre akarnak dobni, föl akarnak dönteni mindent, ami bármely alakban, bármely jelszó alatt a legnagyobb gyalázatra, a háborúra vezethet. -- Ezerszer inkább lennék egy rabnô Kairó piacán, mint egy gyôzelmes rex-imperátor; egy percig sem gondolkoznám, ha választanom kellene, mert emberhez méltóbbnak -- bár ez is szenvedés és kín -- érezném alázatos kullogásomat ott, mint diadalkapu alatt való bevonulásomat -- ily áron! Az én értékeim közül, fôleg a történetiek közül, devalválódott egy egész csomó! Hál' Istennek látom, hogy devalválódott mások lelkében is. Akkor sírtam utánuk, ma azt mondom, hogy hál' Istennek''.

Lehetséges, hogy e nagy erkölcsi program megvalósítása még sok rombolásba kerül; lehetséges, hogy azt nem lehet erôszak nélkül elvégezni, s hogy csatorna-tisztítás lesz az, ami jönni fog, s ahhoz veder kell s nem elég hozzá az egyház kelyhe; de ha minden rombolás és tisztítás végre is egy háborút nem ismerô világot léptet fel, akkor a leszámolás nem volt drága s a történelemnek s a sok erkölcstelenségnek melegágyából a békességes emberség pálmája sarjadt ki, s ez a legnagyobb vívmány és gyôzelem.

Mialatt csak kevés elônyös befolyást tulajdonítok a háborúnak a vallásosság s erkölcsiség terén, addig nagy kihatásúnak tartom azon érzések világában, melyek ugyan szintén erkölcsiek, de melyeket a társadalmi szervezkedésre való vonatkozásukban, szociálisoknak nevezek s külön tárgyalok.

Tagadhatatlan, hogy egy új világ küszöbén állunk. A történelem folyama új irányban s ijesztôen gyors tempóban megindult. A dolgok rendje, melyre hitünket s bizalmunkat helyeztük, melytôl vártuk, hogy a megvalósulás felé viszi az emberiség reményét, fejünk fölött dôlt össze. A XX. század kultúrájának önbeérése szétfoszlott, s számításaink csôdöt mondtak. Filozófjaink, etikusaink, prófétáink megrendültek az új ,,divina commedia''-tól, melynek eddig csak elsô része, a pokol tárult elénk. A háború az a költô, aki poklot csinál az egész világból. Szociális ,,rendünk'' forradalom felé halad, örvény lejtôjére került s mélység felé lendül a nagy szenvedések s az általános elégedetlenség ösztönös lökéseitôl. Az államok fönnállásukat féltik s háttérbe szorítanak minden más gondolatot. A káoszban sok tajték, sok seprû kavarodik, -- a gondolatok tajtéka s a népélet sepreje.

Van azonban az új világalakulásnak egy tényezôje, mely bizalommal tölt el, s ez a szociális érzés, melynél fogva méltányosabban s igazságosabban gondolkozunk s érzünk embertársainkkal szemben, s egy igazságosabb s jogban s gazdasági tekintetben jobban megosztott világot akarunk teremteni. A szociális érzést a háború fejlesztette ki, s bár fejlôdése a békében is feltarthatatlan, de a háború ez érzést egyszerre lángoszloppá gyújtotta ki s nagyobb s parancsolóbb hatalommá tette három év alatt, mint amilyenné azt a békés fejlôdés száz év alatt fejleszthette volna.

A háború páratlanul megéreztette velünk, hogy mi a nép, a nemzet, a haza, s rámutatott a közösség érzetére.

Errôl énekeltek eddig is a költôk, s buzdított rá sok ünnepély; hirdettük magunk is, hogy a nemzet s a haza mindnyájunk kincse, ereje s támasza; de azt megérezni, hogy a haza s a nemzet elsôrendû életfeltétel s életszükséglet, -- hogy az nagy gazdasági s erkölcsi erôrendszer, mely a haladást biztosítja s hordozza, csak akkor adatott meg nekünk, amikor az egész nép szenvedett s szenvedéseiben összetartozandóságának öntudatára ébredt, -- amikor az emberek azért a közösért mindent szenvedni s mindent odaadni kényszerültek, -- amikor mindenki megtapasztalta, hogy meghalnia lehet egymagában, de élnie voltaképpen csak másnak szeretetébôl és kegyelmébôl lehet. A népek nagy veszedelmében mindenki a nemzeti közösség öntudatára ébred s millióknak erôérzetétôl van áthatva; ilyenkor nem a saját lelke, hanem a közösség lelke viszi, inspirálja és segíti, s amit véd, az már nemcsak az ô háza, tûzhelye, nemcsak az ô földje, családja s rokonsága, hanem az a közös kincs, a nemzet, a haza.

Nemzet, haza, föld valahogyan közjó lett, s megéreztük, hogy ahhoz mindnyájunknak köze van. Azt óvnia kell törvényhozásnak s védenie fegyvernek. Kormánynak, iskolának segítenie kell s nevelnie a nemzedékeket annak jó mûvelésére, kincseinek kiemelésére, s az egész nemzetnek vigyáznia kell, hogy a föld a nagy közérdeknek szolgálatából ki ne vonassék s az individuális hatalomnak és szeszélynek prédául oda ne dobassék. Megéreztük, hogy a föld hatalom, -- hogy a föld termékenységébôl élünk, éppen azért annak hozamképességét fokozni s a többtermelést elômozdítani mindnyájunk érdeke. A föld a nagyhatalom, s nem a pénz; a pénzt bûvkör fogta körül, de az csak olyan csinált burkolat volt, melyet a háború szélvésze foszlányra tépett; most már látjuk, hogy nem a pénz, hanem a föld ad kenyeret; a pénz csak csere-bérét szolgál, de életet, erôt nem termel. Azért a földnek eladósodnia sem szabad; a tôkének nem szabad az elsô, igazi hatalmat, az élet anyját zsarolnia. Ez a föld a dolgozó, termelô népé legyen, s úgy legyen felosztva, hogy minél több, szabad munkáscsalád s ember élhessen rajta.

Megtanított azután a háború az összetartozandóság s egységesség érzetére. Megéreztük, hogy csak egybeforrva, közös, nagy hittôl s kultúrától átjárva lehetünk erôsek s gyôzelmesek. Ne legyenek a társadalomban tátongó osztálykülönbségek által elszigetelt s épp ezért ellenségesen ütközô rétegek, melyek egymáson súrlódnak s ôrlôdnek. Nem szabad azoknak, kik együtt küzdöttek s véreztek, oly égbekiáltó gazdasági különbségek által egymástól elválasztatni, hogy méltán felmerüljön a kérdés: hát miért is küzdöttek s véreztek azok a százezren, ha oly keveset juttatunk nekik az élet javaiból s a nemzeti lét jogaiból? A monopóliumokat megszüntette a történeti fejlôdés: nos, ez a nagy világháború is élesen s fájdalmasan megéreztette velünk, hogy még tényleg sok van a monopóliumokból s az osztályuralomból a világon. Ezzel kapcsolatban a közös nagy szenvedés s a közösen hozott nagy áldozatok ráképesítenek s rákényszerítenek minket oly fejlôdésre s oly berendezkedésre, melyben necsak egy nemzetnek egymástól távol álló fiai, hanem egy egységes homogén népnek gyermekei s így igazi testvérek legyünk. Ezzel nem azt sürgetem, hogy ne legyenek különbségek a társadalomban, vagy hogy mindnyájan egyformán mûveltek legyünk, ami képtelenség; hanem csak azt, hogy az a testvériség, melyet eddig is hangoztattunk, ne legyen frázis, hanem valóság. Valóság akkor lesz, ha nem a levegôbe állítjuk, hanem ha alapot adunk neki jogi s gazdasági berendezkedésünk által.

A testvériség ez igényét hozzák haza katonáink s öntudatlanul is úgy van beállítva jogérzésük, hogy várják, hogy hát mit is adunk nekik, mikor ôk a társadalomért annyit adtak. S a nagy események benyomásai alatt mi is úgy gondoljuk, hogy az egész világ azért rendült meg, hogy új, igaz érzések, új szeretet, új felbuzdulás, új ellágyulás s kitüzesedés hevítsék fel lelkét, melyeknek erejében új élettartalmakat tudjon minél több ember részére beállítani a vérkeresztségbôl kikerült nemzeti életbe. Ez érzések inspirálnak mindnyájunkat; ezek nyitják meg szemeinket, s tôlük vesszük kinyilatkoztatásképpen kötelességeink s feladataink felismerését, tôlük a kézséget az új berendezkedésre. E meglátással szemünkben s e készséggel szívünkben bizonyságot teszünk róla, hogy a kor színvonalán állunk, s hogy ráérlelôdtünk oly új világ alakítására, melyben több szeretet és több igazság lakik.

Azt gondolom tehát, hogy a nagy szenvedések s áldozatok hevében általában finomodott és nemesbült a szociális érzés, s hogy ez valami lelki emelkedést, egy népfelkelést von majd maga után, mely nem fegyveres hatalommal, hanem a milliók jogosultságának megérzésével nyúl majd a feladatokhoz s megteremti a megfelelô intézményeket s gazdasági állapotokat. Más szóval, elváltozik a világ, mert elváltozik az érzés, az élet. Nem változik el lényegben, hanem formáiban. Erre sok példát mutat föl a történelem. Hányszor változtatnak például a jogi viszonyok alakot! Hogy csak egyre utaljak, mily különféle formában vagyis más és más érvényesülési erôvel szerepel a tulajdonjog a történelemben. A tulajdonjog maga mindig érvényben marad s fölösleges a kommunista álmodozókkal, kik azt kiküszöbölni akarják, még csak disputálnunk is, de annál szembeszökôbb a tulajdonjognak sokféle megszorítása és korlátozása. A kilengések, melyeket a jogfejlôdés vonala majd az egyén teljes, korlátlan szerzési jogosultsága, majd a jogosultságnak a társadalom felsôbb érdekei szerint való korlátozása felé mutat, nagyon érdekesek. Néha a korlátlan érvényesülés s a korlátlan szerzés, a magántulajdonnak korlátlan szaporítása az elv, s akkor a közérzés, a tudomány s az irodalom csak a szabad versenyt s a korlátlan gazdagodást hirdeti; máskor meg, mikor a szociális lét érdekei iránt s az egyénnek s az önzésnek alárendelt volta iránt ébred az érzék, általános követelménnyé válik a magántulajdon korlátozása. E változatokban jelentkezik a különbözô tendenciák egymásra való hatása: egyszer ugyanis a szerzô, a hódító, az érvényesülô erôket kell kigyújtani és fokozni, máskor meg ugyanazokat vissza kell nyomni. Néha épp a haladás s fejlôdés kedvéért kell az energiákat sarkalni, máskor meg a közjó érdekében ellent kell állni térfoglalásuknak s vissza kell ôket szorítani. Manapság ezt a visszaszorítást majdnem csak a pénzügyi politika kezeli, amely mindenféle címen adóztatja a túlszaporodott vagyonokat s a nagy vagyonokra nagyobb, a kisebbekre pedig kisebb terheket ró; lehetséges azonban, hogy késôbb más vagyonjogi intézkedéseket rendel el a törvényhozás, melyek a földbirtokra vonatkozva annak célszerû elosztását intézik. Kitûnôen világítja meg e kérdést Rudolf v. Ihering ,,Der Zweck im Recht'' c. mûvében: ,,Lesz idô, midôn a tulajdon más alakot ölt, mint amilyet most visel, -- mikor a társadalom az egyénnek azt a jogát, hogy a föld javaiból minél többet gyûjtsön s annyi földbirtokot halmozzon föl egy kézben, amennyin száz meg száz önálló kisgazda boldogulhatna, többé el nem viseli, mint ahogy most már el nem ismeri s el nem viseli a régi római családatya jogát gyermekeinek élete-halála fölött s el nem ismeri a középkori ököljogot vagy a vérbosszút.''

Mindezeket az elváltozásokat a jobb belátás, a társadalmi viszonyok javulása s az ezekkel járó jobb s nemesebb szociális érzések hordozzák. Gondolom, hogy a mai kor is ily elváltozásoknak színtere. Ugyanakkor pedig ez a mi korunk sürgeti majd azt a nagy munkát is, melyet a vallásos s erkölcsös élet terén kell végeznünk. Emberéletben s a gazdasági javakban oly rémséges károkat szenvedtünk, hogy azok mindenkinek szemet szúrnak s kárpótlásukra ösztönöznek. De buzdítson hasonló munkára a vallás s erkölcs terén is az érzések e mérlege, melyet e cikkemben fölállítottam; mert ha a szociális érzés nemesbülése folytán van is reményünk igazságosabb és célszerûbb társadalmi s gazdasági berendezkedésre, azért minden emberi világról, tehát a legfejlettebbrôl is igaz lesz a költô szava, hogy ,,minden országnak támasza s talpköve a tiszta erkölcs''. Bármily kultúrzóna alatt éljünk is, isteni bensôségre, hitre s lelkiismereti tisztaságra mindig lesz igényünk. A haladás s fejlôdés ez igényünket nemcsak nem gyöngíti, hanem ellenkezôleg kifejti s oly embertípust állít a világba, aki mikor gazdasági s társadalmi berendezkedésében mint a természet ura érvényesül, ugyanakkor öntudatában a tiszta erkölcs s az Isten-szeretet mennyországát igényli. Ez az igény az Egyházat, az iskolát s a társadalmat óriási feladatok elé állítja s nagyobb munkát kíván tôlünk a lelki élet terén a jövôben, mint amilyet kívánt a múltban.


A kiadó jegyzetei

[1]	A liberalizmus utópia megjelent a ,,Magyar Sion'' 1896-i évfolyamában 881. kk. ll.
[2]	A tradíció elve a nemzetben és egyházban megjelent a ,,Magyar Sion'' 1896-i évfolyamában 82. kk. ll.; nyilván felolvasás volt. -- Ami a 22. lapon van: ,,A pápa Krisztus kalifája'', csak az ott megpendített történelembölcseleti és néppszichológiai szempontból van mondva. A pápaság természetesen dogmatikailag egészen más, mint a kalifaság.
[3]	Az egyház demokráciája megjelent a ,,Magyar Sion'' 1897-i évfolyamában 321. kk. ll. -- Hogy ennek a dolgozatnak az eszméit kellôen méltathassuk, szem elôtt kell tartanunk, hogy azóta több mint egy emberöltô telt el, és ami akkor még szokatlanul és merészül hangzott, abból ma már sok megvalósult. A szerzô elsôsorban papoknak írt, és ahol egyházat említ, legtöbbször a papságot érti, amint ez az összefüggésbôl világosan kitûnik. Amit mindjárt a dolgozat elején az egyházban végbemenô változásról, fejlôdésrôl mond, azt az egyházban nem az isteni, hanem az emberi elemre érti, amint igen határozottan kifejezi a 40. és 48. lapon.
[4]	Az autonómiai mozgalmak pszichológiája megjelent a ,,Magyar Sion'' 1897-i évfolyamában 481. kk. ll. -- Ezt a dogmatikailag és egyházjogilag igen precíz dolgozatot az apostoli buzgóság és az egyház meleg szeretete sugallta. (Lásd különösen az 57. és 59. ll.) Az autonómia, mint a szerzô ismételten is hangsúlyozza, csak pszichológiai és történelmi forma, mely lehet az életnek hatalmas emeltyûje, de lehet végzetes akadéka is. Történeti, s éppen ezért átmeneti tényezô ez, melynek a szocialista és kommunista kinövések ezidôszerint más színt és akcentust adnak, mint ezelôtt két-három évtizeddel.
[5]	A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1899-i évfolyamában 229. kk. ll.
[6]	A XIX. század szelleme megjelent az ,,Alkotmány'' 1899-i karácsonyi számában. -- A 77. lap második bekezdése után az eredetiben a francia forradalmat megelôzô állapotoknak a rajza állott, melyet a kötet 3-4. lapjain olvashatunk: ,,15.000 személy volt... hektárt borított a gaz''. -- A 86. lapon az van mondva: ,,Az élet képezi kritériumát az igazságnak''; az összefüggés világosan mutatja, hogy itt gyakorlati rendszerekrôl van szó, melyeknek életrevalóságát csakugyan az élet próbálja ki.
[7]	Az engesztelés szelleme megjelent az ,,Örökimádás'' 1901-i évfolyamában 33. kk. ll.
[8]	A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban megjelent az ,,Egyházi Közlöny'' 1904-i évfolyamában 637. kk. ll.
[9]	Amerikai szellem megjelent az ,,Esztergom'' 1904. nov. 27-i számában mint az esztergomi Katholikus Körben ugyanebben az évben nov. 23-án tartott felolvasás. -- A bevezetésben utalás van a ,,Képek az Újvilágból'' címû útirajzra; lásd Ö. M. XVI. k. 272. kk. ll.
[10]	A décadence problémája megjelent a ,,Fehérmegyei Napló'' 1907. márc. 30-i számában.
[11]	A szövetkezés ethikai értéke megjelent a ,,Szövetkezés'' 1909-i évfolyamában 272. kk. ll. mint ,,A magyar nôk szövetkezeti ligája'' elôtt 1909. január 24-én tartott elôadás.
[12]	Franciaország erkölcsi újjászületése megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1914-i évfolyamában 449. kk. ll. -- A 138. lapon említett nacionalisták, valamint a késôbb említett Sillon, melyben már Lamennais nyughatatlan szelleme lobogott, az egyház részérôl késôbb elítélésben részesültek.
[13]	A latin és germán kultúra a világháborúban megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1917-i évfolyamában 6. kk. ll.
[14]	Mi a harcok lelke? megjelent az ,,Élet'' 1914-i évfolyamában. -- Az itt következô dolgozatok a 14-tôl 29-ig (A vallásosság jelentkezései) a közölt sorrendben adják annak a kötetnek a tartalmát, mely mint, az Élet kiadása megjelent Budapesten 1917-ben A háború lelke címmel, 207 kis nyolcadrét lapon. Csak Az ember a viharban címû került természetes helyére, a pásztorlevelek közé (Világosság a sötétségben).
[15]	A hôsiesség lelke Fehérvárt tartott elôadás, mely A háború lelkében jelent meg.
[16]	A néplélek kinyilatkoztatása megjelent az ,,Alkotmány'' 1914-i évfolyamában.
[17]	Sötét idôk, fényes lelkek elôadás, mely A háború lelké-ben jelent meg.
[18]	Háború és vallás megjelent a ,,Kelet népe'' 1915-i évfolyamában.
[19]	Világosság és vigasz megjelent az ,,Élet'' 1914-i évfolyamában.
[20]	Ne aludjék ki lámpád! megjelent A háború lelké-ben.
[21]	Családaink a háborús idôben megjelent a ,,Szent Család'' 1914-i évfolyamában.
[22]	Szent István alakja 1914-ben megjelent az Élet'' 1914-i évfolyamában.
[23]	A világ háborúja és a béke világa megjelent a ,,Magyar Kultúra'' 1914-i karácsonyi számában.
[24]	,,Jöjjön el a te országod!'' megjelent az ,,Élet'' 1914-i karácsonyi számában.
[25]	Vértanuság és szeretet a budapesti Szent István-templomban 1914. december 10-én mondott beszéd, megjelent A háború lelké-ben.
[26]	Hajnalodik-e már? megjelent a ,,Magyar Figyelô'' 1914-i évfolyamában.
[27]	Uram, én kitartok melletted megjelent az 1916-i ,,Népszövetségi Naptár''-ban.
[28]	A háború erkölcsi kihatásai megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1915-i évfolyamában.
[29]	A vallásosság jelentkezései a világháborúban megjelent a ,,Budapesti Szemle'' 1915-i évfolyamában.
[30]	A háború botrányköve megjelent az ,,Élet'' 1915-i évfolyamában 144. kk. ll.
[31]	A háború problémája megjelent az ,,Élet'' 1915-i évfolyamában 1138. kk. ll.
[32]	A hívônek magatartása a háborúval szemben megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1915-i évfolyamában 881. kk. ll.
[33]	Mit mond a hôs s mit a szent? megjelent az ,,Élet'' 1916-i évfolyamában 170. kk. ll.
[34]	Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1918-i évfolyamában 97. kk. ll.


A liberalizmus utópia megjelent a ,,Magyar Sion'' 1896-i évfolyamában 881. kk. ll.


A tradíció elve a nemzetben és egyházban megjelent a ,,Magyar Sion'' 1896-i évfolyamában 82. kk. ll.; nyilván felolvasás volt. -- Ami a 22. lapon van: ,,A pápa Krisztus kalifája'', csak az ott megpendített történelembölcseleti és néppszichológiai szempontból van mondva. A pápaság természetesen dogmatikailag egészen más, mint a kalifaság.


Az egyház demokráciája megjelent a ,,Magyar Sion'' 1897-i évfolyamában 321. kk. ll. -- Hogy ennek a dolgozatnak az eszméit kellôen méltathassuk, szem elôtt kell tartanunk, hogy azóta több mint egy emberöltô telt el, és ami akkor még szokatlanul és merészül hangzott, abból ma már sok megvalósult. A szerzô elsôsorban papoknak írt, és ahol egyházat említ, legtöbbször a papságot érti, amint ez az összefüggésbôl világosan kitûnik. Amit mindjárt a dolgozat elején az egyházban végbemenô változásról, fejlôdésrôl mond, azt az egyházban nem az isteni, hanem az emberi elemre érti, amint igen határozottan kifejezi a 40. és 48. lapon.


Az autonómiai mozgalmak pszichológiája megjelent a ,,Magyar Sion'' 1897-i évfolyamában 481. kk. ll. -- Ezt a dogmatikailag és egyházjogilag igen precíz dolgozatot az apostoli buzgóság és az egyház meleg szeretete sugallta. (Lásd különösen az 57. és 59. ll.) Az autonómia, mint a szerzô ismételten is hangsúlyozza, csak pszichológiai és történelmi forma, mely lehet az életnek hatalmas emeltyûje, de lehet végzetes akadéka is. Történeti, s éppen ezért átmeneti tényezô ez, melynek a szocialista és kommunista kinövések ezidôszerint más színt és akcentust adnak, mint ezelôtt két-három évtizeddel.


A keresztény ébredés nehézségei Magyarországon megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1899-i évfolyamában 229. kk. ll.


A XIX. század szelleme megjelent az ,,Alkotmány'' 1899-i karácsonyi számában. -- A 77. lap második bekezdése után az eredetiben a francia forradalmat megelôzô állapotoknak a rajza állott, melyet a kötet 3-4. lapjain olvashatunk: ,,15.000 személy volt... hektárt borított a gaz''. -- A 86. lapon az van mondva: ,,Az élet képezi kritériumát az igazságnak''; az összefüggés világosan mutatja, hogy itt gyakorlati rendszerekrôl van szó, melyeknek életrevalóságát csakugyan az élet próbálja ki.


Az engesztelés szelleme megjelent az ,,Örökimádás'' 1901-i évfolyamában 33. kk. ll.


A katholikus egyház helyzete az Egyesült-Államokban megjelent az ,,Egyházi Közlöny'' 1904-i évfolyamában 637. kk. ll.


Amerikai szellem megjelent az ,,Esztergom'' 1904. nov. 27-i számában mint az esztergomi Katholikus Körben ugyanebben az évben nov. 23-án tartott felolvasás. -- A bevezetésben utalás van a ,,Képek az Újvilágból'' címû útirajzra; lásd Ö. M. XVI. k. 272. kk. ll.


A décadence problémája megjelent a ,,Fehérmegyei Napló'' 1907. márc. 30-i számában.


A szövetkezés ethikai értéke megjelent a ,,Szövetkezés'' 1909-i évfolyamában 272. kk. ll. mint ,,A magyar nôk szövetkezeti ligája'' elôtt 1909. január 24-én tartott elôadás.


Franciaország erkölcsi újjászületése megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1914-i évfolyamában 449. kk. ll. -- A 138. lapon említett nacionalisták, valamint a késôbb említett Sillon, melyben már Lamennais nyughatatlan szelleme lobogott, az egyház részérôl késôbb elítélésben részesültek.


A latin és germán kultúra a világháborúban megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1917-i évfolyamában 6. kk. ll.


Mi a harcok lelke? megjelent az ,,Élet'' 1914-i évfolyamában. -- Az itt következô dolgozatok a 14-tôl 29-ig (A vallásosság jelentkezései) a közölt sorrendben adják annak a kötetnek a tartalmát, mely mint, az Élet kiadása megjelent Budapesten 1917-ben A háború lelke címmel, 207 kis nyolcadrét lapon. Csak Az ember a viharban címû került természetes helyére, a pásztorlevelek közé (Világosság a sötétségben).


A hôsiesség lelke Fehérvárt tartott elôadás, mely A háború lelkében jelent meg.


A néplélek kinyilatkoztatása megjelent az ,,Alkotmány'' 1914-i évfolyamában.


Sötét idôk, fényes lelkek elôadás, mely A háború lelké-ben jelent meg.


Háború és vallás megjelent a ,,Kelet népe'' 1915-i évfolyamában.


Világosság és vigasz megjelent az ,,Élet'' 1914-i évfolyamában.


Ne aludjék ki lámpád! megjelent A háború lelké-ben.


Családaink a háborús idôben megjelent a ,,Szent Család'' 1914-i évfolyamában.


Szent István alakja 1914-ben megjelent az Élet'' 1914-i évfolyamában.


A világ háborúja és a béke világa megjelent a ,,Magyar Kultúra'' 1914-i karácsonyi számában.


,,Jöjjön el a te országod!'' megjelent az ,,Élet'' 1914-i karácsonyi számában.


Vértanuság és szeretet a budapesti Szent István-templomban 1914. december 10-én mondott beszéd, megjelent A háború lelké-ben.


Hajnalodik-e már? megjelent a ,,Magyar Figyelô'' 1914-i évfolyamában.


Uram, én kitartok melletted megjelent az 1916-i ,,Népszövetségi Naptár''-ban.


A háború erkölcsi kihatásai megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1915-i évfolyamában.


A vallásosság jelentkezései a világháborúban megjelent a ,,Budapesti Szemle'' 1915-i évfolyamában.


A háború botrányköve megjelent az ,,Élet'' 1915-i évfolyamában 144. kk. ll.


A háború problémája megjelent az ,,Élet'' 1915-i évfolyamában 1138. kk. ll.


A hívônek magatartása a háborúval szemben megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1915-i évfolyamában 881. kk. ll.


Mit mond a hôs s mit a szent? megjelent az ,,Élet'' 1916-i évfolyamában 170. kk. ll.


Érzésvilágunk nyereség- és veszteségmérlege a világháborúban megjelent a ,,Katholikus Szemle'' 1918-i évfolyamában 97. kk. ll.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)