Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	SALACZ GÁBOR válogatása és fordítása Nibil obstat. Dr. Ladislaus Dôry censor dioceesanus Nr. 151/1958. Imprimatur. Quinque-Ecclesiis, die 20. februarii a. 1958. Dr. Franciscus Rogács, episcopus coadjutor. vic. gen. Tartalomjegyzék


NEWMAN-BREVIÁRIUM

SALACZ GÁBOR

válogatása és fordítása

Szent István Társulat

Az Apostoli Szentszék Könyvkiadója

1961


Nibil obstat. Dr. Ladislaus Dôry censor dioceesanus

Nr. 151/1958. Imprimatur. Quinque-Ecclesiis, die 20. februarii

a. 1958. Dr. Franciscus Rogács, episcopus coadjutor. vic. gen.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Newman

A hit világa

Isten léte

Isten eszméje és a lelkiismeret

Isten végtelensége

Isten megtestesülésének titka

Isten a világban

Isten felismerése az emlékezetben

A lélek vágya Isten után

Hív az Isten

A Hitkészség. A lelkiismeret jelentôsége

Hit és kétség

Hit és egyéni vélemény

Hit és racionalizmus

A vallásos és vallástalan lelkület

Szent kiváltságaink megértésének nehézsége

Hit és szeretet

A megigazulás

A kereszt oktalansága

A kereszt tanítása

A rossz nem tudása

A gyermekded lelkület

Ismeretlenségben

Istenfélelem

A közösség törvénye

Titkok világa

Ítélet -- másvilág

A láthatatlan világ

Kereszténység -- Egyház

Kinyilatkoztatás -- az Ószövetség beteljesülése

Újszövetség

Az ó- és újszövetségi hit és a pogány vallások

Az apostolok hirdetik Krisztust

A feltámadás tanúi

Az apostoli keresztény

Szentek országa

Az ,,élô kövek'' temploma

A látható egyház buzdítása hitre

Az egyház az elhagyatottak otthona

Az egyház a történelemben

Katolicizmus

Az egyház egysége

Krisztus országa tagjainak kísértése

Az igazság és hamisság küzdelme az egyházban

Ellenségünk a világ

Szentek láncolata

Az elrejtôzött Krisztus

Krisztus az egyetlen fôpap

Krisztus kiáradása a szentségekben

Krisztus láthatatlan jelenléte

Az eucharisztikus jelenlét

A szentmiseáldozat

A szentáldozásról

A szentek ünnepei

Az utolsó idôk

A keresztény lélek

A keresztény élete és munkája e világban

Mi bûnösök ...

Kockáztatunk-e valamit Krisztusért?

A gyarlóság vétkei

Visszarettenésünk Krisztus jövetelétôl

Keresztény töredelmesség

Felszabadító tudat

A lelkiismeret bizonysága

Hagyatkozzunk az Istenre!

Szenvedés és önsanyargatás

Bölcsesség és ártatlanság

Feltûnés nélküli hitvallás

Az emberi élet nagysága és kicsinysége

A Szentírás az élet szomorúságának tükre

A szentek fegyverzete

Sikertelenség és megnyugvás

Rokoni és baráti szeretet

Keresztény buzgalom

Keresztény tisztelet

Keresztény felemelkedettség

Az áhítatos lélek

Lelki nyugalom

Értelmünk és érzelmeink igába hajtása

Elkülönültségünk

Virrasszatok!

Feltámadásunk Krisztussal

Krisztus nyája

Szentek közössége

A közbenjárás kiváltsága

Útban a mennyei Sión felé

Newman mûvei magyar nyelven

A Newmannel foglalkozó magyar nyelvû irodalom

Jegyzetek


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1961-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Szent István Társulaté.


Newman

   John Henry Newman (1801-1890), az angol katolicizmus büszkesége, a XIX. század egyik legnagyobb vallásos gondolkodója. Atyja anglikán, anyjának ôsei francia protestánsok. Oxfordban tanul, anglikán pappá lesz s az egyházatyák tanulmányozására veti magát. Mint az oxfordi St. Mary templom plébánosa egyik szellemi irányítója szóval és írásban az 1833-ban megindult Oxford-mozgalomnak, mely irodalmi hadjáratot indított az anglikán egyház megújulása érdekében, le akarta gyôzni a high churchben uralkodó liberalizmust és dogmatikailag egyre jobban közeledett a katolikus egyházhoz. Newman az anglikanizmust az ôsegyházzal egybekapcsolva középsô állást akart teremteni Róma és a protestantizmus közt, azt remélve, hogy az eredeti anglikanizmus egységesítô pólusa lehet talán késôbb az egymástól elválasztott keresztény egyházaknak. Már ekkor érdeklôdéssel és kíváncsisággal tekintenek rá, mint tüneményszerû lángelmére. Magához láncolja a lelkeket. Ô írja az Oxford-mozgalom röpiratszerû traktátusainak jelentékeny részét, s az 1841-ben megjelent utolsóban megkísérli bebizonyítani az anglikán és a római egyház tanainak megegyezését, illetôleg az angol egyház tanainak keretében akarja a katolikus egyházat föltalálni. Az anglikán püspökök azonban szembefordulnak ezzel a kísérletével, ô viszont fájdalmasan látja, mint hívô anglikán, Rómától elszakadt egyháza fokozatos elvilágiasodását és elliberalizálódását. 1843-ban, mivel már nem érezte magát az anglikán egyház elég jó fiának, lemond plébániájáról, otthagyja ragyogó akadémiai pályafutását, lelki gyermekeit, hozzátartozóit és legjobb barátait, magányba vonul s az egyházatyák újabb tanulmányozása után egyre fokozódó bizonyossággal jön rá az ôsegyház és a mai katolikus egyház azonosságára, hogy az ôsegyház nem az anglikán, hanem a római katolikus egyházzá fejlôdött organikusan. Újabb nagy lelki küzdelmek s alázatossága okozta sok kétely után nem marad a lelkiismerete részére más választás, mint a katolikus anyaszentegyházba való hazatérés, amelyet pedig korábban az Antikrisztus alapításának tekintett. Lead kindly light ... Vezess, szelíd fény, a rámboruló sötétségben, vezess elôre -- írta harminckét éves korában Szicíliából hazautaztában egyik legszebb versében s a szelíd fény tizenkét évvel utóbb az anglikán egyházból Rómába vezette. Katolikussá lett, mert úgy érezte, ,,megsértené az Istent, ha nem lenne azzá'', s 1845 októberében letette a katolikus hitvallást. Ugyanazon a napon történt ez, amikor a fiatal Renan kételyektôl ûzve elhagyta a Saint-Sulpice szemináriumot, hogy a másik végletben kössön ki. Wiseman bíboros, akinek a legtöbb érdeme volt az angol katolicizmus újjászervezésében Newman konverziójakor azt írta, hogy nála nagyabb tudománnyal és nagyobb gyermeki hittel nem tért meg még senki soha az Egyházhoz. A katolicizmushoz vezetô útját, késôbb, mikor az anglikán táborból kétszínûséggel vádolták, maga feltárta Newman Apologiájában, mely az angol irodalom elismert remekmûve. Tárgyilag részletesen a keresztény tan fejlôdésérôl még konverziója évében írt könyvében okolta meg. Newman áttérése Disraeli, a késôbbi lord Beaconsfield szerint súlyos döfést adott az angol államegyháznak. S ez valóban így van, mert Newman iratai mindaddig megôrzik eredeti alkalomszerûségüket és térítô erejüket, amíg csak anglikánok, vagy bármily néven nevezett angol protestánsok lesznek a világon.

1846 ôszén Rómába megy Newman, pár hónappal késôbb pappá szentelik, belép Néri szent Fülöp oratóriumának újoncai közé, s 1847 utolsó napjaiban mint az új angol oratorianus kongregáció tartományfônöke tér vissza hazájába, s tevékenyen részt vesz a lelkipásztorkodásban. 1851-tôl hét éven át az új dublini katolikus egyetem rektora, majd visszavonul kolostorába Birminghambe, s innét, edgbastoni magányából haláláig az ô lángelméje irányítja hazája szellemi és vallási mozgalmait. Útja a katolicizmuson belül sem mentes keresztektôl. Áttérését csak kevés szerencsés idôszak követte. Az Egyház hivatalos képviselôi sokáig nem értik meg, bizalmatlanok vele szemben, ,,liberális katolikus''-nak tekintik s ô maga úgy érzi, hogy ,,felhô alatt'' van, kihasználatlanul hagyják szellemi képességeit. Ellenfelei közé tartozik az angol katolicizmus másik nagy alakja, Manning bíboros is. Bátor fellépésében, mely méltó alázatossággal és szerénységgel párosult, oly merész tanoktól sem riadt ugyanis vissza, melyeket csak kétkedô csodálattal tudtak fogadni mindaddig, amíg 1879-ben a bíbort meg nem kapta. Bíborosi kinevezésével maga XIII. Leó oszlatta el a Newmant takaró felhôt. Évek múltával is ,,il mio cardinale''-nak nevezte s úgy nyilatkozott róla, hogy az Egyházat akarta megtisztelni kinevezésével s büszke rá, hogy neki adatott meg egy ilyen ember kitüntetése.

Newman, mint az anglikanizmus nagy megújulási mozgalmának szellemi vezetôje, rendkívüli hatással volt hazája egyházi és szellemi életének fejlôdésére, és utána, -- hallatlanul egyedülálló eset a kereszténység történetében, -- konverziója ellenére bizonyos vonakodás után majdnem olyan mértékben megôrizte az anglikánok jámbor szeretetét, amint megnyerte, ugyancsak némi vonakodás után, különösen az angol-amerikai, majd egyre jobban az európai térségben is a katolikus világ bámulatát és szeretetét. Anglikán korabeli beszédei kevés kivétellel változtatás nélkül a katolikus irodalomnak is kincseivé váltak, ami arra emlékeztet, hogy a Szentlélek jelen van azokban a hívôkben is, akik az Egyháznak nem a testéhez, hanem csak a lelkéhez tartoznak. A Daily Telegraph már életében, 1888 végén, az isteni dolgok nagy doktorának, a szellemi rend hatalmas és meggyôzô erejû tanítójának nevezte, aki mint valami sziklára épített világítótorony félszázad óta ragyog Anglia és Európa szemei elôtt. Nagyságát nem annyira abban látta, amit tett, -- habár igen sokat tett --, hanem inkább személységében és polgártársai lelkiismeretére gyakorolt vetélytársnélküli tekintélyében.

Newman minden írásáról el lehet mondani, hogy fennmarad, amíg csak tévely és igazság között fennáll a harc. Írásai biztosították igazi hatalmát, de a szószéken aratta elsô diadalait. Mint szónok egészen egyedülálló volt. Nem volt népszónok, beszédei mégis, bár majdnem mozdulatlan testtartással olvasta ôket, hihetetlen hatásúak voltak. Mindenkit lebilincseltek, fascináló erejük volt. Egy szem- és fültanú szerint úgy hatottak, mint valami másvilágról való üzenet, mintha az elsô századok valamelyik szentje vagy vértanúja jelent volna meg és szólott volna. Hatásukat olvasva sem vesztik el. Ha olvassuk, úgy halljuk és látjuk ôt, amint hallgatói, a szemtanúk leírják. Érezzük, hogy visszafojtott a hangja, hogy gesztusok nélkül beszél. Az egyszerûség és bensôség megtestesülése, de a gondolat és érzelem legfinomabb árnyalatait is ki tudja fejezni. A szellem és érzelem csodálatos tisztaságától izzik s az átérzés melege hatja át dogmatikus és erkölcstani fejtegetéseit.

Mûvei igazában mégis csak halála után jutottak jelentôségükhöz mért megbecsülésre. Mind anglikán, mind katolikus korában írt fômûvei egyre újabb és újabb kiadásokat érnek, -- az elôbbieket már mint katolikus még ô maga újból kiadta, -- lefordítják a fôbb nyelvekre, s ma, nyolcvan-százharminc esztendôvel keletkezésük után, azzal az érzéssel olvassuk, mintha napjainkban nekünk írta volna. Ennek az a magyarázata, hogy Newman, -- mint püspökének maga mondta, -- a tépelôdô lelkek és a jövô nemzedék, a mi nemzedékünk világában élt. Talán mindenkinél mélyebben ismerte és helyesebben ítélte meg saját korát és látta a jövendôt. Gondolatai minden keresztény lelkiismeretét felrázzák. Az újkori szellemi mozgalom célját nem az egyik vagy másik hittétel tagadásában látta, mint két nagy konvertita kortársa, Manning vagy Ward, hanem általában a vallás elleni harcban, a természetfölötti igazságok és a világ fölött álló személyes Egy Isten létének tagadásában. Fiatal korától kezdve élt benne a meggyôzôdés, hogy olyan idôk következnek, amikor a hitetlenség árja, mint vízözön, mindent elönt s oly magasra hág, hogy csak a hegycsúcsok emelkednek ki belôle, mint szigetek az uralkodó árból.

Newman nyelve az angol nyelv fejlôdésében Shakespeare óta a legmagasabb fokot jelenti, mûvei az angol irodalom remekmûvei közé tartoznak, s az angol szellemiség által a keresztény nyugatnak adott sok és nagy ember között senki sincs, aki nagyobb lenne nála. XII. Pius az angol nemzet világosságot árasztó fényességének és rendkívüli ékességének (lumen et decus eximium) nevezte. Sok Newman-barát meggyôzôdését fejezték ki amerikai teológusok azzal a sejtelmükkel, hogy ha kilátása van valakinek ,,az újkor egyházatyja'' cím elnyerésére, akkor Newman lesz az. Ez nem jelentheti természetesen gondolatai nagy tömege minden egyes részletének egyházi jóváhagyását, amint nem jelenti azt a hivatalos egyházdoktoroknál sem. A teológia több volt a számára, mint tudomány, semminek sem tekintette személyes vallásosság, az élet megszentelése nélkül. A lelkiismeret a kinyilatkoztatás Istenével összekapcsoló organum a részére. Ez volt személyes istenhite belsô vezérlôje, ez kapcsolta ôt a kinyilatkoztató Krisztushoz s ez vezette ôt, az anglikán papot az általa szeretett közösségbôl abba az Egyházba, ahová az Isten hívta.

Newman az általános ítélet szerint felülmúlhatatlan mint a kereszténység és a katolikus egyház apologétája. Az ész és hit harmóniájának eleven megtestesülése volt egy olyan korban, amikor ezek ellenmondása szinte dogmája volt a közvéleménynek. Mint teológus nagyon jelentôs indításokat adott dogmatörténeti szemléletével, apologetikus módszerével, a szív szavának, a ,,raisons du coeur''-nek (theologia cordis) és az objektív bizonyításnak egybekapcsolása által. Cor ad eor loquitur, -- szív szívhez szól, -- ez volt bíborosi jelmondata s ezzel vallásos és apologetikus alapszemléletére célzott. Az istenhit és a vallás tudományos megalapozásához szükséges bizonyítékok nála inkább csak mint ,,jelek'' bírnak jelentôséggel, mint a lelki diszpozíció szükséges gondolati biztosítékai. Bármily gazdag volt is a tudása, bármily félelmetes is érvelésének ütôereje, apologetikus mestervolta a lélekkel való párbeszédében rejlik. Inkább a valláspszichológus mûvészetérôl, mint egy fogalmi rendszerezô tiszta tudományáról beszélhetünk vele kapcsolatban.

Szent Ágoston tanította, hogy mindenki, bár azt hiszi is, hogy csak az értelmet követi, eleve befolyásolva van már titkos szeretete által. Eckhart mester s a középkor misztikusai szólnak a lélekszikráról (Seelenfünklein, scintilla animae) a lelki élet minden lelki funkción túlesô központjáról. Newmannél hiányzik az ennek megfelelô szó, de nem maga a dolog. Szól a megindító, iránytadó érzékrôl, amely mindenkiben titkosan eldönti, hogy milyen feltételekre hajlik. Ez a lelkiismeret legbensôbb titka, ami jelen van jóval az utolsó, kifelé megmutatkozó elhatározás elôtt, dönt a gondolkozás és cselekvés következetességérôl, és aminek állandó hatása által elnyerhetô és fenntartható a vallásos erkölcsi bizonyosság.

Newman legnagyobb ereje talán a láthatatlannak eleven realizálása volt. Ha -- az ô felfogását követve -- végsô okból az nevezhetô ,,a világ fiának'', akinek a szemében ,,a láthatatlan világ'' irreális, s egyedül a látható a reális: akkor róla valóban elmondható, -- bármennyire paradoxonnak hangzik is --, hogy neki ,,a láthatatlan világ'' volt a látható és ,,a látható világ'' a láthatatlan. Ô valóban elmondhatta volna magáról Szent Pálnak a korinthusiakhoz írt szavait: ,,Nem a látható dolgokra figyelünk, hanem a láthatatlanokra. Mert ami látható, az ideigvaló, ami pedig láthatatlan, örökkévaló''.

Szent Ágoston óta aligha volt még egy Newmanhez hasonló ,,érdekes'' vallásos lángelme, aki zárt belsô egysége, következetessége és nyugodt szilárdsága mellett ily feltûnô fejlôdésen ment volna át, aki annyit kutatott és ért volna, akiben a tudás és szellem az igaz emberséggel és szentséggel ily hatásosan kapcsolódott egybe. Boldoggá avatása folyamatban is van már.

Irodalmi munkássága rendkívül nagyméretû volt. Összegyûjtött munkái még életében, 1870--1879 között, harminchét kötetben jelentek meg, amit még hat posthumus kötet követett, köztük a Meditations and Devotions, melyek a keresztény áhítat maradandó kincseivé váltak. Különbözô irányok akarták ôt maguknak lefoglalni: pragmatisták, evolucionisták, modernisták, újskolasztikusok. Mindbôl van benne valami, az, ami igaz és pozitív erô bennük, de nem kizárólagosan és egyoldalúan, hanem mind együttesen a valóságos ember és az élô vallás átfogó, eredeti felfogásával. Azzal, hogy a dogmák történeti kritikai szemlélete s az Istenhez és az Egyházhoz való vallásos odaadás csodálatos összhangba olvadt nála, Newman megadta már tulajdonképpen az elôzetes katolikus választ a késôbbi modernistáknak, kiknél e kettô ellentétbe került. Volt benne valami hajlam a misztika felé is, amikor a megismeréssel szemben való szkeptikus alapmagatartását az átélés erejében való erôs bizalommal és az ezen alapuló meggyôzôdéssel kapcsolta egybe.

Valami egészen megható az Egyházban való gyermeki hite, hûséges szeretete és ragaszkodása hozzá. Konverziója idejében állandóan így imádkozott: ,,Ne engedd soha, még egy pillanatra sem elfelejtenem, hogy külön birodalmat alapítottál a földön, hogy az Egyház a Te mûved, a Te intézményed, a Te eszközöd, hogy ezáltal a Te uralmad, a Te törvényeid alatt, a Te szemed elôtt élünk, -- s Te szólsz, ha az Egyház szól. Ne engedd, hogy ezzel a csodálatos igazsággal való meghittség érzéketlenné tegyen vele szemben, -- ne engedd, hogy emberi helyetteseid gyengesége valamikor is elfelejtesse vélem, hogy Te vagy az, aki szólsz és cselekszel általuk!''

Newman imáját meghallgatta az Isten. Hetvennégy esztendôs korában, 1875-ben, a következô vallomást tehette: ,,Attól a naptól kezdve, hogy katolikus lettem, tehát majdnem harminc éven át, egy pillanatra sem volt aggályom afelôl, hogy nem a római egyház lenne az az egyház, mely az apostolokkal az elsô pünkösdkor megjelent és hogy nem ô lenne az egyedüli birtokosa az ígéreteknek. Mint katolikus több megpróbáltatáson és szenvedésen mentem át, mint anglikán, mégsem kívánkoztam egy pillanatra sem vissza. Soha sem szûntem meg megköszönni Teremtômnek kegyelmét, hogy képessé tett a nagy lépés megtételére és sohasem éreztetett velem elhagyatottságot Tôle, szomorúságot, vagy valami belsô vallási megzavarodást''. És élete végén, 1887-ben, így írt egyik anglikán barátjának: ,,Nem akarom levelezésünket anélkül lezárni, hogy meg ne valljam föltétlen, tiszta szeretetemet és ragaszkodásomat a római katolikus egyházhoz. Mindazokat a nagy, tündöklô igazságokat, amelyeket mint gyermek tanultam, egyre elevenebb és egyre növekvôbb erôvel véste a szívembe a római anyaszentegyház. Hatalmat, erôforrást, felüdülést, vigaszt találtam Urunk istenségében és engesztelô halálában, valóságos jelenlétében a szentáldozásban, isteni és emberi hatalmában, melyekben minden jó katolikus részesül és amikrôl más keresztényeknek alig van sejtelmük''.

Szemelvényeink kiválogatásánál Przywara nyolckötetes rendszerezése (Newman: Christentum. Ein Aufbau) és Karrer válogatása (Newman: Die Kirche, I-II.) volt segítségünkre, de minden darabot az eredeti angolból fordítottunk. Az egyes szemelvények forrását mindenhol jeleztük s feltüntettük mindig a beszéd elmondásának idejét, illetôleg a munka elsô megjelenésének évét is. A fordításról csak annyit, hogy Newman szelleme iránti tiszteletbôl a legteljesebb hûségre törekedtünk. Az egyes fejezetek címét részben mi adtuk, s jeleztük ott is, ahol Newman nem tette meg, a szentírási idézetek lelôhelyeit. Kötetünk természeténél fogva csak egészen csekély töredékét nyújtja annak, amit Newman az Istenben való hitrôl, Egyházáról: az Ószövetségrôl és újszövetségi beteljesülésrôl s a keresztény lelkületrôl írt. Célja az, hogy felrázza a tépelôdô lelkeket, megindítsa ôket, nyissa meg a szívüket az isteni szó meghallására, hogy hagyják magukat vezettetni a szelíd fény, lelkiismeretük szava által az Isten színe elé, hogy felkeltse és erôsítse szeretetünket anyaszentegyházunk iránt, gyermeki ragaszkodásunkat hozzá, hogy elôsegítse kereszténységünk öntudatosodását és mélyítését, a gyakorlati keresztény élet, a keresztény lelkület kialakítását. Az lesz a fordító legnagyobb jutalma, ha Newman szellemével sikerül ezt lelkileg megszaggatott magyar testvérei soraiban elôsegítenie s erre hagyatkozva remélhetne majd a Mindenható Trónja elôtt irgalmat, amikor lelke ,,ex umbris et imaginibus in veritatem''[1] az árnyékok és képek közül elszáll az igazsághoz.

____________________

[1]	Newman saját kívánságára sírkövére vésett szavai.


Isten léte

Isten létét nem hagyományozta-e ránk bizonyságtétel, nem tárja-e fel a történelem, nem vezet-e rá bizonyítékok tömege, nem világosítja-e meg metafizikai kényszer, nem erôszakolja-e ránk lelkiismeretünk bensô sugallata? A természetes rendnek éppúgy igazsága, mint a természetfölöttinek ... És ha rájöttünk, mi az értéke? Nagy jelentôségû igazság-e, vagy jelentéktelen? Átfogó igazság-e? Feltéve, hogy ezen kívül semmiféle más vallási eszme nem adatott neked: mégis eleget tudsz már, hogy lelkedet megtelítsed. Egy csapásra a tantételék egész rendszerének a birtokában vagy. E szó ,,Isten'', teológia önmagában, oszthatatlanul egy, tárgyának mélysége és egyszerûsége által többféleképpen kimeríthetetlen. Amikor elismered Isten létét, tudásod tartalmában átfogó tény foglal helyet, mely magába zár és olvaszt minden más megfogható tényt. Hogyan tudhatnók a tudomány valamely területének egy részét kikutatni és kutatásunkban megállani az elôtt, ami minden rendhez hozzátartozik? Az összes igaz alapelvek belôle erednek, minden jelenség beléje torkollik: valóban ,,az Elsô és Utolsó'' ...

Az Isten individuum, csak önmagától függ, végtelenül tökéletes és változatlan; szellemi, élô, személyes és jelenlévô; mindenható, mindenlátó, mindentudó; közte és teremtményei között végtelen az ûr. Ô az, akinek nincs eredete, aki teljességgel elegendô Önmagának, aki teremtette és fenntartja a világmindenséget, aki elôbb vagy utóbb mindnyájunkat megítél, az igazság és igazságtalanság ama törvénye szerint, melyet Ô maga írt a szívünkbe. Ô az Egyetlen, aki független a törvényektôl, amelyeket Ô maga adott, bennük tevékenykedve fölöttük áll. Neki kezében van minden, célja van minden eseménnyel, mértéket szab minden tettnek és így az ismeret feltárt könyvében minden tudomány tárgyával megvan a maga saját kapcsolata; imádásra méltó, soha ki nem merülô erôvel elegyíti bele magát a teremtés minden eseményébe, a természet felépítésébe, a világ folyásába, a társadalom eredésébe, a nemzetek sorsába, az emberi szellem tevékenységébe -- és ezért szükségszerûen tárgya a tudománynak, sokkal nagyobb mértékben és különösebben, mint bármi azok közül, amik a világi oktatás körébe tartoznak.

Theology a branch of knowledge 3, 7. 1852; Univ. teaching: II.

Az ész mondja, hogy kell Istennek lennie. Miként keletkezett volna egyébként e csodákkal csordultig telt világmindenség? Önmagát nem teremthette. Nem teremthette az ember, mert csak része neki. Minden embernek van kezdete -- kellett egy elsô embernek lennie, -- ki teremtette ôt? Az Isten gondolatára a dolgok természete kényszerít rá minket. El kell ismernünk egy mindenható Teremtô eszméjét, akinek mint teremtônek öröktôl fogva lennie kell. Nem lehetett kezdete, különben miként jött volna létre? Különben a kezdeti nehézségekkel találnánk magunkat szembe és újból kellene kezdenünk gondolatmenetünket. A Teremtônek tehát nincs kezdete. Mert, ha valami más elôtte való által jött létre: miként jött akkor ez a más létre? És így a teremtôk eredményre nem vezetô sorát vagy rendjét állapítanók meg, amit éppoly nehéz megérteni, mint az emberek végtelen sorát. Továbbá, ha nem maga a Teremtô volt az, aki öröktôl fogva van, akkor lenne egy lény, ki öröktôl fogva volt és egy másik, aki teremtô volt, -- ami épp annyit jelentene, mintha két isten lenne.

Ezek szerint a legcsekélyebb nehézség nélkül, mint szerfölött egyszerû és természetes dolgot ismeri el elménk, hogy a világ Teremtôjének nincs kezdete. És ha így van, akkor önmagától való; és ha önmagától való, akkor nincs alávetve változásnak. Ami önmagától van és örökkévaló, az sem nem növekszik, sem nem fogyatkozik. Az, ami mindig volt és mindig ugyanaz lesz. Miként semmi másban nincs az eredete, ugyanúgy semmi más nem zavarhatja és nem érintheti. Minden, ami van, Tôle ered. Minden dolog függ Tôle és Ô maga független mindentôl.

The mystery of divine condescension, 1849: Discourses to Mixed Congregations: 14.


Isten eszméje és a lelkiismeret

A külvilágról való elsô ismereteinket érzékeinkkel szerezzük, az Úristenrôl a lelkiismeret által tanulunk elôször. Ott a mi fejlôdô, kifelé irányuló erôs vágyódásunk, az, amely a recehártyán érzékelt puszta képek révén, -- melyek ugyan már önmagukban is egy külsô világot tükröznek, -- arra az általános meggyôzôdésre vezet, hogy valóban létezik egy széles, külsô világ. Itt a lelkiismeret mindig ismétlôdô tapasztalatai azok, melyek minden erôszakolás nélkül egy hatalmasabb lény akaratát sejtetik meg velünk és egyre világosabban meggyôznek egy legfôbb törvényszerzô létezésérôl, kitôl az egyes intelmek és parancsok erednek ... Határozottan éppoly jogosult tehát a lelkiismeret egyes tapasztalataiból egy legfôbb úr mindenkori jelenlétére következtetnünk, mint amily jogos az érzékek egyes észrevételeibôl egy sokoldalú, külsô anyagi és szellemi világról megbizonyosodnunk ...

*

A lelkiismeret nem önmagából veszi erejét, hanem önmagán túlra nyúl valami után és homályosan felismeri döntéseiben, hogy egy magasabb hatalom megköti. Bizonyítja ezt a kötelezettségnek és felelôsségnek az az erôs érzete, amely döntéseit áthatja. Innét ered az is, hogy mint ,,hang''-ról beszélünk a lelkiismeretrôl ... , mint szóról, vagy helyesebben mondva: mint egy szónak a visszhangjáról, mely jobban parancsol és köt, mint bármi parancs tapasztalataink birodalmában. ...

Megvan a felelôsség és bûn eleven érzése, ha a tett nem is irányult az emberi társadalom ellen, a megdöbbenés és csüggedettség, ha a tett pillanatnyilag hasznot hajtott is, a bánat és sajnálkozás, ha a tett a legnagyobb mértékben gyönyörködtetett is, az arcpirító szégyen, ha tanúja nem volt is ...

Ha azonban lelkiismeretünk szavát megtagadva felelôsséget érzünk, szégyenkezünk, félünk, akkor ezzel elismerjük, hogy van valaki, akinek felelôsek vagyunk, aki elôtt szégyenkezünk, akinek ítéletétôl félnünk kell. Ha jogtalanságot elkövetve bánatos szívvel és könnyekkel szemünkben éppoly levertséget érzünk, mint amikor édesanyánknak fájdalmat okoztunk, ha valami jótett után ugyanazt a verôfényes derültséget, ugyanazt a belsô megelégedettséget érezzük, mintha atyánk dicséretét és elismerését vívtuk volna ki: akkor ez nyilvánvalóan annak a jele, hogy olyan személyiség képét hordozzuk a lelkünkben, akire szeretetünk és tiszteletünk feltekint, kinek mosolya boldogít, akihez a szívünk húz, aki elôtt mentegetôznünk szükséglet a számunkra, kinek haragja zavar és sorvaszt bennünket. Ezek a tapasztalatok olynemûek bennünk, hogy megindítójukkal szellemi lényt tételeznek föl: kô nem kelt bennünk érzelmet, nincs szégyenérzetünk ló vagy kutya elôtt, nem érzünk lelkiismeretfurdalást és nem vagyunk megtörtek, ha pusztán emberi törvényt hágtunk át.

A lelkiismeret tehát ténylegesen felkelti a lélek e kétfajta rezdülését: egyrészt szégyenkezést, sejtelmes félelmet, önvádat; másrészt azt a mély békességet, a biztonságnak azt a nyugodt érzését és azt a boldogító reménységét, amit érzékelhetô tárgy, földi lény sohasem kelthet fel bennünk. A gonosz menekül, ha senki nem üldözi is. Miért menekül tehát? Honnét az ijedelme? Ki az, akit magányában, a sötétben, szíve legtitkosabb rejtekében lát?

Ha ez érzelmek oka nem e látható világba tartozik, akkor természetfölöttinek és isteninek kell lennie. A lelkiismeret ténye tehát, amennyiben ,,parancs'', arra szolgál, hogy egy legfôbb Úrnak és Bírónak, egy szent, igaz, hatalmas, mindentudó Megtorlónak és Jutalmazónak a képét oltsa lelkünkbe, és így létoka a vallási életnek ...

*

Az Istenrôl való eszménk, ha kellô szeretettel ápoljuk, nôhet a terjedelmében, mélyülhet és tökéletesedhetik az élet folyamán a képességek növekedésével a különbözô belsô és külsô tanulságok által, amelyek a nevelés, a társadalmi érintkezés, a tapasztalat és a tudomány segítségével megéreztetik az Egy és Személyes ugyanazon Istent.

A természetes lelkiismerete alapján ily módon gondosan kimûvelt léleknek csak visszasugározza mind a természet, mind az ember világa az Egyetlen Élô Istenrôl azokat az igazságokat, amelyek már gyermekkora óta meghitten az övéi. Napról-napra találkozunk, amíg élünk, a jóval és gonosszal, és vannak, akik bölcsességnek gondolják, ha mindkettô megnyilvánulásaival szemben bizonyos fajta pártatlansággal viselkednek, mintha a rossznak éppannyi jogosultsága lenne, mint a jónak, sôt talán több, mert feltûnôbbek a gyôzelmei és kiterjedtebb a hatóköre. És mivel határozott törvények döntik el a dolgok folyását, úgy gondolják, hogy ezek a törvények kizárják a Teremtô jelen tevékenységét különleges célok megvalósításában. A vallásos gondolkodásmód teológiája más. Ennek eleven támaszai azok az igazságok, amelyeknek a léte, bár nincsenek a felszínen, megtalálható a világban. Elôérzetével ki tudja mondani azt, ami hosszadalmas bizonyításra szorul, -- hogy a jó a szabály, a rossz a kivétel. El tudja fogadni, hogy az egyetemes természeti törvények nem zárják ki a külön Gondviselést. Ezzel a megelôzô belsô oktatással, mint a mérhetetlenül bonyolult összevisszaság útvesztôjének igazi nyitjával értelmezi azt, amit maga körül lát; és így a legkevesebbet sejtetô anyagból is egyre összefüggôbb és világosabb látomása lesz az Istenrôl. Eképpen a lelkiismeret az az adomány, amely összeköti a teremtményt Teremtôjével; és a teológiai igazságok legszilárdabb megértését a személyes vallásos életmód nyújtja. Ha az emberek minden munkájukat Istenre gondolva kezdik, Érte dolgoznak és az Ô akaratát teljesítik, ha az Ô áldását kérik magukra és életükre, imádkoznak Hozzá azokért, amikre vágynak és Ôt látják a bekövetkezett dologban, akár meghallgatásra talált imájuk, akár nem, akkor érezni fogják, hogy minden dolog, ami történik, hozzájárul, hogy megerôsítse ôket a gondolataikban Róla élô igazságokban, bármennyire különfélék és földöntúliak is legyenek ezek az igazságok. Ezután már úgy élvezik az Isten jelenlétét, mint Élô Személyét, tudnak Vele bizalmasan társalogni, oly közvetlenül és egyszerûséggel, oly bizalommal és meghittséggel, mutatis mutandis, mintha földi feljebbvaló lenne; úgy hogy kétséges, nagyobb valósággal érezzük-e barátaink társaságát, mint ahogyan ezek a kegyelt lelkek tudják szemlélni és imádni a Láthatatlan, Megfoghatatlan Teremtôt.

An Essay in aid of a Grammar of Assent, 1870; Ch. IV. §. 1:4; V. §. 2, 1.


Isten végtelensége

Istenrôl és tulajdonságairól tehetô élményi tapasztalatainkat alapelvszerûen jellemzi, hogy legfeljebb árnyképekben tudjuk Ôt meglátni, de az egyes árnyképeket már összekapcsolni nem tudjuk, mert szemünk elôtt folyton ide-oda suhannak és sohasem látjuk egyidejûleg ôket. Értelmi ténykedéssel egybefoghatjuk és teológiailag rendezhetjük ugyan Istenrôl való elképzelésünk különbözô elemeit, az ilyen teológiai rend azonban nem ad szemléletünknek olyan képet, mely fogva tarthatná. Róla való képzetünk sohasem egyetlen kép, hanem mindig számtalan egyes képbôl áll, melyek mindegyike független a másiktól. A csillagos eget sem tudjuk szemünkkel egyszerre átfogni, hanem keletrôl nyugatra, majd nyugatról keletre kell fordulnunk, az egyik csillagképet a másik után kell szemügyre vennünk, az egyik nézését abba kell hagynunk, hogy a másikat láthassuk.

Még sokkal nagyobb fokban áll ez azokról az élményi ismeretekrôl, amelyeket Isten lényegérôl nyerünk. Megismerjük ezt és azt, nem tudjuk azonban a kettôt képzeletünkben egyesíteni; az egyikre gondolva a másikat eltûnni hagyjuk; a kettô közül egyik sincs teljesen tudatunk központjában és nem éljük át teljesen, ha erôltetni akarjuk egyszerre látásukat. ...

Törd a fénysugarat színeire: mindegyik szép, mindegyik gyönyörködtethet. Kíséreld meg újra egyesíteni a színeket: talán már csak valami nyomorúságos fehéres-szürkét tudsz kihozni! A tiszta osztatlan fényt csak az ég boldog lakói látják. Idelent mi pótlékul, a fény törése következtében csak halvány visszfényt látunk, -- elegendôt természetesen ahhoz, hogy higgyünk és belemerüljünk. Kíséreld meg a megtört sugarakat újra egybefogni: nem látsz egyebet, mint titkot! Fogalmak módjára széttagolhatod, de sohasem nézheted úgy, mint valami képet. ...

Meg kell tehát elégednünk azzal, hogy tudatunk Istenét mint élô lényt, mint egy és ugyanazon valóságot, ennek vagy annak az isteni tulajdonságának a nézôpontjából lássuk. Inkább kell türelemmel megmaradnunk az Örökkévalóra, Mindenhatóra, Mindentudóra való gondolásnál, mint kutatnunk, milyen az örökkévalóság, mindenütt jelenvalóság, mindentudóság. Nem szabad sürgetnünk, nem szabad a következtetések sorát erôltetnünk, mert mindezek, amennyiben netalán helytállók, mégis mint a harmat csak cseppenkint szivároghatnak lelkünkbe és csak a nyugodt szemlélôdés útján, az elôzmények lassan haladó megértése által nyernek bennünk maguktól alakot.

Gram. of. Ass. 1870; Ch. VIII. §. 2:2.

Mindnyájan valljuk, hogy Ô végtelen, tökéletessége végtelen sok és Ô végtelen mindegyikben. ...

A végtelenségnek a megjelenése titok. A természet és kegyelem titkai nem egyebek, mint a mód, amely szerint végtelensége megmutatkozik és szellemünkbe behatol. Sokan vannak, akik elismerik ugyan az Ô végtelenségét, de meghökkennek és nehézségeket támasztanak, ha végtelensége képzelôerejükkel összecsap és értelmüket szorongatja. Nem tudják elviselni a teljességet és a túláradást, a roppant zajlást és heves búgást, az isteni tulajdonságok körös-körül hullámzó áradatát. Így azután a végtelennek határt szabnak, a végtelent saját korlátoltságuk szerint korlátozzák, a maguk szempontja szerint mérik és a maguk formái szerint alakítják; és ha ez valamiben különbözik az isteni természet valamely magában álló tökéletességének vagy kiváló tulajdonságának, szeretetének, igazságosságának vagy hatalmának kifürkészhetetlen mélységétôl és mérhetetlenségétôl, akkor egyszerre megzavarodnak, elfordulnak és nem akarnak hinni. ...

Milyen meghitten és kellemesen és mennyire mélységesen a miénk a láthatatlan levegô körülöttünk! Egyre és egyre belélegezzük s nem tudunk élni nélküle. Körüllegyezgeti arcunkat, játszik és enyeleg velünk, fáradság nélkül haladunk át rajta, mert engedelmesen kitér lépteink elôtt s készségesen követi nyomdokainkat. De ha hatalmával tör ránk, ugyanaz a hangtalan fuvallat, kényünknek és kedvünknek imént még oly engedelmes szolgája, láthatatlan cherubszárnyakkal a messzi térbe emel s a következô pillanatban szédítô mélységekbe sodor. Vagy menj a forráshoz, meríts belôle szíved vágya szerint kelyhedbe vagy korsódba, hogy szomjadat csillapítsd. Merô szolgálatkészségre találsz, mindig készséges rabszolgára, akár sokat kívánsz, akár keveset, szomjadat csillapítani vagy a világ porától és szennyétôl megtisztulni. De vándorolj tovább a tengerpartra s ott azt fogod látni, hogy a senkit nem bántó nedû egyszerre más jelleget öltött. Megbírtál vele, míg egyszerû alázatosságában meghajolt elôtted, -- de ki látja a tenger öblében borzadás nélkül hatalmas kiterjedését? Ki hallgatja rettegés nélkül a hatalmas hullámzuhatagok reccsenését a parton? Ki érzi rémület nélkül, amint a víz alatta emelkedik és dagad, magasodik és hatalmasan inog, maga pedig játékszer gyanánt ide-oda vetôdik, teljesen kiszolgáltatva ama hatalom önkényének, mely idáig társa, sôt rabszolgája volt? Vagy közeledj a lánghoz: melegít és világít. De ne lépj nagyon közel hozzá! Ne légy nagyon merész, mert megváltoztatja jellegét. Ez az elem, melyet oly szép nézni, melynek oly ragyogó a valója, mely oly ingerlô alakulásaiban, oly lágy és hízelgô mozgásában: a maga legmélyebb és kiszámíthatatlan lényegében hevesnek és ellenállhatatlanul szenvedélyesnek mutatkozik. Megkínozza, megemészti, hamuvá változtatja azt, akinek még kevéssel elôbb fényt és életet jelentett.

Így van ez Isten tulajdonságaival. Amit tudunk róla, mindennapi javunkra szolgál, fényt és meleget ad, táplál, vezet segít. De eredj fel Mózessel a hegyre és vonuljon el melletted az Isten, vagy állj Illéssel a pusztában vihar, földrengés, és tûz közepette: akkor minden titokká és homállyá válik, örvénylô széllé az értelem, ôrjítô zûrzavarrá a képzelet, dúló viharrá és mindent elborító áradássá az érzelem számára! Ekkor jutunk mi emberek ismét tudatára, hogy mi emberek vagyunk, és Ô Isten, és hogy az árnykép, melyben ôt a természet mutatja, nem az ô igazi képe.

Így leszünk fogékonyak további fények és További mélységek iránt, amiket a kinyilatkoztatás tár fel nekünk.

The infinitude of divine attributes, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 15.

Óh, én Uram! ... Imádlak Téged, mert oly titokzatos, oly megfoghatatlan vagy. Ha nem lennél megfoghatatlan, nem lennél Isten. Mert a végtelen mi lehet más nekem, mint megfoghatatlan.

Meditations and Devotions.


Isten megtestesülésének titka

Az Isten fölöttünk van, érezzük, hogy van, de mily kevéssé tudjuk Ôt megérteni! ... Még barátainkat sem tudjuk megérteni, idegeneknek, megfoghatatlanoknak mondjuk ôket. De mi ez az Örökkévaló Isten teljes megfoghatatlanságához hasonlítva? Csak Ô voltaképp megfoghatatlan, aki kezdet nélkül nemcsak öröktôl fogva él, hanem egy egész örökkévalóságon át is önmagával egyedül élt és nem tikkadt el magányosságában ... Öröktôl fogva mindig mûködésben és mégis örökös nyugalomban volt; mindig zavartalan nyugalomban, mély, kimondhatatlan békességben és mégis eleven, éber öntudattal, Önmaga birtokában és mindennek tudatában, Önmagát tartalmazva és megmaradva tartalmánál. Nyugodott mindig, de Önmagában nyugodott, mint Önmaga forrása, Önmaga célja, Önmaga szemlélete, Önmaga boldogsága.

Így volt. És ha megfoghatatlan, hogy magányosságban volt egy egész örökkévalóságon át, nem még megfoghatatlanabb-e, hogy lemondott magányosságáról és eltökélte magában, hogy teremtményekkel veszi magát körül? Miért nem elégedett meg, miként volt? Miért hívta létre azokat, akik boldogságát semmivel sem növelhették és még a magukéról sem lettek biztosak? Miért adta meg nekik a képességet, amit látunk bennük, hogy saját választásuk szerint jót vagy rosszat tegyenek, hogy kárhozatukra vagy üdvösségükre cselekedjenek? Miért teremtette olyannak a világot, amilyennek látjuk, amely a legkedvezôbben nézve csak halványan tükrözi vissza dicsôségét, a legkedvezôtlenebbül tekintve pedig bûn és bú színhelye? Sokkal jobb világot teremthetett volna, mint ez; kirekeszthette volna belôle a bûnt; de ó, borzalmas titok, bukott lelkek jajkiáltásaival vette magát körül, megteremtette és kitárta a hatalmas poklot. Az Ô akarata volt, hogy a béke örökkévalósága után megtûrje a rendbomlás, dölyf, istenkáromlás, a bûn és az Ô gyûlölete öröklétét, és a lelkiismeret meg nem szûnô mardosását. ...

... Mindenhol ott van a földön és lát minden bûnt, amit a nap fényében vagy az éjjel homályában elkövetnek. Sôt, Ô a fenntartó ereje azoknak, akik vétkeznek. A legszorosabb közelében van mindennek, még a beszennyezett léleknek is. Ott van az örökös fogságban. De semmi sem ér fel Hozzá, jóllehet Ô minden dolgot érint. A nap sugarai behatolnak a legszennyesebb zugba is, de megôrzik ragyogásukat és tisztaságukat. Így látja és tûri a Mindenható a rosszat és mégsem érinti vagy kísérti meg a teremtmény daca, dölyfe, tisztátalansága vagy hitetlensége. A földi kéj és a pokol káromlásai sem tisztaságát nem szennyezik be, sem fölségét nem csökkentiik. ...

Ilyen a hatalmas Isten, a legkielégültebb, a legboldogabb, elkülönült a teremtménytôl, kikutathatatlan, megközelíthetetlen. Ki láthatja Ôt? Ki tud mélyére hatolni? Ki mozdíthatja ki? Ki változtathatja meg? Még csak beszélni is ki tud róla? ...

... Azt mondod: az Isten és az ember semmiképp nem egyesülhetnek tehát, nem veheti fel sem az ember Teremtôje tekintetét és tulajdonságait, sem a Teremtô nem szállhat le a teremtmény gyarlóságához. De szégyenüljetek és zavarodjatok meg, ó, ti elkedvetlenedett, nyugtalan szívûek, mikor halljátok, hogy leszállt magasságbeli trónjáról és teremtménnyé alázta Önmagát, hogy a teremtmény megvilágosodva és megerôsödve fölemelkedhessék Hozzá! ... Illett Hozzá, aki nagyobb a legnagyobbnál, hogy Ádám természetét magára véve és kinyilvánítva benne magát az embereknek és angyaloknak, úgy cselekedjék, mintha még az alázatosság is, ha szabad ezt mondanunk, tulajdonságainak sorába tartoznék. Illett Hozzá, akihez minden dolog tartozik és aki mindenben jelen van, hogy ne teremtsen korábban nem létezett új természeteket, állhatatlan szellemet és romlandó anyagot, anélkül, hogy azokat magára ne öltse és föl ne eméssze Istennel való személyes egységbe ...

... Mióta a Legfelségesebb Fia megszületett az asszonytól, mióta feltárultak már a szemed elôtt az anyag útján és az emberi lélek mûködése által a Végtelen sokféle tulajdonai, mivel hogy ô, akinek szemlélete a természet számkivetésében megzavart, maga jött el, hogy foglyul ejtsen kinyilatkoztatás által, ami világosság egyúttal a számodra és záloga annak, hogy személyesen szeret téged és mindenkit külön-külön, fokozd magasra várakozásaidat, bizonyos, hogy nem csalatkozhatsz bennük. ...

Tévedve, mikor gondolatban odáig merészkedett, hogy az Isten fenségét felfogja, és azután ismét tévedve, mikor megkísérli, hogy a mélységet kikutassa, azt gondolja az ember, hogy az Ô földi jelenlétének királyi dicsôség a jele. ... Ó, megfoghatatlan az örökkévalóságban és az idôben, egyedüli az égben és egyedüli a földön! ... Leszállt az ember Teremtôje, az Isten Bölcsessége, nem erôben, hanem erôtlenségben. Jött, nem hogy követelést érvényesítsen, hanem, hogy adósságot fizessen. Jött gazdagság helyett szegénységben, megbecsültetés helyett gyalázatban, boldogság helyett szenvedésre ...

Ó, te szeszélyes ember! Elégedetlenkedel elôször, mert nagyon távol van az Isten tôled, és elégedetlenkedel azután, hogy közeledbe jött, -- panaszkodol elôször a fensége, panaszkodol azután az alázatossága miatt! Te hajthatatlan! Mikor szûnsz meg magadat tenni saját központoddá és mikor kezded megtanulni, hogy az Isten végtelen mindenben, amit tesz. Végtelen, amikor uralkodik a mennyben, végtelen, amikor szolgál a földön! Hódolatunkat követeli, amikor angyalai körében országol, hódolatunkat váltja ki, amikor a bûnösök körében idôzik! Imádásraméltó örökös nyugalmában, imádásraméltó udvarának dicsôségében, imádásraméltó mûvei szépségében, de legimádásraméltóbb, legkirályibb, legmeggyôzôbb megalázottságában. ...

... Jobb a számomra, hogy ily alacsony sorban és dísz nélkül jöttél, mintha Ádám általad sugárzónak alkotott testét öltötted volna magadra ... Tekinteted szeretetreméltó, gyöngéd kifejezése nem új szépség vagy teremtett kegyesség, csak öröktôl fogva megvolt tulajdonaidnak emberi alakban történt kinyilatkoztatása. Te nem változhatsz, ó Jézus, és amint most még titok vagy, úgy voltál mindig szeretet. Nem tudlak most jobban megérteni, mint azelôtt, hogy a kereszten láttalak, de gazdagodtam oktatásomban. ... Szeretni tudlak most teljességgel, jóllehet nem tudlak teljességgel megérteni. Ó, lelkek Szerelmese, amiként imádlak megalázottságodban, úgy akarlak csodálni és átölelni végtelen, örök hatalmadban.

The mystery of divine condescension, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 14.

Mindenható Isten! Te vagy az egy, a végtelen teljesség. Öröktôl fogva te vagy az egyetlen egy, a határtalan, mindent kielégítô tûzhelye és gyújtópontja minden elgondolható, -- és mi több, -- tôlünk elgondolhatatlan tökéletességnek. Igaznak vallom ezt, mert az értelmem mondja, -- bár a képzelôerôm megborzadva bénul meg elôtte. Igaznak vallom, szilárdan meg vagyok róla gyôzôdve, -- bár minden titkok legnehezebbje. Igaznak vallom, mert meggyôzött róla áldásod és kegyelmed állandó tapasztalata, -- tiszteletet parancsoló lényed és csodálatos tulajdonaid bizonyságai melyek jelenvalóságát értelmem, kétség és vita lehetôségét kizárva, állandóan érzi. Igaznak vallom a vele való hosszas és meghitt foglalkozás következtében, miáltal eszes természetem alkotórészévé lett. Mert úgy vagyok teremtve és elfogadását annyira igénylem, hogy zárókô ez, amely nélkül darabokra szakad a lelkem. Igaznak vallom, mert lelkiismeretem bensô tapasztalatának mindig jelenvaló ténye. Oly bizonyos vagyok benne, hogy nem lenne nehezebb számomra saját személyiségemet tagadni, mint a Tiédet és eltûnni érezném saját létem alapját, ha tagadni akarnám a Tiédet. Igaznak vallom, mert nem tudnám elviselni, ó én Uram és Életem, hogy nélküled legyek, mert szomjúhozom a minden fogalmat meghaladó nagy áldások után egyesülésben Veled. Igaznak vallom, borzadva attól, hogy elhagyatva legyek e sivár világban, támasz és védelem nélkül! Igaznak vallom irántad érzett alázatos szeretetbôl, fenséged és dicsôséged iránti elragadtatásból, a bensô vágytól indíttatva, hogy nagy légy -- Te egyedüli nagy! Igaznak vallom a Te kedvedért és mert szeretek Rád gondolni, -- Te oly felséges, tökéletes és szép! ,,Egy az Isten és nincs rajta kívül más!''

Meditation and Devotion


Isten a világban

Kétségtelen, hogy ha van Teremtô, e világ elrendezésének legalább nagy körvonalaiban és legszembeötlôbb megnyilvánulásaiban meg kell szólaltatnia akaratát. Ha azonban most az alapelvet, bizonyosnak tekintve, a valóságra alkalmazzuk, s azt kutatjuk, hogy abban miként érvényesül: elsô érzésünk nagy meglepetés, mondhatnám megdöbbenés, amiért a Teremtô ôrködése ez élô világ felett annyira közvetett, uralma annyira rejtett. Ez az elsô, amit az emberi dolgok folyásából következtetünk. Ami a lelket annyira sebzi és kínozza az, ha szabad így mondanom: az Isten távolléte saját világától.

Olyan hallgatás ez, amely beszél. Mintha mások vették volna birtokukba mûvét. Miért nem ád a mi Teremtônk és Urunk ô maga valamilyen közvetlen felvilágosítást önmagáról? Miért nem tükrözteti vissza nagy vonásokban erkölcsi lényét a történelem arculatán? Miért nem fûzi egybe az eseményeknek ezt a vak, zavaros, összekuszált iramlását égi, hierarchikus rendbe? Miért nem nyilatkoztat ki a társadalom szervezetében önmagából legalább annyit, mint amennyit a pogány vallások nyújtani igyekeztek? Miért nem az idôk kezdetétôl fogva világosított fel egyenletes, állandó világossággal minden családot a földön és minden egyes embert arról, hogy miként tetszhetik neki? Miért lehetséges kiáltó ellenmondás nélkül akaratát, tulajdonságait, létét tagadni? Miért nem jár-kel velünk meghitten beszélgetve, ahogyan, -- mint mondják --, járt-kelt kiválasztottaival a régi idôkben? Mi emberek látjuk egymást és tudunk egymásról: hát miért nincs akkor, -- ha látnunk Ôt már nem lehet osztályrészünk, -- legalább tudomásunk Róla? Épp ellenkezôleg, egyenesen ,,elrejtôzött Isten'' ô, és legnagyobb erôfeszítésünkkel is csak kevés, halvány és foszlányos képet tudunk róla a világ arculatából elkapni!

Csak két lehetôséget látok ez annyira meghökkentô tényállás magyarázatára: vagy nincs Teremtô, -- vagy eltaszította magától teremtményeit. Mit mondjunk? Képzelôdünk, mikor jelenlétének halvány árnyékait véljük felismerni az emberi eseményekben? Vagy elfedte arcát és vonásainak ragyogását, mert különös módon megszégyenítettük? Csalhatatlan sugalmazóm, bûnnel terhelt lelkiismeretem ez egymásnak ellentmondó mindkét kérdésre egyszerre megadja az igaz választ: minden vonakodás nélkül mondja, hogy van Isten, és éppily bizonyossággal mondja, hogy eltántorodtam Tôle, hogy ,,keze nem rövidült meg, de vétkeink gátat vetettek közénk és Istenünk közé''.

Így oldja meg ez a világ titkát és leli meg e titokban saját ôsi tanításának bizonyságát.

Gram. of Ass. 1870; Ch. X. §. 1.

Kérdezhetné valaki, hogy ugyan miként viselheti ez a világ magán az Isten jelenlétének a nyomait, vagy miként közelíthet bennünket Hozzá? És mégis, e világ minden gonoszsága ellenére is bizonyos, hogy Ô benne van, beszél általa, ha nem is feltûnést keltôen. Amikor testben jelent meg ,,a világban vala, és a világ Ô általa lett, és a világ Ôt meg nem ismeré''. Nem ütött lármát és zajt, sem hangját nem hallatta az úton. Így van ez most is. Itt van Ô mindig, suttog Ô most is nekünk, ad most is nekünk jeleket. Hangja azonban oly halk s a világ zaja olyan hangos, jeladásai annyira burkoltak és a világ oly nyugtalan, hogy nehéz megállapítani, mikor szól Ô hozzánk és hogy mit mond.

Vallásos emberek különbözô módokon megérezhetik, hogy miként vezeti ôket a Gondviselés és miként áldja ôket személyesen. De csak nagy egészében érzik, és ha megkísérlik bizonyos idôpontban vagy helyen kitapintani, eltûnnek jelenlétének nyomai. Ki ne érezte volna már például imájára válaszul a kegyelem áldását oly erôsen, hogy ne lett volna abban az órában az az érzése, hogy soha többé nem veszítheti el hitét? Ki nem tapasztalta már életében a körülmények oly különös összetalálkozását, hogy az mindent meggyôzô világossággal ne az Isten kezét éreztette volna vele? Kiben nem tolultak már fel valami titokzatos erôvel gondolatok, hogy intsék és vezessék? Némelyek talán még nagyobb dolgokat is tapasztalhattak.

Régi idôkben álmok útján csodálatos irányításokat adott s alkalmilag más, még szokatlanabb módon is közbelépett a Mindenható Isten. És vannak azután dolgok, amelyek erkölcsi vagy jövendôbeli dolgok jelképeként vagy elôjeleként oly erôvel tûnnek fel lelkünk elôtt, hogy szellemünk kényszerül a távolba tekinteni és oly dolgokat sejt meg, melyek már nemcsak a láthatók körébe tartoznak. És gyakran egészen feltûnô módon igazaknak bizonyultak az ilyen megsejtések. És az emberi sorsok továbbá oly sajátosan különbözôk, mintha a siker és szerencse törvényszerûleg kísérné az egyiket, és az ellenkezôje a másikat.

Mivel pedig mindez így van és mert a világ mérhetetlensége és titokzatossága szinte kényszerít rá, joggal gondolunk arra, hogy semmi sincs itt e földön önmagáért, hanem minden, ami itt van, valami mással van kapcsolatban. Az egymástól legtávolabb fekvô dolgok egységbe fonódhatnak, a legkisebb és legnagyabb része lehet egy egésznek.

És az Isten a mindennapi élet közönséges dolgai révén igazíthat el bennünket és taníthat meg az útjaira, de csak ha nyitva tartjuk a szemünket. Ez az, amit a gondolkodó embereknek végül is hinniök kell és elkezdenek az élet úgynevezett véletlenségeinek isteni értelmében is valamiképp hinni s fogékonyakká válnak az ilyen benyomások iránt.

Ez könnyen túlzásba csaphat, és akár túlzott, akár nem, a világ széltében, mint babonaságot kétségtelenül kineveti. De ha az Írás azt mondja, hogy az Isten hajunk szálait is számontartja, hogy minden a miénk és minden a javunkra szolgál, akkor határozottan biztatás ez a számunkra, hogy mindenben, ami történik, legyen az még oly mindennapi is, kutassuk a jelenlétét és megerôsödhetünk abban, hogy a vallásos embert még a gonosz világ is Róla oktatja.

... Az élet eseményeiben nem úgy beszél az Isten hozzánk, hogy másokat is meg tudnánk gyôzni arról, hogy Ô az, aki szól. Nem mûködik olyan világos törvények szerint, hogy azokat biztonsággal megállapíthatnánk. Elegendô jelt ad ugyan Önmagáról ahhoz, hogy hódolatot keltsen a lelkünkben Iránta; de oly gyakran látszik úgy, mintha ismét megsemmisítené, amit tett, vagy tûrné jeladásainak utánzását, hogy csodatevô jelenlétérôl mindig csak személyesen az egyén gyôzôdhet meg. Nem olyan igazság, mely az egész világ okulására és elismerésére számíthatna, nem olyan természetû, hogy a világ, vagy akárcsak a vallásos szellemek is alaptörvény gyanánt kényszerülnének elismerni. Eleget ad az Isten ahhoz, hogy vizsgálódjunk és reméljünk, de nem eleget ahhoz, hogy szilárd alapunk legyen a bizonyításhoz.

Waiting for Christ, 1840. nov. 29. és dec. 6; Parochial and plain sermons, VI.: 17.

A Gondviselésnek az a törvénye itt e földön, hogy leplezetten mûködik; s ami látható belôle, az a láthatatlant legfeljebb csak jelzi, némelykor homályba borítva és elrejtve. A világnak, melybe beleszülettünk, megvannak a maga törvényszerûségei és alapelvei, s ezek, amennyiben ismerjük ôket, amint egyszer már mozgásban van, elegendôk megfejtéséhez: annyira tökéletes és független, mintha nem is volna rajta túl más. Közönséges szemmel nézve nem történik és nem folyik ezen a világon semmi, amit ne tudnánk kielégítô módon valami más folyamatra vagy körülményre visszavezetni, vagy aminek ne tudnánk megmagyarázni ugyane világon belül más folyamatokba vagy körülményekbe való átalakulását, anélkül, hogy kényszerülnénk létezésének megmagyarázása vagy értelmezése érdekében a dolgok magasabb rendjében tovább kutatnunk. Nem akarunk most szólni ez általános megállapítás alóli kivételekrôl, vagy a dolgokról való korlátolt tudásunkról. Amit nap-nap után mondunk és teszünk, azt bizonyítja, hogy legalábbis a legtöbb elmének ez a benyomása a dolgoknak ama rendjérôl, melyben élünk. A nap a maga törvénye szerint kel fel és hanyatlik le; megvan a dagály és apály idejének a szabálya. A föld vagy zölden virít, vagy az óceán sírjában rejtezik; állandó törvényszerûséggel elöregszik s azután újból megfiatalodik. Az élet, akár növényi, akár állati, hasonló külsô és egyetemes törvényeknek van alávetve. Az emberek felnônek, megöregednek és meghalnak. Ezenkívül rendezôdnek társadalmilag, s a társadalomnak megvannak a maga alapfeltételei. Törvényei vannak a nemzetek életének, melyek sorsszerûleg peregnek le fölöttük, s ma is éppoly erôsek, mint ezer év elôtt. És a társadalmi és politikai világ e törvényei beletorkollanak a természettörvényekbe, mindent, amit látunk, egyetlen nagy rendszerré téve. Egy ló megbotlik, -- és egy elnyomott nép megszabadul zsarnokától. Egy vulkán pusztává tesz népes városokat. Régi idôben megnyílik a föld, folyam ered belôle és eldönti egy nagy kereskedelmi gócpont késôbbi helyzetét, mely különben soha ki nem alakult volna. Nem tudjuk az okok és következmények e nagykiterjedésû és körülményes elágazású csodálatos szövevényének a határait felmérni, melybe minden beleszövôdik, amit látunk. Felnyúlik az égig és behatol gondolataink, szokásaink és törekvéseink mélységébe.

Mindenkinek el kell ismernie, hogy ilyen ez a világ, melybe a mindenható Teremtô bennünket belehelyezett. Ha tehát mégis cselekvôleg van jelen saját mûvében, jelen a nemzetekben, jelen az egyesekben: akkor a maga ismert világrendjének útján kell hatnia, vagy úgy, hogy erôit felébreszti, illetôleg mintegy ösztönzi, vagy úgy, hogy kikapcsolja, illetôleg megszakítja, más szavakkal: vagy a ,,természet'', vagy ,,csoda'' útján kell mûködnie. És mivel a szorosabb értelemben vett csodaszerû beavatkozásnak a dolog természete szerint ritkának kell lennie, minden amellett szól, hogy az Isten az általunk tapasztalt fizikai, társadalmi és erkölcsi törvények által, között és mögött mûködik, hacsak egyenesen vissza nem vonult a Teremtô és rá nem hagyta a világot egyszerûen önmagára, -- megelégedve a kezdetben elôírt általános törvényekkel, amelyeknek maguknak kell nagyobbrészt az Általa szándékolt célokat munkálniok ...

Így azután nem mondunk sokat, ha azt véljük, hogy ez az egyetlen nagy törvény, melynek értelmében az isteni elhatározások az embereken eleitôl fogva beteljesültek: hogy a látható világ eszköze, de egyúttal eltakaró fátyla is a láthatatlannak; fátyol, de részben jelkép és jel is, -- úgyhogy minden, ami van vagy látható lesz, személyek, tények, események földöntúli rendszerét rejti és mégis jelzi, mindenekelôtt azonban neki szolgál.

... Minden, amit látunk -- a világ, a Szentírás, az Egyház, a polgári kormányzás és maga az ember -- mintaképek, s fokozatuknak és helyüknek megfelelôen képviselôi és eszközei egy, a magukénál igazabb és fensôbb láthatatlan világnak ...

... Ha az Isteni Gondviselés meg kíván nyilatkozni, akkor nem elôlrôl kezdi, hanem a meglévô rendet használja fel; nem küld feltûnô módon angyalt, hanem közülünk bíz meg vagy sugalmaz valakit. Ha áldani akar minket, a papjává tesz egy embert. Ha meg akar szentelni vagy fel akar buzdítani, akkor e világ elemeit használja fel a szellemi befolyásolás láthatatlan, de valóságos eszközeiül. Ha isteni közösséget akar alapítani, akkor már kész vagy alakulóban lévô közösséget használ fel. Be sem avatkozik annak természetes növekedésébe, fejlôdésébe, vagy a látható dolgoktól való függésébe. Nem helyezi sivatag közepébe s nem látja ott el olyan intézményekkel, melyek a külsô világgal való érintkezés és közlekedés következtében természetesen alakulhatókhoz nem hasonlítanak. Csak módosítja, serkenti vagy irányítja a természet erôit vagy a társadalom törvényeit. Vagy ha csodát mûvel, még mindig nem hatálytalanítja vele a dolgok rendes menetét. Megsokasítja Jákob nyáját vagy ivadékát, jelt ad vagy nyilvánvaló csodát tesz a kellô idôben Egyiptomból való megszabadításuk érdekében, de mégis valóságként ismerhetô fel az ilyen gondoskodásokban a szokásos okok mûködése, a politikai adottságok hatása és a dolgok úgynevezett rendes menete, és olyan meggyôzôen kimutathatók, mintha angyal vagy felhôoszlop nem is lett volna velük.

... A dolgok ugyanannak látszanak, mint korábban, mikor nem nyugodott láthatatlan erô fölöttük. Ez az erô nem levetkôzteti, hanem felruházza a teremtményt. Az emberek álmodnak mindenhol: ez az erô látomásokat ad. Az emberek utaznak mindenütt: most ,,összetalálkoznak az Isten angyalaival''. Máshol is lehetnek az emberek testvéreikkel vendégszeretôk: most angyalokat vendégelnek. Valami munkához látnak az emberek: de most kezdetétôl végezetéig rajtuk lebeg láthatatlanul valamelyik ôs áldása. Egy nemzetség vándorol és elfoglal egy országot; de továbbvonulása egész menetében megszentelôdik elôzetesen jövendölés, ígéret és gondviselés által és szent célokra szolgál azután. Izrael éppúgy volt politikai közösség, amint az ember teremtmény. A népre parancsolt szertartásokat és szereket máshol is megtalálhatjuk, de ennek ellenére sem voltak ezek kevésbé isteniek. Körülmetélést végeztek Egyiptomban is, a gyakori mosdás lehet a Kelet szokása, Mózes leple lehetett (ha ugyan volt) más törvényszerzôk szimbóluma is ô elôtte, -- bár ezt bizonyítani kellene; Szentek Szentje, oltár, áldozat, külön papi osztály, ezekben a dolgokban a mózesi törvény hasonló, mégis ugyanúgy különbözik is általuk a környezô népekétôl. Az izraelita politikai közösségnek, mint más idô- és térbeli dolgoknak, volt kezdete, középkora és vége; fogságai természetes következményei, királysága természetes menedéke a politikai gyengeség állapotának. Területe csatatér volt és hadereje váltakozó szövetségese a versengô egyiptomi és asszíriai birodalmaknak. Az átvonuló pogányok, megtekintve a Szentföldet, azt gondolhatták, hogy Szíria egy kis darabkája. ...

Ami való zsidóságról, való a kereszténységrôl is. Krisztus királysága, bár nem e világról való, mégis e világban van és látható, valóságos, társadalmi alakulat. Emberekbôl áll és az emberi egyesülések fejlôdését meghatározó törvények szerint fejlôdött. Külsô arculata az egyéb más királyságokéhoz hasonló. Általánosíthatunk és a különbözô fajtájú közösségek egyikének tekinthetjük, a földön volt birodalmak egyikének. Az ötödik királyságnak mondják és minthogy a megelôzô négy földivel számozzák, ezáltal valóban velük is hasonlítjuk össze. Megírhatjuk a történetét és miként az ember hasonlít a majomhoz, az elôtte voltakhoz vagy vele egykorúkhoz hasonlónak tekinthetjük.

Milman's view of Christianity: 2, 1841 jan.; Essays critical and historical, II.: 11.


Isten felismerése az emlékezetben

Az Isten jelenléte nem vehetô észre akkor, amikor fölöttünk van, hanem csak késôbb, amikor visszatekintünk arra, ami bekövetkezett és elmúlt.

Megváltónk története maga szolgáltat példákat e csodálatos törvény meglétének bizonyságául.

Szent Fülöpnek, például, amikor kevesellte a kiváltságot, melyet már oly régóta élvezett s kérte, hogy lássa meg a Mindenható Atyát, ezt válaszolta Urunk: ,,Annyi idô óta vagyok veletek, és nem ismertél meg engem, Fülöp?'' (Jn 14,9)

Szent Péternek pedig ezt mondta más alkalommal: ,,Amit én cselekszem, te most nem érted; de majd megérted azután.'' (Jn 13,7) És újból olvassuk: ,,Ezeket tanítványai eleinte nem értették, hanem mikor megdicsôült Jézus, akkor jutott eszükbe, hogy ezek meg voltak írva róla, és hogy ezeket cselekedték neki.'' (Jn 12,16)

És hasonlóképpen, míg Emmausba menet a két tanítvánnyal beszélgetett, ezek szemei ,,akadályozva valának, hogy meg ne ismerjék Ôt''. Amikor megismerék, rögtön ,,eltûnt szemeik elôl''. Utána ,,mondták egymásnak: Nemde szívünk gerjedez vala bennünk, amint szólott az úton?'' (Lk 24,32)

Az Ószövetség is szolgáltat erre példákat. Jákob, amikor elmenekült bátyja elôl, ,,eljutott egy helyre s ott, hogy a nap leszállott, meg akart nyugodni.'' Álmában angyalokat látott és fölöttük az Urat. Amikor azután felébredt álmából, ezt mondta: ,,Valóban az Úr van ezen a helyen és én nem is tudtam. Majd megrémülve mondá: Mily félelmetes ez a hely, -- nem más ez, mint az Isten háza és a menny kapuja!'' (Ter 28,11-17)

Azután, hogy egész éjjel tusakodott az angyallal, nem tudva, hogy ki volt, és megkérdezte utána a nevét, akkor végül ,,elnevezé Jákob azt a helyet Fánuelnek, mondván: Színrôl-színre láttam itt az Istent, mégis megmenekedett a lelkem''. (Ter 32,30)

Gedeon pedig, amikor elhagyta ôt az angyal, akivel úgy viselkedett, mint valami emberrel, akkor és nem korábban fedezte fel, hogy ki volt vele és mondá: ,,Jaj nekem, Uram Isten, mert színrôl-színre láttam az Úr angyalát!'' (Bír 6,22)

És hasonlóképpen Mánue és felesége, miután az angyal elhagyta ôket, akkor és nem korábban ismerték fel ôt. Ekkor ,,arcukkal a földre borulának ... és Mánue mondá feleségének: Meg kell halnunk, mert láttuk az Istent''. (Bír 13,22)

Így szerepel az Isten az Írásban, áldásait hallgatagon és titokban osztja, úgyhogy nem tudjuk észrevenni a maga idejében, hanem csak hittel, csupán utána. ... Hús és vér nem tudják felismerni az Isten Fiát, mégha látható csodákat is tesz; felismeri mindazonáltal a testi ember egy kissé az Isten Lelkének a dolgait, sôt a másvilágon mindenki elkárhozik, ha nem hiszi itt, amit sohasem adatot meg neki látnia. Hasonlatos az Isten jelenléte így dicsôségéhez, ahogy megjelent Mózesnek és mondá: ,,Arcomat nem láthatod ... úgy, hogy életben maradj''; de amikor elvonult elôtte és látta Mózes e dicsôséget, melyet nem láthatott meg szemben vagy amikor mellette elhaladt, amint távozott, meglátta és felismerte ôt és ,,sietve leborula a földre, meghajtá magát és imádta''. (Kiv 33,20; 34,8)

Gondolkozzunk el most rajta, mennyire hasonlít ez ahhoz, ami a mindennapi gondviselésben történik. Az események kellemesen vagy fájdalmasan érintenek minket, nem ismerjük fel történésük idején az értelmüket, nem látjuk meg az Isten kezét bennük. Ha csakugyan van hitünk, elismerjük, amit nem látunk, és mindent, ami történik, mint az Övét fogadjuk el; de akár elfogadjuk hittel, akár nem, kétségtelen, hogy nincs más módja elfogadásának. Nem látunk semmit. Nem látjuk, miért következnek be dolgok vagy miben mûködnek közre. Jákob felkiáltott egy alkalommal: ,,Én rám szakad minden baj!'' Bizonyosan így látszott. Az egyik fiút eladta a többi, a másik fogoly volt idegen országban, a harmadikat követelték: ,,Megfosztotok engem minden gyermekemtôl: József nincs többé, Simeon fogságban van, Benjámint is el vinnétek! Én rám szakad mindez a baj!'' (Ter 42,36) De mindezek a dolgok a jóra mûködtek közre ... ,,Az Úr Józseffel volt''; de azt gondolod, hogy látta József akkor valami jeleit az Istennek? ... Bár az Úr vele volt, látszólagosan minden ellene volt. De utóbb megértette, ami oly titokzatos volt a maga idején; -- ,,Elôre küldött engem az Isten, -- mondta testvéreinek --, hogy megtartassatok ... Nem a ti elhatározástok, hanem az Isten akarata küldött engem ide: Ô tett engem a fáraó atyjává s egész házának urává s Egyiptom egész földének fejedelmévé''. (Ter 45,7-8)

Csodálatos gondviselés valóban, mely annyira hallgatag, mégis oly hatásos, oly állandó, oly tévedhetetlen! Ez az, ami meghiúsítja a Sátán hatalmát. A Sátán nem tudja felismerni, hol mûködik az eseményekben az Isten keze, s ha áltatja is magát, hogy találkozik vele és rábukkan: az ég elleni ôrült és istenkáromló lázadásában mégsem tudja ôt megtalálni. Bármily ravasz és leselkedô is, ezer szeme és összes különféle eszközei sem segítenek neki semmit az Isten uralmának fenséges derült csendjével és szent, zavartalan nyugalmával szemben. Bár ravasz és sokat tapasztalt, mégis gyermeknek vagy ostobának tûnik fel az isteni akarat mély és rejtett bölcsessége elôtt; sikertelenség és gúny a mindennapi kenyere. Itt gyanít valamit, ott egy vakmerô lépést merészel, azonban minden homályban van elôtte. Nem tud semmit Gabriel küldetésérôl, a Szûz csodálatos fogantatásáról, vagy hogy mi van az Üdvözítôvel, aki megszületett és Isten fiának hivatik. Megkísérli, hogy megölje ôt, de csak vértanúkat és aprószenteket avat. Megkísérti a Mindenség Urát éhséggel és földi dicsôség csábításával; megrostálja az apostolokat, de csak azt kapja meg, ki már a nevét viselte s kirôl lemondtak már, mint ördögrôl. Fellázadt Istene ellen teljes erôvel a sötétség órájában és hatalmával, s gyôzedelmeskedni látszott, de végsô megfeszülésével és legnagyobb sikerével sem ért el többet, mint amirôl ,,Isten keze és akarata elhatározta, hogy megtörténjék''. (ApCsel 4,28) Ô okozta a világ megváltását, melytôl félt és amit gyûlölt. Ô fejezte be a világ engesztelését, amikor a világ nyomorát tervezte.

Ó, csodálatos hallgatása és mégis akadálytalan folyása az Isten elôrelátásának! ,,Valóban elrejtôzött Isten vagy, Izrael Istene, Üdvözítô!'' Ha maguk az ördögök kik természettôl fogva szellemek, s tapasztaltak a gonoszságban, minden okosságuk ellenére sem tudják felfedezni kezét, midôn mûködik: miként remélhetnénk mi, hogy meglássuk, -- ha csak azon az úton nem, mely az ördögök elôtt el van zárva: az élô hit útján! Hogyan találhatnánk meg másként, mint utólagosan: mint a hit jutalmát, messzirôl szemlélve fenségének felhôoszlopát, mely jelenléte idején túlságosan idegenszerû és kitapinthatatlan a halandó érzékeknek!

És így azután számtalan különbözô esetben, nem szembeszökôen, nem szomorúan, nem vidáman, hanem szokásosan észre tudjuk venni utólagosan, hogy Ô velünk volt, és Mózeshez hasonlóan imádjuk Ôt. Tekintsen vissza valaki, aki bízik abban, hogy egészében Istennek tetszôen él, elmúlt életére és meg fogja állapítani, hogy mennyire döntôek voltak pillanatok és cselekedetek, amelyek annak idején teljesen közömböseknek látszottak ... Az Isten keze mindig övéi fölött van s általuk nem ismert úton vezeti ôket elôre. A legtöbb, amit tehetnek: a hit, hogy amit nem láthatnak meg most, meglátják azután és hogy híven együttmûködjenek Istennel a cél felé.

... Érzünk a maga idején, utána tudatosítunk és gondolkodunk. Ez teszi kellemessé és édessé a rég elmúlt napokra való visszaemlékezést és ez érzékenyít el. A leghétköznapibb évek, amikor látszólagosan semmiért éltünk, éppen szabályos és nyugodt folyásuk következtében ragyogóvá válnak elôttünk. Ami akkor egyhangúság volt, az most rendületlenség; ami akkor unalom, az most enyhítô nyugalom; ami akkor haszontalannak látszott, az most önmagáért nagyrabecsült; ami csak egyhangúság volt, az most békesség. Minden kellemes és vigasztaló és mindenre meghatódottan gondolunk vissza. Sôt, ami az elsô pillanatra csodálatos, még a szomorú idôk is megenyhülnek és megvilágosodnak utólag. Miért ne lenne így azóta; hogy Urunk sokkal inkább jelen van, bár látszólag vigasztalanságban és árvaságban hagyta övéit? Krisztus keresztjének a szívbe ültetése kemény megpróbáltatás, de az erôs gyökerû fa felnô a magasba, szép ágakat hajt, bôséges a gyümölcse s öröm ránézni. ...

... Az emberek gyakran visszatekintenek gyermekkorukra, ha valamely esemény élénken emlékezetükbe idézi. E régi idôk valamilyen maradványa vagy emléke, valamilyen vidék, könyv, szó, illat vagy hang visszaidézi emlékezetükbe iskolás idejük elsô éveit és meglátják akkor, amit nem tudtak felismerni egykor, hogy az Isten jelen volt velük s nyugodalmat adott nekik. Sôt talán még ekkor sem tudják pontosan megállapítani, mi volt az, ami azt az idôt oly ragyogóvá és széppé tette. Elérzékenyülten, meghatódottan gondolnak ezekre az elsô évekre, de maguk sem tudják, miért. Azt gondolják, hogy maguk ezek az évek azok, ami után sóvárognak, pedig az Isten jelenléte az, ami vonzza ôket, mert most látják, hogy akkor fölöttük volt. Azt gondolják, hogy visszasírják a múltat, pedig csak a jövendô után sóvárognak. Nem gyermekek szeretnének újból lenni, hanem angyalok kívánnak lenni és látni szeretnék az Istent. Halhatatlan lények óhajtanak lenni, szeretnének hervadhatatlan koszorúval, fehérbe öltözötten, pálmával a kezükben trónusa elôtt lenni.

... Jákobhoz hasonlóan sötét éjbe kerülünk s kôpárnára fekszünk; de amikor felkelünk s emlékezetünkbe idézzük, ami történt, arra eszmélünk, hogy angyalokat láttunk és az Úr nyilatkoztatta ki magát általuk s kényszerülünk felkiáltani: ,,Mily félelmetes ez a hely, -- nem más ez, mint az Isten háza és a menny kapuja!''

... A világ látszólag a szokott útját járja. Semmi mennyei nincs a társadalom arculatán; semmi sincs a mennybôl a napi újdonságokban; semmi sem tükrözôdik a mennybôl a tömeg, a tekintélyesek, a gazdagok, a foglalatoskodók arculatán; semmi sincs a mennybôl az ékesen szólók szavaiban, a hatalmasok tetteiben, a bölcsek tanácsaiban, az uralkodók határozataiban, a gazdagok fényûzésében. És az Isten örökké boldogító Lelke mégis itt van; velünk van jelenlétével Örökéletû Fia, tízszeresen dicsôbben, erôteljesebben, mint amikor testünkben a földet taposta. Emlékezzünk mindenkor ez isteni igazságra, -- az Isten keze annál hatalmasabb, mennél titokzatosabb, -- annál félelmetesebb, mennél hallgatagabb.

Christ manifested in remembrance, 1837. május 7.; Par. and pl. serm. IV. 17.


A lélek vágya Isten után

Igazi fáradságba kerül, míg bensôségesen és elevenen tudatossá válik bennünk, hogy van lelkünk; és semmi sem lehet végzetesebb tévedés, mintha abban a balhiedelemben élünk, hogy megértettük, mit jelent e tan, mert használni tudjuk a szót, mellyel kifejezzük ...

Születésünktôl kezdve függünk a körülöttünk lévô dolgoktól. Látjuk és érezzük, hogy, nem élhetünk vagy nem juthatunk elôbbre emberek segítsége nélkül. A gyermeknek minden a világ: e világ részének érzi magát, abban az értelemben, miként a gally a fáé, csak kevés fogalma van a saját egyéni és független létérôl, vagyis nincs igazi képzete arról, hogy van lelke. És ha anélkül vándorol át az életen, hogy fogalmai változnának, akkor élete végéig nincs igazi tudomása róla, hogy van lelke. Az ilyen ember csak e világgal összefüggésben látja magát; a világ a mindene. Jóléte érdekében úgy néz erre a világra, mint valami bálványra; és ha egyszer megkísérli, hogy ez életen túl is nézzen, képtelen meglátni a különbséget, mert ezen az életen kívül semmirôl sincs eszméje és elképzelése. És ha túlvilágként el kellene valamit képzelnie, akkor ezt az életet képzeli el még egyszer, éppenúgy, mint a pogányok: ha elgondolkoztak hagyományaikról, melyek a másvilági életrôl szóltak s köztük is elevenen megmaradtak, a holtak boldogságát csak a korábbi örömök mintájára, nap és kék ég alatt s a földön tudták elképzelni, csak mindent ragyogóbban, mint földi életükben ...

Bensôségesen megérteni, hogy lelkünk van, annyit jelent, mint érezni a látható dolgoktól való különválásunkat, függetlenségünket tôlük, egészen sajátos létezésünket önmagunkban, személyes létünket, hatalmunkat, hogy saját elhatározásunkból így vagy másként cselekedhetünk, felelôsségünket azért, amit teszünk ... Mi magunktól kifelé, a körülöttünk lévô dolgokra tekintünk és megfeledkezünk önmagunkról köztük. Ilyen a mi életünk: segítségért kiáltva ingó nádszálba kapaszkodunk és megfeledkezünk igazi hatalmunkról a jelenben, amikor Isten gondviselése nagy tervében helyünk igazi felismerésére szólít bennünket. És ha sújt minket, ha csak rövid ideig is, máris megzavarodunk. Lelkünk kénytelen meglátni e világ dolgainak hívságát és elégtelenségét, azt, hogy csak ígérnek de szavukat nem tartják s csalódunk bennük. Vagy ha teljesítik, amit ígértek, akkor rendszerint nem elégítenek ki. Vágyódunk valami után és nem tudjuk, miután, de bizonyosak vagyunk, hogy van valami, amit a világ nem adott meg nekünk. És azután oly gyakoriak a világ változásai, oly hirtelenek, oly alattomosak: oly állandó e változás, sohasem szûnik meg, mindig tovább változik, míg szívünk egészen belefájdul, végül is elvesztjük bizalmunkat a világban. Világos, hogy nem támaszkodhatunk rá tovább, hacsak meg nem békülünk vele és nem követjük változásait. Ezt azonban nem tudjuk: érezzük, hogy mialatt változik, mi egy és ugyanazok maradunk; és így világlik fel Isten áldásából némiképp a földi dolgoktól való függetlenségünk és halhatatlanságunk tudata: és ha valami baj ér, (amint gyakran történik), akkor még hamarább és még mélyebben meg fogjuk érteni e világ semmiségét; akkor még inkább kénytelenek leszünk rá hogy bizalmatlanok legyünk iránta és leszokunk a szeretetérôl; és végül már csak úgy lebeg a szemünk elôtt, mintegy ködfátyolként, hogy színjátékaival sem tudja már elfedni a másvilági életre vetett tekintetünket. Így kezd bennünk lassanként tudatossá válni, hogy csak két igazi valóság van az egész világmindenségben: a tulajdon lelkünk, és Isten, aki teremtette.

... A végén mindnyájunk számára csak két dolog marad a világon: önmagunk és Isten. Mert ami e külsô színpadot illeti, élvezeteit és foglalatoskodásait, tiszteletadásait és gondjait, intézményeit és személyeit, királyságait és serény rabszolgáinak tömegét: mi az a számunkra? Semmi -- semmi több, mint látszat: ,,Elmúlik e világ és az ô kívánsága''. (1Jn 2,17) És ami azokat a másokat illeti, kik közelebb állnak hozzánk, kiket nem számíthatunk e hiú világhoz, gondolok barátainkra és rokonainkra, kiket joggal szeretünk: végül ôk is semmik itt e földön nekünk. Nem tudnak valóban segíteni vagy használni. Csak távolból, az érzékek közvetítésével látjuk ôket és így hatnak ránk; nem tudnak lelkünkbe férkôzni, nem tudnak behatolni gondolatainkba, nem tudnak valóban a társaink lenni. A másvilágon Isten kegyelmébôl másként lesz. Itt azonban nem élvezzük a jelenlétüket, hanem csak sejtelmét annak, ami egy nap majd beteljesedik; úgyhogy végül eltûnnek a tiszta kép elôtt, mely elôször tulajdon létünkrôl, azután a nagy Istennek, urunknak és bíránknak bennünk és fölöttünk való jelenlétérôl kialakul, bennünk lakozó helyettese, a lelkiismeret által.

... Egyetlen emberben sem válik egészen tudatossá, mit jelent az, hogy lelkünk van. Még a legjobb is csak emelkedôben van ez egyszerû igazság felé vezetô úton.

The immortality of the soul, 1833. július 21.; Par. and pl. serm. I.: 2.

Ádám bukásakor elvesztette lelke igazi támaszát, eljátszotta az isteni jelenlét meghitt fényét és azzá a szeszélyes, ingerlékeny és boldogtalan lénnyé lett, amilyennek a története azóta mindig mutatja. Erély és gyengeség váltakozása, hol nemes, hol aljas tettek, erôteljes kezdeményezések s a végén kudarcok jellemzik. Ilyen volt a lelke állapota önmagában, nem szólva az Isten ránehezedô haragjáról, melyet nyoman követett vagy maga után vont az Isten visszahúzódása. Elvesztette lelke szellemi életerejét és épségét, ami szükséges volt természete teljességéhez és ahhoz, hogy képessé legyen teljesíteni a célt, melyért teremtetett, -- ami szükséges volt mind erkölcsi sértetlensége, mind boldogsága érdekében. Mint a bágyadt, az éhezô, vagy a beteg, nem tudott többé egyenesen állni és lerogyott a földre. Ilyen állapotban születünk mindnyájan e világra és Krisztus azért jött, hogy megváltoztassa ezt az állapotot és visszaadja azt a nagy adományt, melyet Ádám egykor elvesztett. Ádám kiesett Teremtôje kegyébôl s rabszolgává lett és Krisztus azért jött, hogy újból szabaddá tegyen minket és meghozza nekünk a gyermekkéfogadás lelkét, ami által Isten gyermekeivé váltunk és ismét mint Atyánkhoz közeledünk Hozzá.

A születéskor tökéletlen és szûkölködô állapotban vagyunk, nincs meg mindenünk, ami természetünk teljességéhez szükséges. Amint a test nem tökéletes önmagában, hanem szüksége van a lélekre, hogy értelmességet adjon neki, ugyanúgy a léleknek, amíg az Isten jelen van vele és megnyilvánul benne, vannak egy uralkodó vezéreszmén, tárgyon vagy célon túlmenô képességei és hajlamai. Így van ez a születéstôl fogva és az Írás többféle alakban jelzi ezt. Az emberi természetet némelykor vaknak, némelykor éhezônek, némelykor mezítelennek nevezi, a Lélek adományát pedig világosságnak, egészségnek, tápláléknak, tûznek és ruházatnak mondja. Minduntalan oktat róla, hogy milyen az elôbbi állapotunk s hogy mily háladatossággal tartozunk Annak, aki megszerezte nekünk az új állapotot. Példák erre: ,,Mert azt mondod: Gazdag vagyok és igen sok kincsem van, és semmire sem szorulok; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és szánalmas, és szegény, és vak, és meztelen: Tanácslom neked, hogy végy tôlem tûzben megpróbált színaranyat, hogy meggazdagodjál; és öltözzél fehér ruhába, ... és szemkenôccsel kend be szemedet, hogy láss''. (Jel 3,17-18) ,,Az Isten, aki azt mondotta, hogy a sötétségbôl világosság ragyogjon, maga támasztott világosságot szívünkben, hogy felragyogjon Isten dicsôségének ismerete Jézus Krisztus arcán''. (2Kor 4,6) ,,Kelj fel alvó, támadj fel halottaidból, és Krisztus meg fog világítani''. (Ef 5,14) ,,Aki pedig abból a vízbôl iszik, melyet én adok neki, soha többé nem szomjazik mindörökké, hanem a víz, amelyet én adok neki, az örök életre szökellô vízforrás lesz benne''. (Jn 4,14) És a Zsoltárok könyvében ezt olvassuk: ,,Házad kövérén ôket hizlalod, gyönyörûséged patakából itatod. Mivel az élet kútfôje tenálad, világodnál látunk világosságot''. (35,9-10) Egy másik zsoltár pedig ezt mondja: ,,Eltelik lelkem mint a zsír javával és ajkam dicsér ujjongás szavával''. (62,6) És ugyanígy Jeremiás próféta: ,,Akkor majd kövérséggel üdítem fel a papokat, és népem eltelik javaimmal. ... Az eltikkadt lelket felüdítem, és minden éhezôt jóllakatok''. (31,14-25)

Az ezekben a szakaszokban ismételten állhatatosan kifejezett tanítás az, hogy az ember lelke Teremtôje szemlélésére alkottatott és hogy maradéktalan tökéletes szemlélésében áll a boldogsága. Bármi egyebe lehet, kielégületlen mindaddig, míg az Isten jelenlétét nem élvezi és fényében nem él. ...

A lélek boldogsága a szeretetnek a gyakorlása. Nem érzéki örömök, nem tevékenység, nem lelkesedés, nem önmagunk becsülése, nem a hatalom tudata, nem a tudás ... Valódi és igazi boldogságunk nem tudni, vágyni vagy törni valamire, hanem szeretni, remélni, örülni, csodálni, tisztelni, imádni. Valódi és igazi boldogságunk abban találjuk, amiben a szívünk kielégülve meg tud nyugodni.

Ha pedig ez így van, joggal mondható egyúttal az is, hogy az Istenen csüngés, és semmi egyéb, az ember boldogsága. Mert ha szolgálhatnak is még némely dolgok tudásod tárgyául, cselekvésed ösztönzéséül, lelkesedésed felgerjesztésére: a szív mégis kíván valamit, ami nagyobb, tartósabb, mint bármi teremtett dolog. Ami új és szokatlan: ingerel, de nem hat mélyebben: ami kedvtöltô vagy hasznos: nem kelt bámulatot; saját önmagunk nem indít tiszteletre, és puszta tudás nem gyullaszt szeretetre. Egyedül Ô elegendô a szívnék, ki teremtette. ... Sokat nyújt nekünk egyidôre egymás barátsága. Felüdülés a számunkra, mint az üdítô fuvallat az eltikkadtnak, étel és ital az éhezônek vagy könnyáradat a szomorú szívnek. Megnyugtató vigasz, ha vannak, akiket bizalmunkkal megajándékozhatunk; vigasz, ha van kinek hibáinkat megvallanunk; vigasz, ha vannak, akiktôl együttérzést várhatunk. Az otthonnak és a családnak ilyen vagy olyan módon való szeretete az átlagembernek elegendô ahhoz, hogy ez életet elviselhetôvé tegye, ami különben nem lenne; azonban a szívünk mindezek után mégis többre vágyódik ezeknél és maradandóbb után vágyakozik. Nem hal-e meg minden ember? Nem veszítjük-e el ôket? Nem oly bizonytalan-e a létük, mint a fûszálé a réten? Nem vonzódunk oktalan dolgok után, mert nem maradandók önmagukban. Nem csüng a szívünk a napon, holdon és csillagokon, vagy ezen a gazdag és szép földön, mert minden anyagi semmivé foszlik és elmúlik, miként nappal és éj. Az ember is, lakozzék bár benne a legmagasabb értelem, szintén mégis csak halandó. Ha szeretet és viszontszeretet jelenti a boldogságot, akkor nem lehet ,,ember, kit anya szült'' a boldogságunk, mert miként lehet támasza a másiknak, ki maga ,,nem maradandó állapotában''?

... Az Ô szemlélete és semmi más, mint csakis ez képes teljesen megnyitni és megenyhíteni a lelkünket, magához vonzani szeretetünket kielégíteni és lenyûgözni szívünket. Szerethetünk ugyan teremtett dolgokat forró hévvel, de az ily szeretet, ha nincs egybekapcsolva a Teremtô szeretetével, szûk csatornába kényszerített folyamhoz hasonlít, tolakodó, heves, viharos. A szív mintegy csak egy kapun át árad ki; ez nem az ember egészének kibontakozása. Teremtett lények nem tudnak bennünket kibontakoztatni, nem tudják felszabadítani ezernyi szellemi érzékünket, melyek lényünkhöz tartoznak és valódi életünket jelentik. Semmi más, mint csakis Teremtônk jelenléte tud bennünket teljesen birtokba venni, mert semmi más nem tudja a szívet a maga teljességében minden gondolatával és érzelmével megigézni és lebilincselni. ,,Íme -- így szól, -- az ajtónál állok és kopogok; ha valaki meghallja szavamat és megnyitja nekem az ajtót, bemegyek hozzá és vele étkezem és ô énvelem''. (Jel 3,20) ,,És Atyám is szeretni fogja ôt, és hozzája megyünk, és lakóhelyet szerzünk nála''. (Jn 14,23) ,,Az Isten elküldé Fiának lelkét szívetekbe''. (Gal 4,6) ,,Isten nagyobb a szívünknél és tud mindent''. (1Jn 4,20) ... Ha nem túlságos merészség mondani, Ô, a Végtelen, lehet csupán a szív mértéke; egyedül Ô tud válaszolni a benne dúló érzések és gondolatok titokzatos hullámzására. ,,Semmiféle teremtmény sem láthatatlan az ô színe elôtt, sôt minden födetlen és nyílt az ô szeme elôtt, aki elôtt felelni fogunk''. (Zsid 4,13)

... Az élet elmúlik, a gazdagság eltûnik, a nép kegye szeszélyes, az érzékek elöregednek, a világ változó, a barátok meghalnak. Csupán az Isten állandó, csupán az Isten hû hozzánk, csupán Ô tud hû lenni, csupán Ô lehet a számunkra minden. Csupán Ô tudja csillapítani nyomorúságunkat, csupán Ô tud bennünket teljesen kibontakoztatni, csupán Ô tud természetünk sokrétûségének és bonyolultságának értelmet adni, csupán Ô tudja ezt meghangolni és összhangba hozni, csupán Ô tud bennünket alakítani és birtokba venni ... . Mondjuk együtt a zsoltárossal: ,,Mim van nekem kívüled az égben? s ha veled vagyok, nem kell a föld nékem. Testem, szívem bár szétenyésszen: Isten az én szívem sziklája és mindörökre osztályrészem''. (72,25-26)

The thought of God the stay of the soul, 1839. jún. 9.: Uo. V. 22.

Minden változik az ég alatt: tavasz, nyár, ôsz; és mindegyik visszatér. E világ sora változik. Ami egykor fent volt, lent van; ami lent volt, magasba emelkedik. Vagyonok meginognak és eltûnnek és -- marad gond és kárvallás. Barátok ellenségekké és ellenségek barátokká válnak. Változnak kívánságaink, céljaink, terveink. Nincs semmi állandó, csak Te, ó én Istenem! Te vagy minden változónak a középpontja és élete, mindennek, mi Benned bízik, mint atyában, mi Rád tekint és megnyugszik, hogy Tiéd lehet.

Én Istenem, itt vagyok, hogy örökké éljek, ne egy ideig. És nincs hatalmam létezésem fölött. Nem tudom magamat elpusztítani még ha oly gonosz lennék is, hogy kívánjam. Tovább kell élnem, lélekkel és öntudattal örökké, magam ellenére. Te nélküled az örökkévalóság csak más neve lenne az örök nyomorúságnak. Csak Te vagy, ki támaszom lehet örökre. Csak Te vagy a lelkem tápláléka. Csak Te vagy kimeríthetetlen, és mindig újat adsz megismernem és szeretnem. Millió évek múltával oly kevéssé foglak Téged ismerni, hogy úgy fogom érezni, mintha még csak kezdenélek ismerni. Millió évek múltával ugyanolyan (vagy helyesebben: nagyobb) édességet fogok Benned találni, mint kezdetben és úgy fogom érezni, mintha csak a kezdetén lennék élvezetednek. És így mindörökké kis gyermek maradok, ki végtelenségedrôl, isteni lényedrôl az elsô elemeket kezdi tanulni.

*

Mindenható Isten, erôsíts erôddel, vigasztalj örök békéddel, boldogíts ábrázatod szépségével, világosíts meg teremtetlen fényességeddel, tisztíts meg teremtetlen szentséged leheletével, meríts el magadba és adj innom, amennyit csak egy halandó kívánhat kegyelmed patakjaiból, melyek kiáradnak az Atyából és Fiúból: a Te lényegedhez tartozó örök Szeretet kegyelmébôl!

Meditation and Devotion


Hív az Isten

Egész életünkön át hív bennünket Krisztus. Hív bennünket elôször a keresztségben, de késôbb is, akár követjük a szavát, akár nem, hív bennünket szeretettel mégis. Ha elbukunk a keresztség után, akkor bûnbánatra hív; -- ha törekszünk hívásának eleget tenni, akkor hív bennünket kegyelemtôl kegyelemre, szentségtôl szentségre, mindaddig, amíg csak élünk. Ábrahámot elhívta az otthonából, Pétert a hálója mellôl, Mátét a vámasztaltól. Elizeust a gazdaságából, Nátánáelt rejtekébôl. Szünet nélkül hív mindannyiunkat egyformán egyik dologtól a másikhoz, nincs maradandó lakóhelyünk, hanem folyton emelkedünk fel az örök nyugalom felé, mert amint engedelmeskedtünk az egyik parancsnak, mindjárt követi azt a másik. Hív bennünket szakadatlan, hogy mindig újból és újból megigazuljunk, s ismét és egyre jobban megszenteljen és megdicsôítsen.

Milyen jó lenne, ha ezt megértenôk; de csak lassan értjük meg a nagy igazságot, hogy Krisztus mintegy köztünk jár s állandóan hív kezével, szemével, hangjával, hogy kövessük. Nem értjük meg, hogy hívása valami jelenvaló, ami ma történik. Azt gondoljuk, hogy ez csak az apostolok napjaiban történt meg; magunkkal kapcsolatban azonban nem hisszük el és nem figyelünk rá. Nincs rá szemünk, hogy meglássuk az Urat, egészen mások vagyunk, mint a szeretett apostol, aki akkor is felismerte Krisztust, midôn a többi tanítványok nem ismerték fel Ôt. Mikor Jézus feltámadása után a parton állott és azt kívánta, hogy vessék be a hálót, akkor ,,az a tanítvány, kit szeret vala Jézus, mondá Péternek: Az Úr az!'' (Jn 21,7)

Úgy gondolom: azokkal, akik vallásosan élnek, idôrôl-idôre megtörténik, hogy korábban fel nem ismert, vagy olyan igazságok, amelyeket nem kellett megfontolniok, hirtelen megvilágosodnak elôttük; ezek az igazságok kötelességeket foglalnak magukban, melyek számukra a valóságban parancsok és engedelmességet kívánnak tôlük. Ilyen és hasonló utakon hív bennünket Krisztus most is. Nem csodálatosak vagy rendkívüliek tehát a közlései. Természetes képességeink és életkörülményeink útján munkálkodik. Ami gondviselésszerûen történik velünk, minden lényeges vonásában ugyanaz, ami az Ô hangja volt azoknak, kikhez egykor a földön szólt: irányíthat bennünket látható jelenlétben, vagy hang vagy lelkiismeretünk által: semmi különbséget sem jelent, csak érezzük meg, hogy hívás. Ha hívás, akkor követhetô vagy elhanyagolható, elfogadható, miként Sámuel és Pál elfogadták, vagy visszautasítható, miként az ifjú tette, kinek nagy gazdagsága volt.

És ezek az isteni hívások a dolog természeténél fogva rendesen még most is hirtelen jönnek, határozatlanok és homályosak következményeikben akárcsak a hajdani idôkben. Az Isten, amint ez nyilvánvaló, az élet véletleneinek és eseményeinek sajátos útján hív bennünket; és hívása, miként mindnyájan tudjuk, természeténél fogva és miként már a szó is jelzi, hirtelen és váratlan. Járja valaki a maga útját, miként rendesen; egy nap hazamegy és levél, hír vagy valaki várja, mi által váratlan megpróbáltatás éri; ha vallásosan viseli el, eszköz lehet rá, hogy a vallási tökéletesség magasabb fokára juttassa, amit most még éppoly kevéssé ért, mint Szent Pál a kimondhatatlan szavakat, melyeket az égben hallott. ... Sok ember valóban meglepônek fogja találni, ha elmúlt életére visszatekint, mily különbözô volt a véleménye különbözô idôkben arról, hogy mi az isteni igazság, miként tetszhetünk a legjobban Istennek, mi megengedett, mi nem, mi az érték és mi a boldogság. Nem átallom azt mondani, hogy ez a különbség gyakran oly nagy lehet, mint amilyent Szent Péternél tételezhetünk fel, ki korábban nyugalmasan halászott a tó partján, vagy Elizeus esetében, ki ökreit hajtotta és azután elhivattak: az egyik apostollá, a másik prófétává. ... Felfedezhetnek ugyan ezek az emberek valamilyen fajta belsô összefüggést korábbi és késôbbi állapotuk között, miként vezetett át elôbbi állapotuk az utóbbiba, bensôjükben mindazonáltal mégis érezni fogják a különbséget, hogy új szellemi világba tértek és a dolgokat és embereket más mértékkel mérik.

... Gondoljuk csak meg például, milyen más megvilágításban látják különbözô személyek ugyanazt a cselekedetet, amely meglepô; vagy fontoljuk meg a közösség egyik vagy másik osztályának a gazdagságról és a gazdagokról való véleményét; mily különbözô érzelmeket vált ki -- irigységet, tiszteletet, gúnyt, bosszús ellenkezést, közönyösségét vagy félelmet és szánalmat; ilyen érzelmekkel ítélhetôk meg egyes csoportok e földön. A vallást pl. tisztelhetik katonák, tanult emberek, kereskedôk, államférfiak és teológusok; de mily nagy különbség van tiszteletük módjában s milyen más az eszményük róla! ... Ezek az eszmények egészükben jók, egyesek azonban csak részben jók, mások hiányosak, másokba sok rossz keveredett bele és csak egy a legjobb. Az igazság és a tökéletes igazság csak egy ... Az Isten tudja, hogy mi az és e felé az egy és egyetlen igazsághoz vezet bennünket elôre. Vezeti megváltottjait elôre, oktatja választottjait, az egyént és mindenkit, Krisztus ugyanazon tökéletes ismeretére és a neki való engedelmességre, azonban nem az együttmûködésük nélkül, hanem sugallatokkal, melyeknek engedelmeskedni kell, és ha nem engedelmeskednek neki, eljátsszák a hivatásukat és a mennybe vivô útjukon hátramaradnak ...

Talán egy kedves barát vagy rokon elvesztése az, ami által az Isten hív bennünket, s ez nyilvánvalóvá teszi elôttünk a földi dolgok hiúságát és arra késztet, hogy egyedül Istenre támaszkodjunk. Így a kegyelem révén oly irányba jutunk, mint soha korábban, és az évek folyamán, ha visszatekintünk életünkre, ráeszmélünk, hogy ama szomorú esemény következtében egészen másképp hiszünk és ítélünk és hogy mintegy más emberek lettünk, mint korábban voltunk. Azt gondoltuk elôbb, hogy az Isten szolgái vagyunk, és azok is voltunk bizonyos fokban, de most úgy találjuk, bármily nagyok is lehetnek még jelenlegi gyengeségeink és bármily távol vagyunk még a belsô megvilágosodás legmagasabb fokától, hogy akkor tulajdonképpen még csak a világ szolgái voltunk és csak látszat és hiedelem szerint voltunk az Isten szolgái.

Vagy talán történik vélünk valami, ami kényszerít, hogy állást foglaljunk az Isten mellett vagy ellen. A világ oly áldozatokat kíván tôlünk, amelyet lelkiismeretünk szerint nem tudunk meghozni. Valami csábító ajánlatot tesznek, vagy valami szemrehányás vagy szégyen fenyeget, vagy határozott vallomást kell tennünk az igazságról és tévedésrôl. Megvan a lehetôségünk, hogy úgy cselekedjünk, miként az Isten kívánja tôlünk, és sok félelemmel és remegéssel tesszük meg. Nem látjuk világosan, hogy mi lesz az utunk és cselekedetünk következménye és hatása általános magatartásunkra és gondolkodásunkra: és a döntésnek mégis a legmesszebbmenô jelentôsége van talán. Ez a kis tett, amelyet váratlanul kívántak tôlünk s hirtelenül határoztuk el és tettük meg mégis a második vagy harmadik mennyet nyithatja meg elôttünk -- a szentség magasabb fokára juttathat és a dolgoknak igazabb meglátását indíthatja meg.

Vagy megismerkedünk valakivel, akit az Isten arra használ, hogy korábban meg nem látott igazságok egész sorát feltárja nekünk; csak félig értjük meg ôket és csak félig igazoltnak látjuk is; és mégis úgy tûnik fel, hogy az Isten szólal meg bennük és az Írás tanúskodik mellettük. Nem nagyon ritka eset ez és hívást foglal magában, hogy ,,törekedjünk megismerni az Urat.'' (Oz 6,3)

Vagy pedig szokásunk talán, hogy figyelmesen olvassuk az Írást és törekszünk is az Istennek szolgálni. Egy nap azután hirtelen olymódon megvilágosodunk, mint soha korábban. Valami gondolat merül fel bennünk, amely kulcsként megnyitja az Írás fontosabb részeit vagy jobban megértet velünk számos más kérdést. Új fény áradhat Urunk és az apostolok tanítására, képessé leszünk arra, hogy behatoljunk az elsô keresztények életmódjába, amelyrôl az Írás szól, de elôttünk rejtve volt idáig, és meglássuk az egyszerû alapelveket, amelyekre az Írás ezt az életmódot felépíti. Ráeszmélhetünk, hogy az teljesen különbözik attól az életmódtól, ahogy az emberek ma élnek. A megismerés azonban már hívás cselekedetre: és a tökéletesség útjának a meglátása hívás a tökéletességre.

Megtörténhetik továbbá egyszerre, magunk sem tudjuk miként és miért, hogy bizonyos dolgokban sokkal jobban tudunk engedelmeskedni az Istennek, mint korábban tudtunk. Bensônk oly különös alkatú, hogy lehetetlen megmondanunk, életmódunk gyümölcseként történt-e ez most egyszeriben, vagy szívünkbe harmatozott különös isteni kegyelem folytán, de így van, megszûnt szokásos kísértésünk a restségre vagy határozatlanságra, földies aggodalmaskodásra, büszkeségre vagy más súlyosabb és megvetendôbb bûnökre, hirtelen olymértékû önuralmat érzünk talán magunkban, mint korábban soha. Vagy erôsebb talán az elhatározásunk, hogy gondosabban szolgáljuk az Istent, mind az Ô házában, mind a magunk otthonában. Hívás ez magasabb dolgokra, de vigyázzunk, ne hiába kapjuk meg az Isten kegyelmét. Óvakodjunk a visszaeséstôl, kerüljük a kísértést! Törekedjünk nyugalommal és elôvigyázatosan ápolni a gyenge lángot és védjük meg a világ viharától! Az Isten a vallásos hûség magasabb világába vezethet bennünket, mûködjünk vele közre.

Semmi sem biztosabb a valóságban, minthogy némely ember nagy kötelezettségekre és tettekre érzi magát hivatottnak, amelyekre mások nem képesek. Nem tudjuk, miért van ez így? Azért nem hívott-e meg Isten egyeseket, mert korábbi próbatétel alkalmával nem állták meg a helyüket és eljátszották a hivatásukat, -- vagy kaptak-e hivatást és nem követték, -- vagy mert az Isten mindenkinek egyforma kegyelmet ad ugyan a keresztségben, de egyeseket tetszése szerinti kegyelmébôl többre hív meg, mint másokat. Akárhogy is, de így van; az ilyen ember meglát dolgokat, melyeket mások nem látnak meg. Nagyobb a hite, izzóbb a szeretete, jobban érti meg a lelkieket. Senkinek sincs megengedve, hogy más gyengébb mértékét alkalmazza a saját életszentségére. Az semmi a számunkra, hogy mik mások. Ha az Isten a világról való nagyobb lemondásra szólít bennünket és reménységek és félelmek áldozatát kívánja: jutalmunk ez, irántunk való szeretetének a jele, ok az örömre. Ilyen gondolatok, kellôkép megfontolva, bizonyára nem tehetnek bennünket felfuvalkodottakká; mert ha a kilátás fenséges is: a veszély félelmetesebb. Míg a magasabb tökéletességre törekszünk, meredek sziklák között járunk és könnyen lezuhanhatunk. Ezért mondja az Apostol: ,,Munkáljátok üdvösségteket félelemmel és rettegéssel, mert az Isten az, aki bennetek mûködik!'' (Fil 2,12-13)

És azután, mennél jobban törekszik valaki nagyobb dolgokra, annál keservesebben érzi a maga tökéletlenségét, és ez megint alkalmas arra, hogy mélyebben megalázza ôt. Nem kell tehát lelki fennhéjázástál félnünk, mikor Krisztus hívását vállaljuk, ha komoly emberek módjára követjük. Komoly embernek nincs rá ideje, hogy más helyzetével hasonlítsa össze a magáét. Komoly embernek nagyon, de nagyon sok eleven tapasztalata van a maga saját gyengeségérôl ahhoz, hogy sokra tartsa önmagát. A komolyság egyszerûen az isteni akarat teljesítésére törekszik. Ôszintén mondja: ,,Szólj Uram, mert hallja a te szolgád!'' (1Sám 3,9) ,,Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem?'' (ApCsel 9,6) Ó, bárcsak több lenne bennünk e szellembôl! Ó, bár tudnánk a dolgokat oly egyszerûen és természetesen tekinteni, hogy érezzük, csak egy dolog a fontos: Istennek tetszeni! Mi hasznunk van abból, ha tetszünk a világnak, tetszünk e világ hatalmasainak, vagy azoknak, akiket szeretünk, de Istennek nem tetszünk? Mi nyereség az: dicséretre csodálatra, hízelgésre és követôkre találni, összehasonlítva ez egy céllal: nem engedetlenkedni mennyei útmutatással szemben? Mi összehasonlíthatót nyújthat a világ a lelki dolgok oly meglátásával, oly eleven hittel, oly örökérvényû igazsággal és a megdicsôülés olyan reményével szemben, mint amik azoknak tartattak fenn, akik ôszintén szeretik és követik a mi Urunk Jézus Krisztust?

Divine calls, 1839. okt. 27.; Par. and pl. serm. VIII.: 2

Kövesd belsô világosságodat nehézségek közepett is: és elôre fog segíteni, nem tudod, mily messze! Ábrahám követte a szót és útra kelt, nem tudva, hogy hová megyen. Így fogunk, ha követjük az Isten szavát, elôrehaladni, lépésrôl-lépésre egy új világba, melyrôl korábban fogalmunk sem volt. Úgy vezet bennünket kegyelmesen, hogy nem ad meg mindent egyszerre, hanem módja és ideje szerint, bölcsen. Akinek van, annak több adatik. De az elején kell kezdenünk. Minden igazságnak megvan a maga rendje: nem hajthatunk be az élet útjába minden helyen, ahol éppen tetszik. Nem érthetünk meg további igazságokat, mielôtt az elemi dolgokat meg nem tanultuk.

Truth hidden when not sought after, 1830. okt. 17.: Uo: VIII.: 13.


A Hitkészség. A lelkiismeret jelentôsége

Az Írás egyes szakaszai nem jelenthetik azt, hogy a hit ellenkezik az ésszel, vagy hogy az értelem nem elôzi meg rendesen a hitet. Ez a tanítás teljesen ellenkezne a kinyilatkoztatással. De azt hiszem nem értem helytelenül úgy, hogy jóhajlandósággal könnyû a hit és jóhajlandóság nélkül nem könnyû; és hogy akik megdicsértettek a hitük miatt, már jóhajlandóságúak voltak, azokban pedig, akik hitetlenkedésük miatt feddésben részesültek, hiányzott ez a jóhajlandóság. ...

Nézzük meg, mi ez a jóakarat vagy jóhajlandóság, miként vezet hitre és figyeljük még: mi a lélek föltétlen vezérlôje, mely Ádám egész nemzetségének, a Krisztus igaz nyáján kívül és belül állóknak az értelem elsô felébredésétôl kezdve egyformán megadatott, bukott állapotunk egyik legnagyobb nyomorúságának, a tudatlanságnak fájdalmas büntetése ellenére? A lelkiismeret világossága ez, ,,az igaz Világosság'', mely miként ugyanaz az evangélista ugyanabban a szakaszban mondja, ,,megvilágosít minden világra jövô embert''. (Jn 1,9) Mindegy, hogy valaki a sötét pogányságban született-e vagy a kinyilatkoztatás valamely romlott ágában, -- hogy hallotta-e a világ Megváltójának nevét vagy nem, -- hogy valami babonaság rabszolgája-e vagy az Írás bizonyos részét elfogadja és a sugalmazott szavakat, valami bölcseleti könyv módjára tárgyalva, saját belátása szerint magyarázza és bizonyos következtetéseket von le belôlük, -- mindenféleképpen valami parancsoló sugallatot érez a keblében, nem puszta érzelmet, nem puszta véleményt vagy benyomást, nem a dolgokról való véleményt, hanem egy törvényt, irányító hangot, mely bizonyos dolgokat parancsol, másokat pedig tilt. Nem mondom, hogy e parancsok mindig világosak, hogy mindenkinek mindig ugyanazt mondják; de meggyôzôdéssel vallom, hogy parancsok, -- hogy helyeselnek, megfeddnek, köteleznek valamire, fenyegetnek, hogy valami jövendôt zárnak magukba és hogy a láthatatlanról tesznek tanúságot. Több ez a hang, mint az ember saját énje. Nincs az embernek magának hatalma fölötte, vagy csakis a legnagyobb nehézséggel; nem ô teremtette, nem tudja semmivé tenni. Bizonyos esetekben vagy irányokban elhallgattathatja, megszólalásait kiforgathatja, de nem tud, vagy ha igen, csak nagyon kivételesen, megszabadulni tôle. Megteheti, hogy nem engedelmeskedik neki, elháríthatja figyelembe vételét: de mégis megmarad.

Ez a lelkiismeret. És a dolog természeténél fogva már maga a létezése egy kívülünk álló lényre késztet gondolni, mert honnét eredne egyébként? És egy fölöttünk álló Lényre, honnét lenne egyébként különös ellentmondást nyomasztóan nem tûrô volta? ... Puszta léte magunkból kifelé és magunk fölé késztet, arra, hogy menjünk és kutassuk a magasságban és mélységben Azt, akié ez a Hang. Miként a nappal világossága arra utal, hogy van nap az égen, ha nem látjuk is, miként éjjel az ajtónkon való kopogtatás azt jelzi, hogy valaki áll kint a sötétben és bebocsátást kér, ugyanígy ez a bennünk megszólaló Hang nemcsak irányít minket egy bizonyos dologban, hanem szükségszerûleg egy Tanítónak, egy láthatatlan Tanítónak az eszméjét kelti fel a lelkünkben: és abban a mértékben, ahogy hallgatunk a Szavára és követjük, nemcsak többet fogunk tanulni tôle, nemcsak világosabbak lesznek a parancsai, érthetôbb a tanítása, határozottabbak az indítékai, hanem maga a hangzása is feltûnôbb, parancsolóbb és kényszerítôbb lesz. Így történik azután, hogy azoknak, akik élnek azzal, amijük van, több adatik, mert engedelmeskedéssel kezdve eljutnak az Isten bensô megérzéséig és hivéséig. Bennük van a Hangja, mely tanúskodik nekik Róla. Hisznek a létében, nem mert mások mondják, nem pusztán emberi szóra, hanem valóságának személyes megérzésével.

A második észrevételem pedig az, hogy ez a hang, mindannak ellenére, amit nyújt, mégsem nyújt elegendôt az embernek, amint ez, sóvárogva és szomorúan érezzük. Nagyon nehezen tudjuk elválasztani önmagában tekintve azt, amit valóságosan mond, attól, ami a saját szenvedélyünkbôl vagy büszkeségünkbôl, önszeretetünkbôl vagy önfejûségünkbôl keveredett bele. Sokszor megtörténik, hogy nem tudják az emberek megmondani, mennyi az, amit e hûséges bensô Vezetô parancsol, és mennyi ered pusztán földi indítóokból. Így tehát a lelkiismeret adománya felkelti a vágyat valami után, amit maga nem tud teljesen megadni. Egy irányadó vezetés, egy isteni törvény eszméjét oltja az emberbe; és vágyat, hogy a maga teljességében, ne pusztán töredékes részleteiben vagy közvetett sugallattal szerezzen tudomást róla. Nyugtalan vágyakozást olt belé, hogy megismerje azt a Láthatatlan Urat, Kormányzót és Bírót, aki idáig csak titkosan szólt hozzá, aki suttog a szívében, aki mond neki valamit, de közel sem annyit, amennyit kívánna, vagy amennyire szüksége lenne. Ez arra indítja a lelkiismeretes embert, aki a kinyilatkoztatás csalhatatlan tanításának boldogságát nem élvezi, éppen azért, mert lelkiismeretes, hogy kutasson utána. Van neki valamije, de nem minden; és ha nem vágyakozna többre, az azt jelentené, hogy nem él azzal, hogy nem használja fel azt, amije van. Ezért kutat. Minden vallásos embert, aki nem ismeri Krisztust, azt hiszem úgy lehetne meghatározni, hogy kutató úton van. Amint a vallásos zsidók kutattak a Messiás után, akirôl tudták, hogy jön, ugyanúgy minden idôben mindenféle viszonyok között és minden felekezetben voltak akik tudták, hogy van valami valóság, amit csak nagyon kis mértékben ismernek, amit kívánnak jobban megismerni, amirôl tudják, hogy csak egyedül Attól tanulhatnak többet róla, aki megtanította ôket arra, amit tudnak; remélik, hogy többre is fogja ôket tanítani és ezért kutatnak a tanítása után.

Egy másik oka is van, amiért annyira figyelnek és várakoznak rá, hogy valami többet tudjanak meg az Isten akaratáról, mint amennyit már tudnak. Mennél jobban igyekszik ugyanis valaki a lelkiismeretének engedelmeskedni, annál jobban megriad önmagától, hogy csak oly tökéletlenül engedelmeskedik neki. A kötelességérzete ezért erôsebb lesz, a bûnnel szemben való érzékenysége finomabb, és egyre jobban és jobban érzi, mily sok bocsánatra van szüksége. És azután mennél jobban növekszik ilyképp az önismerete, annál jobban és világosabban érti, hogy a lelkiismeret hangja semmiben sem engedékeny, nem könyörületesen hangzó. Szigorú, sôt irgalmatlan. Nem szól bocsánatról, csak büntetésrôl. Figyelmezteti ôt a jövendô ítéletre, de azt nem mondja meg, miként tudja elkerülni. Sôt még azt sem mondja meg, hogy miként lehet jobb; zsarnokság rabszolgaságában érzi magát, melyet, jaj nagyon szeret éppen akkor, amikor gyûlöli. És így nagy gyötrelmében az apostol szavaival kiált fel: ,,Én szerencsétlen ember! Ki szabadít meg e halálnak testétôl?'' (Róm 7,24) ...

Ilyen a kevés kiválasztott lelki állapota. De tekintsük meg most a sokaság lelki állapotát, mely keveset vagy semmit sem törôdik a vallással, nem engedelmeskedik a lelkiismeretének s oly keveset törôdik a parancsaival, amint csak teheti s lerázza magáról, ha tudja.

... A tömeg meg van elégedve önmagával; boldognak érzi magát, amennyire a körülményei között lehetséges; csak egy a kívánsága, hagy békében hagyják; nincs szüksége sem papra, sem prófétára; a maga útján jár és bebújik az odújába, követi a hajlamait, sohasem tekint ki az ajtón; természetes erényei talán vannak, talán nincsenek, hiányzik azonban a határozott és szilárd vallásos érzése. Így él és így hal meg. Ez jellemzi a tömeget az egész földkerekségen; látszik, hogy e világ egy társként él és sohasem emelkedik a világ fölé, nyilvánvaló tehát, hogy, semmi készség sincs benne a hitre.

Tételezzük most fel, hogy mindkét csoportból valóban az a hír ér egy-egy embert, hogy üzenet érkezett a láthatatlan világból: miként fognak vele szemben állást foglalni? Világos: annál, aki kutatott utána és remélte, vagy legalábbis sóvárogta, csodálatos lesz a hatása. Mélyen megragadja; megremegteti; oly nagyon, hogyha az üzenetet vizsgálva valami választ kap a szorongására, erôs lesz a kívánsága, hogy kevés vagy minden bizonyíték nélkül is egészében higgyen benne. Mindenesetre kutatni fogja bizonyságait és mindent meg fog tenni, hogy megtalálja, akár sok, akár kevés. Az az ember viszont, akiben nincs meg a fent leírt kellô vallási készség, egyszerûen mozdulatlan marad. Nem érinti a hír és nem igyekszik tudakozódni utána. Odújában marad; eszébe sem jut, hogy felkeljen és utána nézzen. Oly kevéssé izgatja, mintha azt hallaná, hogy egy nagyember tûnt fel a föld ellenkezô oldalán, vagy hogy forradalom tört ki Japánban. Ez a mélyenszántó különbség a kétfajta ember között. Az egyik aktív, a másik passzív, amikor Krisztusról, mint a világ Üdvözítôjérôl szólnak neki. Az egyik keresi az igazságot; a másik azt várja, hogy az Igazság menjen el hozzá. Az egyik vizsgálja Isten megszólalásának bizonyítékait, a másik vár, míg bebizonyítják neki. Nem érez személyes vonzalmat iránta; úgy gondolja, nem ô rá tartozik, hanem (ha szabad így mondanom) a Mindenható Isten ügye. Nem igyekszik mennél többet megtudni róla; nem kapcsolja egybe a dolgokat; nem gyûjti a tényeit és nem halmozza az érveit; hagyja, hogy mindezt Az tegye meg helyette, aki szól hozzá; és ha valami tárgyi nehézsége akad, akkor elveti az egészet. És azután feltételezve, hogy bizonyítékhoz jut, akkor sem érez semmi hálát vagy gyöngédséget Azzal szemben, akitôl kapta: Ielkiismeretfurdalás nélkül mondja, ,,nem így látom'' vagy hogy ,,ez nem következik belôle''; mert kritikus és bíró, nem kutató és egyezkedik és alkudozik, amikor világosságért kellene imádkoznia. És így semmit sem tud meg igazában, elveti útjában az isteni üzenetet, mert nem törekszik a bizonyosságra; közben pedig a szomszédja, kit igazán aggaszt a saját üdvössége, megtalálja és hisz.

Visszatérve az elején mondottakra, láthatjuk most már, miért dicsérte meg Urunk a készséges hitet és miért feddette meg a hitetlenkedôt. Készséges hitûnek lenni nem jelent sem többet, sem kevesebbet, mint készségesnek lenni elôbb a kutatásra; hitetlenkedni nem jelent mást, mint vonakodónak és ellenszegülônek lenni a kutatásban. Azoknak, akiknek a hitét megdicsérte, nem voltak erôsebb bizonyítékaik, mint azoknak, akiket megfeddett a hitetlenkedésükért; de használták a szemüket, használták az eszüket, erôltették az értelmüket és kitartóan kutattak, míg meg nem találták; azok pedig, akiknek a hitetlenkedését megfeddette, hallottak ugyan, de az isteni magot otthagyták az útszélen vagy köves talajon, vagy tövisek között, mely elfojtotta ...

Kedves Testvéreim, napjainkban nagy súlyt fektetnek a természetes, valamint a kinyilatkoztatott vallásban való hit melletti érvekre; és könyveket írnák, hogy bebizonyítsák, hinnünk kell, és miért ... És gyakran mondják az ellenfeleink, hogy a katolikusok nem tudják, miért hisznek. Nem szándékozom e könyvek érveinek szépségét és hathatóságát bármiképp tagadni, de gyakran kérdem, tettek-e ezek embereket ténylegesen keresztényekké, vagy megôrizték-e ôket annak? Nincs ilyen kétségem azokat az érveket illetôen, amelyeket most ajánlottam. Legyetek meggyôzôdve, Testvéreim, hogy a legjobb érv jobb, mint a világ összes könyvei, jobb mindannál, amit a csillagászat, geológia és élettan és az összes többi tudományok nyújthatnak, -- olvasni tudók és nem tudók által egyformán megérthetô érv, -- az olyan érv, mely ,,bennünk'' van, -- értelmileg döntô, gyakorlatilag meggyôzô érv akár az Egy Isten létének a bizonyítása, akár a kereszténység megalapozása szempontjából, -- az, amely szívünk tanításának gondos megfigyelésébôl, valamint lelkiismeretünk követelményeinek és az Evangélium üzentének az összehasonlításából ered.

Dispositions for faith, 1856. dec. 21.: Sermons on various occasions: 5.


Hit és kétség

A hit Isten adománya és nem valami pusztán belôlünk való, mellyel tetszésünk szerint bánhatunk. Teljesen különbözik az ész meggyôzôdésétôl, ámbár nyomon követi. ... A hit nem pusztán az értelem meggyôzôdése, hanem szilárd elismerés, világos bizonyosság, nagyobb, mint valami más bizonyosság; a lélekben jött létre Isten kegyelmével és csakis általa. Amint tehát meggyôzôdhetnek az emberek valamirôl és mégsem cselekednek meggyôzôdésük szerint, ugyanúgy meggyôzôdhetnek valamirôl anélkül, hogy meggyôzôdésük szerint higgyenek ... Értelmük meggyôzôdött, és kétségeik erkölcsi jellegûek, mert gyökerükben az akarat hibájából származnak. Egyszóval a vallás melletti érvek senkit sem kényszerítenek hivésre, ugyanúgy, amint a jó magatartás melletti érvek senkit sem kényszerítenek engedelmességre. Engedelmesség az engedelmeskedni akarásból következik, a hit pedig a hinni akarásnak a folyománya; beláthatjuk magunktól hit dolgaiban éppúgy, mint az engedelmesség terén, hogy mi a helyes, -- de megtenni azt, ami helyes, ezt nem tudjuk Isten kegyelme nélkül. Ez a különbség az ész egyéb megállapításai és a vallás igazsága melletti érvek között. Nem kell hittény hozzá, hogy a 2 x 2 = 4-et igaznak elismerjük; nem tehetünk mást, minthogy elismerjük; és ezért semmi érdemünk sincs benne; azt azonban már érdem hinni, hogy az Egyház Istentôl van; mert jóllehet bôségesen bizonyítják érvek, a végkövetkeztetés levonásától mégis esztelenség nélkül húzódozhatunk; panaszkodhatunk talán, hogy nem világos elôttünk, halaszthatjuk elismerésünket, kételkedhetünk, ha akarunk ...

... Az Isten nagyon különbözôen bánik velünk; az egyik embernél lassan érlelôdik a meggyôzôdés, a másiknál gyorsan; az egyiknél sok gondolkodás és sok tépelôdés, a másiknál felvillanó megvilágosodás eredménye. Az egyik ember egyszerre meggyôzôdik, úgy miként Szent Pál írja: ,,Ha valamennyien prófétálnak, -- mondja a tan magyarázásáról szólva, -- és belép egy hitetlen vagy avatatlan, azt megcáfolja mindenki, megítéli mindenki. Szívének titkai nyilvánvalóak lesznek; és így arcra borulva imádja az Istent, és megvallja, hogy valóban Isten van bennetek''. (1Kor 14,24-25) Megismétlôdik ez most is; egyesek megtérnek már egy katolikus templomba való belépés alkalmával; másokat egy könyv olvasása, ismét másokat egy tan térít meg. Érzik bûneik súlyát és belátják, hogy Istentôl kell erednie annak a vallásnak, melynek egyedül vannak eszközei megbocsátásukra. Vagy erôt vesz rajtuk a katolikus vallás nyilvánvaló szentsége, szépsége és (úgy mondhatnám) kellemes illata s megilletôdnek tôle. Vagy vezetô után sóvárognak a vélemények viszálykodásában és éppen az Egyháznak a hitrôl szóló tana gyôzi meg ôket, ami oly kemény sokak számára. Mások ismét számos kifogást hallanak az Egyház ellen és az egész dolognak mindenben utánajárnak; ezek nehezen, legfeljebb hosszú kutatás végeztével gyôzôdnek meg. ... Az Isten különbözôen bánik velük; de ha hûek világosságukhoz, végül is a maguk idejében, bár talán egymástól különbözô idôben, egy és ugyanazon nagyon határozott és kétséget nem hagyó lelki állapotot szerzi még nekik, mit meggyôzôdésnek nevezünk. Nem lesz kétségük, bármily tárgyi nehézségei is lehetnek még, hogy az Egyház az Istentôl van; nem fognak talán erre vagy arra az ellenvetésre válaszolni tudni, de ennek ellenére bizonyosságuk lesz.

Ezt a sajátos helyzetet mindig szem elôtt kellene tartani: a meggyôzôdés lelki állapot, valami fölött álló és különbözô a puszta érvektôl, melyekbôl következik; nem változik meg azok erejével vagy számával. ... Korábban vagy késôbben elérkezik valamiképp az idô, mikor meg kell az embernek gyôzôdve lennie és meg van gyôzôdve, és akkor kötelessége, hogy ne várakozzék még további jelentékenyebb érvekre, bár felhozhatók jelentékenyebb érvek. Oly állapotba kerül, hogy talán egyáltalában nem is kíván további érveket hallani az Egyház mellett; nem kíván többet olvasni vagy töprengeni a dologról; szelleme tökéletesen kielégült. Ilyenkor kötelessége azonnal csatlakoznia az Egyházhoz; nem szabad késlekednie; elôvigyázatosnak kell lennie a meggondolásban, de haladéktalannak a véghezvitelben ... Rendkívüli adomány az, katolikusnak lenni; talán csak egyszer kapunk rá hívást életünkben és soha többé. ... Mit tudunk mondani a halál elérkezésekor, ha nem tértünk meg és pedig kimondottan és közvetlenül a saját hibánkból?

,,A bölcsesség úton-útfélen szónokol, a tereken hallatja hangját: Ti kisdedek, meddig kedvelitek a gyermekességet, s a bolondok meddig kívánják, mi nekik ártalmas, s a balgák meddig gyûlölik a belátást? Térjetek meg feddésemre; íme, kiöntöm nektek lelkemet, tudtul adom nektek igéimet. Mivelhogy szóltam és vonakodtatok, mert kinyújtottam kezemet és nem volt, ki odanézzen, és semmibe sem vettétek minden tanácsomat és nem törôdtetek feddésemmel: Én is nevetek majd romlástokon, gúnyolódom, ha reátok jô, amitôl féltek, ha hirtelen baj szakad reátok, és romlástok ott terem, mint a fergeteg, és eljô reátok a szükség és a szorongás. Akkor hívnak majd Engem, de nem hallom, keresnek hajnalban, de meg nem lelnek. Mivelhogy gyûlölték a tudást, és nem vették be az Úr félelmét, s nem hajlottak tanácsomra, és megvetették minden intelmemet: bizony enni fognak útjuk gyümölcsébôl, és jóllaknak saját terveiktôl''. (Péld 1,20-31)

Faith and doubt, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 11.


Hit és egyéni vélemény

Mi a hit? Az, ha egy tant, melyet sem nem látunk, sem bizonyítani nem tudunk, elismerünk igaznak azért, mert Isten, aki nem ejthet tévedésbe, igaznak mondja. És még ennél is több, mert Isten nem a saját maga szavaival mondja azt igaznak, hanem követei szavai által, ember szavának az elismerése tehát a hit, de nem egyszerû ember szavának, hanem olyanénak, akinek megbízatása van, hogy mint Isten hírnöke, prófétája vagy követe szóljon. E világ rendes folyásában vagy azért tartunk igaznak dolgokat, mert látjuk ôket vagy mert tudomásul vesszük, hogy következnek vagy megfejthetôk valami olyanból, amit látunk; vagyis látás és értelem révén jutunk el az igazsághoz, nem hit útján. Azt mondod ugyan erre, hogy egész tömeg dolgot elfogadunk másoknak a szavára, amit nem bizonyíthatunk, illetôleg nem láthatunk; ez kétségtelen, azonban ekkor csakis mint emberi szót fogadjuk el azt, amit mondanak; és rendesen nem azzal a föltétlen és tartózkodás nélküli bizalommal, amit semmi sem ingathatna meg. Tudjuk, hogy az emberek tévedésnek vannak kitéve és mindig örülünk, amikor fontos dologról van szó, ha valamiképp más oldalról is megerôsödünk abban, amit valaki mondott; vagy pedig gondtalanul és közömbösen fogadjuk a tudósítást, mint olyan dolgot, amitôl kevés függ, mint valami véleményt; vagy ha cselekedetünkben hozzá igazodunk, ez az okosság dolga, mert a legjobbnak vagy legbiztosabbnak tartjuk, hogy úgy tegyünk. Érteke szerint fogadjuk el a szavát és szükségünk vagy valószínûsége szerint használjuk fel. A döntést a magunk kezében tartjuk és fenntartjuk magunknak a jogot, hogy bármikor visszatérjünk a kérdésre, amikor tetszik. Ez alapvetôen különbözik az isteni hittôl; aki hiszi, hogy Isten igazmondó és hogy az Ô szava az, amit közölt az emberrel, annak nincs kétsége. Oly bizonyos arról, hogy az elôadott tan igaz, mint ahogy Isten igazmondó; és bizonyos benne, mert Isten igazmondó, mert Isten mondatta, nem pedig azért, mert igazságát belátta, vagy igazságát bizonyítani tudja. Vagyis a hitnek két sajátossága van; -- rendkívül biztos, határozott, igenlô, változhatatlan elismerésében, és amit hisz, nem azért ismeri el, mert szemmel vagy értelemmel látja, hanem azért, mert olyan valaki tanúskodik neki róla, aki Istentôl jön. ...

Egészen világos ez már a dolog természetébôl; de ugyanily világos az Írás szavaiból is. ,,Hálát adunk az Istennek szüntelenül, -- mondja Szent Pál, -- hogy ti, akik az Isten igéjének hirdetését tôlünk hallottátok, azt nem úgy fogadtátok, mint emberek igéjét, hanem (aminthogy valójában az is), mint az Istennek az igéjét''. (1Tesz 2,13) Látjátok, hogy Szent Pál e helyen azt fejezi ki, amit fentebb mondtam; hagy az Ige Istentôl jön, hogy emberek útján mondta, hogy nem mint emberi szót, hanem mint Isten szavát kell elfogadni. ... Üdvözítônk hasonló kijelentést tett már: ,,Aki titeket hallgat, engem hallgat, és aki titeket megvet, engem vet meg; aki pedig engem megvet, azt veti meg, ki engem küldött''. (Lk 10,16) Ezzel összhangban mondta Szent Péter pünkösd napján: ,,Izraelita férfiak, halljátok ez igéket, ezt a Jézust az Isten feltámasztotta, aminek mi tanúi vagyunk. Tudja meg Izrael egész háza teljes bizonyossággal, hogy az Isten Úrrá is, Krisztussá is ôt tette, azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek''. (ApCsel 2,22.32.36) Más alkalommal ezt mondta: ,,Inkább kell engedelmeskedni az Istennek, mint az embereknek; ezeknek a dolgoknak tanúi vagyunk, mi és a Szentlélek, kit az Isten megadott mindazoknak, kik neki engedelmeskednek''. (ApCsel 5,29.32) ... Élhettek ugyan az emberek az apostolok igényének utánjárása közben az eszükkel; kutathatták, hogy tettek-e csodát vagy nem; kutathatták, hogy az Ószövetségben Isten küldötteinek mondattak-e elôre; de ha errôl bármi úton ôszintén meggyôzôdtek, akkor bizonyosnak kellett tekinteniök megvizsgálás nélkül mindent, amit az apostolok mondtak. ... Ezért mondja Szent Pál idézett szavaiban a kinyilatkoztatott tanításról jellemzô módon, hogy ,,hallottátok az igét''; az emberek mentek, hogy hallják, elfogadják, engedelmeskedjenek annak, amit mond, s nem azért, hogy bírálgassák; és ezzel összhangban kérdezi máshol: ,,Hogy higgyenek abban, akit nem hallottak? S hogy halljanak, ha nincsenek, akik hirdessenek? A hit hallásból van, a hallás pedig Krisztus szava által''. (Róm 10,14.17)

Fontoljátok meg most, drága testvéreim, nem két, egymástól teljesen különbözô lelki állapot vagy tevékenység-e: -- egyszerûen hinni, amire egy élô tekintély oktat titeket, vagy elôvenni egy könyvét, már mint az Írást, és tetszésed szerint használni, fölötte állni, vagyis önmagadat tenni az urává, a magad javára magyarázni és éppen csak azt elfogadnod belôle, amit látni kívánsz benne és semmi többet. Nem különbözik-e e két eljárás abban, hogy az elôbbiben aláveted magad, az utóbbiban pedig ítélkezel? Nem kérdezem pillanatnyilag, hogy mi a helyesebb, nem kérdezem, hogy ez vagy az tehetô-e most, de egy vagy két módja-e ez egy tanítás elfogadásának? A meghódolás nem teljesen ellenkezôje-e az ítélkezésnek? És nem kétségtelen-e, hogy az apostolok idejében a hit meghódolásból állott? És nem bizonyos-e, hogy nem egyéni ítélkezést jelentett? Hiábavalóság azt mondani, hogy az, aki az apostolok írásaiból ítél, alá veti már magát elsô fokon ez írásoknak, és ezért hisz bennük; különben miként hivatkozhatnék egyáltalában rájuk? Ismétlem, hogy lényeges különbség van az élô tekintélynek és e tekintély írott szavának való meghódolás ténye között. Az elôzô esetben kizárt a fellebbezés, az utóbbi esetben a végsô döntés az olvasóé marad. ... El tudom képzelni, hogy valaki mesterien értelmezi Szent Pálnak a galatákhoz vagy az efezusiakhoz írt levelét és mégis elônyösebbnek tekinti, hogy írója távol van, mintha hirtelen újra megjelenne köztünk; mert az apostol megmondhatná a maga véleményét értelmezôje jártasságáról és maga magyarázhatná önmagát. Egyszóval, bár mondja, hogy hisz Szent Pál írásaiban, nyilvánvalóan nem hisz Szent Pálban ...

... Senki sem kételkedhetik benne, hogy az Isten által mondott szót hinni kell; természetes ez; de bárkinek, aki szerény és alázatos, könnyen kételye támadhat a saját következtetéseiben és magyarázataiban. Napjainkban az Írásból következtetnek, ahelyett, hogy a tanítónak hinnének, természetes tehát, hogy ide-oda ingadozni látod ôket; sokkal szilárdabbnak érzik saját következtetéseik erejét egyszer, mint máskor, megváltoztatják a véleményüket róla, vagy talán meg is tagadják egészen; de nem történhetne ez meg, ha hite lenne az embernek, vagyis hinné, hogy Istentôl ered, amit a hitszónok mond neki. Ez az, amihez Szent Pál különösen ragaszkodik, oktatva minket, hogy apostolok, próféták, evangélisták, pásztorok és tanítók adattak nekünk, ,,hogy ne legyünk már ingatag gyermekek, és ne vessen minket ide-oda a tanítás bármely szélfúvása''. (Ef 4,13-14).

Csakis ilyféleképpen magyarázható ésszerûen, következetesen a hit; a protestánsok azonban oly távol vannak ennek az elismerésétôl, hogy már a fogalmán nevetnek. Nevetnek már magán a hajlandóságon, hogy emberek a hitüket, (amint magukat kifejezik), pápával vagy zsinattal kötik össze; egyenesen babonaságnak és korlátoltságnak gondolják hittel megvallani éppen azt, amit az Egyház hisz, és bármit elfogadni, amit a jövôben a tan dolgában mond. Vagyis nevetnek a puszta fogalmán annak, amit a keresztények az apostolok idejében kétségtelenül vallották. ... Semmi kétség benne, (ki tagadhatná?), hogy azok, akik kérkednek azzal, hogy nem hajolnak meg vakon, hogy függetlenül ítélkeznek, hogy csak éppen annyit, illetôleg oly keveset hisznek, amennyi nekik tetszik, hogy gyûlölik az elôírást, és így tovább, rendkívül nehéznek találták volna az apostolok szavára való támaszkodást, ha az ô napjaikban éltek volna, sôt egyenesen megtagadták volna saját gondolatszabadságuk feláldozását. ...

... Ha nem akarsz élô tekintély után igazodni, ha ragaszkodni kívánsz egyéni véleményedhez, akkor valld meg egyúttal azt is, hogy nincs apostoli hited. ... Miért nem látják vakok a napot? mert nincs szemük; éppen így hiábavaló a katolikus tan és istentisztelet szépségérôl, szentségérôl, magasztosságáról beszélni olyan embereknek, akik nem hiszik isteni eredetét. Elismerhetik szépségét, magasztosságát, szentségét anélkül, hogy hinnének benne; elismerhetik, hogy a katolikus vallás nemes és fenséges; megdöbbenhetnek bölcsességétôl, csodálhatják az emberi természethez való alkalmazkodását, meghatódhatnak finom és megnyerô magatartása láttára, nagyon tisztelhetik következetességét. De hogy átadják magukat neki, az már valami más dolog; hogy ôt válasszák osztályrészükül s a kegyelemmel áldott moabitanôvel mondják: ,,Bárhová mégy, megyek s ahol megtelepszel, én is megtelepszem; néped az én népem, Istened az én Istenem'' (Rut 1,16), ez már a hit szava. Az ember tisztelhet, az ember magasztalhat valamit, és mégsem hajlandó hallgatni rá, mégsem gondol arra, hogy vallja is. És ez gyakran elôfordul az életben: telve vannak az emberek mély tisztelettel a katolikus egyház iránt; elismerik az emberiségért tett szolgálatait, bátorítják ôt és híveit; tetszelegnek abban, hogy ismerik, érdeklôdéssel hallanak mozgalmairól, maguk azonban nem katolikusok es nem is lesznek soha. Meghalnak, amint éltek, az Egyházon kívül, mert hiányzik belôlük az a tulajdonság, amely által közeledünk az Egyházhoz.

Faith and private judgment, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 10.


Hit és racionalizmus

A hit, a maga igazi lényege szerint, egyszerûen és feltétlenül, tanúskodás alapján való elfogadása valaminek ...

Természetesen nagyon sok esetben megengedett módon és joggal fogadunk el állításokat részben az értelemre, részben tanúskodásra támaszkodva, igazaknak. Kiegészítjük mások tudósításait a saját tudásunkkal, valószínûsítjük a saját ítéletünkkel; és ha ez a tudósítás nagyon szokatlan és túlzó, függôben tartjuk elfogadását. Ez tagadhatatlan; mindazonáltal mégis vannak igazságok, melyek tanúskodás nélkül tudomásunkra sem jutnának, és ebben az esetben a tanúskodás önmaga által és önmagában kényszerítô igényt tart rá, hogy elfogadjuk.

A kinyilatkoztatott igazságot tekintve nem racionalizmus, ha az elme tevékenységével igyekezünk kikutatni, mely dolgok érthetôk meg ésszel és melyek nem; kifejezett kinyilatkoztatás hiányában az sem az, ha a vallási igazságokat úgy kutatjuk, mint természetes dolgokat; az sem az, hogy meghatározzuk, milyen bizonyítékok szükségesek elfogadásához, ha kinyilatkoztatás adatik; az sem az, hogyha nincs elegendô bizonyíték rá, elvetünk egy kinyilatkoztatást; az sem az, hogy miután isteninek ismertük el, kinyilatkoztatásának az értelmét kutatjuk és kifejezésmódját magyarázzuk; az sem az, ha a benne foglalt tanokat használjuk, amennyiben illôen használhatjuk, isteni eredetének kikutatására; az sem az, ha ezeket korábbi ismeretünkkel egyeztetjük és hozzákapcsoljuk azzal a szándékkal, hogy egy egész részeivé tegyük; az sem az, ha e tanokat egymással függésbe hozzuk, kölcsönös vonatkozásaikat kinyomozzuk és végsô értelmüket keressük. Ez nem racionalizmus; de racionalizmus elfogadni a kinyilatkoztatást és azután értelmét elvenni; mint az Isten szaváról beszélni róla és azután emberi szóként bánni vele; visszautasítani, ha önmagáért akar beszélni; azt kívánni, hogy Isten végzéseinek miértjét és mikéntjét közölje velünk, mintegy kijelölve Neki a mi saját célunkat és szándékunkat; megütközni azon, hogy, csak részleges ismeretet ad róluk; mellôzni, ami homályos, mintha egyáltalán nem is mondatott volna; elfogadni annak, amit kinyilvánított nekünk, az egyik felét és a másik felét nem; a kinyilatkoztatás tartalmát egyúttal annak bizonyságául elfogadni; kieszelni valami önkényes feltevést róla, és azután alárendelve az eszmének, tartalmát meghamisítani, értelmezni, átszínezni, hozzácsiszolni, megcsonkítani, kisebbíteni és elferdíteni, elrendezni az eszménkhez képest: ez racionalizmus.

... A racionalista önmagát teszi a maga központjává, nem Teremtôjét; nem megy az Istenhez, hanem úgy viselkedik, mintha az Istennek kellene hozzájönnie.

On the introduction of rationalistic principles into revealed religion, §. I: 1-2. 1836; Essays critical and historical, I.: 2.


A vallásos és vallástalan lelkület

,,Dicsérlek, hogy oly csodálatosan alkottál meg engem, hogy oly csodás vagy minden mûvedben''. (Zsolt 138,14)

Abban a nagyon hatásos zsoltárban, melybôl e szavak valók, egyebek között az a figyelemreméltó érték, hogy a sugalmazott író a rajta kívül és benne levô titkokban a csodálat és dicséret forrását látja ... Nikodémus, mikor Isten csodálatos mûködésérôl hallott, így szólt: ,,Miképpen lehetséges mindez?'' (Jn 3,9) Szent Dávid azonban örvendezik azon, amin a természetes ember megütközik.

... A mi kötelességünk nyilvánvalóan az, hogy úgy kezeljük a vallás titkait, mint Dávid tette, egyszerûen eszközként a Mindenható Isten kikutathatatlan voltának lelkünkbe vésésére. A dölyfös a maga saját felfogó képességéhez méri a vallás titkait, az alázatos pedig az Isten hatalmához; az alázatos dicsôíti értük Istent, a dölyfös önmagát magasztalja vele szemben.

... A vallásos érzület mindig ámulatban van; a vallástalan emberek kacagnak és gúnyolódnak azon, ami csodálatos. A vallásos érzület mindig résen van, mindig mérlegeli Isten szavát, mindig figyel rá az angyalokkal, mindig élénken érzi magában Azt, akitôl függ és aki minden jónak és igaznak forrása. Testies és büszke szellemek mindig önelégültek; szívesen maradnak a maguk hajlékában; ha titokzatosságról hallanak, semmi szent ösztönzést sem éreznek, hogy elhagyják hajlékukat és nézzék a nagy jelet, bármily kevéssé esik is távol útvonaluktól; és ha éppen az útjukba esik, akkor megbotlanak benne. Amilyen nagy tehát a különbség a gondolat Istenbe merülése és az önmagunkban való veszteglés között, a szív Istenhez emelése s minden égi és földi dolgoknak a magunk szintjére való leszállítása között, az Isten magasztalása és az ész felmagasztalása között, a mindent Isten hatalmához való mérés és a magunk tudatlanságához való mérés között, éppoly nagy a különbség a között, aki a kereszténység titkait hiszi és a között, aki nem hiszi. És ha nem lenne semmi más bizonysága kinyilatkoztatásunknak, mint csak e kegyelemmel telt érv, hogy felemel, megnemesít és hódolatossá tesz minket, hogy várakozással telít és áhítatra késztet, ez is bizonyára több lenne az elegendônél.

The mysteriousness of our present being, 1836. máj. 29.; Par. and plain serm., IV.: 19.


Szent kiváltságaink megértésének nehézsége

Ha egy barátunk meghal, eleinte egyáltalában nem tudjuk hinni, hogy elvesztettük. Nem tudjuk hinni, hogy új helyen vagyunk, amikor éppen csak odaértünk. Ha mondanak valamit: helybenhagyjuk és nem kételkedünk benne, de nem érezzük, hogy igaz, nem fogjuk fel olyan valóságként, aminek határozott helye van gondolkodásunkban, ami elindítja és kíséri cselekedeteinket, amivel mint valami adottsággal számolni kell, -- más szavakkal: nem vált életté a számunkra. ...

Beleszülettünk mintegy a keresztény áldások bôségébe is, sokkal korábban, hogy az eszünket bírtuk. Nem tudtuk egyszerre mind megérteni, és nem hibánkból, mert gyermekek voltunk, amikor megkereszteltek. És amint az értelmünk megjön, de csak fokozatosan, úgy jutunk a tudatára annak is, hogy mik vagyunk, de ugyancsak fokozatosan; és amint nem hiba bennünk, hanem áldás reánk, hogy oly korán megkereszteltek, ugyanúgy a dolog természetében rejlik és nem hibánk, hogy csak lassan értjük meg keresztségünkben nyert kiváltságainkat. ... A gyermekek kezdetben nem tudják, hogy felelôsek; de azután fokozatosan nemcsak érzik, hogy azok, hanem gondolkoznak is ez egész igazságról, és arról, amit magában foglal. Sokan emlékeznek még gyermekkorukból arra az idôre, amikor eszükbe ötlött gondolkozni róla, mik is tulajdonképpen, honnét jönnek, hová mennek, miért élnek, mit kell tenniök. Sokkal késôbb gondoltak ezekre, mint ahogy hallottak és beszéltek az Istenrôl, de végül is bizonyos idô elteltével életté kezdett bennük válni, amit hallottak, és elkezdtek önmagukról eszmélkedni. ... Ahogyan az eszünk nyílik, fokozatosan megértjük, hogy hová tartozunk az emberi társadalomban. Fogalmunk lesz a társadalmi rangokról és osztályokról, a nemzetekrôl és országokról. Látni kezdjük másokhoz való viszonyunkat. Így különbözik a férfi a gyermektôl; áttekintése van a dolgokról, látja ôket kölcsönös viszonyukban, látja a saját helyzetet, látja, mivé készül lenni, mit várnak tôle, mi a kötelessége a közösségben és mik a jogai. Meglátja a helyét a világban, vagyis egyszóval: otthon van benne.

Sajnos, hogy míg növekszik így a tudásunk a viszonyok és megértés dolgában, gyermekek maradunk mégis mennyei kiváltságaink ismeretében! Szent Pál mondja, hogy miután Krisztus feltámadt, az Isten ,,vele együtt életrekeltett és Krisztus Jézussal együtt az égiek közé helyezett el'' (Ef 2,6) minket. Ez az, amit meg kell még tanulnunk, hogy megismerjük helyünket, állapotunkat, viszonyunkat, mint ,,az Isten gyermekei, Krisztus tagjai, a mennyek országának örökösei''. Életre keltünk újból és nem tudjuk. A katekizmust azzal a vallomással kezdjük, hogy az üdvösségre vagyunk hivatottak, de hosszú életre van szükség, amíg megértjük, amit vallunk. Hasonlítunk ahhoz, aki álomból ébredve nem tudja egyszerre összeszedni gondolatait, vagy nem tudja, hogy hol van. Darabonként nyílik meg elôttünk az igazság. Így vagyunk a jelen világban: a világosság gyermekei, lassanként ébredve a magunk ismeretére ... , élményszerû megértésére annak, amik vagyunk. És amint az idô halad, elôször az egyik dolgot, azután a másikat értjük meg. Lépésrôl-lépésre tova engedjük az árnyakat és rátalálunk a lényegre. Várva az Istent napról-napra, elôbbre haladunk napról-napra, és közeledünk az igazi és tiszta látáshoz: amire Ô hívott meg bennünket Krisztusban.

Difficulty of realizing sacred privileges, 1839. márc. 31; Par. and pl. serm. VI.: 8.


Hit és szeretet

,,Legyen bár oly teles hitem, hogy a hegyekét áthelyezzem: ha szeretetem nincsen, semmi sem vagyok''. (1Kor 13,2)

... Mi a szeretet? Szent Pál csupa különbözô és sajátszerû tulajdonságai nagy számának a felsorolásával válaszol. ... Ha mindezt jelenti egyszerre, kétségtelen, hogy az összes erények neve egyben.

És ez a következtetés annál inkább meggyôzô, hogy Szent Pál máshol ténylegesen ,,a törvény beteljesítésének'' (Róm 13,10) mondja a szeretetet. És Üdvözítônk hasonlóképpen azt mondja, hogy az Isten szeretetén és felebarátaink szeretetén függ az egész törvény. (Mt 22,40) Szent Jakab ,,királyi törvénynek'' (2,8) nevezi és Szent János ezt mondja: ,,Mi tudjuk, hogy a halálból átvitettünk az életre, mivel szeretjük testvéreinket''. (1Jn 3,14) ...

... A szeretet bizonyos értelemben minden erény egyben. ... Más szavakkal: az összes jámbor hajlamok gyökere, fejlôdik és virágzik bennük, részei ezek neki. És ezért, ha szeretetrôl szólunk, szükségszerûleg említést kell tennünk róluk. A szeretet mintegy az az anyag, amelybôl az összes kegyelmi adományok kialakulnak; a léleknek az a sajátsága, mely az újjászületés gyümölcse és amiben a Szentlélek lakozik. Szent János szavai szerint: ,,Mindaz, aki szeret, Istentôl született, ... aki a szeretetben marad, Istenben marad és az Isten ôbenne''. (1Jn 4,7.16) ... Szeretünk anélkül, hogy okunk lenne rá: szeretünk, mert a természetünkhöz tartozik, hogy szeressünk; és a természetünk, mert a Szentlélek Isten tette a természetünkké.

... A szeretet mindig az újjászületés jele. A szeretet a szentség magva, belefonódik minden kiválóságba, nem fojtja el ôket, hanem lényeget ad nekik ... A léleknek, melyet a szeretet szelleme éltet, hite és reménye van s magáénak vallhatja a tehetségek és képességek egész sorát, melyek közül talán az egyik vagy másik szeretet nélkül is lehetséges lenne, a többi azonban nem. De bármiként legyen is, az ilyen lélekben minden erény a szeretetben székel, ha különbözik is tôle, -- amint a szár, levél és virág különbözik és mégis egy egészet alkotnak az egyik növényen éppúgy, mint a másikon és emellett mégis minden növényen mindegyik sajátosságának megfelelôen különbözôképp.

... Szent Pál ezt mondja: ,,A parancsolat végcélja a tiszta szívbôl, a jó lelkiismeretbôl és a tettetés nélküli hitbôl származó szeretet''. (1Tim 1,5) Itt a hitrôl úgy szól, mintha az lenne a szeretet eredete ...

A hit a vallás, a szeretet pedig a szentség elsô eleme; és amint szentség és vallás különbözôk és mégis egybeolvadók, így van a szeretettel és hittel is ... Az ígéret ez volt: ,,Elméjükbe adom törvényeimet, és szívükbe írom azokat''. (Zsid 8,10) És ezért mondja Szent János: ,,Az az Istennek szeretete, hogy parancsait megtartjuk''. (1Jn 5,3) Hozzánk mint törvény jön az Isten, azelôtt mint törvényhozó jött. ...

A szeretet tehát az új szellemnek, a szent és megújult szívnek gerjedése bennünk, mi a Szentlélek Isten adománya. És mert az, megértjük, miért lehet meg a gyermekekben is, akik anélkül, hogy tudnák, követik a bennük lakozó törvényt, mintegy természetes ösztönbôl, amint a növények és fák a maguk saját természetének megfelelôen teljesítik életfunkcióikat. Olyan engedelmesség ez, ami az Istennek különösen tetszik, mert erkölcsi és szellemi lényükhöz illô, ha nem tudatos megfontolásból ered is. ...

Szeretet így azok élete, kik semmit sem tudnak a külsô világról, hanem a bennük kinyilvánuló Istent imádják. ...

... A hit legfeljebb hôsöket teremt, a szeretet azonban szenteket szül. Hittel csak e világ fölé tudunk emelkedni, szeretettel azonban az Isten trónja elé. ... Ez óva int minket, hogy megértheti valaki az égi valóságokat a legvilágosabban, a legmegnyugtatóbban, a legszabatosabban, teljes készséggel valóságosan felfoghatja az Evangélium igazságait és igazodhatik hozzájuk, megértheti, miként minden körülte csak látszat s nem lényeg, oly tökéletes bizalommal lehet az Isten igéje iránt, hogy még csodát is tudna mûvelni, oly tiszta és föltétlen hite lehet, hogy minden birtokát és javát a szegényeknek adja, megvetheti a világot mégannyira, királyi szívvel lábával taposhat rajta, sôt dicsôséges vértanúhalálban a tûznek is átadhatja testét, -- és mégis, nem mondom, Isten ôrizzen tôle, szeretet nélkül van. ... Jellemezhetnek valakit az összes elmondottak, ha nincs még azonfelül is valamije, ha nincs szeretete, akkor mindezek semmit sem használnak neki. Rettenetes intés ez mindenkinek, ki nagyra van, fáradalmaival, szenvedéseivel, áldozataival vagy tetteivel! Nem egyedül a hit révén vagyunk Krisztuséi, nem egyedül tettek révén, hanem a szeretet által; nem a világ megvetése, a bûn gyûlölete, a földieknek az égiekért való feláldozása, nem lelki békesség és nemesszívûség által, -- ámbár mindezt meg kell tennünk és ilyeneknek kell lennünk, és ha tökéletes a szeretetünk, így is lesz, -- de a szeretet építi a hitet és nem a hit a szeretetet. Nem e dolgok egyike révén üdvözülünk, hanem a bennünk égô égi láng által, mely midôn elemészti, mi látható, a láthatatlan felé tör. A szeretet a lélek nemes, nyugodt, kielégült megnyugvása és odaadása Isten szemléletében; nemcsak mindenek fölött való értékelése Istennek, hanem gyönyörködés Benne, mert Ô Isten és parancsai jók; nem valami heves felgerjedés vagy elragadtatás, hanem amint Szent Pál írja, a szeretet türelmes, nyájas, szerény, igénytelen, mesterkéletlen, egyszerû, békés, önzetlen, szelíd, tisztaszívû, megnyerô, állhatatos, kitartó. A hit szeretet nélkül száraz, zord, erôtlen; hiányzik belôle az édesség, nem megkapó, nem megnyerô, nem kellemes. Az volt szeretet, ami Krisztust a földre hozta. A szeretet csak másik neve a Vigasztalónak. Az örök szeretet az, ami az összes dolgok köteléke égen és földön. A szeretet az, amiben az Atya és a Fiú egy a Lélek egységében, ami által az ég angyalai egyek, ami által az összes szentek egyek Istennel, ami által az Egyház egy a földön.

Faith and love, 1838. febr. 25; Par. and pl. serm. IV.: 21.


A megigazulás

Az a megigazulásunk, hogy az isteni jelenlétet magunkba fogadjuk és a Szentlélek templomává válunk.

Az Isten mindenhol oly valóságosan és osztatlanul van jelen, mintha máshol seholsem lenne. És minden egyes teremtmény léte szempontjából lényegbevágónak látszik, -- ha eszes, ha esztelen, ha jó, ha rossz, ha a mennyben, ha a pokolban van --: hogy valamilyen értelemben mindnek jelenlevô és az élete. Így nekünk, mint embereknek kifejezetten megmondatott, hogy ,,Benne élünk, mozgunk és vagyunk''. Az Isten, ki minden földi teremtményben él annak halandó életéért, a keresztényekben magasabbrendû, isteni módon él halhatatlan mivoltunkért; és amiként nem tudjuk, miként van és miként él a teremtmény benne, mint Teremtôjében, és mégis beszélünk róla megértésünkön túlmenôen: így méginkább (és minden összehasonlítást kizáró módon) tudatlanok vagyunk az Isten ez életének a módjáról vagy a mivoltáról a lélekben, mely a forrása a keresztény életszentségének és magva az örök boldogságnak ...

Bûnbocsánatot jelent a megigazulás? Ezt a Szentlélek adományából kapjuk, mert világos az Írás tanítása a keresztségrôl: ,,Keresztelkedjetek meg a bûneitek bocsánatára''. (ApCsel 2,38) Isten gyermekévé fogadás a megigazulás? A Lélek ugyancsak a ,,gyermekkéfogadás lelkének'' is mondatik, Léleknek ,,amelyben azt kiáltjuk: Abba! Atyánk!'' (Róm 8,15) Istennel való megbékélés a megigazulás? Szent Pál ezt mondja: ,,Krisztus Jézus bennetek van, hacsak nem vagytok méltatlanok''. (2Kor 13,5) Élet a megigazulás? Az apostol így szól: ,,Krisztus él bennem''. (Gal 2,20) A hit jutalma a megigazulás? Az az apostol imája, hogy ,,lakjék Krisztus'' a keresztények ,,szívében a hit által''. (Ef 3,17) A szent életre vezetô út a megigazulás? Urunk biztosít bennünket, hogy ,,aki Ôbenne marad és akiben Ô, az bô termést hoz''. (Jn 15,5) Megigazulás által történik, hogy Isten dicsôségének a reményében örvendezünk? Ugyancsak mondatik, hogy ,,Krisztus bennünk a dicsôségnek a reménye''. (Kol 1,27) Krisztus tehát a mi megigazulásunk, midôn bennünk lakik a Szentlélek által. Ô tesz megigazulttá bennünket, mikor betér hozzánk; Ô tökéletesíti megigazulásunkat, midôn bennünk marad. Ez valójában és igazán a mi megigazulásunk, nem hit, nem szent élet, még sokkal kevésbé puszta beszámítás, -- hanem Isten kegyessége által: Krisztus valóságos jelenléte.

The gift of righteousness, 1838; Doctrine of Justification, VI.: 7,8.

A hit a megfelelô és természetes útja a lelki dolgoknak. Amíg Krisztus testben járt, szemmel lehetett ôt látni. Tökéletesebb és erôteljesebb jelenlétét azonban, melynek most örvendünk, -- mivel láthatatlan, -- csak a hit által érzékelhetjük és élvezhetjük. És így a hit titokzatos eszköz adományok elnyerésére Istentôl; amelyeket más módon nem nyerhetünk el; az Írás szava szerint ,,Ha tudsz hinni, minden lehetséges a hívônek''. (Mk 9,22) Ha megigazulásunk érdekében szükséges volt, hogy Krisztus éltetô szellemé és ezzel láthatatlanná váljék, akkor az Isten terve szerint hasonlóképpen szükséges e cél érdekében, hogy higgyünk -- Szent Pál tanítása szerint ugyanúgy szükséges feltétel ,,a szív hite a megigazulásra'' (Róm 10,10), amint általában szükséges feltétele lehet valami egy másiknak, amint étel és ital szükségesek (e világon) a testi élet számára, a nap a föld gyümölcsei megérlelésére vagy a levegô a hang továbbítására ... Amint csak a Lélek tesz megigazulttá, úgy csak a hit nyeri el a megigazulást. A szem azt látja, ami anyagi, csak a szellem fogja fel azt, ami lelki.

... Urunk így szólt Szent Mária Magdolnához: ,,Ne illes engem, mert még nem mentem föl Atyámhoz!'' (Jn 20,17) ... Mintha ezt akarta volna mondani: Mostanáig csak test szerint ismertél. Közöttetek éltem, mint ember. Meg volt engedve, hogy érzékelhetôen közeledj felém, hogy csókold és átöleld lábaimat, hogy kenetet önts a fejemre. De most mindezeknek vége, most, hogy meghaltam és a lélek erejében újból feltámadtam. Megdicsôülésem megkezdôdött és nemsokára teljessé válik. Éppen most, midôn egy pillanatra hívtalak, hogy mint húsból és vérbôl való embert megérints; eltûnök szellemként hamarosan. És ha az egyik tanítvánnyal át is öleltetem lábamat és biztatom: ,,Ne félj!'' -- a másikkal szemben viszont védekezem a szavakkal: ,,Ne illess engem!'' Ne illess, mert átmenôben vagyok már a ti javatokért a földrôl a mennybe, húst és vért elhagyva a megdicsôülésbe, a természet testét levetve szellemi testet öltök. Amikor fölmentem, akkor fog bevégzôdni a változás. Átmenetelem az Atyához testi jelenlétem szerint, lejövetelem jelenti az Atyától lélekben hozzátok. Amikor így átváltoztam, ha úgy vagyok majd nektek jelenlevô, jobban jelenlevô, mint ez órában, ha láthatatlanul is: akkor majd illethetsz Engem. Sokkal valóságosabban illethetsz, ha láthatatlanul is: hit által, hódolattal, a közelség azon külsô eszközei által, melyeket jelezni fogok. Most csak idôrôl-idôre látsz. Mikor a legjobban látsz, még akkor is csak jövôben és menôben vagyok közöttetek. Te láttál engem Mária, de nem tudtál megtartani. Közeledtél hozzám, de csak hogy átöleld lábamat, vagy hogy kezem érintését érezzed, és így beszéltél: ,,Ó, bár tudnám, hol találhatnám meg Ôt, bárcsak rábukkannék, hol nyugszik! Ó, ha tartóztathatnám és nem kellene Ôt újból menni hagynom!'' De mostantól kezdve legyen így. Ha felmentem, nem fogsz már semmit látni, mégis minden a tiéd lesz. ,,Nagy boldogsággal fogsz nyugodni árnyékomban és gyümölcsösöm édes lesz ínyednek''. Egészen és osztatlanul a tiéd leszek. Közeledben leszek, benned leszek; a szívedbe térek mint teljes Üdvözítô, mint teljes Krisztus, a magam egész teljességében, mint Isten és ember, csodatévô erejével ennek a testnek és vérnek, mely felvétetett az Ige isteni személyébe; elválaszthatatlanul tôle, és engesztelés volt a világ vétkeiért, -- jönni fogok nem külsô illetéssel, nem részleges birtoklásban, nem pillanatnyi közelség által, nem puszta megjelenéssel, hanem bensôséges jelenlétben, bensôséges átélésre, mint az élet forrása és a halhatatlanság magva, azért, hogy ,,gyümölcsöt teremj Istenben.''

Ez a gondolat egy másik szöveg értelmére való utálásra indít ... , Szent Pálnak a kolosszeiekhez írt szavaira gondolok: ,,Életetek el van rejtve Krisztussal az Istenben''. (3,3)

... Igen, szellemi létünk alapja valóban az Istenben van, az Isten kifejezhetetlen jelenléte az alapja. Krisztus, ki megígérte, hogy összes tanítványait egybeolvasztja magával Istenben és megígérte, hogy Istenben leszünk és Isten bennünk: megtette ezt nekünk; ezt a nagy mûvet, ezt a bámulatos feltûnô kiváltságot valami titokzatos módon beteljesítette rajtunk. És az az érzésünk, hogy ezt az Atyához való felmenetele által tette. Felmenetele test szerint, a lejövetele lélekben; természetünkben való felvétele Istenhez az Isten leszállása belénk. Felemelt bennünket az Istenhez, illetôleg lehozta az Istent hozzánk valóságosan, ha rejtett értelemben is értjük. Ezért, ha Szent Pál azt mondja, hogy életünk ,,el van rejtve vele Istenben'', úgy gondoljuk, azt akarta ezzel nekünk mondani, hogy létünk alapja nem halandó földi ok többé, mint Ádámé bukása után, hanem megkereszteltettünk és újból az Isten dicsôségébe rejtettünk, a fény és tisztaság isteni jelenlétének abba a ,,felhôjébe'', melyet Ádám bukásával elvesztettünk. Újjáteremtettünk az isteni természetben, átalakultunk, átszellemítettünk, a dicsôség kegyelmét nyertük. A Krisztusban való részesülés útján, mint valami csatornán át az Isten valóságos jelenlétét fogadjuk magunkba és magunk körül, ami szentséggel és halhatatlansággal itat át minket. Ez, ismétlem, a mi megigazolásunk, felemelekedésünk Krisztus által Istenhez, illetôleg az Isten leszállása Krisztus által hozzánk, -- e két mód közül az egyikkel fejezhetjük ki. Mi felemelkedünk Krisztusba, Ô letér belénk. Mi Ôbenne vagyunk, Ô mibennünk. Mert Krisztus ,,az egyetlen Közvetítô'', ,,az út, az igazság és az élet'', aki egyesíti az eget és a földet. (1Tim 2,5; Jn 14,6) És ez a mi valódi megigazulásunk: nem puszta névleges megigazulás, nemcsak megbocsátás vagy kegy, mint az isteni akarat megnyilvánulása irántunk, nemcsak az ezáltal értetôdô megszentülés ... A mi megdicsôült Urunk bennünk lakása a megigazulás. Ez az Isten nagy kegyelmi adománya, amit a megváltás szerzett és ez a fény a sötétség és halál árnyéka helyett, az erô a gyengeség, szolgaság és szenvedés helyett, a szellem a test helyett: az elfogadottságunk jele Isten által, a megengesztelés vétkeinkért a színe elôtt, megújhodásunk magva és csírája.

Righteousness the fruit of our Lord's resurrection, 1838; Doctrine of Justification, IX.: 7, 8, 9.


A kereszt oktalansága

Hogyha az Isten valóságosan testet öltött azokért, akiket enélkül is megmenthetett volna, bár a megtestesülés jobban megfelelt ragyogó felségének, és ezenfelül kiontotta engesztelésül minden vérét, ámbár egy cseppje elegendô lett volna, tartsuk-e mi különösnek és keménynek ezt a tant, és nem sokkal inkább megfelelônek és tökéletesen megegyezônek tekintsük-e azzal a nagy igazsággal, melynek belátásával mindig újból kezdjük, hogy Ô végtelen? ...

... Tudjuk az Írásból, hogy ,,a kereszt igéje'' a világ számára kezdettôl fogva ,,oktalanság'' (1Kor 1,18) volt; komoly, gondolkodó emberek gúnyolódtak rajta, mert lehetetlennek tartották, hogy az Isten, ki oly hatalmas, ilyen mélyen megalázza magát, és hogy valakit, aki egy gonosztevô halálával halt meg, imádni kellene büntetése tulajdonképpeni eszközén. Nem értették meg az önkéntes megalázkodást ezek az emberek abban az idôben, nem értik meg ma sem. Csak nem fejezik most ki oly nyíltan az ellenkezésüket a tannal szemben, mert az ún. közvélemény nem követné ôket; de hogy a valóságban mit gondolnak Krisztusról, megérezhetô a hangon, amit Jézus gyarlóbb vagy tökéletesebb követôivel szemben használnak.

De azok, akik részesülnek az Ô teljességébôl, hivatva érzik magukat a kapott kegyelem mértéke szerint, hogy akár rendes útmutatása, akár különös sugalmazás útján utánozzák példaképüket. Ezek áldozatul adják magukat és így összeütközésbe kerülnek a világ életelveivel. A valamilyen irányú szándékos vagy önkéntes sanyargatás, az önkéntes tisztaság, szándékos szegénység, önkéntes engedelmesség, tökéletességi fogadalmak, -- ezek a tulajdonképpeni összeütközési pontok a világ és az Egyház között. A világ gyûlöli, az Egyház tanácsolja ôket. ...

... Az idô és tér, az anyag és az értelmes dolgok Örök Teremtôje ... nagyságának végtelenségébôl eltorzította saját dicsôségét, megsebezte és eléktelenítette szépségét, -- nem ugyan miként önmagában van, mert Ô örökké ugyanaz, felülmúlhatatlanul tökéletes és változhatatlan, hanem teremtményei szemében, -- megtestesülésének kimondhatatlan leereszkedése által.

Semetipsum exinanivit, -- kiüresítette magát (Fil 2,7), miként ,,puszta és üres'' volt kezdetben a föld. ... Oblatus est, quia voluit, -- feláldoztatott, mert ô maga akarta. (Iz 53,7) ... És így fenségének végtelenségénél fogva sokkal szebb gyengeségében, mint erejében. Sebei fénylenek, mint a ragyogó csillagok. Még keresztje is tisztelet tárgya lesz. Szenvedésének eszközei, a szegek s a töviskorona csodás hatalommal teltek. És erôsen megparancsolta Véres Áldozata emlékezetének megismétlését napról-napra az egész földkerekségen, s Ô maga ott van személyesen, hogy megelevenítse és megszentelje a világot. Felállítja keserves, de megváltó keresztjét minden templomban és minden oltáron. Megkínzottan és vérezve mutatja Önmagát a keresztfán minden útkeresztezôdésnél és minden falu terén. Vallása jelképévé tette a keresztet. A gyôzelem e jelével jelöli meg homlokunkat, ajkunkat és keblünket. Ezzel kezdi és végzi napunkat és vele szentel meg sírunkon. És amikor újból eljön, az Ember Fiának e Jele lesz látható az égen.

The infinitude of divine attributes, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 15.

Krisztus halála nem pusztán vértanúság volt. ... Krisztus ugyan az Evangélium hirdetéséért szenvedett halált, de mégsem vértanú volt, hanem sokkal több, mint vértanú. Ha csupán ember lett volna, joggal lenne vértanúnak nevezhetô, de mivel nem csupán ember volt, ezért nem pusztán vértanú volt. Ember vértanúként hal meg, de az Isten Fia mint Engesztelô Áldozat. ...

... A Megtestesült Ige szenvedése és halála nem múlhatott el, mint álom, nem lehetett puszta vértanúság vagy valami másnak puszta megjelenítése vagy jelképe, hatóerôvel kellett bírnia. Errôl bizonyosak lehetnénk, mégha semmi sem mondatott volna is a hatásáról. De a hatása is kinyilatkoztattatott: ami a kiengesztelôdésünk az Istennél, engesztelés bûneinkért és újjáteremtésünk szentségben.

The incarnate Son, a sufferer and sacrifice, 1836. ápr. 1; Par. and pl. serm. VI.: 6.


A kereszt tanítása

Ezer és ezer egymást követô dologgal találjuk magunkat szembe az élet folyamán. Mit gondoljunk róluk? Milyen színben lássuk ôket? Vidáman és jókedvûen nézzünk-e mindent? Vagy búskomoran? Kétségbeesetten vagy reményteljesen? Fényesnek lássuk-e minden tekintetben az életet vagy tárgyaljuk komolyan az egész kérdést? Kis következtetéseket vonjunk-e le a nagy dolgokból vagy nagy következményeket a kis dolgokból? Azt ôrizzük-e emlékezetünkben, ami elmúlt s eltûnt, a jövôbe tekintsünk-e, vagy olvadjunk fel a jelenben? Hogyan tekintsük a dolgokat? Ez az a kérdés, amit minden figyelô ember felvet magának és mindenki a maga módján válaszol reá. Szeretnénk valami irányító eszme szerint gondolkodni, valami szerint, ami bennünk van, ami összhangba hozhatná és összeegyeztethetné azt, ami kívülünk van. Szükségét érzi ennek a gondolkodó elme. Mi a valóságos nyitja a világnak, kérdezitek most már, hogyan értelmezi a keresztény? Mit adott nekünk a kinyilatkoztatás e világ felbecsülésére és megmérésére? ... Az Isten Fiának a keresztrefeszítését.

Az Isten megtestesült Örök Igéjének a halála nagy oktatásunk arra, hogy miként gondolkozzunk és hogyan beszéljünk e világról. Keresztje ráütötte minden dologra, mit látunk, a maga kellô értékét, minden szerencsére, minden elôhaladásra, minden elôkelôségre, minden méltóságra, minden gyönyörre; a test kívánságára, a szem kívánságára és az élet kevélységére. Ráírta az értéket a halandó ember hevüléseire, vetélkedéseire, reménykedéseire, félelmeire, vágyakozásaira, erôfeszítéseire, diadalaira. Értelmet adott e földi lét különbözô, változó folyásának, megpróbáltatásainak, kísértéseinek, szenvedéseinek. Összefüggésbe és egységbe hozta mindazt, ami látszólag ellentétes és céltalan. A kereszt az a hangnem, amelybe e világ zenéjének összes dallamai végül feloldódnak.

... A kereszt tanítása csak arra oktat, bár mérhetetlenül hathatósabban, mégis mindazonáltal csak ugyanarra a tanulságra oktat, amire a világ tanítja meg azokat, akik már régen élnek e világban, akik sokat tapasztaltak benne, akik ismerik. ... Ha valaki az évek bizonyos számát már megjárta benne, a Prédikátorral kiált fel: ,,Csupa hiúság, minden csak hiúság!'' ... Ezért Krisztus keresztjének a tanítása csak megláttatja velük elôre a világról való tapasztalatunkat. Az igaz, hogy bûneink fölötti bánkódásra késztet minden körülöttünk lévô mosolygás és csillogás közepett. És ha nem méltatjuk figyelemre, végül mégis kényszerülni fogunk rettenetes büntetésük súlya alatt bánkódni miattuk. Ha nem akarjuk elismerni az Ô láttára, ki bûneinket magára vette, hogy ezt a világot a bûn tette nyomorúságossá, meg fogjuk tapasztalni nyomorúságos voltát önmagunkon e bûnök visszahullása által.

... Csak azok képesek igazában örülni e világnak, akik a láthatatlan világgal kelnek. Csak azok élvezik, akik tartózkodnak elôbb tôle. Csak azok lakomázhatnak igazán, akik böjtöltek elôbb. Csak azok képesek élni e világgal, akik megtanultak vissza nem élni vele. Csak azok öröklik, akik a jövendô világ árnyékának tekintik és akik lemondanak róla a jövendô világért.

The cross of Christ the measure of the world, 1841. ápr. 9.; Par. and pl. serm. VI.: 7.


A rossz nem tudása

,,És mondá az Úr Isten: Íme, Ádám olyanná lett, mint egy miközülünk: tud jót és gonoszt.'' (Ter 3,22)

Nyilvánvaló, hogy az embert a paradicsomban tôrbeejtô kísértés az ismeretek utáni tiltott nagyravágyó kíváncsiság volt, mit a szem és a test kívánsága követett, de a tiltott fát tudás fájának nevezték. A Kísértô tudást ígért. És a bukás után a Mindenható Isten kijelentette az Írás szerint, hogy elnyerte az ember ezt. ,,Íme, az ember olyanná lett, mint egy miközülünk: tud jót és gonoszt''.

Figyeljük meg, mit mondott: ,,az ember olyanná lett, mint egy miközülünk, tud jót és gonoszt'', az Isten ugyanis ismeri a rosszat, éppúgy, mint a jót. Ez csodálatos átruházhatatlan tulajdonsága. És az ember részesedni törekedett abban, ami Istené volt, de nem tudott anélkül, hogy meg ne szûnt volna az lenni, ami Isten szintén volt: szent és tökéletes. Az Istennek átruházhatatlan tulajdonsága, hogy a rosszat megpróbálása nélkül ismeri. De az ember, mikor olyanná akart lenni, mint az Isten, meglévô természete elveszítése által csak az árnyékát tudta elérni annak a hasonlóságnak, aminek még híjával volt. Istennek képmását elveszítve részesült a tudásában. Az Isten ismeri a rosszat és mentes tôle, -- az ember belemerül a gonoszságba és így ismeri meg.

Átruházhatatlan tulajdonsága az Istennek, hogy amint nem teremtette, meg sem kísérli a bûnt, -- és csak annyiban ismeri, amennyiben megengedi; megengedi teremtése nélkül, ismeri megtapasztalása nélkül, -- valóban csodálatos és megfoghatatlan tulajdonság, de talán abból következik, hogy megengedi. Mert Ô mindenhol és mindenben jelen van, és semmi sem létezik, hacsak nem benne és általa. Bármily titokzatos: az Isten tartja létben magát a poklot a föld mélyében, láncait, lángját és töredelem nélküli lakóit, magát a gonoszságnak a szerzôjét, és Isten nélkül mind a semmibe hullanának. Csaknem megzavarja a lelket a gondolat, hogy az Isten éppúgy van a pokolban, mint a mennyben. Rettenetes az Isten! ,,Te lelked elôl hová volna mennem? színed elôl hová rejteznem? Egekbe hogyha hágok: ott jelen vagy, holtak közt vessem ágyam: odalenn vagy''. (Zsolt 138,7-8) Ahol élet van, Ô ott van; és lenyen bár a halál élete -- az örök gyötrelem élô halála -- Ô az ôsoka. És így, mert közvetlenül jelen van a gondolat ösztönzô okai és minden lét ôselemei között, a fenntartó oka minden szellemnek akár jó, akár gonosz: mentes tôle, de közvetlenül jelen van a gonoszsággal -- és ismeri, hogy mi, mert ott van a nyomorult parányokban és között, mik a rosszat létrehozzák.

Ha tehát ily módon függ össze Isten tudása és a rossz eltûrése, láthatjuk, hogy mily nagyravágyás volt ôsszüleinktôl, hogy megismerjék megtapasztalása nélkül. Istenek kívántak lenni, ismerni a pokol titkait, látni ,,a férget, mely meg nem hal'' (Mk 9,43) és mégis ártatlanok és boldogok kívántak maradni.

... Nem látták, hogy tudás és megtapasztalás együttjár az emberi természetben; és a Sátán nem nyitotta fel a szemüket. Ettek a fa gyümölcsébôl, hogy bölcsek legyenek és jaj, megtapasztalták teljességgel, hogy mi a bûn, mi a szégyen, mi a halál, mi a pokol, mi a kétségbeesés. Elvesztették Isten jelenlétét és megismerték a rosszat. Elvesztették Édent s lett lelkiismeretük.

Ez valójában a jó és gonosz tudása. Az elkárhozott szellemek nem ismerik a jót. Az angyalok nem ismerik a gonoszságot. Az olyan bukott lények, mint mi, kik buktak, de még nem taszíttattak el, ismerik a jót és gonoszt; a gonoszság nem kívülálló tôlük, de mégsem valami közös velük; csak bennük van, de mégsem egyszerûen belôlük való. Ez volt a tiltott fa gyümölcse, így maradt hátra bennünk a mai napig.

Nem tudjuk, mi a kötelessége más lényeknek, de úgy látszik mégis: az ember boldogsága a paradicsomban abból állott, hogy nem tûnôdött önmagáról, és önfeledt volt. Nagyon hasonlónak látszik ... a gyermekek állapota. Nem gondolkodnak önmagukról. Ilyennek látszik azoknak az angyali karoknak is az állapota, kiknek élete a szemlélôdés, -- mert mi egyéb a szemlélôdés, mint az önfeledésig való megnyugvás az Istenre gondolásban? Ezért ír a Jelenések könyve a szentekrôl, mint ,,szüzekrôl, kik követik a bárányt, amerre csak megyen''. (14,4) De Ádám elégedetlenkedve azzal, ami volt, tudás után sóvárgott, mit nem szerezhetett meg másképpen, mint csakis erkölcsi megzavarodásának vigasztalan megtapasztalása és e megzavarodás következtében szellemének önmagáról való kényszerû szemlélôdése által. Megkapta a kívánt tudást s elsô feljegyzett cselekedete önmaga szemlélése volt és elrejtôzött a kert fái között. Nem volt képes többé a rajta kívüli fenségességek szemlélésére, figyelmét a rájött szégyenérzet kötötte le.

... Az angyalokról két dolgot tudunk, hogy ,,szent, szent szent'' kiáltják és teljesítik Isten parancsát. Imádás és szolgálat a boldogságuk; és így a mi boldogságunk is annál nagyobb, mennél jobban hasonlítunk hozzájuk. De az értelem minden próbálkozása, mi a helyzetünkön való töprengésre irányul és annak kiderítésére, hogy megtudjuk: mi az imádás és miért imádkozunk, mi a szolgálat és miért szolgálunk, mit foglalnak magukba érzelmeink és mit jelentenek szavaink: hozzájárul szellemünknek az egyedül szükséges dologtól való eltérítésére hacsak nem vagyunk gyakorlottak és jártasak bennük. A vallás minden bizonyítéka tanúsága, az egyes tanok megokolása, az Írás bizonyságai és hasonlók, -- kétségtelenül mûködési térül szolgálnak a szellem nagy és csodálatos erejének kipróbálására és vakbuzgóság lenne lebecsülni vagy megtagadni ôket, de szeretetben gyökerezett és alapozott lélekre van hozzájuk szükség, hogy szét ne szóródjunk általuk. Ha igazán vallásos lelkek bocsátkoznak bele, bizonyos, hogy a vizsgálódás puszta megvitatás helyett elmélkedéssé, a buzdítás imádássá, az érv tanítássá válik.

... Krisztus visszaszerezte a számunkra, amit elvesztettünk Ádámban: ártatlanságunk öltözetét. Lelkünkre kötötte és képessé tett rá, hogy olyanok legyünk, mint a gyermekek. Megszerezte nekünk az egyszerûség kegyelmét, melyre, bár egyike a legfôbbeknek, nagyon kevéssé gondolunk, nagyon kevéssé törekszünk. Van ugyan általános, bár gyenge fogalmunk arról, hogy mi a hit, a remény, a szeretet, az igazság és tisztaság, de csaknem vakok vagyunk aziránt, ami a keresztény tökéletesség egyik legfôbb alkotó eleme: az az egyszerûség, mi a szívnek Istennel való teljes osztatlan folytonos egyesülésébôl ered. És azok, akik azt gondolják, hogy van valami fogalmuk róla, rendesen nem emelkednek magasabbra, minthogy összetévesztik a puszta lelki gyengeséggel és együgyûséggel, ami csak hamis utánzása. Egyszerûnek lenni annyit tesz, mint az apostolokhoz és az elsô keresztényekhez hasonlónak lenni. Üdvözítônk mondja: ,,Legyetek szelídek'' vagyis egyszerûek, ,,mint a galambok''. (Mt 10,16) És Szent Pál ezt mondja: ,,Akarom, hogy bölcsek legyetek a jóra és együgyûek a rosszra.'' (Róm 16,19) ,,Kifogástalanok és tiszták, az Istennek egyeneslelkû fiai legyetek a gonosz és romlott nemzedék közepette.'' (Fil 2,15) És szól a saját ,,lelkiismerete bizonyságáról'', hogy ,,szíve egyszerûségében és istenes ôszinteséggel, nem testi bölcsességben, hanem Isten kegyelmével járt ezen a világon'' és tanítványainál. (2Kor 1,12) Kérjük Istent, adja meg ezt a nagy és értékes adományt, hogy kiirtsunk emlékezetünkbôl mindent, ami sérti Ôt, hogy elfelejtsük mind azt az ismeretet, mi bûnre vitt, hogy elnyomjuk magunkban az önzô indítékokat, az önhittséget, hiúságot, szûkkeblûséget, irigységet, gyûlöletet, aljasságot, hogy elforduljunk minden gyáva, tisztességtelen, megvetendô szándéktól és megszabaduljunk a szolgai félelemtôl, az emberektôl való félelemtôl, a lelkiismeret téveteg aggodalmaitól és az aprólékoskodástól. Hogy így oly bátrakká és nyíltakká legyünk, mint azok, akik úgy élnek, mintha bûnük sem lett volna, mert megtisztultak tôle, oly mocsoktalan szívûek, nyílt arckifejezésûek és zavartalan tekintetûek, mint azok, akik nem gyanakodók, nem titkolódzók, sem a dolgok elôl nem térnek ki, sem nem féltékenyek, egyszóval, hogy tudjunk bízni Benne, Reá támaszkodni és Róla elmélkedve megnyugodni, ahelyett, hogy elmerülnénk e világ nyomasztó légkörében, hogy el tudjuk viselni tekintetét és hangját, hogy ne legyen tudomásunk másról, csak Róla és a megfeszített Jézus Krisztusról, és ne kívánjunk semmit, csak amit Ô megáldott és ajánlott, hogy kövessünk.

Ignorance of evil, 1831. márc. 13.; Par. and pl. serm. VIII.: 18.


A gyermekded lelkület

Ne feledkezzünk meg róla soha, hogy a gyermekben, keresztségben való újjászületése ellenére, ha csak csírájában is, van valami rosszaság, megvan azonban az a nagy adománya, hogy látszik rajta: nemrégen került ki az Isten színe elôl és nem érti e látható világ nyelvét, vagy nem tudja, hogy milyen kísértést jelent, hogy mennyire a lélek és Isten közé vetett fátyol. A gyermek szándékainak és értelmének egyszerûsége, készséges hite mindenben, amit mondanak neki, ártatlan szeretete, korlátlan bizalma, gyámoltalanságának bevallása, a rossz nem ismerése, képtelensége gondolatai eltitkolására, megelégedettsége, bajának gyors feledése, vágyódás nélküli csodálkozása és mindenekelôtt áhítatos lelkülete, mely mindent valami csodálatosnak, mintegy az Egyetlen Láthatatlanra emlékeztetô jelnek lát maga körül: mindez bizonyság rá, hogy még nemrégen a dolgok magasabb rendjében volt mintegy látogatóban. Gondoljunk csak arra a komolyságra és bámulatra, amellyel a gyermek valamilyen elbeszélést vagy mesét hallgat, illetôleg az idô múltával a lélekben késôbb kiütközô, önhitt függetlenségtôl mentes lelkületére.

Gondoljunk arra a határozottságra is, amellyel a gyermek lelkiismerete a jó és rossz között különbséget tesz. Amint az ember éveinek a száma növekszik és enged az ôt érô kísértéseknek: elveszíti ezt a veleszületett tehetségét és a puszta ésszel kényszerül körültapogatódzni. Ha habozik, hogy ilyen vagy olyan módon cselekedjék-e s a kötelesség és érdek különféle szempontjai beleszólnak elhatározásába, egészen megzavarodottnak érzi magát. Valóban és igazán nem önámításból, hanem valóságosan nem tudja, hogyan kellene cselekednie, érveket kényszerül elôrángatni és nagyon sok kínnal jut elhatározásra. ...

Milyen hatásos példaképe a gyermek lelkülete a most mondottakkal szemben annak, amit egyházias érzésnek nevezhetünk. Krisztus azt akarta, hogy az igazsághoz ne szellemes okoskodások, fontolgatások, vagy a magunk módján való kutatások által, hanem oktatás útján jussunk el. Az Anyaszentegyház kezdettôl fogva mint komoly szent valóság áll elôttünk, szinte mint valami kép, a másvilág kinyilatkoztatása, mint maga a keresztény üdvrend, és így bizonyos értelemben a saját isteni eredetének a tanúbizonysága, mint ahogy az a természet világa is. Azoknak a lelkülete tehát, akik eleve elfogadják az Egyház igéit, olyan, mint a gyermekeké, akik nem okoskodnak, hanem engedelmeskednek anyjuknak; azokban pedig, akik kezdettôl fogva visszautasítják igéit, nyilvánvalóan hiányzik a gyermeki lelkület, mert bíznak benne, hogy saját erejükbôl eljutnak az igazsághoz, ahelyett, hogy rajtuk kívül álló tudósításokban bíznának.

De gondoljunk egyúttal arra a különbségre is, ami másrészt a gyermek és az érett keresztény állapota között van, bár ez a különbség szinte túlságosan szembetûnô ahhoz, hogy szólnunk kellene róla. Szent János mondja: ,,Aki igazságot cselekszik, az igaz, amint ô is igaz.'' (1Jn 3,7) És megismétli: ,,Mindaz, aki igazságot cselekszik, ôtôle született.'' (1Jn 2,29) Nos, nyilvánvaló, hogy a gyermek ártatlansága nem részese e magasabbrendû szentségnek. Csak mintaképe annak, aminek be kell végül teljesülnie benne. ... Gyermekkori állapotunk vigasztalásunkra történô boldogító tudtuladása annak, hogy mivé akar tenni bennünket az Isten, ha szívünket alárendeljük Szentlelke vezetésének. A jövendô jó megjövendölése -- elôzetes megízlelése ez annak, ami a mennyben fog beteljesülni. És így a gyermekség a halhatatlanság ígérete, mert képletesen magában hordja azokat a magasztos és örök kiválóságokat, melyekbôl a mennyei boldogság áll s nem mutatta volna meg a Legkegyelmesebb Teremtô azokat árnyképben, ha nem követné egy nap megvalósulásuk.

The mind of little children, 1833. dec. 28.; Par. and pl. serm. II.: 6.

... A Mindenható Isten bár nem hozza vissza a múltat, rendelkezései mégis egyenletes egyöntetûséggel elôbbre visznek, hasonlóan az egy középpont körül terjeszkedô körökhöz; -- nagyobb jó van jövendôben, nem ugyanolyan, mint az elmúlt jó, de hasonló hozzá, miként a lényeg hasonlít visszképéhez. Látjuk a múltban mintegy kicsiben és vázlatosan a jövendôt. Miként is lehetne másként, mikor minden jó csak visszképe és árnyéka az adományozó Istennek és hasonlítanak egymáshoz, mert hasonlók Hozzá. Ezért Éden kertje, bár a régmúlté, újból és újból értésünkre jut az Isten velünk való bánásának folyamán, nemcsak abból a célból, hogy felvilágosítson a múltról, de elkerülhetetlenül, ha szabad így mondanom, a hasonlatosság miatt, melyet az isteni kegy egyik rendje a másikhoz mutat. ...

Éden kertjére ezért úgy tekinthetünk vissza, amint a saját gyermekkorunkra szeretünk. A gyermekkor a tökéletes keresztény állapot példaképe. Üdvözítônk tette azzá, amikor azt mondta, kis gyermekké kell válnunk, hogy bemehessünk az országába. De a gyermekség valami elmúlt dolog is és vége lett. Nem vagyunk, nem tudunk lenni gyermekek. Felnôtteknek képességeik, szenvedélyeik, céljaik, elveik, nézeteik, kötelességeik vannak, mik a gyermekeknek nincsenek. És valamiképp mégis olyanokká kell válnunk, mint a kis gyermekek. Kötelezve vagyunk ebben látni a keresztény tökéletességet és szemünk elôtt tartva, törekednünk kell rá. Valójában igazán sokkal szorosabb a kapcsolat Ádám paradicsomi állapota és gyermekkorunk állapota között, mint elôször gondolhatnók, úgyhogy Édenre gondolva bizonyos módon a magunk gyermekkorára tekintünk vissza és arra törekedve, hogy gyermekekké legyünk: arra törekszünk, hogy olyanokká legyünk, mint Ádám volt teremtésekor. ...

The state of innocence, 1838. febr. 11.; Uo. V.: 8.


Ismeretlenségben

Nem okvetlenül azok nemzedékük leghasznosabb emberei, sem az Isten legkegyeltebbjei, akik a legnagyobb zajt ütik a világban és akik a történelemben feljegyzett nagy változásokban és eseményekben látszólagosan vezetôszerepet vittek. Ellenkezôleg, mégha rá is tudunk mutatni bizonyos számú emberre, mint az emberiségnek megadott egyes nagy áldások tényleges eszközlôire, az egyiket a másikhoz viszonyító értékelésünk gyakran nagyon téves róluk.

Ki termelt például elôször gabonát? Ki szelídítette meg és ki fogta házi szolgálatra elôször az állatokat, melyeknek erejét felhasználjuk és tápláljuk magunkat velük? Vagy ki fedezte fel elôször a gyógynövényeket, melyek az ôsidôktôl kezdve írjaink betegséggel szemben? Ha halandó ember volt, kinek ily ismerete volt a növényi és állati világban és így tudott különböztetni a hasznos és haszontalan között, ismeretlen a neve a milliók elôtt, kiknek jótevôjük volt. Általánosan elismert, hogy a legszerencsésebb felfedezések megindítóit és a természet rejtett kincsei feltárásának úttörôit, -- azokat, akik felôrlôdnek az igazság kutatásában, akik tetteink számára a legjelentôsebb irányelveket kijelölik, akik sok fáradsággal üdvös intézkedéseket fogadtatnak el kortársaikkal, vagy akiket a fôérdem illet nemzeti történetük eseményeinél is, ami a hírnevet és hálát illeti: az alárendelt nagyságok rendesen háttérbe szorítják. Alkotásaikat nem róluk nevezik el; a mûvet sem, a rendszert sem, amellyel a világot megajándékozták. Iskoláikat idegenek foglalják el; életbölcsességük alapelvei népi kinccsé válnak s talán a nemzet jellemét alakítják, de anélkül, hogy halhatatlan alkotásaik tulajdonképpeni szerzôik neveit megörökítenék.

Ilyen a társadalmi és politikai világ története; és még világosabban megfigyelhetô e szabály az erkölcs és vallás területén. Ki oktatta az Egyház szentjeit és doktorait, akik a maguk idejében és késôbbi korok számára az igazság és tévedés szabályainak legkiválóbb értelmezôi s szóval és tettel életmódunk útmutatói voltak? A Mindenható Bölcsesség a sajátmaguk szellemi mûködése által szólt-e hozzájuk, vagy inkább náluknál talán még bölcsebb hírnév nélküli tanítók oktatásába adta ôket? ... Szent Pált csodálatos megtérés tüntette ki és az Evangéliumnak a pogányok közti terjesztésére vezetôi hivatást kapott, mégis Ananiásra, egy Damaszkuszban lakozó egyébként ismeretlen szentre bízatott a nagy tisztség, hogy a nemzetek apostolának a bocsánat kegyelmét és a Szentlelket közvetítse.

A Gondviselés így cselekszik napról-napra. A korai élete minden embernek rejtett, általánosságban mégis a gyermekkora az, amikor jelleme jónak vagy gonosznak alakul; és tulajdonképpeni és legfôbb jótevôi, azok, akik jónak mûvelik ki, ismeretlenek a világ elôtt. Megfigyelték, hogy a legkimagaslóbb keresztények közül némelyek vallásos anyával voltak megáldva és késôbbi életükben a maguk saját jelességeit az ô nevelésük támogatásának tulajdonították. Ágoston megmentette az Egyháznak anyja, Monika történetét, de mások esetében még a neve sem maradt ránk a nagy jótevôknek. ...

Ha a sugalmazás történetét tekintjük, ugyanez a szabály ott is. Figyeld meg az Ószövetséget, mely ,,bölccsé tesz minket az üdvösségre''. Mily nagy részét írták ismeretlen szerzôk! ... És így van a szertartásokkal, melyek kezdettôl fogva a keresztény egyház kincseit alkotják; kik voltak azok az érett és felmagasztosult szentek, akik ránk hagyományozták azokat? És azután egész istentiszteleti rendünkben kik voltak az egyes illô intézkedések és kegyeletes érzést keltô szokások bevezetôi? Ki jött rá a zenei dallamokra, melyekkel dicséretünket Istennek bemutatjuk és amelyek oly csodálatosan ösztönöznek arra, hogy ,,boruljunk le, essünk térdre és imádjuk Teremtô Urunkat''? Kik voltak azok a jámbor emberek, szellemi ôseink ,,a katolikus hitben'', kik régi idôkben a fenséges épületeket, melyekben imádkozunk, szerte az országban felépítették ... ? E legnagyobb embereknek ,,nem maradt emléke'' minden korban; ,,kimúltak, mintha nem is lették volna, születtek, mintha nem is születtek volna''. (Sir 44,9)

Jól tudom, hogy az ilyen észlelések megszomoríthatnak és megzavarhatnak; és különösen a hevülô, nagyratörô szellemeket, akiket nagylelkû szeretet tölt el minden nagy és jó iránt és nemes gyûlölet az igazságtalansággal szemben. Az ilyenek nehezen tudnak kiengesztelôdni a gondolattal, hogy az igazság teljes egészében csak a másvilágon diadalmaskodjék. Örömest megelôznék az igaz Bíró jövetelét: sôt az ilyen ember túlságosan kedvezôen vélekedik talán e jelen világról ahhoz, hogy vonakodás nélkül megnyugodjék a világ ítéletének romlottságáról és tiszteletének értéktelenségérôl vallott tanításban. De hogy ez igazság, csaknem valóságként látta már meg, valahányszor az Írás tanúságát fontolóra vette; és ha már egyszer így van, akkor csak okos dolog és még kiváltságunknak tekinthetô, hozzászoktatnunk elménket e gondolathoz és elfogadnunk, nemcsak szóval, de komolysággal.

Miért kellene visszariadnunk az Isten jelen gondviselésének e kegyes törvénye elôtt önmagunk és szeretteink esetében, amikor elfogadása nemünk legjobbjaival és legnemesebbjeivel kapcsol közösségbe, kik minket természetben és méltóságban nemde felülmúlnak? Andrást nevén kívül alig ismerjük, míg Péteré mindig a díszhely az egész egyházban; mégis András vitte Pétert Krisztushoz. És nem ismeretlenek-e a szent angyalok a világ elôtt? És nincs-e maga az Isten, minden jó Szerzôje, sokkal nagyobb mértékben rejtve az emberiség elôtt, nem részletekben nyilvánul-e ki csak és nem szegényesen dicsôített-e egy-két szétszórt szolgájában itt-ott? És a Lelke, tudjuk-e, hogy ,,honnét jön, vagy hová megyen''? (Jn 3,8) És bár ô tanította az embereket kezdettôl fogva minden bölcsességükre, mégis amikor látható alakban jött a földre, éppen akkor mondatott róla, hogy ,,a világ ôt meg nem ismeré''. (Jn 1,10) Csodálatos gondviselése leplezve mûködik s ezért csak tökéletlenül fejthetjük meg; és hogy Ôt lássuk, ki az Igazság és az Élet, bennünket is el kell rejtenie e lepelnek s így tetteinkben rejtve kell lennünk a világ elôtt. Akiket a király udvarába hívatnak, azok bejutnak a belsô termekbe, hová nem férkôzhet be a durva tömeg kíváncsisága; és ha mi a Királyok Királyát a maga fenségében akarjuk látni, akkor meg kell nyugodnunk abban, hogy a látható dolgok részére eltûnjünk. Az Isten szentjei rejtve vannak; ha ismerik ôket az emberek, csak véletlenül történik, ismerik ôket világi állásukban, mint valami magas földi hivatal betöltôit vagy mint valami merôben a polgári élethez tartozó dolog végrehajtóit, nem mint szenteket. Szent Péter sokkal inkább az emberi történelem egy rendkívül gyökeres változásának a fôeszközeként szerepel a történelemben, mint a maga igazi minôségében, mint Urának önzetlen követôje.

Mennyire szánalomraméltó lelkûek vagyunk és mennyire meggyalázzuk természetünk képességeit és valódi nagyságát, ha alárendeljük minden hitvány ember ítéletének és vezetésének, világias és bûnös ember egyszerû és ostoba dicséretének s hitvány jutalmának! Legyen egyáltalában a test a lélek bírája, vagy a bûnös az Isten választottjáé? Lefelé nézzünk és nem fölfelé? ... És nem veszi észre a hit szeme magatartásunk tanúit, kik mindig jelen vannak és sokkal méltóbbak tiszteletünkre, mint az istentelenek egész serege? ... Bizonyos, hogy ,,látnak az angyalok'' minket, éppúgy, mint Isteni Urunkat. ... Szent Pál világosan tudtunkra adja, hogy az az Isten szándéka, hogy ,,sokszoros bölcsessége kinyilváníttassék a mennyei fejedelemségeknek és hatalmasságoknak az egyház útján.'' (Ef 3,10) ...

Több az elegendônél egy bûnös halandónak, hogy a boldog lelkeknek munkában és imában társává és a Legfölségesebb Isten szolgájává és gyermekévé teremtetett. Kíséreljük meg valamennyire valóra váltani kiváltságunkat és alázzuk meg egyúttal magunkat gyengehitûségünk miatt. Az Isten választottjai vagyunk és bemenetelünk van ,,a kapukon át'' a mennyei ,,városba''. (Jel 22,14)

The world's benefactors, 1830. nov. 30. (késôbb újjáírva); Par. and pl. serm. II.: 1.


Istenfélelem

Mózesnek bár nem engedtetett meg, hogy az ígéret földjére lépjen, az megadatott neki, hogy a távolból lássa. Nekünk is, bár nem engedtetünk be a mennyei dicsôségbe, mégis sok adatott látni, elôkészületül a több látására. Krisztus, bár láthatatlanul, valóságosan közöttünk lakozik egyházában és rendelkezései által valódi és megfelelô értelmükben teljesíti az Írás ígéreteit. Már most megengedtetett, hogy ,,lássa szemünk díszében a királyt, tágas földet lásson''. (Iz 33,17) A próféta szavai mind a mi jelenlegi, mind a szentek másvilági állapotára is vonatkoznak. A jövendô dicsôségrôl ezt mondja Szent János: ,,Látni fogják az ô arcát és homlokukon lesz az ô neve.'' (Jel 22,4) És a jelenrôl Izaiás maga szól a szöveg magyarázatának tekinthetô szakaszban: ,,És megnyilvánul majd az Úr dicsôsége, és meglátja azt minden test egyaránt.'' (40,5) És ezt is mondja: ,,Meglátják ôk az Úr dicsôségét, Istenünknek fenségét.'' (35,2) Nem látjuk az Istent az evangéliumi idôkben sem szemtôl szembe, de mindazonáltal valóság mégis, hogy ,,rész szerint megismerjük'' s látjuk, bár ,,tükör által homályban'' (1Kor 13,12), mi sokkal több mindennél. Csak a keresztények képessége ez. A keresztség, amely által keresztényekké válunk, megvilágosodás, és imádásunk tárgya: Krisztus, Fény is egyúttal, mely az imádásra képesít.

Ez a látás a legtöbb embernek valami idegen dolog. Nem érzik át Krisztus jelenlétét, kötelességüknek sem tekintik, hogy átérezzék. ...

Két fajta emberben hiányzik [az Isten iránti] tisztelet és félelem. ... Elôször azokban, akik azt gondolják, hogy sohasem vonták magukra az Isten haragját, azután azokban, akik úgy gondolják, hogy bár egykor magukra vonták, az már egyáltalában nem számít, mert minden bûneik megbocsáttattak; -- az egyik azt gondolja, hogy a bûn nem nagy rossz önmagában, mások viszont azt, hogy nincs nagy rossz bennük, mert személyük elfogadtatott Krisztusban hitükért.

Meg kell ezzel kapcsolatban jegyeznünk, hogy a vallásos félelem megléte nem függ össze azzal, hogy bûnösök vagyunk-e. Lennénk bár szeplôtelenek, mint az angyalok, az Ô színe elôtt, kinek ,,szentjei között sincsen változhatatlan, még az egek sem tiszták az ô szemében'' (Jób 15,15), azt kellene az embernek mégis gondolnia, hogy nem tehet egyebet, csak félhet. Maguk a szeráfok lefátyolozzák arcukat, miközben kiáltják: Dicsôség! ... Még ha igaz is lenne, hogy a bûn nem volt nagy rossz, vagy nem volt nagy rossz bennünk, már maga a puszta körülmény, hogy az Isten végtelen és mindenekfelett tökéletes, lenyûgözô gondolat teremtmények és halandó emberek részére és áhítatos félelem érzésére kellene késztetnie mindenkit, aki vallja a hitét, bármennyire természetes is vallástalan emberek számára ez érzés elutasítása. ...

Az emberek egy része túlszigorúnak gondolja a katolikus Credot, azt tartja, hogy nem szükséges bizonyos tanokat üdvözülése érdekében hinnie, ... az összes vallásos szertartásokat és szokásokat csupán formaságnak mondja és semmiségnek tekinti, s azt gondolja, hogy egyformán tetszik az ember az Istennek, akár megtartja ôket; akár nem. ...

Az emberek másik csoportja lényegesen különbözik tanai tartalma által az elôbbiektôl. Ezek azt gondolják, hogy bár természettôl fogva a bûn gyermekei, mégis irgalomból annyira Isten kegyében vannak, hogyha hirtelen meghalnának, bizonyosan a mennybe jutnának, -- azt gondolják, hogy az Isten annyira tökéletesen megbocsátja napról-napra vétkeiket, hogy semmirôl sem kell számot adniok, semmiért sem kell szoronganiok az utolsó napon. ...

... Ezek az ellentétes csoportba tartozó emberek megegyeznek egymással abban, hogy az Istent egyszerûen a szeretet Istenének tekintik, nem olyannak, akit hódolattal félni is kell. Az egyik jóindulatot, a másik könyörületet ért szereteten, és ennek következtében sem az egyik, sem a másik nem tekint rá félelemmel. ...

... A félelem és a hódolatos tisztelet azok közé az érzések közé tartozik, amik meglennének bennünk, -- még pedig nagy mértékben, -- ha közvetlenül látnánk a Mindenható Istent. Meglesznek ezért ezek az érzésék bennünk, ha valónak érezzük a jelenlétét. Meglesz bennünk abban a mértékben, ahogyan hiszünk a jelenlétében. És hiánya azt jelenti, hogy nem érezzük, nem hisszük a jelenlétét. ...

... Ha hisz valaki az Ô jelenlétében, akkor visszariad attól, hogy bizalmaskodva forduljon Hozzá, hogy valótlan szavakat használjon Elôtte, hogy önkényesen, a maga saját ítélete szerint döntsön róla, hogy mi az Isten akarata, hogy bizalmára hivatkozzék, vagy hogy közönséges legyen a testtartása, amikor szól Hozzá. ...

... Gondoljuk meg, mily másképpen beszélünk egy még oly meghitt barátunkról is a jelen- vagy távollétében; fontoljuk meg, mit érzünk, ha történetesen úgy kezdünk beszélni róla, mintha nem lenne jelen és hirtelen rájövünk, hogy ott van, és akkor is, ha tudjuk, hogy nem másként, mint csakis szeretettel és ôszintén szóltunk róla. Van valami a távollevô személyekrôli beszédmodorban és hangszínezetben, amit udvariatlannak vagy legalább is figyelmetlennek tartanánk, ha jelen lennének. Ha jelen vannak, akkor akaratlanul is, többé-kevésbé mindig gondolunk rá, hogy miként fogadják szavainkat hogyan érintik ôket, mit fognak mondani nekünk vagy gondolni rólunk annak során. Távollevô személy esetében kísértésünk van talán rá, hogy bátorsággal szóljunk róla, mi bizonyos pontokban a véleménye; -- de ha jelen van, mérsékeljük a szavainkat, egyáltalában nem szívesen szólunk róla annak eleven tudatában, hogy hibázhatunk és hogy jelen lévén figyelmeztethet rá. Nagyon óvatosak vagyunk ilyenkor annak kinyilvánításában, hogy miként érez valamely dologban eleve, vagy milyen hajlandóságú irányunkban, és minden tekintetben tiszteletteljes és tapintatos a magatartásunk irányában. Ha tehát így érzünk társaink irányában, mit éreznénk egy angyal jelenlétében és különösen mit az emberek Mindentudó és Mindentkifürkészô Bírájának jelenlétében? Ami becsülés és tekintetbevétel társaink esetében: áhítatos félelemmé válik a Mindenható Istennel szemben. És azok, akik nem félik Ôt, egyszerûen nem hiszik, hogy Ô látja és hallja ôket. Ha félnék Ôt, akkor megszûnnének oly bizakodva kérkedni az Ô kedvezô ítéletével róluk, nem jeleznék elôre a magatartását, nem tennének kijelentéseket kinyilatkoztatásairól, nem élnének vissza a Nevével, nem szólítanák Ôt bizalmaskodva.

... Az Üdvözítônkrôl való eltûnôdés, ki távol és mégis közel van, hasonlít a tôlünk elvett, de álomban mintegy hozzánk visszatérô barátunkról való eltûnôdéshez, csakhogy ez esetben nem álomról, hanem valóságról és igazságról van szó. Amikor elment, ezt mondotta tanítványainak: ,,Majd ismét meglátlak titeket, és örvendeni fog szívetek.'' (Jn 16,22) Máskor mégis ezt mondotta: ,,Eljönnek a napok, mikor elvétetik tôlük a vôlegény; akkor majd böjtölni fognak.'' (Mt 9,15) Mily feltûnô ellenmondás! Olyan, mint amikor valami magasztos érzést emberi nyelven kell kifejeznünk. Örvendeni fognak, mert Krisztus eljött, és mégis siránkozni, mert eltávozott. Vagyis oly finom, oly különös és új érzésrôl van szó, hogy semmi más nem mondható róla, mint csak az, hogy egyesíti magában mindazt, ami az általános tapasztalat szerint az ellentétes emberi érzésekben kellemes és megnyugtató. Amint a föld bizonyos értékes gyümölcseinek az ízérôl mondják, hogy olyan, mint az összes többié egyben, nem azért, mintha nem különböznének a valóságban az összes többitôl, de mert így tudjuk az igazság lehetô megközelítése érdekében a legjobban jellemezni. Ilyen azok lelkiállapota, akik hiszik, hogy az Istenfia itt van, bár elment, -- az Isten jobbján van és mégis húsával és vérével valóságosan köztünk van, -- jelen van, bár láthatatlan. -- Öröm és fájdalom egyben, amit érzünk vagy inkább sokkal többet, mint e kettôt, hódolatot, csodálkozást, hálaadást, mit nem lehet megfelelôbben kifejezni, mint a Szentírás félelem szavával, vagy a jámbor Jób szavaival bár ô nem úgy mondta, mint akin áldás van, hanem búbánatában: ,,Ha keletnek megyek, nincs ott, ha nyugatnak tartok, nem veszem Ôt észre; ha balra keresem, nem érem él, ha jobbra fordulok, nem látom! Ezért rettegek színétôl; ha reá gondolok, elfog a félelem.'' (23,8-9.15)

Befejezem. Elegendôt mondtunk már annak bizonyítására, hogy kötelességünknek kell lennie az áhítatos félelemnek, ha kötelességünk az Isten szeme elôtt élni, -- az Evangélium kiváltságának kell lennie, ha kiváltságai közé tartozik ,,a királyt díszében'' szellemileg látni. A félelem szükségszerûleg következik a hitbôl, mégha nem is mondaná meg a Szentírás. De aligha kell mondanunk, hogy az Írás valójában bôvelkedik az Isten félelmének parancsaival. Így a Példabeszédek könyvének szavai: ,,A bölcsesség kezdete az Úr félelme.'' (1,7) Ugyanezt jelenti a második parancsolat, mely komolyan kötelez rá, hogy Isten nevét hiába ne vegyük. Hasonlóképpen a Habakuk prófétának adott kinyilatkoztatás annak kijelentésével kezdôdik, hogy ,,az igaz hite által életben marad'' s a következô szavakkal végzôdik: ,,Az Úr azonban szent templomában van, az egész föld némuljon el elôtte!'' (2,4.20) Hasonlók Szent Pál szavai, ki szintén tüzetesen tárgyalva a hitet, mint ami ,,a remélt dolgok valósága, meggyôzôdés a nem szemléltekrôl'', ezzel fejezi be: ,,Tartsuk meg a kegyelmet, hogy általa Istennek tetszô módon szolgáljunk, félelemmel és tisztelettel.'' (Zsid 11,1; 12,28) Hasonló Szent Lukács jellemzése a földön küzdô Egyházról, mely ,,gyarapodott az Úr félelmében járva s a Szentlélek vigasztalásával eltelve.'' (ApCsel 9,31) Így ír Szent János a mennybéli gyôzelmes Egyházról: ,,Ki ne félne téged, -- mondja, -- ó Uram, és ki ne magasztalná nevedet? mert te vagy egyedül szent.'' (Jel 15,4) Hasonló érzés fogta el a három apostolt, mikor a Színeváltozás Hegyén meghallották az Úr szavát: ,,arcukra borultak, és igen megfélemlének.'' (Mt 17,6) És ezek ismeretében lehet-e valami nyilvánvalóbb, minthogy a félelem hiánya nem egyéb, mint a hit hiánya. ... Csodálkozhatunk-e azon, hogy nem árulnak el szavaink és magatartásunk félelmet, ha nem gyakoroljuk a hit tetteit? Mik a hit tettei? -- veted fel most a kérdést. A hitnek a tette: gyakran menni ájtatosságra, a hit tette: ha térdepelünk, ahelyett, hogy ülnénk, a hit tette: küzdeni érte, hogy figyelmesen imádkozz, a hit tette: másképp viselkedni az Isten házában, mint közönséges helyen, a hit tette: hétköznap, mint vasárnap menni az Isten házába, a hit tette: gyakran járulni a legfôbb szentséghez, és a hit tette: komolyan és tisztelettudóan viselkedni a szent szolgálat közben. Ezek mind a hit tettei, mert ezeket a tetteket mind úgy cselekedjük, mintha látnók és hallanók Ôt, aki jelen van, ha testi szemeinkkel nem is látjuk és nem halljuk. De ,,boldogok, akik nem látnak és mégis hisznek''; ezért, ha így cselekszünk, bizonyosak lehetünk, hogy Isten kegyelmébôl fokozatosan eltelünk az Ô szent félelmének a lelkével. Beszéd- és cselekvésmódunkban, vallásos gyakorlatainkban és mindennapi magatartásunkban mindenkor, nem kényszeredetten és erôlködve, hanem önkéntelenül és természetesen ki kell nyilvánítanunk, hogy félünk Tôle, miközben szeretjük Ôt.

Reverence, a belief in God's presence, 1838. nov. 4.; Par. and pl. serm. V.: 2.


A közösség törvénye

Egész emberi nemünknek adott törvény vagy kiváltság, hogy az apostol szavai szerint ,,az egyik a másik terhét viselje''. És ez teljesen összeegyeztethetô az ellentétellel, hogy ,,mindenkinek saját terhét kell viselnie.'' A felelôsség utolsó terhe, amikor majd megítéltetünk, egyedül a mi vállunkon marad; de az odavezetô úton, míg ez ítéletre elôkészülünk, gyötrelmeket és fáradalmakat viselnek el értünk mások is. A helyettesítésnek ezen az elvén, hogy javunkra válik, amit mások tesznek értünk, alapszik a közösség: Szülôk dolgoznak és veszôdnek gyermekeik javáért, gyermekek szenvednek a szülôk bûneiért, akik meghaltak, mielôtt a bûn vetése kikelt volna. ,,Delirant reges, plectuntur Achivi.'' -- ,,Mit a királyok dôrén vétenek, az achajok szenvednek mindazért.'' (Horatius) Néha kikényszerített, néha önkéntes ez a szerep. A férjet ért büntetés átháramlik az asszonyra. A társadalom összes osztályai által élvezett jótéteményeket kevesek egészségtelen és veszedelmes fáradsága szerzi meg. Katonák megsebesülnek és meghalnak az otthoniakért s államférfiak áldozatul esnek honfitársaikért való fáradozásaiknak, kik alig tesznek egyebet, minthogy bírálgatják ôket. Így nyúl bele a közösség törvénye ilyen vagy olyan módon életünkbe. Szenvedünk mindnyájan és nyerünk a kölcsönös szenvedés által, mert soha nincs az ember egyedül a földön, -- ha egyedül fog is állni egy nap azután. Itt társaslény és mint egy a sok útitárs között halad távoli hazája felé.

Gram. of Ass. 1870; Ch. X §. 1.


Titkok világa

Fontoljuk meg Üdvözítônk szavait: ,,Jobb nektek, hogy én elmenjek, mert ha el nem megyek, a Vigasztaló nem jövend hozzátok.'' Nem mondja meg, hogy távolléte miért feltétele a Szentlélek jelenlétének. ,,Ha elmegyek, -- folytatja, -- el fogom ôt küldeni hozzátok.'' (Jn 16,7) ,,És kérni fogom az Atyát és más Vigasztalót ad nektek, hogy veletek legyen mindörökké.'' (Jn 14,16) Ugyanezt a szándékot fejezik ki a következô szövegek: ,,Amely tetteket én cselekszem, ô is cselekedni fogja azokat; sôt nagyobbakat is fog tenni azoknál; mert én az Atyához megyek. Ha szeretnétek engem, csak örülnétek annak, hogy az Atyához megyek; mert az Atya nagyobb nálamnál.'' (Jn 14,12.28) ,,Ne illess engem, mert még nem mentem föl Atyámhoz; hanem eredj atyámfiaihoz és mondjad nekik: Fölmegyek az én Atyámhoz, és a ti Atyátokhoz, az én Istenemhez és a ti Istenetekhez.'' (Jn 20,17) Nos, az önhitt és kíváncsi értelem vágyódhatik tudni, miért nem ,,kérhette az Atyát'' anélkül, hogy Hozzá ment volna; miért kellett eltávoznia a végett, hogy a Lelket elküldje. A hit azonban, anélkül, hogy az adott világosságnál nagyobb fénysugarat keresne, eltûnôdik a Gondviselésnek e világban meglátott csodálatos rendszerén, mely egybekapcsol mindig eseményeket, amik között az ember nem lát szükségképpen köteléket. Maga az egész ok és okozatnak nevezett rendszer misztérium; és ez a példa, ha annak nevezhetô, bôséges anyagot szolgáltat az istenfélô léleknek a dicséretre és imádásra. ...

Krisztus távozása és a Szentlélek eljövetele nagy vigaszt is nyújt a lelkünknek a felettünk való Gondviselés sok mindennapi végzésére gondolva ... Rendkívül megvigasztal barátok vagy nagytehetségû emberek elvesztésekor, kik éltük folyamán az Egyház földi támaszainak látszottak. Amennyire megítélhetjük, megválásuk a földtôl szükséges volt a szívünkön fekvô nagy dolog fejlôdéséhez, miként az volt Megváltónk távozása is.

Kétségtelenül ,,jobb'', hogy elvétettek, különben nem részesülnénk valami nagy kegyelemben. Azért vétethettek el, hogy más legyen az Isten szolgálatában a kötelességük, amivel a kiválasztottak üdvét éppúgy elôsegítik, mint földi szolgálatuk által. Krisztus eltávozott, hogy közbenjárjon az Atyánál; nem tudjuk és nem szólhatunk róla bátorsággal, -- de lehet, hogy az eltávozott szentek, számunkra ismeretlenül, az Igazságnak a földön való gyôzelme érdekében közbenjárnak és imáik odaát éppoly valóságos, nélkülözhetetlen feltételei lehetnek az igazság gyôzelmének idelent, mint a köztünk maradottak fáradozása. Bizonyosan valami cél érdekében vétettek el: adományaik nem vesztek el számunkra; fennkölt lelkük, gondolkodásuk heve, vágyakodásuk szentsége, hitük ereje, érzelmeik gyöngédsége és nemessége nem adattak ok nélkül. ... Nincs-e hatalma Urunknak, bár eltávozott, e világ történéseiben? És bár Ô mindenek élô és felmagasztalt Ura s a fejedelemség az ô vállán nyugszik (Iz 9,6), ôk pedig csak önmagukban erôtlen szolgái ... , a Jelenések könyvének sugalmazott feljegyzései annyit mégis felderítenek, hogy érdekeltek az Egyház sorsában. Ott olvassuk, hogy a vértanúk nagy szóval kiáltanak: ,,Uram, te szent és igaz, meddig nem mondasz ítéletet és nem állasz bosszút vérünkért a föld lakóin?'' És a vének az Istent imádva így szólnak: ,,Hálát adunk neked, mindenható Úr Isten, aki vagy és aki voltál, és aki eljövendô vagy, mert átvetted nagy hatalmadat és uralkodol. A nemzetek ugyan haragudtak, de eljött a te haragod.'' A szentek pedig ezt mondják: ,,Nagyok és csodálatosak a te mûveid, ó Uram, mindenható Isten, igazságosak és igazak a te utaid, ó századok Királya! Ki ne félne téged, ó Uram, és ki ne magasztalná nevedet? mert te vagy egyedül szent, mert minden nemzet eljô és leborul színed elôtt, mert ítéleteid nyilvánvalóak lettek!'' (6,10; 11,17-18; 15,3-4) Ne felejtsük el, hogy rejtettek lehetnek még elôttünk a jövendölései e szent könyvnek, de nem azok a tanításai és parancsai. ...

... Titkok világában élünk, de Fény ragyog elôttünk, elegendô ahhoz, hogy minden nehézségen átvezessen minket. Vedd el e Fényt és teljesen nyomorultakká válunk: -- nem tudjuk többé, hol vagyunk, mi tart fenn, hogy mi lesz velünk és mindazokkal, kik kedvesek nekünk, hogy mit higgyünk és miért vagyunk. De e fény mindenre világot derít, mégpedig bôségesen. Nem beszélve arról, hogy a feltétlen hit Teremtônk és Megváltónk irántunk való szeretetében kötelesség és bölcsesség is, mi magasztosabb, mi felemelôbb és elragadtatóbb, mint a bátor szív, mely mindent kockáztat Krisztus szavára, dacol a gonoszság hatalmainak legádázabb törekvéseivel s bízva Annak Igazságában, ki a Fölséges jobbjához a magasba szállott, elûzi az érzékek káprázatait és az értelem fortélyait? Mily végtelen irgalom Tôle, hogy oly bûnösöknek, mint amilyenek vagyunk, megadja a kiváltságot, hogy ne bûnösök, hanem hôsök szerepét játsszuk! Kik vagyunk mi, ,,hogy neked ajánlhatnók mindezeket?'' (1Krón 29,14) ,,Boldogok'', bizonnyal háromszorosan boldogok, ,,akik nem látnák és mégis hisznek!'' Nem kívánjuk, hogy lássunk, örülni akarunk a kiváltságunknak; gyôzedelmeskedni akarunk a nekünk adott szabadságban, hogy elôre  menjünk, ,,nem tudva hová megyünk'', tudva, hogy ,,ez a gyôzelem, mely meggyôzi a világot, a mi hitünk.'' (1Jn 5,4) Elegendô tudnunk, hogy Megváltónk élt, itt volt a földön és újból eljön. Reá bízzuk mindenünket, háladatosan helyezzük kezébe magunkat, jelen és jövô érdekeinket és összes szeretteink érdekeit. ,,Krisztus Jézus, aki meghalt, mi több, föl is támadt, az Isten jobbján van s közben is jár érettünk. Ki szakít el minket Krisztus szeretetétôl? nyomorúság vagy szorongatás? éhség, mezítelenség, veszedelem vagy üldözés, vagy kard? De mindezeken gyôzedelmeskedünk azáltal, aki szeret minket.'' (Róm 8,34-35.37)

Mysteries in religion, 1834 végén; Par. and pl. serm. II.: 18.


Ítélet -- másvilág

Ha megéreztet velünk a lelkiismeret valamilyen igazságot, az az, hogy személyesen felelôsek vagyunk azért, amit teszünk, hogy nincs módunk felelôsségünk alól kibújni s hogy a kötelesség elhanyagolása büntetést von maga után. Miként tehetné bármilyen fajta tettünk, vetôdik fel a kérdés, miként tehetné akár életünk megjavulása is, meg nem történtté a múltat? ... Kötelességünket teljesítô saját késôbbi tetteink sem kecsegtetnek a valamikor elkövetett tettek elenyésztésével. ... Ez megérezteti, hogy a javulás nem elégtétel és hogy sem szertartások, sem önsanyargatások nem lehetnek önmagukban helyettesítô érdemek a javunkra, hogyha használnak, csakis a próbatétel közbensô idejében segítenek, hogy valami módon a saját magunkévá kell tennünk ôket, és hogyha elérkezik az idô, amirôl most a lelkiismeretünk tanúskodik, hogy ítéletre szólíttatunk, akkor végül is magunkban és csak a magunk erejébôl fogunk állni, bármivé is váltunk azideig, és magunknak kell viselnünk saját terhünket. Az azonban világos, hogy ebben a végsô leszámolásban köztünk és Urunk között, csak Ô döntheti el, ki Teremtônk és Bíránk, hogy miként viszonylik a múltunk és jelenünk egymáshoz.

Gram. of Ass. 1870; Ch. X. §. 1.

Túlságosan hajlamosak vagyunk arra, hogy ámítsuk magunkat és az eget olyan helynek tekintsük, mint a földet; vagyis olyan helynek, ahol mindenki azt kívánhat és tehet, ami neki tetszik. Hiszen azt látjuk e világban, hogy megvannak a maguk örömeik a tevékeny embereknek és az otthonélôknek is az övéik; az irodalmi, a tudományos, a politikai tehetséggel megáldott embereknek megvannak a maguk céljaik és örömeik. Ezért cselekszünk úgy, mintha ez a másvilágon is így lenné. Az egyedüli különbség, amit e világ és a másik között látunk annyi, hogy itt (amint jól tudjuk) nem mindig biztosak, míg odaát, mint feltételezzük, mindenkor bizonyosak az emberek abban, hogy elérik, ami után vágyódnak. És ennek megfelelôen azt következtethetjük, hogy mindenki, bármilyenek legyenek is szokásai, hajlamai, vagy életmódja, ha egyszer bebocsátást nyert az égbe, boldog is lesz ott. Nem mintha egészen tagadnánk, hogy bizonyos elôkészület szükséges a másvilágra, de nem becsüljük fel annak valódi nagyságát és fontosságát. Azt gondoljuk, bármikor kibékülhetünk az Istennel, amikor akarunk; mintha nem lenne szükséges az embernek egészben véve semmi mást tennie, minthogy ideiglenesen a rendesnél valamivel többet törôdjék vallási kötelességeinkkel, -- hogy utolsó betegségében, miként az üzletemberek, amikor útra kelnek vagy egy elszámolást lezárnak, rendezik leveleiket és papírjaikat, egy kissé komolyabban vegye az Egyház szertartásait. De az ilyen felfogást, mint ez, bár általánosan így járnak el az emberek, csak ki kell mondanunk, hogy megcáfoljuk. Mert az ég, ezt világosan tanítja az Írás, nem az a hely, hol egyidejûleg különbözô, egymásnak ellentmondó célokat lehetne követni, mint e világban. Itt mindenki hódolhat a saját gyönyörûségének, de ott az Isten gyönyörûségére kell tennie. Merészség lenne, ha meg akarnánk kísérelni ama örök élet tartalmának a meghatározását, amit a jámbor lelkek az Isten színe elôtt fognak élni, vagy kétségbe vonni, hogy az a mibenlét, mit szem nem látott, fül nem hallott és emberi szívbe föl nem hatolt, a célok és hivatások végtelen sokféleségét magában foglalhatja. Annyi mégis világosan megmondatott, hogy a jövendô élet az Isten színe elôtt fog folyni, ... úgyhogy a legjobban az Örök Atya, a Fiú és a Szentlélek végnélküli és szakadatlan imádásaként jellemezhetô. ,,Éjjel-nappal szolgálnak neki templomában, és aki a trónon ül, fölöttük lakozik. ... A királyi széken trónoló Bárány lesz pásztoruk és az élet vízéinek forrásaihoz vezeti ôkét.'' ,,És a városnak nincs szüksége sem a napra, sem a holdra, hogy abban világítsanak, mert Istennek fényessége világítja meg azt, és szövétneke a Bárány. És a nemzetek annak világosságában járnak, és a föld királyai dicsôségüket és tiszteletüket abba viszik.'' (Jel 7,15-17; 21,23-24) Szent János e szakaszai alkalmasak rá, hogy több mást eszünkbe juttassanak.

A menny tehát nem hasonlít e világhoz; megmondom, mi hasonlít leginkább hozzá: -- a templom. Mert a nyilvános istentisztelet helyén nem e világ nyelvét halljuk. ... Itt egyedül és teljességgel az Istenrôl hallunk. Dicsérjük Ôt, imádjuk Ôt, énekelünk Neki, hálálkodunk Neki, átadjuk magunkat Neki és kérjük áldását. És ezért hasonló a templom a mennyhez. ...

... Ha tehát egy vallástalan ember (feltéve, hogy lehetséges) bebocsátást nyerne a mennybe, kétségtelenül nagy csalódásban lenne része. Elôzôleg azt képzelte, hogy boldog lehet ott, de odaérve nem jutna szóhoz, csak olyat hallana, ami elôl a földön kitért, csak olyan feladatra találna, melyet nem kedvelt, vagy amit megvetett, semmit sem találna, mi ôt a mindenségben valamivel egybekötné és otthonosan éreztetné, semmit, hová betérhetne és megnyugodhatna. Elszigetelt lénynek érezné magát, kit a Legfelsôbb Hatalom mindentôl elválasztott, amivel a szíve még össze volt fonódva. Sôt még annak a Legfôbb Hatalomnak a színe elôtt lenne, akinek sohasem tudta magát a földön gondolatban rendületlenül átadni, és akire ekkor csak úgy nézhetne, mint aki szétrombolja mindazt, ami értékes és drága neki. Nem tudná elviselni az Élô Isten arcát. Nem tudná örömét lelni a Szentséges Istenben. ,,Hagyj magunkra! Mi közünk hozzád?'' -- ez a tisztátalan lelkek egyedüli gondolata és kívánsága még akkor is, miközben dicsôségét felismerik. Senki más, csak a szentéletû tud rátekinteni az Egyedülszentre. Szentség nélkül nem viselheti el ember az Isten látását ...

De még többet is merek mondani ennél. Rettenetes, de jogosan mondom: -- ha egy istentelen, elvetemült lélek számára büntetést kellene kigondolnunk, nem tudnánk talán nagyobbat kitalálni, minthogy az égbe idéznénk. Az ég pokol lenne a vallástalan embernek. Tapasztalatból tudjuk, hogy mily szerencsétlennek érezzük magunkat itt a földön, mikor egyedül vagyunk tôlünk idegen vagy más hajlamú és életmódú emberek között. Mily siralmas lenne például idegen országban élni, korábban soha nem látott arcok közepett, oly nép között, melynek nyelvét nem tudjuk megtanulni. És ez csak gyengén példázza az angyalok és szentek társaságába vetôdött földies gondolkozású és földies érzésû ember elhagyatottságát. Mily elhagyatottan bolyongana a mennyi udvarokban! Nem találna senki hasonlót magához; látná mindenfelé az Isten szentségének a jeleit, mik irtózattal töltenék el. Érezné mindig az Isten jelenlétét. Nem tudná gondolatait tartósabban másfelé terelni, akárcsak most, mikor a lelkiismerete gyötri. Tudná, hogy az Örökkévaló Szeme mindig rajta van; és ez a szentséges Szem, mi istenes lelkeknek öröm és élet, neki csak a harag és megtorlás Szemének tûnnék fel. Az Isten nem változtathatja meg lényegét. Szentnek kell mindig lennie. És mert Ô szent, nem lehet egy szentségtelen lélek sem boldog a mennyben. A tûz nem gyullasztja meg a vasat, de meggyújtja a szalmát. Megszûnnék tûz lenni, ha nem gyújtaná meg. És tûzzé válnék így maga az ég azok számára, kik a pokol kínjaiból a nagy mélységen át örömest kiszabadulnának. Maga ,,az ég, mely fölöttük vagyon'', ,,érccé'' válnék nekik. (MTörv 28,23)

Holiness necessary for future blessedness, 1826 aug.; Par. and pl. serm. I.: 1.


A láthatatlan világ

Két világ van, ,,a látható és a láthatatlan'', amint a Credo mondja, -- az a világ, amit látunk, és az a világ, amit nem látunk. És az a világ, amelyet nem látunk, éppoly valóságosan létezik, mint az a világ, amelyet látunk. Valóságosan megvan, bár nem látjuk. Arról a világról, amelyet látunk, tudjuk, hogy van, mert látjuk. Csak ki kell nyitnunk a szemünket és körül kell néznünk, és már bizonyítva látjuk: a szemünk oktat. Látjuk a napot, holdat és csillagokat, a földet és eget, a dombokat és völgyeket, az erdôségeket és síkságokat, a tavakat és folyókat. És látjuk azután az embereket és az emberek alkotásait. Látunk városokat, díszes épületeket és lakóikat; ide-oda sürgô embereket, amint önmagukról és családjukról gondoskodnak vagy nagy terveket hajtanák végre s üzletéket kötnek. Mindez, amit a szemünk lát, egyetlen világot alkot. Végtelen ez a világ; elnyúlik a csillagokig. Ezer és ezer éven át siethetnénk a mennybolt felé, és gyorsabbak lehetnénk, mint maga a fény, mégsem érnôk el a csillagokat. Nagyobb távolságra vannak tôlünk, mintsem megmondhatnók, hogy mikor érnôk el. Ilyen magas, széles és mély a világ; és mégis a közelünkig ér és szorosan mellettünk van. Mindenhol körülvesz; és úgy tûnik, mintha nem hagyna helyet valami más világ számára.

És az universum e világa mellett, amelyet látunk, van mégis egy más világ is, mely éppoly nagyon kiterjedt, éppoly nagyon hozzánk tartozó és még csodálatosabb; van egy másik világ közvetlenül körülöttünk, bár nem látjuk, és ez még csodálatosabb, mint az a világ, amelyet látunk, ha másért nem, márcsak azért is, mert nem látjuk. Számtalan lény van mindenfelé körülöttünk, jönnek és mennek, ôrködnek, munkálkodnak vagy kísérnek s mi nem látjuk ôket. Ez az a másik világ, melyet a szem nem ér el, hanem csak a hit.

... A Mindenható Isten, mint tudjuk, sokkal valóságosabban és abszolútabban létezik, mint bárki embertársaink közül, kinek létérôl érzékeink közvetítésével tudunk; de nem látjuk, nem halljuk, csak ,,megérezzük'' Ôt, de a nélkül, hogy megtalálnók. Az nyilvánvaló, hogy amit látunk csak egy része és csak másodrangú része a körülöttünk lévô lényeknek, márcsak azért is, mert a Mindenható Isten, a Lények Lénye nem hozzájuk számít, hanem a láthatatlan dolgok közé. Egyszer, csak egy ízben vált Ô, az örökké áldott Háromság Második Személye, harminchárom évre leereszkedve, látható lénnyé, mikor kimondhatatlan kegyelembôl Szûz Máriától e látható világra született ... Ezt a rövid idôt kivéve sohasem volt jelenléte észlelhetô; létét sohasem tette az érzékeink által tudatossá bennünk. Eljött és visszahúzódott a fátyol mögé. S ez a részünkre egyénileg annyi, mintha sohasem mutatta volna meg magát; éppoly kevés érzékelhetô tapasztalatunk van a jelenlétérôl. Mégis ,,mindenkor él''. (Zsid 7,25)

És ebben a másik világban vannak az elhunytak lelkei ...

Az angyalok is a láthatatlan világ lakói ... ,,Ôk szolgáló lelkek, szolgálatra küldve azoknak, kik hivatottak az üdvösséget örökölni''. (Zsid 1,14) ... Tudjuk, hogy Jákob patriarcha, amikor fivére, Ézsua elôl menekült, ,,eljutott egy helyre, s ott, hogy a nap leszállott, meg akart nyugodni, vôn egy ott heverô követ s feje alá tevé s azon a helyen aluvék.'' (Ter 28,11) Mennyire nem gondolt rá, hogy valami nagyon csodálatos történik e helyen! Olyannak látszott, mint más táj. Elhagyatott, kellemetlen hely volt, ház nélkül. Eljött az éj és csupasz kövön kellett aludnia. De milyen más volt a valóság! Csak a látható világot látta, nem látta a láthatatlant. A láthatatlan világ mégis ott volt. Míg aludt, látta. ,,Álmában aztán azt látá, hogy egy létra áll a földön, teteje az eget éri s az Isten angyalai fel és alá járnak rajta s az Úr a létrára támaszkodik.'' Ez a másik világ volt. Jegyezzünk meg most valamit. Az emberek általánosságban úgy beszélnek, mintha a másik világ nem létezne most, hanem csak a halál után. Nem, most is itt van, bár nem látjuk. Közöttünk és köröttünk van. Jákob látta az álmában. ... És amit Jákob látott, míg aludt, ... a pásztorok Urunk születésekor nemcsak láttak, de hallották is. Ôk hallották a boldog lelkek hangját, kik éjjel-nappal dicsérik az Istent, s akiket mi létünk alacsonyabb fokán utánozhatunk s a dicséretben hozzájuk társulhatunk.

A szellemek világában vagyunk tehát, miként az érzékelhetô világban, és kapcsolatban vagyunk vele, részünk van benne, bár nem vagyunk a tudatában. Ha ez valakinek különösnek látszik, gondolkodjék el rajta, hogy tagadhatatlanul részünk van egy harmadik világban, amelyet ugyan látunk, de amelyrôl nem tudunk többet, mint az angyalok seregérôl, -- s ez az állatvilág. Lehetne-e valami csodálatosabb vagy megdöbbentôbb, ha nem szoktunk volna hozzá, mint az, hogy egy fajta lények vannak körülöttünk, amelyeket ugyan látunk, de éppoly keveset tudunk az állapotukról, éppoly keveset tudunk mondani az osztályrészükrôl vagy rendeltetésükrôl, mint a nap és a hold lakóiról? Mindenesetre valóban elkápráztató gondolat, ha mélyebben belemerülünk, hogy meghitten együttélünk, azt lehet mondani társalgunk teremtményekkel, amelyek éppoly idegenek, éppoly titokzatosak a részünkre, mintha mesebeli, nem földi lények lennének. ... Nehéz-e hinnünk az Írás szavát egy fölöttünk álló világgal való egybefüggésünkrôl? ...

A szellemek világa tehát jelenlévô, ha láthatatlan is. Itt van, nem jövendôbeli, nem távoli. Nem a mennybolt fölött van, nem a síron túl van; most és itt van; az Isten országa közöttünk van. Errôl beszél Szent Pál: ,,Nem a látható dolgokra figyelünk, hanem a láthatatlanokra. Mert ami látható, az ideigva]ó; ami pedig láthatatlan, örökkévaló.'' (2Kor 4,18) ...

Ez az Isten rejtett országa; és amint most rejtett, úgy lesz a maga idejében feltárult. Az emberek azt hiszik, hogy ôk a világ urai és tehetnek, amit akarnak. ... Ez idô szerint az a látszat, hogy ,,minden úgy marad, mint volt a teremtés kezdetétôl'' és a gúnyolódók kérdezik: ,,Hol van az ígéret vagy eljövetele?'' (2Pt 3,4) De a meghatározott idôben meg fog történni ,,az Isten fiainak kinyilvánítása'' (Róm 8,19) és a rejtett szentek ,,fényleni fognak, mint a nap Atyjuk országában.'' (Mt 13,43) Amikor az angyalok a pásztoroknak megjelentek, hirtelenül jelentek meg, -- ,,és azonnal mennyei sereg sokasága vette körül az angyalt.'' (Lk 2,13) Mily csodálatos látvány! Olyannak látszott az éjszaka elôbb, mint bármely más éjszaka; miként az este, mikor Jákob látomása volt, olyannak látszott, mint bármelyik más este. Nyájuk mellett ôrködtek, virrasztottak az éjben, ahogy múlott. A csillagok járták pályájukat, -- éjfél volt. Semmi sejtelmük nem volt valami dologról, amikor az angyalok megjelentek. Ilyen a látható dolgokba rejtett hatalom és erô, és amikor az Isten akarja, kinyilvánítja ...

Gondoljatok ezekre, testvéreim, különösen tavasz idején, amikor a természet egész arculata oly gazdag és szépséges. Csak egyszer egy évben, de egyszer mégis megmutatja a világ a rejtett hatalmát kifelé és kinyilvánítja valamiképp magát. Ekkor kifejlenek a levelek s a gyümölcsfák és virágok bimbói; és a fû és a gabona kisarjad. Hirtelen tombolása és kitörése ez annak a rejtett életnek, amit az Isten helyezett az anyagi világba. Igen, példaként mutatja ezt meg nektek, mi történhetik az Isten parancsára, ha szava elhangzik. Ez a most levelekbe és virágokba kifakadó föld egy nap a fény és dicsôség világába fog fejleni, melyben ott látjuk majd a szenteket és angyalokat. Ki gondolhatná, ha nem tapasztalta volna egész életén át a korábbi tavaszok során, ki képzelhetné két vagy három hónappal korábban, hogy ennek a látszólag oly élettelen természetnek az arculata oly pazarrá és tarkává válhat? ... Így van ez annak az Örök Tavasznak az eljövetelével, amelyre a keresztények mind várnak. Jönni fog, bár késlekedik. És bár várat magára, várunk rá, mert biztosan ,,el fog jönni és nem fog késni''. (Zsid 10,37) Ezért mondjuk napról-napra: ,,Jöjjön el a te országod'', amivel azt akarjuk mondani: -- Ó, Urunk, mutasd meg Magadat, nyilvánítsd ki Magadat, Te, ,,ki a kerubok felett trónolsz, ragyogj fel, ébreszd föl hatalmas erôd, jöjj és segíts nekünk!'' (Zsolt 79,2-3)

A föld, amit látunk, nem elégít ki bennünket, mert csak a kezdet, ígérete valaminek, ami túl van rajta. Még akkor sem elégít ki, amikor éppen a legvidámabb s a legszebb virágdíszben pompázik, amikor a legvonzóbban tárja fel titkai báját. Tudjuk, hogy sokkal több van benne elrejtve, mint amit látunk. Szentek és angyalok világa, dicsôséges világ, az Isten palotája, a Seregek Urának a hegye, az égi Jeruzsálem, Isten és Krisztus trónja: mindezek a csodák benne rejtôznek örökösen, gyönyörûségesen, titokzatosan, megfoghatatlanul abban, amit mi látunk. Amit látunk: burkolata az örök királyságnak és erre a királyságra merednek rá hitünk szemei.

Világítsd át Uram e burkolatot, mint születésedkor, mikor angyalaid megmutatták magukat a pásztoroknak! Pompáztasd dicsôségedet, mint a fák virágjait és leveleit! Változtasd át a Te hatalmad erejével ezt a látható világot azzá az isteni világgá, melyet mi emberek nem látunk! Rombold le, ami látunk, hogy elmúljék és átalakuljon azzá, amit hiszünk! Bármennyire tündöklôk a nap, az ég kupolája és a felhôk, bármennyire zöldek a levelek és a mezô, bármily kedves a madarak éneke, -- tudjuk, hogy ez nem minden és nem akarunk megelégedni a résszel az egész helyett. Mindez a szeretet és jóság középpontjából árad, ami maga az Isten; de mindez nem az Ô teljessége. Beszél az égrôl, de nem az ég. Csak asztali morzsa; csak eltévedt sugarai és halvány visszfénye képének.

Várjuk az Isten napjának elérkeztét, amikor ez az egész külsô világ, bármily szép legyen is, elpusztul, amikor az ég ellobban és a föld eltûnik. El tudjuk a veszteséget szenvedni, mert tudjuk, hogy az csak a lepel szétszakadása. Tudjuk, hogy e látható világ elpusztulása csak a láthatatlan világ felkelte. Tudjuk, hogy amit látunk, csak mintegy válaszfal, mely Istent, Krisztust és szentjeit és angyalait rejti el elôlünk. És mély komolysággal imádkozunk mindannak eloszlásáért, amit látunk, mert vágyódunk az után, amit nem látunk. ...

,,Minden test olyan, mint a fû, és egész dicsôsége olyan, mint a mezô virága. Kiszárad a fû, lehull a virág, ha reá fú az Úr szele. Valóban olyan a nép, mint a fû. Kiszárad a fû, lehull a virág, de a mi Urunk szava mindörökké megmarad.'' (Iz 40,6-8)

The invisible world, 1837. júl. 16.; Par. and pl. serm. IV.: 13.

Micsoda nap lesz az, midôn minden tisztátalanságtól és bûntôl teljesen megtisztulva, közelébe kerülhetek emberré lett Istenemnek odafent az ô merô fénnyel telt palotájában! Micsoda reggel lesz az, amikor vétkeim büntetését levezekelve, elôször nézlek szememmel, nézem remegés nélkül vonásaidat, nézem szemedet és ajkad kegyességét, és letérdelek ujjongva, hogy csókoljam lábadat és szívesen látott vagyok karodban! Ó, én egyetlen hûséges szerelmem, lelkem egyetlen szerelme: szeretni akarlak Téged most, hogy majd akkor szerethesselek! Micsoda nap lesz az, hosszú, végnélküli nap, az örökkévalóság napja, amikor annyira egészen más leszek, mint most, mikor még érzem magamon a halál testét és zavar és szétszór tízezernyi gondolat, melyek mindegyike elzárhatja elôlem az eget! Ó, én Uram, milyen nap lesz az, midôn egyszersmindenkorra megszabadultam minden bûnömtôl, bocsánatostól és halálostól, midôn tökéletessé válva gyönyörûségedre állok a szemed elôtt, el tudom viselni jelenlétedet, nem borzadva össze tekinteted elôtt, nem rémülve meg az angyalok és arkangyalok vizsgálódó tisztaságától, mikor közöttük állok és körülvesznek engem!

Meditation and Devotion


Kinyilatkoztatás -- az Ószövetség beteljesülése

Ha a hit valamiképpen minden vallás igazi lényege, ha a tépelôdô értelem fô nehézsége az élô Isten elfogadása, aki az Ôt körülvevô homály ellenére Teremtôje, Tanúja és Bírája minden embernek: akkor az értelemnek kell elôször bensôleg meghajolnia egy fölöttünk álló hatalomban való hitben és meg kell értenie, hogy nem önmaga minden égi és földi dolgok mértéke, és ezután már csak csekély nehézségei lesznek a továbbhaladásban. Nem akarom azt mondani, hogy az értelem meggyôzôdés nélkül jut vagy juthat el további igazságokhoz, nem akarom azt mondani, hogy okok és érvek nélkül kell hinnie a katolikus tant; mondom azonban, ha valaki már hisz Istenben, akkor elhárult a hit legnagyobb akadálya: az értelem gôgös önelégültsége. Ha az ember az isteni kegyelem révén kinyitotta lelke szemét és elismeri Teremtôjét, akkor már túl van az árkon. Olyasmi történt benne, aminek másodszor már nem kell megtörténnie. Meghajlította konok nyakát és gyôzedelmeskedett önmaga fölött. Ha egyszer hiszi, hogy Isten eredet nélkül való, miért ne hihetné háromságát? Ha Istent a világtér teremtôjeként elismeri, miért ne hihetné, hogy a tértôl független személyt is létrehozhat? Ha kényszerül elismerni, hogy az Isten mindent semmibôl teremtett, miként kételkedhetnék hatalmában, hogy a kenyeret Fiának testévé változtassa? Az éppoly különös, hogy az Isten a nyugalom örökléte után teremteni kezdett, mint az, hogy a teremtés után teremtett természetet öltött magára. Az éppoly különös, hogy az Isten az embert oly mélyre engedheti bukni, amint ezt némely elrettentô esetben magunk láthatjuk, mint az, hogy a szenteket és angyalokat vallásos tisztelet tárgyává magasztalhatjuk fel. Az éppoly különös, hogy a számtalan fajú állatvilágot lélek nélkül s halandóságra teremtette, mint az, hogy egy teremtmény, a mi Urunk Boldogságos Anyja mindenki másnál nagyobb kegyelmet nyert. ... És ha a vallásos lelkület visszaretten attól, hogy kételkedjék a természet titkai láttára a mindentudó és jóságos Isten létezésében, miért ne riadna vissza attól is, hogy a kinyilatkoztatott titkokat a kinyilatkoztatás ellen érvül használja fel?

... A természet tagadhatatlan nehézségei valószínûvé teszik, hogy kellett kinyilatkoztatásnak lennie. ... Nem tehetsz másként, bármily méltatlannak is érezheted magad rá, mint hogy reményled a Legkönyörületesebb kezébôl. Nem mintha igényelhetnéd, de Ô sugallja neked, hogy reméld. Nem mintha méltó lennél ilyen adományra, de méltó ez adomány Teremtôdhöz. Annyira nyomatékosan valószínû, hogy ha csak kevés bizonyítéka volna, még kevés bizonyíték is elég lenne. ... Maga a tény tehát, hogy Teremtô van és elrejtôzött, hatalmasan felemel és egyenesen a kinyilatkoztatás küszöbére helyez, s komolyan késztet az isteni jel kutatására, hogy adatott kinyilatkoztatás.

Mysteries of nature and of grace, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 13.

Csak egy vallás van a világon, mely a természetes hit és áhítat vágyakozásai, szükségletei és megsejtései kielégítésére törekszik. ... A kereszténységnek van egyedül határozott küldetése az egész emberiséghez. Mohamed vallása, amennyire tudom, semmi új tant sem adott a világnak, kivéve természetesen a maga isteni eredetérôl szólót; tanításának jellege túlságosan keletkezésének, a fajnak, idônek, helynek és éghajlatnak a visszaverôdése ahhoz, hogy egyetemesen elfogadják. Ez a külsô viszonyoktól való függôség jellemzi tudomásom szerint a távoli kelet vallásait is; nem tudok arról sem, bár lehetnek szent könyveik, hogy valami határozott isteni üzenetet hoztak volna vagy ôriznének az emberiség számára. A kereszténység ezzel szemben a lényege szerint üzenet, igehirdetés; az emberi kutatáson túlesô igazságok letéteményese, messzeható, gyakorlatias, egy és ugyanazt vallja lényegében minden korban kezdettôl fogva, s az egész emberiségnek szól. És valóban el is fogadták és megtalálható a világ minden részében, minden égaljon, az összes népfajok között, minden társadalmi rendben, a barbárságtól a legfinomabb szellemû mûveltségig a civilizáció minden fokán. Jött, hogy rendet hozzon a világba és kormányozza, mindig harcban kellett állnia a nagy emberi tömegekkel, az állami hatalommal, fizikai erôszakkal, ellenséges bölcseletekkel; voltak sikerei, kapott csapásokat; de nagy a története és nagy dolgokat vitt végbe, és éppoly erôteljes öregségében, mint ifjúságában. Mindezekben egyedülálló a világon és kimagaslók a tulajdonai; már elsô tekintetre az isteni jelét viseli magán; nem tudom, mit lehetne a vetélkedô vallásokban felhozni az ilyen különleges kiváltságokkal való összehasonlításra; úgy érzem, jogosultan mondom ezért, hogy vagy a kereszténység van Istentôl, vagy nem adatott még nekünk kinyilatkoztatás.

... A kereszténység csak folytatása és befejezése a magát ôsibbnek valló kinyilatkoztatásnak, melyet követni lehet a történelem elôtti idôkig, hol a ráereszkedô homályban vész el a nyoma. ...

A zsidóság egyike volt a történelemben haladó népként ismert kevés keleti nemzetnek, s haladását a vallási igazság kifejtése jellemzi. E sajátossága egyedülálló nemcsak az összes keleti, de a nyugati népek körében is. Országuk a vallásos gondolat honának mondható ugyanúgy, miként Görögország a szellemi tehetség és Róma a politikai és gyakorlati bölcsesség hona volt. Az Egy Istenben való hit az élete; szembeötlôen ez a természetes vallása, mert sohasem volt nélküle és ez tette néppé. Egyedül és magában álló jelenség ez a történelemben és értelmének kell lennie. Ha van Isten és Gondviselés, közvetlenül vagy közvetve tôle kell erednie; maga a nép is mindig erôsítette, hogy az Ô közvetlen alkotása és Ô is elismeri a magáénak. Hajlamosak vagyunk rá, hogy az isteni küldetésre vagy természetfölötti hatalomra való hivatkozást gyakran elôforduló dolognak tekintsük s ne törôdjünk ezért vele; nem tehetjük azonban ezt meg a zsidósággal szemben. Lebecsülhetô jelentôségû dolog-e, hogy amikor az emberiség az elsô lelkiismereti próbatételkor kudarcot vallott és sokistenhitûségbe merült, volt mégis kivétel a szabály alól s akadt mégis egy nép, mely kezdetben vezetôi és papjai által, azután pedig egyértelmû buzgalommal az Isten egyetlenségét és világuralmát ôt minden más néptôl elválasztó tanként vallotta, s ezt továbbá nemcsak természetes igazságnak tekintette, hanem kinyilatkoztatásnak, ugyanattól az Istentôl, akirôl szólt s aki annyira megtestesült nemzeti közösségében, hogy theocratia az egyedül megfelelô név rá? Egészen istenhitre alapult és helyezkedett nép volt, az egyistenhit tartotta egybe és tartotta fenn kezdettôl végig kétezer éven át politikai hatalmának megszûnéséig; és megôrizte számûzetése és vándorlása idején további kétezer éven át. Ott látjuk ôket a történelem kezdetén és velük indul meg e magasztos tantétel hirdetése. Emellett tanúskodnak és ezt vallják gyötrelmileg és halálig; hozzá és kinyilatkoztatott jellegéhez alkalmazkodnak törvényeik és kormányformájuk; ezen alapul politikájuk, bölcseletük és irodalmuk; ez az igazság hangzik költészetükbôl, ez árad ki azokból az áhítatos szerzeményekbôl, amelyeket a kereszténység egy országban és egy korban sem tudott felülmúlni; erre az ôsi igazságra építi, amint az idô elôrehalad, s próféta prófétát követ, a maga további megnyilatkozásait, folyvást arra az idôre gondolva, mely Isteni Indítóoka és Szerzôje titokzatos végzése szerint meghozza a beteljesülést és befejezôdést, -- míg végül is az idô beteljesedett.

Történelmük utolsó korszaka éppoly különös, mint az elsô. Amikor megérkezett az elôre meghatározott áldott kor, melyet ôk maguk oly pontosan megjelöltek és oly aggodalmas áhítozással vártak, -- a kor, amelyben buzgóságuk a törvényért és a bennefoglalt tanért valóban sokkal izzóbb volt, mint bármikor korábban, -- akkor nem valami végsô kegyelem jött számukra az égbôl, hanem ellenségeik hatalmába kerültek, legyôzték ôket, szent városukat a föld színével egyenlôvé tették, alkotmányukat elpusztították és népük maradékait elûzték, hogy mindig tovább és tovább vándoroljanak, át minden országon, ... mint látjuk, máig; tovább élve századról századra, más népek által föl nem szíva, el nem pusztítva. ...

Ôk voltak Isten kitüntetett szolgái és mégis sajátságos szégyen tapad a nevükhöz és megbélyegzettek. Az volt a hitük, hogy az Ô oltalma változhatatlan és törvényük örökké tart; -- az volt szakadatlan hagyományként tanított vigaszuk, hogy csak azért halnak meg, hogy a korábbinál fölségesebb új életét kezdjenek; -- az volt hívô bizodalmuk, hogy jönni fog a megígért király, a Messiás, ki Izrael uralmát minden népre kiterjeszti; -- az volt szövetségük feltétele, hogy -- ôsatyjuknak, Ábrahámnak adott jutalmul, -- felvirrad végül is a nap, mikor kis országuk kapui megnyílnak és ôk kivonulnak az egész föld meghódítására és birtokba vételére; -- és ismétlem, mikor a nap elérkezett, kivonultak és szétszóródtak minden országra, de mint reménytelen számûzöttek, mint örök vándorok.

Mondjuk azt most már, e balsorsuk a bizonyság rá, hogy semmi gondviselésszerû sem volt végtére a történetükben? ... Saját tanúságuk és saját szent könyveik vezetnek a nehézség helyes megoldására. Mondtam, hogy az Istennel való szövetség védelme alatt állottak, -- talán nem teljesítették a szövetség feltételeit. Valóban úgy látszik, hogy ez a saját magyarázatuk a dologról ... , s megerôsíti ezt Mózes V. könyvének ismert fejezete, mely oly meglepôen elôre látta büntetésük lényegét. Ez a jövendölés, melyet nem kevesebb, mint 350 esztendôvel azelôtt fordítottak görögre, hogy Titus Jeruzsálemet megostromolta, csodálatos jellegû; de most nem ezért hivatkozom rá, hanem csupán annak bizonyításául, hogy a csalódás, mely a kereszténykorban ôket ténylegesen utolérte, nem volt szükségszerûleg összeegyeztethetetlen az eredeti isteni szándékkal, illetôleg a nekik tett régi ígéretekkel és ezek beteljesülésére váró bizakodó reménykedésükkel. A felemelkedés helyett jött nemzeti romlásukat ez a könyv az összes ígéretek ellenére oly nyomatékosan és aprólékosan írja le, hogy ez azt bizonyítja, jóval elôbb számba volt véve, legalábbis mint a lehetséges alakulása Izrael sorsának. A vétkezô népet érô egyéb büntetések között az is megmondatott, hogy ellenségeik el fogják tiporni ôket s szétszóródnak a föld minden országára; hogy a nemzetek között sem fognak megpihenni s ott sem lesz nyugodalma lábuk talpának; hogy rettegni fog a szívük, elapad a szemük s bánkódás töri a lelküket; hogy minden idôben sanyargatni fogják és elnyomják ôket s megriadnak végzetük rémétôl; hogy fiaiak és leányaik más nép hatalmába adatnak, szemük látni fogja és epekedni fognak utánuk nappal és éjjel; hogy közmondás és csúfság tárgyává süllyednek mindazon népek között, melyek közé kerülnek; és hogy átkok jönnek rájuk és mint jelek és csodák rajtuk és ivadékaikon lesznek mindörökké. Ez néhány részlete, s nem a legrettenetesebb, e hatalmas átoknak; és részbeni beteljesedése történelmük egy korábbi szakaszában intô jel volt a számukra a meghatározott idô közeledtével, hogy bármily nagyok legyenek is a nekik tett ígéretek, ezek az ígéretek függvényei a köztük és Teremtôjük közt fennállott szövetség feltételeinek, és hogy amint abban a korábbi idôben átkokká fordulhattak, ugyanúgy újból, átokká változhatnak.

Ez a nagy dráma, mely annyira telített természetfölötti tevékenység jeleivel, most csak a kereszténység isteni eredetének a bizonyítása szempontjából érdekel bennünket; mert ez az az idôpont, amikor a kereszténység a történelem színpadára lép. Közismert tény, hogy a kereszténység a zsidó földrôl és néptôl származik: és ha nem lenne más, mint csakis ez a történelmi kapcsolata a zsidósággal, így is részesülne valamennyire ôsi hazája tekintélyében. De sokkal nagyobb ennél az igénye; azt hirdeti, hogy a Mózesi Törvény tényleges beteljesítôje, a megváltás és gyôzelem megígért eszköze a nemzet részére, ... hirdeti, hogy a Mózesi Szövetségnek nem véletlen, hanem törvényszabta sarjadéka, örököse és utódja, vagy helyesebben maga a kibontakozott és átalakult igazhitûség. Ezt az igényét, ha hivatkozik rá, természetesen bizonyítania is kell; ha azonban ez sikerül, akkor a zsidó történetet kitüntetô Isteni Jelenlét összes jelei a tulajdonává lesznek és a saját hitelességének a részévé válnak.

És a zsidósághoz való viszonyának vizsgálata legalább is elsô tekintetre a kereszténység ez igényének a javára szól. Történelmi tény, hogy ugyanabban az idôben, mikor a zsidók megbocsáthatatlan vétküket, bármi volt is, elkövették, és országukból kiûzték ôket, hogy szerte a világban bolyongjanak, ugyanabból a törzsbôl származó keresztény testvéreik, kik ugyancsak Jeruzsálem polgárai voltak, ugyanabból a honból szintén kivonultak, de azért, hogy maguk alá vessék és tulajdonukba vegyék ugyanazt a világot, vagyis ôk vállalkoztak ténylegesen a munkára, melyre az ígéret szerint népük valóban hivatva volt; s ezt ugyan a maguk sajátos módján és új célkitûzésekkel tették, csak lassan és gyötrelmesen, de mégis valóságosan és tökéletesen végrehajtották. És ettôl az idôtôl kezdve mindenkor egymás mellett látjuk az ígéret mindkét gyermekét, -- az eljátszott és beteljesült ígéret gyermekét; és míg a keresztény elôkelô helyre került, a zsidó megalázott és megvetett, -- az egyik ,,a fô'', a másik ,,a farok''; álljunk meg itt: a tény, hogy a kereszténység valóságosan megtette azt, amit a zsidóságnak kellett volna tennie, a tények logikája, a kereszténység javára dönti el a vitát.

A jövendölések hirdették, hogy a Messiás meghatározott idôben és helyen eljön; a keresztények rámutatnak, hogy a jövendölt idôben és helyen eljött; a zsidók nem szállnak szembe ezzel valami ellenigénnyel, nem hivatkoznak vetélytársra, csak azt állítják, hogy a Messiás egyáltalában nem jött el, bár mindaddig mondták, hogy akkor és ott eljön. A kereszténység továbbá megvilágítja a zsidóságra nehezedô titkot, tökéletesen megokolja a nép büntetését, amennyiben pontosan megmondja a vétkét, irtózatos vétkét. Ha ahelyett, hogy üdvözölték volna saját Messiásukat, keresztre feszítették Ôt, akkor bûnösségük valóban rendkívüli volta megfejti a tettet követô rendkívüli csapásokat és az azt megelôzô átok erélyes fogalmazását; -- vagy helyesebben, a vétkük a büntetésük; amikor Isteni Királyukat elvetették, ipso facto elvesztették nemzetiségük éltetô elvét és kötelékét. Látjuk továbbá, hogy mi ejtette ôket tévedésbe; azt gondolták, hogy a gyôzelem és a birodalom egyszerre adatik meg nekik, amik végül csakugyan megadattak, de sok százados lassú és fokozatos fejlôdés és hosszas hadakozás útján.

Egészében véve így vélekedem: mivel a zsidóság ôskora homályáig visszanyúló vallásos hagyományok hordozója volt, természetesen nagy jelentôségû egyrészt a kereszténység számára, hogy magát az elôbbeni vallás jogos örökösének bizonyíthatja. Másrészt nem kevésbé fontos ennek a régi hagyománynak a jelentôsége szempontjából, hogy bizonyíthatja, nem veszett el eredeti ôrzôjével, hanem a zsidóság bukásakor átment a keresztény egyház ôrizetébe. Kettôjük e látható kapcsolata önmagában feltételezi tényleges összetartozásukat. Az a véleményem továbbá: ha a zsidó nép története oly csodálatos, hogy fordulataiban és véletleneiben valami különös isteni tevékenység jelenlétét sejteti, akkor a kereszténység története még csodálatosabb és istenibb; és ezután a leginkább bámulatot keltô az, hogy két ilyen csodálatos alkotás majdnem az idô egész folyamát felöleli, és mialatt népek és országok jönnek és mennek, vallják, hogy ég és föld között szakadatlan érintkezésben álló rendszert alkotnak, kezdettôl végig, emberi végzetek minden válságain át. Ez a jelenség azok részére, akik hisznek Istenben, újólag szembeszökôen arra utal, hogy valóban olyan isteni eredetû, amilyennek vallja magát; -- ez a jelenség, mondom, a zsidóságnak és kereszténységnek e halmozódó csodái vallásos lelkek szemében a valószínûséget csaknem bizonyossággá fokozzák.

Ha a kereszténység a zsidósággal ily szorosan egybekapcsolódott, akkor kettôjük segítségével ôsrégi idô óta máig közvetlen kapcsolata volt az embernek Teremtôjével, -- ami oly nagy kiváltság, hogy még igényt sem tartottak rá máshol. Kettôjükön kívül egy más vallás sem vallja magát formális kinyilatkoztatás, és határozottan nem az egész emberiség javát célzó kinyilatkoztatás közvetítôjének. ...

Az, hogy a Zsidó Írások régen a keresztény kor elôtt megvoltak, tagadhatatlan; amit tehát az Írásaik világosan mondanak a kereszténységrôl, ha nem tulajdonítható véletlennek vagy szerencsés megsejtésnek, jövendölés jellegû. Tagadhatatlan az is, hogy a zsidók e könyvekbôl azt következtették hogy egy nagy Személyiség születik a törzsükbôl; legyôzi az egész világot és rendkívüli áldás közvetítôje lesz részükre; ezenfelül, hogy egy meghatározott idôben jelenik meg és mint kiderült, éppen abban az idôben, amikor Urunk valóságosan eljött. Ez nagy körvonalban a jövendölés, és ha nem lehetne róla semmi többet mondani, egyáltalában nem lenne jelentôség nélküli ennek a csodálatos dolognak a bizonyítása. És tagadhatatlan, mondom, mind az, hogy a Zsidó Írások szólnak e csodálatos dologról, mind az, hogy a zsidók is úgy magyarázták, hogy szólnak róla.

Nézzük elôször, mit mond az Írás. Mózes I. könyvébôl tudjuk, hogy a választott nép abban az eszmében látta rendeltetését, hogy áldásává váljék az egész földnek, éspedig a saját fajából való által, aki nagyobb lesz, mint atyjuk, Ábrahám. Ez volt kiválasztásának értelme és célja. Itt nem lehet szó tévedésrôl; az isteni szándék kezdettôl fogva a legnagyobb szabatossággal nyilatkoztattatott ki. Ábrahámnak ezt mondta az Úr hivatásakor: ,,Nagy nemzetté teszlek s benned nyer áldást a föld minden nemzetsége''. Háromszor teszi és adja tudtul ez ígéretet és szándékot Ábrahám történetében; és Ábrahám ideje után megismétli Izsáknak: ,,És ivadékodban nyer áldást a föld minden nemzete''; és Izsák után Jákobnak, mikor elmenekült hazulról: ,,Benned és ivadékodban nyer áldást a föld minden nemzetsége''. És Jákobról átszáll az ígéret fiára, Judára éspedig azzal a hozzáadással, hogy utalás történik egy nagy Személyiségre, ki az egész világ áldása lesz és meghatározza jövetele idejét is. Júda volt Jákob legbecsültebb fia és botjának, másként fejedelmi pálcájának, vagyis törzsatyai hatalmának meg kellett maradni mindaddig, míg valaki Judánál nagyobb nem jön, úgyhogy a fejedelmi pálca elvesztésének megtörténte az Ô közeli jövetelét jelzi. ,,El nem vétetik a fejedelmi pálca Judától, -- mondja Jákob a halálos ágyon, -- míg el nem jô az Elküldendô'' vagy ,,az, akinek szánva van'', ,,az, akire a népek várakoznak''.

Ez volt szószerint és egyértelmû fogalmazással, közvetlen és világos szándékkal a határozott jövendölés. Egy, a kiválasztott törzsbôl született férfi eleve elrendelve áldást fog hozni a világra; a törzs által képviselt nemzetség azonban el fogja veszíteni régi mivoltát, hogy újat nyerjen Benne. Rendeltetése kezdettôl fogva meg van pecsételve. E várakozás életének a mérôvesszôje. Nagy célra teremtetett és e cél jelenti a végét. Ezek voltak a választott népnek tett elsô közlések és nem is volt több, -- mintegy, hogy az ígéret körvonalai éles metszésükkel hatásosabban vésôdjenek a lelkükbe, mielôtt több adatna a tudomásukra; mintegy azért, hogy az elmúló hosszú idôközben, mielôtt a legkülönfélébb jellegû és alakú keleties modorú jövendölések hozzáadattak volna, az ôsi tudósítások, mint ôsi eredetû igazságok és vezérfonalak mindannak értelmezésére, mi fogalmazásában homályos vagy irányulásában zavaros volt, mindnyájuk lelkébe mélyebben berögzôdjenek a maguk komoly határozottságukkal.

És egészen bizonyos továbbá, hogy így értették a zsidók is jövendöléseiket és hogy nagy Uralkodójukat ugyanarra az idôre várták, amikor a mi Urunk eljött, és amikor viszont ôk maguk szétszórattak, elveszítették régi mivoltukat anélkül, hogy újat nyertek volna. A pogány történetírók elbeszélik a körülményeket. ,,Az a meggyôzôdés élt a legtöbbjükben, mondja Tacitus a rómaikkal szemben való ellenállásukról szólva --, hogy régi papi könyveikben benne van, hogy ez idôben a Keletnek kell gyôzedelmeskedni és Judeából származó embereknek kell uralkodniok a birodalomban. Az egyszerû népet, miután egykor a maga javára magyarázta e nagy hivatást, az emberi vágynak megfelelôen a kudarcok sem térítették észre.''[2] És Suetonius elterjedtebbnek mondja e meggyôzôdést: ,,Az egész Keleten általános volt a régi és megingathatatlan hit, hogy ez idôben Judeából származó személyeknek kell a birodalom uraivá lenniök.''[3] Az esemény után a zsidók természetesen visszakoztak és tagadták várakozásuk helyességét, de mégsem tudták letagadni a várakozás meglétét. Így a római párthoz tartozó zsidó Josephus azt mondja, hogy a rómaiakkal való szembeszállásra ,,az a szent írásaikban található határozatlan jóslat tüzelte ôket, hogy ez idôben az ô országukból fogja valaki a világuralmat elnyerni''.[4] Csak azt mondja, hogy a jóslat bizonytalan volt, de azt nem tudja állítani, hogy ôk ilyennek gondolták.

Fontoljuk meg tehát, hogy Urunk pontosan ugyanebben az idôben lépett fel tanításával és hogy nemcsak vallást alapított, hanem (ami teljesen új gondolat volt akkor a világban) hitbeli hadviselési rendszert, agresszív és küzdô testületet, uralkodó Egyetemes Egyházat, mely mindenki lelki meghódításával az összes népek javát kívánta; és hogy ez a hadviselés velük akkor megkezdôdve szakadatlanul tart napjainkig és most éppoly eleven és valóságos, mint akkor volt; hogy ez a harcoló testület kezdettôl fogva szétáradt a világra, hogy csodálatos sikerei voltak, hogy e sikerek az emberi nemre egészében rendkívüli áldással jártak, hogy az emberek millióinak, akik különben vallás nélkül éltek és haltak volna, a Legfôbb Istenrôl értelmes fogalmat közvetített; hogy növelte, bárhová is került, az erkölcsi életfelfogást, megszüntette a nagy társadalmi visszásságokat és nyomorúságot, saját méltóságába juttatta a nôi nemet, védelmezte az alsóbb társadalmi osztályokat, aláásta a rabszolgaságot, serkentette az irodalmat és bölcseletet és így fô része van az emberi nem civilizációjában, ami némely baj mellett egészében véve mégis sokkal több jót eredményezett, -- fontoljuk meg, mondom, hogy mindez abban a meghatározott, várt, elismert idôben kezdôdött meg, amikor az ôsi jövendölések szerint egy Juda törzsébôl származó férfi által áldásnak kellett szállnia a föld összes népeire, -- jogosultnak érzem ezért magam, hogy azt mondjam, legalább is nagyon figyelemreméltó megegyezése ez a dolgoknak; egyike azoknak a megegyezéseknek, melyek halmozódva szinte csodává válnak, mert lehetetlenek volnának az Isten nyílt és közvetlen beavatkozása nélkül.

Gram. of Ass. 1870; Ch. X. §. 2.: 5-7.

____________________

[2]	Historiae Liber V. cap. 13. (A fordító)

[3]	Vitae imp.: Vespasianus, cap. 4. (A fordító)

[4]	A zsidó háború története, VII. könyv, 12. fejezet a régi fordításban, ill. VI. könyv, 5. fej. az új, Révay-féle fordításban. (A fordító)


Újszövetség

A kereszténység kezdettôl fogva tisztában volt a maga várható jövôjével, amely annyira más, mint a próféták által felkeltett reménykedések. Az ebbôl eredetô nehézségekkel eleve szembeszállt, mikor maga megjövendölte saját történelmének alakulását. E jövendölések megfejtik a zsidó Írásokat és közvetlenül bizonyítják egyúttal a saját jövôbe látását is.

Figyelemreméltó, hogy Urunkban, bár Messiásnak vallotta magát, oly kevés a tudatos függôség a régi Írásokkal szemben vagy az aggodalmasság teljesítésükre, mint akinek joga van a Próféták Uraként a maga útját járni és hagyja, hogy vonatkoztassák Rá, amennyire tudják, a próféták kifejezéseit, de Ô maga nem gondol rá, hogy alkalmazkodjék hozzájuk. Az evangélistákban azonban már van valami ilyen természetes buzgóság az érdekében s ezáltal rávilágítanak arra, hogy Ô nem tette ezt meg. Elárulják komoly igyekezetüket, hogy feltárják a jövendöléseknek személyével és történetével kapcsolatos beteljesülését, így rámutatnak erre Egyiptomból való visszatérésével, názáreti életével, tanítási módjának nemességével és gyöngédségével, valamint szenvedésének különbözô kis körülményeivel kapcsolatban. Ô maga azonban egyenesen megy a maga útján, természetesen megkívánja, hogy elismerjék a Próféták Messiásának,[5] de nem annyira a régi jövendölésekre utal, hanem inkább újakat mond, ellentétet használ, hasonlóan ahhoz, mely a hegyibeszédben oly hatásos, mikor ezt mondja elôbb: ,,Hallottátok, hogy mondatott a régieknek'' és azután hozzáteszi: ,,Én pedig mondom nektek'' ...

Gyakran hangsúlyozzák elôször is azt a tényt, mint merész, korábban hallatlan és méltán isteni eredetû eszmét, hogy Krisztusnak kimondottan egyetemes vallás volt a szándéka és ezt propagandisztikusnak mondható mozgalom útján egy központból kívánta megvalósítani. Mindazideig az volt a világ elfogadott véleménye, hogy minden népnek külön istenei vannak. A rómaiak ezen az alapon törvénykeztek és a zsidók is kezdettôl fogva ezt vallották, természetesen azt is mondva, hogy a maguk Istenén kívül minden más isten bálvány és démon.

Amíg azonban a zsidók Írásaikban bízva, látszat szerint nagyon jogosultan, karddal hódító megváltóra vártak, azt látjuk, hogy a kereszténység nem utólagosan a szenvedések és tapasztalatok következtében, hanem kezdettôl fogva alapigazságként hivatalosan helyesbítette ezt a tévedést, midôn a régi jövendöléseket átszellemesítette és világosságot derített rá, úgyhogy Szent Pál így szólhatott: ,,a titok, mely századok és nemzedékek óta el volt rejtve, most azonban kinyilatkoztattatott szentjeinek, ez a titok a dicsôség gazdagságát adja a pogányoknak és nem más, mint az, hogy Krisztus bennetek van'', nem egyszerûen fölöttetek, hanem bennetek, hit és szeretet által ,,a dicsôségnek a reménye''. (Kol 1,26-27)

Megelôztem részben a következô megjegyzésem az útra és módra vonatkozóan, mellyel a keresztény vállalkozás megvalósulásra tört. Hogy a szentbeszédnek szerephez kell jutnia a Messiás gyôzelmeiben, világosan kitûnt a prófétákból és a zsoltárokból; azonban prédikált Nagy Károly és prédikált Mohamed is, fegyveres erôvel maga mögött. Ugyanaz a zsoltár, mely azokról szól, ,,akik az örömhírt hirdetik'', szól a királyukról is, kinek ,,lába ellenségei vérében gázol''; de ami oly fenségesen újszerû a kereszténységben az az, hogy hirdetôinek szerte a nagy küzdôtereken teljesen fegyverteleneknek kellett lenniök, és szenvedniök, de gyôzniök. Ha nem ismernénk annyira Urunk szavait, azt hiszem megdöbbennénk ettôl. ,,Íme, úgy küldelek titeket, mint juhokat a farkasok közé''. Ez volt szánva természetszerû sorsuknak és ez is lett; a nekik adott összes ígéretek és utasítások is ezt foglalják magukban. ,,Boldogok, akik üldözést szenvednek''; ,,boldogok vagytok, midôn szidalmaznak titeket''; ,,a szelídek lesznek birtokosai a földnek''; ,,ne álljatok ellen a gonosznak''; ,,gyûlöletesek lesztek mindenki elôtt az én nevemért''; ,,ellenségei az embernek az ô házanépe''; ,,aki pedig állhatatos marad mindvégig, az üdvözül''. (Mt 5,39; 10,22.36) Mifajta bátorítás volt ez azoknak, akiknek óriási munkára kellett vállalkozniok? Ilyen módon küldik az emberek katonáikat a harcba ... ? Izrael királya gyûlölte Mikeást, mert ,,csak mindig rosszat jövendölt neki''. (1Kir 22,18) ,,Hiszen üldözték a prófétákat is, kik elôttetek voltak'', -- mondja Urunk. Igen, és a próféták kudarcot vallottak, üldözték ôket és elvesztették a csatát. ,,Vegyétek, testvérek, -- mondja Szent Jakab -- példaképül a szenvedésben és béketûrésben a prófétákat, kik az Úr nevében szóltak''. (1,10) ,,Kínpadra vonattak, gúnyt szenvedtek, megköveztettek, kardélre hányatva megölettek, szerte bujdostak, -- kikre nem volt méltó a világ'', -- mondja Szent Pál (Zsid 11,35-38). Miféle érv ez, hogy arra bátorítsa ôket, szenvedés által törekedjenek a gyôzelemre, azoknak a példáját állítva eléjük, akik szenvedtek és kudarcot vallottak!

Az elsô hithirdetôk, Urunk közvetlen tanítványai, mégsem láttak nehézséget ez emberi szemeknek annyira csüggesztô, annyira reménytelen kilátásban. Gondoljuk meg, hogy a jövendölések ... látszatra nagy részben az ellenkezôt tanították és hogy ama napok zsidói a jövendöléseket ebben az ellenkezô értelemben értették. Ezt tudva nem tagadhatjuk, hogy a kereszténység jövendô gyôzelme módjának a kijelölésében sajátos független útra tért és már kezdetben meghatározta terjeszkedésének szabályát és történetét, mely szabály és történet még napjainkban is megvalósul. De azáltal, hogy maga öltött sajátos prófétai jelleget, mentesítette magát a kereszténység a váddal szemben, hogy csak részben teljesítette a zsidó jövendöléseket.

Áttérünk most arra, a harmadik körülményre, hogy az Isteni Mester pontosabb értelmezésével maga megvilágítja és helyesbíti bizonyos értelemben az Ószövetség jövendöléseit. El kell ismernünk, a jövendölések látszat szerint azt mondják, hogy jövetele a béke és jámborság korszakát hozza meg. ,,Íme, -- így szól a próféta, -- igazságosan uralkodik majd egy király, s az igazság szerint kormányoznak majd a fejedelmek. Nem hívják majd többé fejedelemnek a balgát és nem nevezik többé elôkelônek a csalót. Együtt lakik majd a farkas a báránnyal s a párduc együtt tanyázik a gödölyével. Nem ártanak és nem ölnek sehol szent hegyemen, mert eltölti a földet az Úr ismerete, mint ahogy a vizek betöltik a tengert''. (Iz 32,1.5; 11,6.9)

Ezek a szavak, úgy látszik, hogy a bûnbeesés következményeinek a megszûnését jósolják, és a valóság az, hogy e következmények megszûnésében még nem részesültünk; fontoljuk meg azonban, mily határozottan óv bennünket a kereszténység minden ilyen várakozástól. Amilyen nyomatékosan benne van az Evangéliumban, hogy a mennyek országának története szenvedéssel és megszentelôdéssel kezdôdik, ugyanolyan világosan mondja, hogy hitetlenséggel és bûnnel végzôdik; ez azt jelenti, hogy bár minden idôben sok szentje, sok jámbor embere van és bár a szentség, miként a kezdetén, ugyanúgy mindig az élete, lényege és termô magva az Isten országának, mégis mindig sokan és mindig többen lesznek, akik az életük által szégyenére és kárára, nem az igazolására vannak. Ez ismét megdöbbentô híradás és még inkább az, ha Urunk hegyibeszédének a parancsaival, valamint az apostoloknak fegyvereikrôl és hadakozásukról adott leírásával állítjuk szembe. E tény, mikor nem sokkal utóbb nagy méretekben bekövetkezett, annyira megzavarta a keresztényeket, hogy három korai eretnekség többé-kevésbé abból a makacs, nem keresztényi vonakodásból eredt, hogy nem akarták a bûnbeesetteket az Evangélium kiváltságaiban újból részesíteni. De Urunk szavai határozottak, mikor azt mondja, hogy ,,sokan vannak a hivatalosak, de kevesen a választottak'' (Mt 22,14); a menyegzôrôl szóló hasonlatban kiküldik a szolgákat, gyûjtsék össze ,,mind, akiket találnak, jókat és rosszakat''; az esztelen szüzek nem vittek olajat magukkal; a jó vetés közé az ellenség kártékony és haszontalan konkolyt vet; és ,,hasonló a mennyek országa a tengerbe vetett hálóhoz, mely mindenféle halat összefog'' (Mt 13,47); és a világvégkor eljönnek majd az angyalok és elválasztják a gonoszokat az igazaktól.

Ezenfelül Krisztus nemcsak úgy beszél vallásáról, mint amelynek széleskörû földi hatalom rendeltetett, olyan, hogy a babyloni példára ,,az égi madarak eljönnek és ágai közt laknak'' (Dán 4,9; Mt 13,32), hanem elôre föltárja elôttünk vezetô tagjainak nagyravágyását és vetélkedését is, mikor óvja tanítványait attól, hogy országában az elsô helyekre törekedjenek; sôt még nagyobb bûnöket sejtet a gonosz szolga rajzával, ki ,,verni kezdi szolgatársait, és a részegesekkel eszik és iszik'' (Mt 24,49) -- rettenetes értelmûek e szakaszok, ha meggondoljuk, mily emberek voltak már kiválasztott helyettesei és ültek apostolainak székében.

Ha tehát azt vetik ellen, hogy nem tudja a kereszténység, miként a régi próféták látszólag ígérték, a maga kebelében a bûnt és istentelenséget kiirtani, azzal válaszolhatunk, nemcsak hogy nem kötelezte magát erre, hanem a valóságban prófétai lélekkel óvta követôit a reménykedéstôl, hogy megteszi.

Gram. of Ass. 1870; Ch. X. §. 2:8.

____________________

[5]	Hivatkozik isteni küldetésének bizonyítása céljából a jövendölésekre a názáretiekkel (Lk 4,18), Ker. szt. János tanítványaival (Mt 11,5) és a farizeusokkal (Mt 21,42) szemben, de csak általánosságban. A részletekre való hivatkozást ráhagyta tanítványaira. Lásd Mt 11,10; 26,24; 31,54; Lk 22,37; 24,27.46


Az ó- és újszövetségi hit és a pogány vallások

Akár Noétól, a vízözön utáni idôbôl származik, akár nem, mégis tény, hogy az összes vallások, a különbözô pogány vallások és a mózesi hit egyaránt, számtalan dologban sok azonosságot mutatnak. Láthatólag közös az eredetük, s így az igazság nyomait rejtik magukban. Elágazásai, ha megromolva és elfajulva is, annak a patriárkális vallásnak, mely az Istentôl eredt. És a zsidó vallás természetesen egészében és közvetlenül Istentôl származott. Az Isten mûvei hasonlók egymáshoz, nem pedig különbözôk. Ha tehát az Evangélium Istentôl van, és Istentôl volt a zsidó vallás is, és Isten a kútfeje a különbözô pogány vallásoknak is, akkor nem rendkívüli, hanem egyenesen természetes, hogy számos tekintetben hasonlítanak egymáshoz. Ennek következtében az a tény, hogy az Evangélium némely pontban hasonlít a korábbi vallásokhoz, csak azt bizonyítja, hogy ,,egy az Isten'' és ,,rajta kívül nincs más''. (MTörv 6,4; 4,35) A különbség az közöttük, hogy a pogány vallások megromlott igaz vallások, a zsidó vallás halott igaz vallás, a kereszténység pedig az élô és tökéletes, igaz vallás.

The new works of the Gospel, 1840. jan. 26.; Par. and. pl. serm. V.: 32.

Mondják, hogy a szentségek misztikus erejérôl való tanítás a platonikus filozófusoktól való átvétel, s a szertartások a pogányoktól, az Egyház alkotmánya pedig a zsidóktól erednek. Így van, éspedig annyira, hogy még sokkal több is származik ezekbôl a forrásokból. A Szentháromság, a megtestesülés, és engesztelés tanának nyomai a pogányok, a zsidók és a filozófusok között is feltalálhatók. A Mindenható ugyanis még Fia jövetele elôtt szétszórta szerte a világban igaz vallása nyomait és csillámait és mind egybegyûjtötte a különvált sugarakat, mikor szent hegyére odahelyezte Ôt, hogy uralkodjék nappal, és az Egyházat, hogy uralkodjék, miként a Hold, az éjszakán. Abban az értelemben, ahogy a Szentháromság tana platonikus, általánosságban kétségtelenül a misztériumok tana is platonikus. De ezt csak mellékesen. Meg akarom azonban említeni, hogy ugyanezt a feltételes ellenvetést lehet tenni és tettek a Szentírás könyveivel szemben is, ti. hogy idegen forrásokból vett át. Hitetlenek azzal vádolták Mózest, hogy törvényét az egyiptomiaktól és más pogányoktól vette át; és gondos összehasonlításokat végeztek hívôk is, hogy ezt bebizonyítsák, jóllehet mégha be is bizonyul és amennyiben bebizonyul, semmi többet nem mutat, mint csak azt, hogy az Isten, aki feltétlenül és nyilvánvaló módon adta törvényét a zsidóknak, adott már egyes részeket belôle a pogányoknak.

Egy hitetlen történész azzal vádolja továbbá Szent Jánost, hogy az Örök Igérôl vagy Logosról szóló tanítást az alexandriai platonikusoktól vette át.

Egy elmélet segítségével ... be akarják azután bizonyítani, hogy a bukott angyalokról, a Sátánról és seregeirôl való tanítás babilóniai felfogás volt, ami a zsidóknak fogságukból való visszatérése után került be az Ószövetségbe.

Hát megengedem, egyáltalában nem igyekszem tagadni, hogy a hûtlen angyalról és seregérôl szóló tanítás Babilonból terjedt el. Mindemellett még isteni lehet. Az Isten, aki megszólaltatta a próféta szamarát, és általa oktatta a prófétát, oktathatta Egyházát babiloniai pogányok által.

... Ezért semmi nehézséget sem látok benne, sôt még valószínûtlenséget sem, hogy Izrael prófétái új igazságokat nyertek az Isten gondviselése során a pogányoktól, akik között ezek az igazságok megromlottan megvoltak. Az Isten Egyháza minden korban mintegy szemlét tartott a földön, megtekintett, megítélt, megvizsgált, kiválasztott és megtisztított a gondolkodás és gyakorlat körébe tartozó minden dolgot, felfedte az értéket a rom és selejt között és ellátta pecsétjével.

Holy Scripture in its relation to the catholic creed, VI,: 3; 1838. szept.; Discussions and arguments: 3.


Az apostolok hirdetik Krisztust

Az hogy Megváltója származik az emberi nemnek a zsidó népbôl, emlékezet elôtti idôk óta ígéret volt. Elérkezett a nap, mikor meg kellett jelennie s epedve várták Ôt; és Egy valaki valóban fellépett ebben az idôben Palesztinában és igényt emelt rá, hogy Ô az. S elhagyta a földet, anélkül, hogy látszólagosan sokat tett volna jövetele céljából. Mégis, amikor elment, tanítványai arra vállalkoztak, hogy útra kelnek és a föld minden országában hirdetik Ôt, és megtérôket gyûjtenek az Ô nevében. Egy kis idô múltával bámulatos sikereket aratnak. Nagy testületeket látunk a különbözô tájakon, melyek magukat az Ô tanítványainak vallják, Királyuknak ismerik el Ôt, állandóan növekednek számban, beférkôznek a római birodalom lakossága közé, és végül magát a birodalmat is megtérítik. Mindez történelmi tény. Mi volt az oka megtérésüknek, más szavakkal, mi volt ebben a hirdetésben, hogy annyira hódított? Ha elhisszük, amit hirdetôi és követôi elbeszélnek, világos a válasz. ,,Hirdették Krisztust'', buzdították az embereket, hogy higgyenek, reméljenek Benne és szeressék ezt a Megváltót, aki jött -- és távozott. És a mód, amivel erre rábeszélték ôket, e Megváltó életének, személyiségének, küldetésének és hatalmának az elbeszélése volt, láthatatlan jelenlétének és segítségének ígérete itt a földön és boldogító látásának reménye a másvilágon. Kezdettôl végig, keresztényeknek úgy, mint Ábrahámnak, Ô maga az üdvösség középpontja és teljessége. ,,Látták a napját és örvendeztek'', miként Ábrahám.

Földi uralkodó alárendelt hivatalnokai útján érvényesül, általuk érezteti hatalmát és akaratát az egyes alattvalókkal szemben, kik személyesen nem ismerik. A világ Megváltója, akit oly régen vártak, jött és ahelyett, hogy látható kegy és méltóság révén alattvalókat szerezne és biztosítana magának, ismét eltûnik; -- mégis azt látjuk, hogy Önmaga Képmását, illetôleg Eszméjét hírnökei révén egyénileg alattvalói szívébe véste, és ez az egyes lelkekben megragadt és imádott Képmás közösségalakító lesz, egymásközti eleven kapcsa azoknak, akik egy testté egyesültek, mert egyesültek e Képmásban; és ez a Képmás, mely most megtérésük után erkölcsi éltetôjük, ezenfelül még megtérésüknek is tulajdonképpeni eszközlôje. Annak a Képe ez, aki az emberi természet nagy hiányérzetét kielégíti, sebeit gyógyítja, lelkét orvosolja. Ez a Képmás az, mely hitet teremt, s azután jutalmaz egyúttal.

... Isten Keze nélkül miként tudhatta volna egy és ugyanaz az új eszme minden rend, különösen az alsóbb társadalmi osztályok férfiainak, asszonyainak és gyermekeinek roppant tömegeit egyidejûleg magával ragadni, miként lehetett volna hatalma gyengeségeik és vétkeik leszoktatására, miként tudhatott volna nekik a legkegyetlenebb kínzások elviselésére erôt adni, és hét vagy nyolc emberöltôn át egyformán életerôsen hatva fennmaradni, míg széleskörû hatalmi helyzetbe nem jutva meg nem törte az ellenállását a legerôsebb, legokosabb állami hatalomnak, mit a világ valaha látott és utat nem tört fölfelé a kezdetbeli barlangokból és katakombákból a császári hatalom teljességéhez?

Gram. of Ass. 1870; Ch. X. §. 2:9.

Az apostolok az emberek szívéhez fordultak és olyan választ kaptak, amilyenek a szívek voltak. Hivatkoztak titkos bizodalmukra a minden fölött uralkodó gondviselésben és ebbôl eredô reményeikre és aggodalmaikra. Azzal az igénnyel léptek föl, hogy fölvilágosítják ôket Annak mivolta, személyisége, tulajdonságai, akarata és mûvei felôl, kit hallgatóik ,,ismeretlenül is tiszteltek''. (ApCsel 17,23) Mint az Ô küldöttei jöttek és magyarázták, hogy az emberiség vétkes, számkivetett nemzetség, a bûn nyomor, a világ tôr és les, az élet árnyék, az Isten örök, törvénye szerint és igaz, s megtorlása biztos és rettenetes, -- de mindenekfelett könyörületes is és Közvetítôt rendelt maga és az emberek közé, ki minden akadályt elhárított és arra vágyakozik, hogy megújítsa ôket; és az Ô küldetésében jönnek most megmagyarázni, hogy miként. Mondták, hogy ez a Közvetítô megjött és ismét eltávozott; de hátrahagyott valamit, ami az idôk végezetéig helyettesítse: misztikus testét, az Egyházat és a hozzá való csatlakozás a világ üdvössége. Ezt hirdették és így hódítottak; bizonyára felhasználták a meggyôzés mindenfajta rendelkezésükre álló eszközét, de legmélyebb valójában magasabb indító okokra hivatkoztak, mint megérzésékre és értelemre. Alkalmaztak sokféle bizonyítékot, de mégis csak mintegy a külszíne gyanánt valaminek, ami fölötte áll a bizonyítékoknak. Így hivatkoztak a csodákra, melyeket tettek, mint hatalmuk elegendô jeleire és kétségtelenül isteniekre ellentétben azokkal, amilyeneket más rendszerek tudtak felmutatni vagy színlelni. Komolyan a lelkükre beszéltek a jobb embereknek, hivatkoztak ösztönös vágyódásukra és e világnál valami magasabbrendûrôl való homályos képzeteikre. Félelmet és aggodalmat keltettek a szenvedélyesekben, azt érintve, ami a mennybôl bennük még megmaradt, és önkéntelen tiszteletet, melyet még az ilyen emberek is éreznek az égnek másokban jobban megvalósuló jeleivel szemben. Kérdezték a legnemesebb szellemeket, hogy nem érdemli-e meg a fáradságot, merni valamit azért, hogy a jónak szívükben szunnyadó értékes csíráit növeljék és kifejlesszék. És a maguk részérôl nem tudták elrejteni, amivel nem szerettek ,,dicsekedni'', személyes, önzetlen áldozatosságukat, nemes tetteiket, életszentségüket. Meggyôztek fogékony és jóindulatú lelkeket a szent élet szépsége által és Krisztus külsôt öltött kegyelmi adományaival, miként azok Egyházának szent szolgálatában és elôírásaiban láthatókká váltak. Így vetették ki hálóikat tanítványok után és ezreket fogtak egyszerre. Így gerjesztették és gyújtották hallgatóikat lelkesedésre, míg ,,a mennyek országa erôszakot szenvedett és az erôszakosak elragadták azt'' (Mt 11,12) ... És azok, akik Isten magvát magukban hordták, ... amily mértékben szeretetük növekedett, napról-napra növekvô tapasztalatra is tettek szert: ami bátor szívvel mertek ellenfények közepette, -- szemléletet szemlélet ellenében, észokokat észokok ellenében, minek ellene szólt sok dolog és több mellette --: úgy érezték, hogy jól tették! A szelídség, derültség, megelégedettség, néma türelem, személyes önmegtagadás, bátorság, testvéri szeretet, az állandó jótettek példái, miket új országukban újból és újból láttak, az egyházi tan magasztossága és összhangja, istentiszteleteiknek és intézményeiknek elragadó és lenyûgözô szépsége, istenadta hatalmuk tudata testvéreik megfékezésére, tisztulttá tevésére, átalakítására, alamizsnáik bôkezûsége; hatalmuk, bármily gyenge és megvetett volt is, a világ erôsei és bölcsei felett; szakadatlan kitartó harcuk a világ ellen, feltartóztathatatlan elônyomulásuk a világ ellenére minden irányban egyszerre, -- hasonlóan az Isten szekerének kerekeihez a próféta látomásában, -- ellentétesen az eretnekség elmúló és megint fellángoló kitöréseivel, -- egymástól távolélô elágazásaik lelki közössége és meghittsége, a kölcsönös vonzalom és érintkezés ellenséges nemzetiségû és idegen nyelvû emberek között: vezeklôik ôszintesége, püspökeik méltósága, a vértanúikat körülsugárzó borzongató dicsôség, csodálatos erôk titokzatos visszatérô felvillanása itt és ott, ismételten, ahogy a buzgalom kívánja --: ezek és hasonló bizonyságok napról-napra hatottak rájuk és szívük suttogását egyre jobban és jobban állandó meggyôzôdéssé változtatták.

The nature of justifying faith, 1838; Doctrine of Justification, XI.: 6.


A feltámadás tanúi

A feltámadt Krisztus nem mutatta meg magát nyilvánosan az egész népnek, hanem csak az Istentôl már kiválasztott tanúknak. Gondviselése útját valósággal általánosan jellemzi, hogy keveseket tesz a sokaság számára áldása átmeneti eszközeivé. ... Ezeknek a keveseknek nem pusztán csak ismerniök kellett Öt, hanem Reá gondolásuknak egész további életük ösztönzôjeként belé kellett itatódniok a lelkükbe. De az emberek nem válnak könnyen egy dolog hûséges pártfogóivá. Nemcsak a tömeg állhatatlan, hanem még a legjobb emberek is meghátrálnak, hacsak nem késztetik, nevelik, fegyelmezik ôket feladatukra. ...

Úgy látszik tehát, hogy Urunk azért terjesztette ki kevesekre a figyelmét, mert ha megnyerte a keveseket, követni fogja a sokaság. Ennek a kevésnek újból és újból megmutatta magát. Megtérítette ôket, vigasztalta, intette, lelkesítette. Magához alakította ôket, hogy hirdethessék dicséretét. ...

Minden nagy változást nyilvánvalóan a kevesek hajtottak végre, nem a tömeg; az elszánt, rettenthetetlen, lelkes kevesek. A tömeg kétségtelenül tud sokat pusztítani, de tenni semmit sem tudnak mások, mint csakis a cselekvésre különösen edzett emberek. Jákob fiainak éhínsége közben az egyik a másikat nézve állt, de semmit sem tett. Egy vagy két ember, akinek kevés a külsô igénye, de szívvel van a munkájában, ezek hajtanak végre nagy dolgokat. Ezek nem hirtelen felhevülés vagy az ügyük igazságában való bizonytalan általános hit által nyerték el a készséget erre, hanem mélyen bevésôdött, gyakran ismétlôdött oktatás által. És mivel magától értetôdik, hogy könnyebb kevesekét oktatni, mint sokat, nyilvánvaló, hogy az ilyen emberek mindig kevesen lesznek. ...

Emlékezzünk még a további okáról is annak, hogy miért voltak kisszámúak a feltámadás tanúi. Azért voltak tudniillik kevesen, mert az Igazság oldalán álltak. Nem lehettek sokan akkor a kiválasztottak, ha az igazságot valóban szeretô és annak engedelmeskedô tanúságtevôknek kellett lenniök. Krisztus ügye a világosság és vallás ügye volt, ezért szükségszerûen kevesen képviselték és szolgálták. Régi közmondás, (amit már a pogányok is vallottak), hogy ,,a tömeg rossz''. Krisztus nem bízta Evangéliumát a tömegre, ha rábízta volna, azt mondhatnánk, hogy ez az elsô pillantásra Istentôl való jövetele ellen szólna. Mi egyéb volt egész mûködésének a legfontosabb tette, mint az, hogy kiválasztotta és elkülönítette a tömegbôl azokat, akik az Igazság elfogadására alkalmasak voltak? ... Ezek voltak az Ô tanúságtevôi, mert megvolt a szívükben az Igazság szeretete. ,,Én választottalak titeket, s én rendeltelek, hogy elmenvén gyümölcsöt teremjetek, és a ti gyümölcsötök megmaradjon''. (Jn 15,16)

... Mindenki, aki az Igazságnak engedelmeskedik, az Igazság oldalán van, és az Igazság gyôzedelmeskedni fog. Számban kevesen, de megerôsítve a Szentlélekben, a világ által megvetve, de szenvedései közben is tovább haladva, legyôzte a tizenkét apostol a sötétség hatalmát és megalapította a Keresztény Egyházat. És azok, ,,akik ôszintén szeretik az Úr Jézus Krisztust'', bár gyengéknek látszanak és magányosaknak teljesen biztosak lehetnek, ,,mert az Isten oktalansága bölcsebb az embereknél és az Isten gyöngesége erôsebb az embereknél''. (1Kor 1,25) ...

Mi is, bár nem vagyunk Krisztus feltámadásának közvetlen tanúi, azok vagyunk hasonló módon szellemileg. A halálból életre kelt szív által és a mennyen csüngô szeretet révén éppoly igazán és valóban tanúi lehetünk annak, hogy Krisztus élt, mint ôk. Aki hisz az Isten Fiában, önmagában hordja a tanúbizonyságát. Az igazság önmaga tanúskodik Isteni Szerzôjérôl. Aki lelkiismeretesen engedelmeskedik az Istennek és szentül él, kényszerít a maga környezetében mindenkit arra, hogy higgyen Krisztus láthatatlan hatalmában és remegjen tôle. Nem tanúskodik ugyan az egész világnak, mert kevesen látják ôt elég közel ahhoz, hogy élete módjával magával ragadja ôket. De környezete számára abban az arányban, ahogyan ismerik ôt, kinyilvánítja az igazságot. És egyesek közülük tüzet fognak az Isten kegyelme által a szent lángnál, ápolják azt és maguk is tovább adják. És így a sötétség ellenére mégis tovább halad az Igazság kézrôl-kézre adva a sötét világban. És megôrzi így kimagasló helyzetét, elismerik credojukként a nemzetek, melyeknek nagy tömegei nem tudják eközben, hogy min nyugszik, honnét került ide, miként tartja fenn magát; és megvetve azt gondolják, hogy könnyen felszámolhatják. De ,,az Úr uralkodik''. Feltámadt halottaiból, ,,erôs trónszéke kezdet óta, él örök óta. Folyók emelik szavukat, folyók emelik habzúgásukat. Hatalmasabb, mint sok vizek zúgása, hatalmasabb, mint tenger harsogása, hatalmas a magasságban az Úr. Bizonyságaid erôs-igazak; szentség illeti, Uram, házadat idôk végezetéig''. (Zsolt 92)

Witnesses of the resurrection, 1831. ápr. 24; Par. and pl. serm. I.: 22.


Az apostoli keresztény

,,Nem tudjátok-e, hogy akik a versenypályán futnak,

mindnyájan futnak ugyan, de egy nyeri el a jutalmat?

Úgy fussatok, hogy elnyerjétek!'' (1Kor 9,24)

1. A bibliai kereszténynek, ha szabad ez elnevezést, mellyel nagyon visszaélnek, használnom, elsô nagy és szembetûnô jellegzetessége az, hogy nincsenek világias kötelékei és indítóokai, e világban él, de nem e világnak. Szent Pál ezt mondja: ,,A mi hazánk a mennyekben van''. (Fil 3,20) ... Tudjuk, hogy mit jelent e világ polgárának lenni. Azt jelenti, hogy érdekeink, jogaink, kiváltságaink, kötelességeink, kapcsolataink vannak valamely városban vagy államban. Függünk tôle, kötelesek vagyunk a védelmére, hozzá tartozunk. Nos, mindez áll a keresztényrôl a mennyre vonatkozva. A menny a városa, nem a föld. Vagy ez volt legalábbis a Szentírás keresztényeinek. ,,Nincsen itt, -- mint ugyancsak Szent Pál mondja más helyen, -- maradandó városunk, hanem a jövendôt várjuk''. (Zsid 13,14). És ezért teszi hozzá az elôbbi szöveghez is: ,,ahonnan várjuk Üdvözítônket is, az Úr Jézus Krisztust''. Helyes meghatározás szerint az a keresztény, aki Krisztusra ügyel, aki nem jutalom vagy kitüntetés, nem hatalom, élvezet vagy kényelem után, hanem Megváltónk, a mi Urunk Jézus Krisztus után vágyódik. Ez az Írás szerint a keresztény lényegének az ismérve; ez az alap, amibôl minden más következik. Hogy valaki gazdag-e vagy szegény, magas vagy alacsony társadalmi állású-e, más lapra tartozó kérdés. De bizonyos, hogy az és csakis az az ôskeresztény, akinek nincsenek földi céljai, aki Ôérette lemond földi vágyakról, akinek gondolatai és törekvései a láthatatlan, eljövendô világra irányulnak, aki csaknem érzékét vesztette e világ iránt, -- mely édes és keserû egyben neki, aki követi ugyancsak Szent Pál egy másik levélben adott buzdítását: ,,Az odafent való dolgokat keressétek, ne a földieket, hiszen meghaltatok, és éltetek el van rejtve Krisztussal az Istenben. Amikor Krisztus, a ti életetek megjelenik, akkor majd ti is megjelentek vele együtt a dicsôségben''. (Kol 3,2-4)

Ebbôl következik, hogy a virrasztás különös ismertetô jele az Írás keresztényének, amit Urunk is oly nyomatékosan a lelkünkre köt: ,,Ébren legyetek tehát, mert nem tudjátok, mely órában jön el a ti Uratok. ... Azért ti is legyetek készen, mert amely órában nem gondoljátok, eljön az Emberfia''. (Mt 24,42.44) ,,Éjfélkor azután kiáltás hallatszék: Íme jön a vôlegény, jertek ki elébe. ... Ébren legyetek tehát, mert nem tudjátok sem a napot, sem az órát'', (Mt 25,6.13) mikor az Emberfia jön. ,,Résen legyetek tehát, mert nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura, este-e vagy éjfélkor, vagy kakasszóra vagy reggel, hogy mikor hirtelen eljövend, alva ne találjon benneteket. Amit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom:Ébren legyetek!'' (Mk 13,35-37) És Szent Péter, ki elmulasztott egyszer virrasztani, megismétli az oktatást: ,,Közel van pedig mindennek a vége. Legyetek tehát okosak és virrasszatok imádságokban''. (1Pt 4,7)

És így az ima, amint Szent Péter lelkünkre köti ez utóbbi szövegben, a másik jellemzô vonása az Írás keresztényeinek. Nem tudták, hogy mely órában jön el Urunk s ezért virrasztottak és imádkoztak minden órában, hogy kísértésbe ne essenek. ,,Mindenkor a templomban valának, dicsérvén és áldván az Istent''. (Lk 24,53) ,,Ezek mindnyájan állhatatosak valának egy szívvel-lélekkel az imádkozásban az asszonyokkal''. (ApCsel 1,14) ,,Naponként egy szívvel-lélekkel idôztek a templomban, házankint végezték a kenyérszegést, vigadozással és a szív egyszerûségével vették magukhoz az eledelt''. (Uo. 2,46) ,,Mindannyian együtt valának ugyanazon a helyen'' (Uo. 2,1) a nap harmadik órájában. Majd a következôket olvassuk: ,,Péter és János pedig felmenének a templomba a kilencórai imádság idején''. (Uo. 3,1) ,,Kornélius, ... egy istenfélô férfiú, ... sok alamizsnát osztott ki a nép között s folyvást imádkozott az Istenhez. Ez látomásban tisztán látta a nappalnak kilencedik órája táján az Isten angyalát'', és ô maga mondja: ,,Ez órában éppen ... kilenc órakor imádkoztam a házamban''. (Uo. 10,1-3.30). ,,Péter hat óra tájban fölméne a háztetôre imádkozni''. (Uo. 10,9) ,,Éjféltájban Pál és Szilás imádkozván dicsérik vala az Istent''. (Uo. 16,25) ,,Mindannyian elkísértek minket feleségükkel és gyermekeikkel ki a városon és letérdelve a parton imádkoztunk''. (Uo. 21,5) Tehát ez az imádságos életmód, az ismétlôdô ima: reggel, délben és éjjel, az egyik megkülönböztetô jele az Írásban a keresztényeknek, mintegy következik az elsôként idézett szakaszból: ,,A mi hazánk a mennyekben van''.

Egyszóval: semmi korlát, semmi felhô, semmi földi dolog nem ékelôdött az ôskeresztény lelke és Üdvözítôje, Megváltója közé. Krisztus volt a szívében, és ezért Krisztust sugározta minden, ami a szívébôl jött: gondolatai, szavai tettei. Az Úr volt világossága: ezért tündökölt ragyogásban, mert ,,a test világa a szem: ha szemed jó, egész tested világos leszen; ha pedig szemed rossz, egész tested sötét leszen.'' (Mt 6,22-23) És ,,a szív bôségébôl szól a száj. A jó ember a jó kincsbôl jókat hoz elô, és a gonosz ember a gonosz kincsbôl gonoszakat hoz elô.'' (Mt 12,34-35) Vagy amint Krisztus mondja máshol: ,,Tisztítsd meg elôbb a pohár és tál belsejét, hogy külseje is tiszta legyen.'' (Mt 23,26) Jól figyeljétek ezt meg testvéreim. A vallásosság, mint látjátok, a szívvel kezdôdik, de nem végzôdik a szívvel. A szívnek a földtôl az ég felé fordulásával, minden világias szándék levetkôzésével és elvetésével kezdôdik, de nem itt végzôdik. Nem itt végzôdött az Írásban jellemzett keresztényekben, akiket a mi Urunk parancsai alakítottak: melyek a lélek összes képességeit, a test összes tagjait Hozzá vonzották, ki a szívükben volt. ...

2. A keresztények tehát, amint az Újszövetség minden lapja tanúsítja, egyszerû, ártatlan, komoly, szerény, türelmes, igénytelen és szeretetteljes test voltak, földi elônyök vagy világi tekintély nélkül. Leírást kapunk róluk az Apostolok cselekedeteinek elején: ,,A hívôk sokaságának pedig szíve-lelke egy volt s egyikük sem mond vala semmit sem a magáénak a birtokából, hanem mindenük közös vala. ... Nem is volt senki sem szûkölködô közöttük, mert mindazok, akiknek föld- vagy házbirtokuk volt, eladták, s az eladottaknak árát elhozták és az apostolok lábához tették. Minden egyesnek pedig annyit osztottak ki, amennyire kinek-kinek szüksége volt.'' (ApCsel 4,32.34-35)

Ez érthetô természetes következménye volt e világ hiúságáról és a másik világ fontosságáról való mély meggyôzôdésnek. Azoknak, akik megértették, hogy ,,a szentek polgártársai és az Isten házanépe'' (Ef 2,19), meg kellett mutatniok ezt tetteikben. ... Gondoljunk rá, mily komolyan intette Urunk ôket:

,,Amint pedig Noé napjaiban volt, úgy lészen az Emberfiának eljövetelekor is. Mert valamint a vízôzön elôtti napokban ettek és ittak, házasodtak és férjhez mentek, mindaddig a napig, melyen Noé bement a bárkába; és nem vették észre, míg el nem jött a vízözön és elragadta mindnyájukat: úgy lészen az Emberfiának eljövetele is.'' (Mt 24,37-39) ,,Ettek, ittak, házasodtak, férjhez mentek, mindaddig a napig, melyen Noé bement a bárkába; és jött a vízözön és elpusztított mindeneket. Hasonlóképpen, amint történt Lót napjaiban: Ettek, ittak, adtak, vettek, ültettek, építettek, amely napon pedig kiment Lót Sodomából, tûz és kénkô esett az égbôl és elveszített mindenkit.'' (Lk 17,27-29) ,,És kezdék magukat mindnyájan sorra mentegetni. Az elsô mondá neki: Földet vettem és ki kell mennem megnézni azt; kérlek téged, ments ki engem. Másik meg mondá: Öt iga ökröt vettem, és megyek megpróbálni azokat; kérlek, ments ki engem. Más ismét mondá: Feleséget vettem, azért nem mehetek.'' (Lk 14,18-20) Újból: ,,Vala egyszer egy gazdag ember, bíborba és patyolatba öltözködô, és mindennap dúsan lakmározó.'' (Lk 16,19) Ismét: ,,Vigyázzatok és ôrizkedjetek minden kapzsiságtól, ... Egy gazdag embernek földje bôséges termést hoza. ... és szóla ... : Azután mondom lelkemnek: Én lelkem! van sok javad, sok esztendôre eltéve; nyugodjál, egyél, igyál, élvezd az életet. Az Isten pedig mondá neki: Esztelen! az éjjel számon kérik tôled lelkedet.'' Utóbb: ,,Adjátok el, amitek van, és adjátok oda alamizsna gyanánt; készítsetek magatoknak meg nem avuló erszényeket, kifogyhatatlan kincset mennyekben, hol a tolvaj hozzá nem fér, és a moly meg nem rontja. Mert ahol kincsetek vagyon, ott leszen a szívetek is. Legyenek felövezve csípôitek, és égô gyertyák kezeitekben.'' (Lk 12,15-20.33-35) Máskor ezt mondja: ,,Mily nehezen jutnak Isten országába, akiknek sok birtokuk vagyon.'' (Mk 10,23) Majd ezt: ,,Ne aggódjatok tehát mondván: Mit eszünk vagy mit iszunk vagy mivel ruházkodunk?'' (Mt 6,31) És ezért Szent Pál Ura és Üdvözítôje példájára aggodalmasan emlékeztet, hogy ,,az idô rövid'' -- a nap utolsó perceiben munkálkodunk. ,,Az idô rövid; most már az van hátra, hogy azok is, akiknek feleségük van, olyanok legyenek, mintha nem volna, és akik sírnak, mintha nem sírnának, és akik örvendeznek, mintha nem örvendeznének, és akik vesznek, mintha nem volna birtokuk, és akik élnek ezzel a világgal, mintha nem élnének; mert elmúlik ennek a világnak alakja.'' (1Kor 7,29-31) ,,Aki Istenért harcol, nem bocsátkozik világi dolgokba, hogy annak tessék, akihez szegôdött.'' (2Tim 2,4)

Ez az elkülönülés a világtól, mely a Krisztus és apostolai által megfogalmazott keresztény lelkületet jellemzi, a Szentírásban mindenféle szétszórtan a részletek változatosságával tárul fel. ,,Ne szeressétek a világot, sem azokat, mik e világban vannak'', -- mondja Szent János (1Jn 2,15). ,,Ne szabjátok magatokat e világhoz, hanem alakuljatok át értelmeteknek megújításával'', -- mondja Szent Pál (Róm 12,2). Magáról pedig így szól: ,,Krisztusnak keresztjében ... a világ megfeszíttetett nekem és én a világnak.'' (Gal 6,14) Az elsô keresztények elkülönültek földi rokonságuktól és barátaiktól:

,,Tehát mostantól fogva -- mondja Szent Pál -- senkit sem ismerünk test szerint. És ha Krisztust test szerint ismertük is, most már nem ismerjük így. Tehát mindaz, aki Krisztusban van, új teremtmény; a régiek elmúltak, íme minden újjá lett.'' (2Kor 5,16-17) Vagy Urunk szavaival mondva: ,,Aki atyját vagy anyját jobban szereti, mint engem, nem méltó énhozzám.'' (Mt 10,37) Lemondtak a vagyonról: ,,Mindaz, aki elhagyta házát, ... vagy földjeit az én nevemért; százannyit kap és az örök életet fogja örökölni.'' (Mt 19,29) Túladtak személyes dolgaikon: ,,Ne legyen aranyotok, se ezüstötök, se pénzetek övetekben, se táskátok az útra, se két köntöstök, se sarutok, se bototok; mert méltó a munkás az ô élelmére.'' (Mt 10,9-10) Feláldozták Krisztusnak legkedvesebb vágyaikat és tárgyaikat, a rajtuk lévô ruhánál jobban és bensôbben hozzájuk tartozó dolgokat. ,,Ha kezed vagy lábad megbotránkoztat téged, -- mondja Urunk képes nyelven, -- vágd le azt és vesd el magadtól; jobb neked az életre bemenned bénán vagy sántán, mint két kézzel vagy két lábbal az örök tûzre vettetni. És ha szemed megbotránkoztat téged, vájd ki azt és vesd el magadtól; jobb neked egy szemmel az életre bemenned, mint két szemmel a gehenna tüzére vettetni.'' (Mt 18,8-9) Elveszítették az emberiség általános rokonszenvét s kegyetlenül bántak velük, sôt mint az embernél valami alantasabb fajú különleges lényeket, kifejezetten üldözték ôket. ,,Gyûlöletesek lesztek mindenki elôtt az én nevemért. ... Nem különb a tanítvány mesterénél, sem a szolga uránál. ... Ha a családatyát Belzebubnak nevezték, mennyivel inkább házanépét?'' (Mt 10,22.24.25)

Ez ... a keresztény portréja, ilyennek festi az Újszövetség. ... Szerették az Istent és lemondtak a világról.

És ezzel elérkeztünk az Újszövetség kereszténységének harmadik és legjellemzôbb vonásához, mi szükségszerûleg következik a másik kettôbôl. ... Az ôskereszténység harmadik kiváló kegyelme: a vidámság, ennek minden alakjában. Nem csupán a tiszta szív, nem csupán a mocsoktalan kéz, de a vidám tekintet is. Ismétlem, a vidámság minden alakjában, mert az igazi vidámság sok kiválóságot rejt magában. A vidám emberek ragaszkodók, a vidám emberek megbocsátók, a vidám emberek bôkezûek. Az öröm, ha keresztény öröm, az önmagukat sanyargatók és az üldözöttek megtisztult öröme, mely békét és derût áraszt, hálássá, gyöngéddé, finomérzésûvé, szelíddé, vidámmá és reménykedôvé tesz; kedvességgel és gyöngédséggel telt, megnyerô és lebilincselô. Ilyenek voltak az Evangélium keresztényei. Mert elnyerték, amit óhajtva kívántak. Fel kívánták áldozni e világ uraságát és minden pompáját Krisztus szerelméért, akit néztek, akit szerettek, akiben hittek, akiben örvendeztek. És amikor kívánságuk beteljesült, nem tehettek mást, mint hogy ,,örültek azon a napon és vigadtak, mert íme jutalmuk nagy volt a mennyekben.'' (Lk 6,23) Boldogok voltak, háromszorosan boldogok, mert éltük napjai bajjal teltek, de vigasztalódtak azután.

Ilyen volt az öröme, mondom, Krisztus elsô tanítványainak, kiknek megengedtetett, hogy gyalázatot szenvedjenek és bajt tûrjenek az Ô nevéért; és ilyen szent, nemes kiválóságok voltak ennek az örömnek a gyümölcsei, amint az evangéliumok és az apostoli levelek minden lapja tanúsítja. ,,Dicsekszünk a szorongatásokban, -- mondja Szent Pál, -- tudván, hogy a szorongatás türelmet eredményez, a türelem kipróbáltságot, a kipróbáltság meg reményt, a reménység pedig nem engedi, hogy megszégyenüljünk; mert az Isten szeretete kiáradt szívünkbe a Szentlélek által, aki nekünk adatott.'' (Róm 5,3-5) Majd így ír: ,,Mind ez óráig éhezünk és szomjazunk, és nincs ruhánk, és arcul veretünk, és nincs otthonunk, és fáradunk, saját kezünkkel dolgozván; átkoznak minket és mi áldást mondunk; üldözést szenvedünk és mi eltûrjük; gyaláznak minket és mi imádkozunk; szinte salakja lettünk ennek a világnak, mindenek söpredékévé mindez ideig.'' (1Kor 4,11-13) Mily áhítatosan, gyöngéden, fenségesen, szeretetreméltóan hangsúlyozza teljességgel ugyanezeket a jellemzetességeket a nyolc boldogság! ,,Boldogok a lelki szegények, mert övék a mennyek országa, boldogok, akik sírnak, mert ôk majd vigasztalást találnak, boldogok a szelídek, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot, az irgalmasok, a tisztaszívûek, a békességesek, akik üldözést szenvednek az igazságért.'' (Mt 5,3-10) És késôbb: ,,Legyen a ti beszédetek: igen, igen, nem, nem; ami ezeken túl van, a gonosztól vagyon.'' ,,Én pedig mondom nektek, ne álljatok ellen a gonosznak; hanem aki megüti jobb orcádat, fordítsd oda neki a másikat is.'' (Mt 5,37.39) ,,Szeressétek ellenségeiteket, áldjátok átkozóitokat, jót tegyetek azokkal, akik titeket gyûlölnek, imádkozzatok üldözôitekért és rágalmazóitokért, hogy fiai legyetek Atyátoknak, ki mennyekben vagyon.'' (Mt 5,44-45, Lk 6,28) ,,Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek; ... Mit látod meg a szálkát atyádfia szemében, magad szemében pedig a gerendát nem veszed észre?'' (Mt 7,1.3) ,,Állhatatossággal fogjátok megnyerni lelketeiket.'' (Lk 21,19) ,,Ha tehát én, az úr és mester megmostam a ti lábaitokat, nektek is mosnotok kell egymás lábait.'' (Jn 13,14) ,,Arról fogja mindenki megismerni, hogy az én tanítványaim vagytok, ha szeretettel vagytok egymáshoz.'' (Jn 13,35) ,,Békességet hagyok nektek, az én békességemet adom nektek; nem miként a világ adja, adom én nektek. Ne riadjon meg szívetek és ne féljen.'' (Jn 14,27) És gondolkodjunk el továbbá mint minden ima mintaképérôl, arról a sajátszerû imáról, melyre maga Urunk tanított meg minket és nézzük meg, miként felel meg a keresztényrôl most festett eszményképnek. Hét kérésbôl áll; három a Mindenható Istenre, négy a könyörgôre vonatkozik. Állíthatnánk-e szavakból egybe más imát, mit ennyire a Zarándok Imájának nevezhetnénk? Mily gyakran halljuk mondani, mintha a vallás pusztán cselekvést kívánna a részünkrôl az életben s nem közvetlen hitet, engedelmességet és imádást, hogy az Isten szolgálatának igazi útja az ember szolgálata. Mily más szellemet sugároz ez az ima! Baj vette ôket köröskörül, ellenség és üldözôk voltak a nyomukban, megpróbáltatás elôttük, de segedelmük épp arra a napra, hogy megengeszteljék bûneiket, Isten akaratával szívükben, Isten nevével ajkukon, Isten országával reményükben: így jellemzi a keresztényt ez az ima. Mily egyszerûség! Mily magasztosság és mily határozottság! Mennyire egy és ugyanaz, mennyire megegyezik azzal, amit máshol olvasunk róla az Írásban!

The apostolic christian, 1843. febr. 5. v. 12; Sermons on Subjects of the Day: 19.


Szentek országa

,,A kô pedig, mely összetörte a szobrot,

nagy heggyé lett, és betöltötte az egész

földet.'' (Dán 2,35)

... Krisztus jövetele elôtt és után sok karddal alapított és gyarapított ország volt. A kard ugyanis a földi hatalom növelésének egyedüli módja. Az okosság és ügyesség irányítja megmozdulásait, de az erôszak karja eszközli nagyobbodását. És aggálytalan lelkiismeret, kôszív és gonosz tettek kísérik rendszerint növekedését, mi nem egyéb, mint valamilyen formájú bitorlás, megrohanás, hódítás és zsarnokság. Rátámad a szomszédjára és külsô összeütközések s látható terjeszkedés útján növekszik. Az Evangélium terjeszkedése egy és ugyanazon elv belsô kifejlôdése volt a különbözô országokban egyszerre és ezért helyesen mondjuk láthatatlannak és nem e világról valónak. Nem a zsidó nemzet ,,nyomult nyugatnak, északnak és délnek'', hanem egyházából áradt ki egy lélek minden országba és ahová eljutott: a dolgok új rendje született meg az idegenek keblében azonnal. ... Tudjuk ugyan, hogy az apostolok voltak az eszközök, e munka titkos küldöttjei, (ha szabad azoknak neveznünk), de most arról szólok, amint egy pogány láthatta a dolgokat külsôleg. ... E világ bölcsessége szemében éppoly képtelenségnek kellett látszania annak, hogy nagy változásokat tulajdonítsanak ily erôtlen teremtéseknek, mint annak, hogy valamilyen képzeletbeli láthatatlan erôvel felruházott mennyei seregnek tekintsék, aminek a létezését nem is hitték. ... Saját maguk tanúskodása az elsô idôkben a bizonyság ma erre.

Mellôzve tehát ez erôtlen és megvetett, ide-oda bolyongó hithirdetôkkel való további foglalkozást, nézzük meg, mi történt a valóságban. A világ által még soha nem látott nagy birodalom közepett, mely hatalmasabb és erôsebb, kiterjedtebb és jobban szervezett volt minden korábbi birodalomnál, hirtelen egy új királyság támadt. E nagyon szilárd birodalom minden részében, keleten és nyugaton, északon és délen, hirtelen, valami kellôképp kiépített összeköttetés vagy irányító központ nélkül, mégis mintegy általános egyetértéssel ugyanazon egy tanítást valló és ugyanazon egy fegyelem alatt álló tízezernyi engedelmes közösség nôtt ki szinte a földbôl. Mintegy a nagy mélység vizei látszottak feltörni, a teremtés új alakulatai, valami ,,nagy hegy'' különféle vonulatai alulról felvetôdni, mik a dolgok meglévô rendjét keresztezik, szétrepesztik, összezavarják, a hegyeket lehordják, a földeket feltöltik, -- ellenállhatatlan hirtelenséggel, váratlanul és elôkészületlenül, -- míg ,,az egész föld be nem telik''. (Iz 41,15-16) Ez valóban ,,új dolog'' volt s függetlenül a jövendölésekkel való minden kapcsolatától példátlan a világ korábbi vagy késôbbi történetében és méltó rá, hogy minden igazán gondolkozó elmében a legmélyebb érdeklôdést és meglepôdést keltse. Miközben Róma királyságaiban és tartományaiban széltében látszólagosan minden a megszokott módon folyt, a nap felkelt és lenyugodott, az évszakok váltakoztak, az emberek szenvedélyei úgy lángoltak, mint korábban, gondolataik világi ügyeiken, nyereségeiken vagy gyönyöreiken, nagyratörô reménységeiken és perpatvaraikon jártak, a harcosok összemérték erejüket harcosokkal, a politikusok fondorkodtak és a királyok lakomáztak: ez a jelenség tôrbe ejtette mintegy hirtelen az egész földet. Az emberek, mint éjjel meglepett tábor egyszerre ellenfelekkel találták magukat körülvéve. És ennek az ellenséges áradatnak a természete még sokkal különösebb volt, (ha lehetséges), mint a jövetele. ...

Amikor azután kérdéseket kezdtek intézni a római nagyság ez ellenfeleihez, nem határozatlan vallomást hallottak tôlük, nem nyilatkoztak magukról óvatosan, nem volt a cselekvésük vagy magatartásuk rendszertelen és bizonytalan. Mindannyian szigorúan és egymáshoz hasonlóan szervezett közösségek tagjai voltak. A maga saját vidékén minden egyes egy új állam alattvalója volt, melynek látható feje és alárendelt tisztjei voltak. Határtalanul sok ilyen apró királyság volt, s mindegyik szövetségese volt a másiknak. Bárhová utazott a római császár, ott találta hatalma e látszólagos vetélytársait, az Egyház püspökeit. Mindegyikük megtagadta továbbá Róma rendeleteinek és szokáson alapuló törvényeinek az engedelmességet, amennyiben a vallást érintették. ... Egyidejûleg rendkívüli türelmet és engedelmességet nyilvánítottak és tanúsítottak a polgári hatalommal szemben. Egy lépést sem tettek önvédelmükre, készek voltak a halálra, sôt a halált tekintették az ôket érhetô legnagyobb kiváltságnak. És továbbá világosan és bátran vallották egy és ugyanazon tanítást és egy és ugyanazon forrásból nyertnek mondották. Püspökeik szakadatlan során át bizonyos tizenkét vagy tizennégy zsidótól vették át, akik viszont a mennybôl nyertnek mondották. És továbbá a testvériség legszorosabb kötelékei fûzték ôket egymáshoz, bensôséges szövetség minden helység közösségét elöljárójához és elöljáróikat egymáshoz szerte az egész földön. És végül is a külsô üldözés és az idônkénti belsô egyenetlenségek ellenére annyira fejlôdtek, hogy a birodalomban való elsô felbukkanásuktól számított három évszázadon belül rákényszerítették annak uralkodóját, hogy szövetségük tagjává váljék. De még ezzel sincs vége, hanem amint a polgári hatalom ereje hanyatlott, a birodalom áldozataiból annak védelmezôivé váltak, közvetítettek közte és barbár ellenségei közt, és azután, mikor a birodalom végórája elérkezett, békében eltemették, helyébe ültek, megnyerték a támadókat, hatalmuk alá hajtották királyaikat és végül, mint legfôbbek, kormányozták. Egy fô egyesítette és vezette ôket korábbi szenvedéseik tulajdon színhelyén, a birodalom területén, és maga Róma, a császári kormányzat székhelye lett központjuk. ... És az apostolokkal kezdôdve a mai napig fennáll ez a sajátságos dinasztia. Az elöljárók egymásutánja a polgári ügyek, a faj, a nyelv, a nézetek minden változásain keresztül fennmaradt és minden országban még mindig az ôsi alapítókat képviselik. ... Ha van a világ fölött Erkölcsi Kormányzó. nincs-e valami nem földi mindebben, valami, amit csodálatos volta következtében kényszerülve vagyunk Neki tulajdonítani, valami, ami méltóságával és nagyságával az Ô kezét árulja el?

The kingdom of the saints, 1835. jan. v. febr.; Par. and pl. serm. II.: 20.

,,Én kérni fogom az Atyát és más Vigasztalót ad nektek, hogy veletek legyen mindörökké'' (Jn 14,16) -- mindörökké: nem úgy, mint az Emberfia, ki kegyelemteljes mûvét befejezve eltávozott. ... Krisztus testben való jövetele által egy külsô és látható egységet szerzett, ... apostolaiból látható társaságot alakított. De amikor Lelke személyében újból jött, mindannyiukat nemcsak névlegesen, hanem valódi értelemben egyesítette. Mert mostmár nemcsak külsô egységbe voltak fogva, ... hanem egy láthatatlan hatalom részeivé és szerveivé lettek, valóságosan függvényei és sarjadékai lettek neki. ...

Így tehát különleges dicsôsége a Keresztény Egyháznak, hogy tagjai nem csupán valami láthatótól függnek, nem csupán egy épület egymásra rakott és külsôlegesen egymáshoz kötött kövei, de egyenként és mindnyájan egy és ugyanazon láthatatlan lelki indítéknak és erônek szülöttei és kinyilvánulásai, ,,élô kövek'' (1Pt 2,5), bensôleg összekapcsolódva, mint a fának ágai s nem mint egy tömeg darabjai. Krisztus testének a tagjai. Ez az isteni és imádatos Lény, akit az apostolok láttak és akivel együtt voltak, a mennybemenetel után éltetô elvvé, a lét titokzatos forrásává vált mindazoknak, akik a Szentlélek kegyelemteljes mûködése révén hisznek. Ô a termékeny szôlôtô és a dús olajfa, amelyen és amelybôl, bár természettôl vad és terméketlen hajtások, az összes szentek kisarjadnak, hogy gyümölcsöt teremjenek az Istennek. Így való értelmében mondható, hogy Pünkösd napjától a mai napig csak egyetlen egy szent van az Egyházban, maga a Királyok Királya és az Urak Ura, ki bentlakozik minden hívôben és akik általa azok, amik. ...

A keresztény egyház élô test és egy: nem pusztán keret, mesterségesen rendezve, hogy egynek lássék. Élô volta teszi eggyé. ...

... A Szentek Közössége a Credo egyik ágazata s így nem másodrangú fontosságú dolog, amelyben kételkedni, vagy amelyrôl okoskodni lehetne.

... Nemzedék nemzedék után születik, próbára vettetik, rostára kerül, erôt és tökéletesülést nyer. Az apostolok élnek újból és újra utódaikban, és utódaik sorban összegyûjtetnek az apostolokhoz. Ez a kimeríthetetlen kegyelem hatása, melyet Krisztus mint az élet és növekedés forrását Egyházába rejtett, míg újból eljön. ...

The communion of saints, 1837. máj. 14.; Uo. IV.: 11.


Az ,,élô kövek'' temploma

Van egy templom a földön, szellemi, ,,élô kövekbôl'' épült templom, valamiképp a lelkekbôl épült templom; templom, melynek Isten a világossága, Krisztus a fôpapja, angyalszárnyak a boltívei, szentek és oktatók az oszlopai és imádkozók a padozata. Volt ilyen templom a földön mindig az Evangélium hirdetésének megkezdése óta. Ez a láthatatlan, rejtett, titokzatos, szellemi templom mindenhol ott van, kiterjed Krisztus egész birodalmában minden helyre és mégis oly tökéletesen van egy helyen, mintha máshol seholsem lenne. Ott van e templom bárhol, ahol hit és szeretet van. A Krisztus nevében való hit és szeretet mintegy mennyei varázseszközök, hogy ez isteni templomot Krisztus birodalmának bármely helyén jelenvalóvá tegyük. ...

Ilyenféle volt az Egyház kezdeteiben, ,,az apostolok és próféták alapjára rakott épület, melynek szegletköve maga Krisztus Jézus''; a hívôk ,,egybeépülték benne az Isten lakóhelyévé a Lélekben.'' (Ef 2,20.22) Az apostolok idejében szegény és üldözött volt és a szent templom szinte láthatatlan volt. Nem voltak kegyeletes érzést keltô szertartások, nem voltak különféle ünnepélyességek, hiányzott a zene gazdagsága, nem voltak magas dómok, nem voltak szimbolikus ruhák, nem voltak díszes oltárok, kövek, márványok, fémek, drágaságok, értékes fák és finom vásznak, hogy a mennyei templomot, melyben benne vagyunk és szolgálunk, kifelé megmutassák és megfelelôen tiszteljék. A hely, ahol Urunk az elsô alkalommal az eucharisztia szentségét bemutatta, egy háznak a felsô terme volt, melyet e célra béreltek, illetôleg használtak. (Mk 14,15) Az a hely, ahol az apostolok és a szent asszonyok a megígért Vigasztaló jövetelére vártak, ugyancsak ,,felsôterem'' volt. (ApCsel 1,13) És ,,felsôterem volt, ahol egybegyûltek'' (ApCsel 20,8) az is, hol Szent Pál Troásban prédikált. Milyen istentiszteleti helyekrôl hallunk még? A folyó partjáról, künn a szabadban, mint Filippinél: itt Szent Pál és társai ,,kimentek a kapun kívül a folyóvízhez, ahol úgy látszott, hogy imádsághely volt.'' (ApCsel 16,13) És a tó partjáról: ,,Mindnyájan elkísértek minket, -- olvassuk, -- feleségükkel és gyermekeikkel ki a városon, és letérdelve a parton imádkoztunk.'' (ApCsel 21,5) Szent Péter a háztetôn imádkozott, s Szent Pál és Szilás kalodába szorított lábakkal énekelték a tömlöcben himnuszaikat és zsoltáraikat; Szent Fülöp pedig magányos helyen keresztelte meg az ethiops udvari tisztet. De bárhol voltak is a keresztények, akár börtönben, akár háztetôn, a pusztában, folyó vagy tenger partján, vagy magánhelyen: az Isten és Krisztus velük volt. A kegyelem lelke ott volt, az Isten temploma körülöttük volt. ...

Ez a való és mindig emlékeznünk kellene reá. És mégsem tagadhatja senki másrészt, hogy Krisztus eljövetelének egyik fôcélja az volt, hogy hatalma alá vesse a világot, igénybe vegye mint a sajátját, érvényesítse mint Úr a jogait, megdöntse a gonosz bitor uralmát, megmutassa magát minden embernek és a magáévá tegye ôket. Ô volt a mustármag, azzal a rendeltetéssel, hogy csendben szétterjeszkedjék és beárnyékozzon minden országot. Ô volt a kovász, melynek észrevétlenül át kellett hatnia az emberi nézetek és intézmények egész tömegét, míg mindet át nem járja. Az ég és föld el voltak választva korábban. Az Ô kegyes végcélja az volt, hogy egyesítse ôket, éspedig úgy, hogy a földet az éghez hasonlóvá tegye. A világban volt kezdettôl fogva, -- de az emberiség más isteneket tisztelt. Eljött a világba testben, -- és a világ ôt nem ismeré meg. Tulajdonába jöve, -- és övéi Ôt nem fogadták be. De jött, hogy rávegye a világot, hogy elfogadja, megismerje és imádja Ôt. Eljött, hogy magába olvassza e világot, hogy miként Ô a világosság, a világ is világosság legyen. Amikor jött, nem talált helyet, ,,hová fejét lehajtsa'' (Mt 8,20), de jött, hogy helyet készítsen magának, otthont teremtsen, házakat építsen és ragyogó hajlékot alakítson magának az egész világból, melyet odáig a gonosz hatalmai tartottak fogságban. Homályban jött, sötét éjjel született egy barlangban, -- barlangban, mely barmok szállása volt ... De azért jött e barlangba, hogy újból elhagyja. ... Át akarta a földet alakítani. ... Mindennek általa kellett megújulnia és semmit sem vett segítségül abból, ami volt, hogy a semmibôl tegyen mindent. Nem a jeruzsálemi templomban jött a világra, megvetette Dávid palotáját: a nyirkos földre feküdt a hûvös éjszakában, fényként világítva a sötét helyen, míg a belôle kiáradt erô által Nevéhez méltó templomot nem emelt magának.

... Így lett a láthatatlan templom láthatóvá. Miként ködös napon a homály lassanként eloszlik és a nap ragyogni kezd, úgy mutatkoznak meg a szellemi világ gyönyörûségei e földi világban; a komor, hideg földet átjárják a sugarai. És köröskörül mindent ama égi dolgok visszfényének vagy csillámának ismerünk fel, amit Isten kiválasztottai egy nap szemtôl-szembe látni fognak. E világ királyságai a mi Urunk és Krisztusa királyságaivá válnak; ,,a templom megszenteli az aranyat'' (Mt 23,17) és az Egyházra vonatkozó jövendölések betûszerint beteljesedtek: ,,Övé lesz a Libanon dicsôsége, a Karmel és a Sáron pompája.'' (Iz 35,2) ,,Hozzád jô a Libanon dicsôsége, jegenye, puszpáng és fenyô egyaránt, hogy ékesítsék szent helyemet, és megdicsôítem lábam helyét. Elborít majd téged a tevék áradata, Mádián és Éfa dromedárja; valamennyien Sábából jönnek, aranyat és tömjént hoznak, s az Úr dicséretét hirdetik.'' (Iz 60,13.6) ,,Egyiptom szerzeménye, Etiópia nyeresége és Szába szálas termetû férfiai hozzád kerülnek s a tieid lesznek; téged követnek, bilincsbe verve haladnak, hozzád könyörögnek és téged kérlelnek.'' (Iz 45,14)

És templomot készített Neki, nemcsak élettelen dolgokból, hanem emberekbôl is, mint alkotó részeibôl. Nem aranyból és ezüstbôl, drágakövekbôl, finom szövetekbôl és mûremekekbôl áll az Isten háza, hanem imádókból, általa megváltott lelkekbôl és testbôl való emberekbôl. Nemcsak lelkekbôl, Ô az egész embert birtokába vette, lelkét és testét egyaránt. Ezért mondja Szent Pál: ,,Kérlek tehát benneteket, testvérek, az Isten irgalmasságára, hogy adjátok testeteket élô, szent és az Istennek tetszô áldozatul -- ez legyen a ti ésszerû istentiszteletetek.'' (Róm 12,1) És igényt tart ránk, mint tulajdonára, nem egyenként, hanem együttesen, mint nagy társaságra. Ez okból mondja Szent Péter, hogy ,,mint élô kövek épüljünk fel rajta lelki házzá, szent papsággá, lelki áldozatok bemutatására, melyek kedvesek Istennek Jézus Krisztus által.'' (1Pt 2,5) Az összességnek és mindenkinek, és mindenkinek minden alkatrészével az Ô misztikus testévé kell válnia. Ezért mondja a zsoltáros: ,,Kész az én szívem, Istenem, kész az én szívem, énekelnem és zsoltárt zengenem. Ébredj én lelkem! hárfa citera, ébredj! a hajnalt pirkadni keltem. A nemzetek közt, Uram, vallak, s a népek közt énekkel magasztallak.'' (107,2-4) Nyelvünknek Róla kell beszélnie, hangunknak Róla kell énekelnie, térdre borulva kell Ôt imádnunk, kezünket könyörögve feléje kitárnunk, fejünket meg kell elôtte hajtanunk, sugároznia kell az arcunknak vele szemben és Ôt kell hirdetnünk testtartásunkkal. Ezekbôl adódnak össze a közös istentisztelet, az imaformák, a jámbor szertartások, a szent cselekmény rendje, az Egyház szolgáinak szóló utasítások, a szent ruhák, az ünnepélyes zene és egyéb hasonló dolgok. És mindez bizonyos tekintetben Krisztus láthatatlan birodalmának a bevonulása e világba. ...

A templom több, mint az arany. Ezért ne aggódjatok, ha hiányzik is az arany! De a templom megszenteli az aranyat. Ezért gondozzátok, ha megvan! Krisztus velünk van minden külsô fény nélkül is; meg lehet fosztva istentiszteletünk minden kellemes toldaléktól, mégis ahol ketten vagy hárman összejönnek az Ô nevében, Ô közöttük van. Legyen bár kunyhó, szabad mezô, tömlöc vagy földalatti börtön, Krisztus ott lehet és ott van, ha az Ô szolgái vannak ott. ... A kôfalak még nem jelentenek templomot. És ha a föld legnagyobb, legkiválóbb, legpompásabb épületei is volnának, Krisztus mégsem lenne azokkal, akik ,,más evangéliumot hirdetnének'' (2Kor 11,4), mint amit egyszer s mindenkorra Ô hirdetett. ... Az Isten temploma az, ami az aranyat megszenteli. Semmi más, mint csakis a láthatatlan, égi Jelenlét szentel meg minden helyet és minden dolgot. Díszes vagy szegényes, gyönyörködtetô vagy egyszerû, mindegy -- csakis a Jelenléte szenteli meg mind az imádkozót, mind a házat. Amint hasztalanok a díszes templomok Krisztus szelleme nélkül, ugyanúgy csak ámítanak a nagy összejövetelek, kiváló szónokok és nagy lelkesedés e kegyelemteljes szellem hiányában. De az a hely, ahol Ô valóban ott lakozik Nevével, szent és dicsôséges, legyen bár palota vagy kunyhó. ...

,,Teljes díszben vonul fel a királylány'' (Zsolt 44,14): Ha elkövetett bûneinket megbánjuk, a test és lélek minden szennyétôl megtisztítjuk magunkat és az Úr félelmében szentségre törekszünk, akkor és csakis akkor bízvást hozzáfoghatunk láthatatlan jelenlétének lakóhelyét ragyogó szépségûre díszíteni és fenségessé tenni.

The visible temple, 1840. szept. 22.; Par. and pl. serm. VI.: 20.


A látható egyház buzdítása hitre

,,Azért mi is, kiket a tanúknak ily nagy felhôje

vesz körül, letéve minden terhet és a minket

környezô bûnt, kitartással fussuk meg az

elôttünk levô küzdôteret.'' (Zsid 12,1)

Nagyon szükséges minden korban a hitetlenség elleni segítségül az, amit Szent Pál tanácsolt a zsidóknak az üldözésben, hogy tekintsünk fel az Isten szentjeire és a mennyek országára. Nagyon szükséges ez minden korban azoknak, akik szívüket az Isten szolgálatára adták, mert kevesen vannak és elenyésznek a társadalomban. Kifejezetten megmondatott: ,,Széles az út, mely a pusztulásba viszen, és sokan vannak, kik azon bemennek.'' És viszont ,,szûk a kapu és keskeny az út, mely az életre viszen, és kevesen vannak, kik azt megtalálják.'' (Mt 7,13-14) Ah, nem eléggé elbátortalanító az önmegtagadás ösvényén járni, küzdeni természetes vágyainkkal és csapongó képzeletünkkel, hadakozni a testtel, még a világgal való harcnak is hozzá kell járulnia? Nem elegendô zarándoknak és közkatonának lenni éltünk napjain, de hallgatnunk is kell még kölcsönös köszöntéseit és rivalgásait azoknak, kik a halál útját választották és nemcsak gyötrelemben, de még magányosságban is kell élnünk? Hol van az igazra mondott áldás, hol a hit örömé, a szeretet vigasza, az önuralom diadala ebben a szomorúságban és elhagyatottságban? Kik azok, akik résztvesznek örömeinkben és bánatainkban, kik lelkesítenek a maguk boldogulásának példájával? Szent Pál megmondja -- a korábbi idôk tanúinak felhôje. ...

1. Kétségtelenül tagadhatatlan, ha átadjuk a szívünket Krisztusnak és engedelmeskedünk Istennek: a kevesek között leszünk. Így volt ez minden korban, így lesz az idôk végezetéig. Igazán bajos oly embert találni, aki illôképpen adja át magát Üdvözítôjének. Minden reánk szállott kegyelem ellenére ki vagyunk téve ilyen vagy olyan módon annak a veszélynek, hogy megtévesszen a saját szívünk és a lényeg helyett a vallás külszíne kössön le. Ennélfogva egy ún. keresztény országban is a többség a világ számára él. Sôt mintha úgy látszana, hogy a kereszténység gyümölcsei terjeszkedésével megfogynak, vagy növekedésével legalább is nem szaporodnak. Úgy látszik, (mondta valaki) mintha bizonyos mennyiségû igazlelkûség lenne a világban, bizonyos számú választott az Egyházban, és amint megnöveled területét, szétszórod ide-oda e töredéket, kevesebbnek látszik és elhagyatottabbakká teszed ôket.

,,Íme úgy küldelek titeket, mint juhokat a farkasok közé'' (Mt 10,16) -- amit Urunk az apostoloknak mondott, beteljesedik napjainkig mindazokkal, akik követik Ôt. Szét vannak szórva ide-oda a világban, el vannak egymástól választva, kénytelenek egymás meghitt társaságáról lemondani és a távolba, más lelkületûek közé küldetnek. Hivatásukat és foglalkozásukat nem maguk választják. Az általuk nem korlátozható külsô körülmények határozzák meg életük folyását; a véletlenek erre vagy arra a helyre vetik ôket, nem tudják hová mennek, nem ismerik az embereket, akikhez csatlakoznak, csaknem vakon találnak otthonra és társaságra ...

Nem ismerik egymást; nem ismerik önmagukat; nem merészkednek az Isten választottjai jövendôbeli méltóságát a magukénak tekinteni, bár ténylegesen nekik tartatott fenn; és mennél közelebb vannak a mennyhez, annál szerényebben gondolkoznak magukról. ,,Uram! nem vagyok méltó, hogy hajlékomba jöjj'' (Mt 8,8) -- így beszélt az, kinek nagyobb volt a hite, mint bárkinek Izraelben. Kétségtelenül nincsenek szentségük tudatában, meg sem tudják mondani, kik a társaik a szentségben. Csak az Isten lát a szívbe; hébe-korba látnak vándorlásuk folyamán felcsillámlásokat másokban az Isten dolgából; átkarolják ôket egy ideig a homályban, de hamar elvesztik ôket; hallják a hangjukat, de nem tudják megtalálni ôket. Feltárulnak ugyan elôttük kevesek bizonyos mértékben. Azok között, akikkel sorsukban összevetôdnek, akiket állandóan látnak, adatik talán egy-kettô nekik, akikben örvendeznek, de nem sokan. Mert így tetszett a Szôlôskert Vincellérjének, akinek látható szándéka, hogy ne nôjenek az övéi szorosan egybe; és ha ez látszana bekövetkezni, megnyesegeti a szôlôtôkét, hogy látszólag kevesebb, de jobb gyümölcsöt teremjen. Leszakít egyeseket a szüret reménységébôl, és akik megmaradnak, gyászolják testvéreiket, kiket az Isten magához vett, nem értik meg, hogy nem gondviselésének különössége, hanem valósággal szabálya kormányzásának, hogy szolgáit kevésnek és magányosnak hagyja.

És mégha ismerik is egymást, (amennyire ember ismerhet embert,) mégsem alakíthatnak, mint mondtam, zárt közösséget egymással. ... Az Isten Látható Egyháza csak az egyedüli társaság, amit a keresztények már most ismernek; pünkösdkor alakult az apostolokkal, mint alapítókkal, utódaikkal, mint kormányzókkal és az egész hívô keresztény néppel, mint tagjaival. Ebben a Látható Egyházban fejlôdik és érik fokozatosan a Láthatatlan Egyház. Az Isten Szent Lelke lassan és különbözôképpen alakítja az egyetemes testhez hozzátartozó egyes emberek esetében. De az isteni kegyelemnek mindez áldott beteljesedései csak részei mostanáig a Látható Egyháznak; fejlôdnek általa, függnek tôle, egymástól nem függnek, nem alkotnak testet együttesen, a Láthatatlan Egyház nem alakult még itt ki, most még csak név, az elrejtetteknek és csak Isten által ismerteknek adott név. ... Szét vannak szórva a látható Misztikus Szôlôtôke levelei között s törzsébôl és ágaiból táplálkoznak. Szentségei és szolgáltatásai éltetik ôket, fényt és üdvöt merítenek szertartásaiból és rendelkezéseibôl, közösségbe kerülnek egymással általa; engedelmeskednek elöljáróinak, együttélnek tagjaival, nem merészkednek errôl vagy arról az emberrôl ítéletet mondani, jobbjukra vagy baljukra helyezni, hogy föltétlenül az üdvözülendôk számába tartozik-e vagy nem; testvérként fogadnak el Krisztusban mindenkit, mint ugyanazon egyetemes ígéret részeseit, ki nem taszította nyíltan vissza Krisztust, -- a halál elérkeztéig éppoly valóságos testvérként, mint azokat, kik a leghûségesebben töltik be hivatásukat.

Mégis ugyanakkor, mikor szeretnek a hitben mindenkit, aki Krisztus nevét viseli és vonakodnak ítélkezni az Isten színe elôtti tényleges állapotuk felôl, mégis, mivel sokukban olyan dolgokat észlelnek, mi fáj nekik vagy sérti ôket, nem tehetnek másként s nem tudják másnak, bármiként is eredjen, mint nagyon kínosnak érezni az ôket körülvevô világias légkörnek a jelenlétét. Fullasztónak érzik azt a párát, amelyben a tömeg jól érzi magát; és ha nem is tudják a rossz valóságos szerzôit külön kimutatni, biztosan megérzik a kerülendô rosszat, mire rá kell mutatni és amely valahol vagy valamiképp az Egyházban ered. Ezért a maga körében, akár magas, akár alacsonyrendû, tanúságtevô a kevés hívô, tanúságtevôi Istennek és Krisztusnak életükkel és tiltakozásuk által a nélkül, hogy megítélnének másokat vagy felmagasztalnák magukat. Tanúságtevôk a különbözô embereknek különbözô fokban, jobban vagy kevésbé, amint szüksége van rá az egyeseknek, -- elütnek a tömegtôl különbözôképpen, a szerint, ahogy a sokaságból az egyesek, akiknek tanúságot tesznek, jobbak vagy rosszabbak és miként ôk maguk jobban vagy kevésbé elôhaladottak az igazságban. Bármiként legyen is, egészében véve tanúságtevôk, amint tanúskodik a fény ellentétével a sötétséggel szemben; -- jót adnak és rosszat kapnak vissza, a világ megvetését, gúnyját és ellenkezését vonják magukra, vegyülve ugyan valami dicsérettel és tisztelettel, tisztelettel, mi nem tart soká, hanem hamarosan félelmetessé lesz és gyûlölséggé válik. És ezért van szükségük a vallásos embereknek bátorításul valami vigaszra, amit a Látható Egyház az elsô pillantásra látszólagosan nem tud megadni, amikor az istentelenség áradata megfélemlíti ôket.

2. Mit mondjunk most ezután ily körülmények között? Csak ôk az egyedüli tanúságtevôk, kiki a maga helyén? Az Egyház, ahogy ténylegesen látják, hacsak nem hittel nézik láthatatlan adományaira tekintve, egyáltalán nem vigasz nekik? Vagy mindennek ellenére nyújt nekik valóságosan valami érezhetô támaszt, a béke és tisztaság mennyei látomását, ellenkezôjét a mostani világnak, a rossz ellenére, ami bôven van benne és ránehezedik? Az Isten nagy irgalmából ténylegesen és nem kis mértékben jelenlévô és érezhetô vigaszt nyújt nekik az Egyház, amint ezt a továbbiakban kimutatom.

... A Szentlélek kegyes volt lakóhelyét az Egyházban venni és az Egyház örökké homlokán fogja viselni elrejtett kiváltságainak látható jeleit ...

Az Írás megôrizte az emlékezetét azoknak, akik hitben éltek és haltak a régi idôkben és semmi sem tud megfosztani minket tôlük. A Sátán ereje abban a látszatban rejlik, hogy a tömeg az ô oldalán van; de ha olvassuk a Bibliát, ez az érv elveszti velünk szemben a hatalmát. Azt találjuk benne, hogy nem vagyunk egyedül, hogy mások elôttünk ugyancsak a mi helyzetünkben voltak, azt érezték, amit mi, kiállták a mi megpróbáltatásainkat és ugyanazért a jutalomért fáradoztak, amire mi vágyódunk. Semmi felemelôbb nem lehet a lélekre, mint annak a tudta, hogy egy nagy és diadalmas társaság tagja. Nem ujjong-e a katona parancsnokának és nem tekinti-e gyôzelmét a magáénak? Csak egy a sok közül, mégis azonosítja magát a sereggel és az üggyel, melynek szolgál és jobban csüng gondolatban a gyôzelmeiken és azokon, akik megnyerik, mint a véletlen veszteségeken és vereségeken. Nem örül-e egy hatalmas ország szülötte, hogy annak született és nem büszkélkedik-e vele? ... Sokkal teljesebb, sokkal megokoltabb a keresztény dicsekvése, minden gôgös vagy testies érzés nélkül. Tudja Isten szavából, hogy ,,egy nem közönséges város polgára''. ... Tagja egy seregnek és mindazok a boldog szentek, kikrôl olvas, testvérei a hitben. A múlt történetében különleges vigaszt talál, ami ellensúlyozza a látható világ befolyását. Nem tudja megmondani, kik most a szentek a földön, jövendôbeliek még, csak az Isten tud róluk; de a korábbi idôk szentjei megjelöltettek az ég számára és feltárultak a maguk mértékében neki. A tökéletessé vált igazak lelkei bátorítják, hogy kövesse ôket. Ezért jellemzô vonása a kereszténynek a régi idôkre való visszatekintés. E világ embere a jelenben él vagy tervet szô a jövôre; a hit azonban a múlton nyugszik és bizodalommal telt. A múltat a jövô tükrének tekinti. Számba veszi az Isten hívô szolgáinak jegyzékét, akikhez Szent Pál szövege utasít és nem érzi többé lehangoltan egyedülállónak magát. Ábrahám és a pátriárkák, Mózes, Sámuel és a próféták, Dávid és a nyomában járó királyok, ôk a keresztény ôsei. Fokozatosan megtanulja meghitt képként szeme elôtt tartani ôket, egyesíti az ügyét az övékével és mert a történetük vigasztalja ôt, védelmezi ôt a maga napjaiban. ...

A vonzalom és vigasztalás mily világa tárul így fel elôttünk a szentek közösségében! Az igazságot a legkomolyabban keresô pogányok elcsüggedtek társak hiányában; mindegyikük magára maradt. Kísértette ôket a gondolat, hogy összes legjobb megérzéseik csak üres fogalmak s közömbös, hogy szolgálnak-e az Istennek vagy nem engedelmeskednek neki. De Krisztus ,,az Isten szétszórt gyermekeit egybegyûjtötte'' (Jn 11,52) és közel hozta ôket egymáshoz minden idôben és helyen. ... A fárasztó út rövidebbnek tûnik, ha társaságban megyünk, több vagy kevesebb az utas, mégis mindegyik ugyanazon a földön jár.

Így érez a keresztény minden szent irányában. ... Mert mi egyéb az Egyház, mint záloga és bizonysága nemzedékrôl nemzedékre Isten soha ki nem haló szeretetének és hatalmának? Az emberiség iránti irgalomból alapította és jelenléte köztünk bizonyság, hogy vétkeink ellenére sem hagyott el; -- ,,mindezideig az Úr szabadított meg minket.'' (vö. 2Kor 1,10) Tizenkét apostolának az alapzatára építette az Egyházat és megígérte, hogy a pokol kapui nem vesznek erôt rajta; és jelenléte köztünk bizonysága hatalmának. Az addigi négy világbirodalmat követôen alapította és Egyháza áll és látja a földi királyságok porrá hullását és megsemmisülését ... Az apostolok királyi dinasztiája régibb a ma még a földön létezô összes királyi családoknál. Az Egyház minden püspöke, bármelyikre tekintsünk, egyenes leszármazottja lelki születés útján Szent Péternek és Szent Pálnak; -- fönséges gondolat, ha képesek vagyunk felfogni! Igaz, hogy különbözô idôkben megfeledkeztek a püspökök magas méltóságukról és ahhoz méltatlanul cselekedtek. ... Ennek a világnak éltek, e világéinak tartották magukat, hivatásukat világinak és polgárinak gondolták, vagy ha vallásinak, akkor is csak ,,emberektôl és emberek által'', nem ,,Jézus Krisztus által'' (Gal 1,1), sokat adtak a gazdagságra vagy az elôkelôségre, méltóságra vagy tiszteletre, a tudós hírnévre vagy a királyi tanácsosságra és az udvari életre, -- mégis, elismerve a legszélsôbb lehetôséget, a hívô lélek részére mindezek ellenére nem csekély mértékben felemelô látni mindegyikükben ígérete komolyságát: ,,Nem hagylak el, sem el nem távozom tôled.'' (Zsid 13,5; Józs 1,5) Ô mondotta, hogy Egyházával lesz: életben tartotta ez ígéretet mind a mai napig. Fenntartotta apostolai sorának folytonosságát minden korszakon és a világ minden zavarában és veszélyén keresztül. Ez pedig kétségtelenül felbátoríthat némiképp elhagyatottságunkban és gyengeségünkben. Minden püspök személye harcok és megpróbáltatások, szenvedések és gyôzelmek, reménységek és szorongások sok évszázados hosszú történetére mutat rá. Mostani jelenlétük mindezek gyümölcse. Élô emléke azoknak, akik meghaltak. A bátor viadal, tökéletes hitvallás és vidám vértanúság ígérete ma, ha a szükség úgy kívánja, amint példáink vannak ezekre a régi idôkbôl. Látjuk alakjaikat falainkon, sírboltjaik lábaink alatt feküsznek; és bízunk benne, nem, bizonyosak vagyunk benne, hogy az Isten az lesz napjainkban minekünk, ami nekik volt. A zsoltáros szavaival: ,,az Úr gondol velünk és áldást ad nekünk: Megáldja házát Izraelnek, megáldja házát Áronnak'' (113,12)

Élô apostolaink látása különösebben késztet rá, hogy gondolatainkkal kegyeltebb elôdjeiknél idôzzünk, kik a különbözô idôkben bátran és dicsôen harcolták ,,a hit jó harcát''. (1Tim 6,12) Áldott legyen az Isten, hogy megismertette velünk ôket, mintha a napjaikban élnénk és gyönyörködnénk példájukban és tanításukban. ... Ôk valóban az Isten emberei voltak napjaikban, irányítók és tanítók voltak az Egyházban s kézfeltétel útján nyerték az elôször az apostoloknak s most nekünk adott hatalmat. Fáradoztak, szenvedtek és nem csüggedtek el, és írásaik megmaradtak napjainkig. És ha valaki ápolja ezt a gondolatot, nagy bátorítást talál benne Isten irgalmából. Mondd, hogy egyedül áll, hogy a hite csak álom és törekvése, hogy jót tegyen: dôreség, -- mi a válasza? Tudja, hogy voltak idôk, mikor meggyôzôdése tisztelt és hathatós volt, és a most nagyra tartott nézeteket csak azért nem ítélték el, mert nem hallottak róluk. Tudja, hogy a jelenlegi vélemények csak napi esetlegességek és éppúgy eltûnnek, miként keletkeztek. Kétségtelenül el fognak tûnni, mégha távoli idôben is! Ô ezért a jövendô idôért fáradozik, a jövendô félezrednek dolgozik. El tudja viselni, hogy egy félezredet várjon, várjon egy korra sokáig, sokáig azután, hogy porrá mállott. Az apostolok tizennyolc század óta élnek; és a keresztény, amennyiben visszanéz, ugyanúgy gyôzheti, hogy elôre is tekintsen. ,,Egy az Úr, egy a hit, egy a keresztség, egy az Isten és mindenek Atyja'' (Ef 4,5) kezdettôl végezetig.

Áttérek most istentiszteleteinkre; ezek is támaszul szolgálhatnak hitünknek és reményünknek. Aki templomba megy, hogy imádja az Istent, legyen magas- vagy alacsonyrendû, a szentek mennyei világába lép. Mert az imádás szertartásában a láthatatlant idézzük fel és érezzük meg. Tudom, hogy Krisztus ekkor különlegesen jelen van és kegyes megáldani minket; de ezúttal arról a segítségrôl szólok, amit érzékelhetô dolgok által kapunk és még ebbôl az alacsonyabbrendû szempontból is kétségtelenül sok történik a javunkra az istentisztelet során. Olvasunk a Bibliából, az elôttünk eltávozott szentekrôl és megemlékezünk róluk imáinkban. Hálálkodunk az Istennek értük, dicsérjük az Istent velük, kérjük, az Istent, hogy látogasson meg minket kegyelmével, amint meglátogatta ôkét. És kirekesztünk minden földies gondolatot és szempontot. A világnak nincs itt többé uralma, mint kívül; nem tanít, dicsér, gáncsol, gúnyolódik, csodál a maga hamis mértéke szerint többé. Pusztán, mint a nagy ellenségrôl van szó róla, melynek állhatatosan ellen kell állnunk; tulajdon helyét foglalja el és végzete, az Egyház végsô gyôzelme fölötte, bizakodóan megjósoltatik. És továbbá sokkal hatásosabb hallani és látni, mint könyvbôl olvasni. Ha a Bibliát és a vallásos könyveket magánosan olvassuk, nagy vigaszra lelünk; de általában jobban rázza és bátorítja fel a lelkünket, ha templomban halljuk feltárni és elmondani azokat a nagy igazságokat, melyekrôl az Írás szól. Ott látjuk ,,a szemünk elôtt Jézus Krisztust mintha köztünk feszíttetett volna meg''. (Gal 3,1) Az elôírt szertartások, melyeknek szemlélôi vagyunk, rákényszerítik a láthatatlan igazságot érzékeinkre. Az épület egész elrendezése, a szelíd fény, a hajók, az oltár áhítatos díszei láthatatlan dolgokat érzékeltetnek és sarkallják gyenge hitünket. A mennyei udvarokat véljük látni éneklô angyalokkal s a figyelô apostolokat és prófétákat, amint írásaikat az elôírt rendben olvassuk. És így már a vasárnap puszta megülése haszonnál járhat Isten kegyelmébôl még azoknál is, akik nem adták át magákat Neki, -- nem az üdvösségük szempontjából, (mert senki sem üdvözülhet pusztán egy-két megszokás által és hitélet nélkül), de haszonnal járhat, amennyiben megfékezi bûnös ábrándjaikat és oly gondolatokat és ismereteket ad nekik, mik jövendô jó csírái lehetnek. Még azoknál is, hangsúlyozom, kik a világnak élnek, a vasárnapi puszta jelenlét a templomban állandó memento a lelkiismeretük számára, megsejteti velük a láthatatlan dolgokat és megszabadítja ôket bizonyos mértékben Mammon és Belial szolgálatától. És ezért a Sátán legelsô merénylete, ha meg akar rontani egy lelket, hogy ráveszi az Úr napjának megszentségtelenítésére. ... Bátorsággal mondom, ha valaki rendszeresen jár az istentiszteletre, mássá lesz idôvel, mint volt, az Isten mûködik benne. A szíve mennyeibb és vágyódóbb lesz, a világ a lábai elé terül, ellenállóvá lesz véleményeivel, fenyegetôdzéseivel, kedveskedéseivel, nevetségességeivel szemben.

A tömeg nem érti ôt meg, hiszen még Szent Pálban vagy Szent Jánosban is csak közönséges embert látna. Idônként mégis hatásosan szól az ilyen ember magának a tömegnek. Rendkívüli veszedelem vagy aggodalom idején, amikor az emberi lélek ellankad a félelemtôl, ilyenkor természetes hatalmat nyer a világ fölött és úgy fog tûnni, mintha nem az egyed szólalna meg általa, hanem egyesülve lenne benne mindannak a sok szentnek ereje és kegyelme, kik egész életén át társai voltak. A megholtakkal élt és úgy fog tûnni a világnak, mintha a holtak birodalmából jönne, a holtak nevében beszélne, a látható dolgoknak meghalt lelkek nyelvén szólna, feltárva a mennyei világ misztériumait és megfélemlíti és megakasztja azokat, kik e világhoz láncolódnak.

The visible church an encouragement to faith, 1834. szept. 14.; Par. and. pl. serm. III.: 17.


Az egyház az elhagyatottak otthona

A lélek nem talál semmit, mi ez élet dolgaiban és élvezeteiben kielégíthetné, nem tudják kielégíteni ingerei, harcai, gondjai, fáradalmai, céljai és gyôzelmei sem. Képzeljünk el egy embert, kinek dôl a pénz, érvényesül az életben, társadalmi tekintélyre és befolyásra tesz szert, legyen bár magas vagy alacsony társadalmi állású, nem elégíti ez ki. Szüksége van otthonra, szüksége van egy központra, hol gondolatai és érzelmei elcsitulhatnak, egy titkos kis nyugvóhelyre, hol a világ viszontagságai után vigaszra találhat, amely, bármerre kalandozzék is, rejtett támasza és gyámola lehet, s ami a szívében lakozik, ha nyelve nem fejezi is ki. A világ kecsegtethet, ijeszthet, csábíthat, rabul ejthet, de igazi bizalmat és szeretet nem tud gerjeszteni. Nem találhatunk nyugalmat csak a békességben, a bizalomban és az odaadásban; és ezért törekszik minden ember, ha vallásra nem gondol is, hogy otthont teremtsen természete egyedüli csillapítószeréül magának, és boldogtalan, ha nincs neki. Így tesznek az emberek tanúságot a világ ellen, jóllehet e világ fiai, -- együtt tesznek tanúságot a legszentebbekkel és a legnagyobb önsanyargatókkal, kik hitben legyôzték a világot.

Így talál tehát bennünket Krisztus, belefáradtnak e világba, melyben élnünk és munkálkodnunk kell és amelynek rabszolgái vagyunk, ha akarjuk, ha nem. Úgy talál bennünket, hogy rászorulunk egy otthonra, vágyódunk utána és készítünk magunknak egyet, ahogy éppen lehet: teremtmény segítségével, mert ez minden, amit tehetünk. A világ, melyben kötelességeink vannak, oly határtalan, mint a sivatag, oly nyugtalan és viharos, mint a tenger, oly változékony, mint a szél és az idôjárás. Nincs magva és tartalma, olyan, mint az árnyék vagy kísértet, ha megkísérled megragadni, elillan elôled, vagy még rosszindulatú is és rútul elbánik veled. Szükségünk van valamire, amit e világ nem adhat. Ez a nyomorunk, és ekkor jön az Evangélium segítségünkre.

Amikor a mi Urunk Jézus Krisztus vétkeinkért a kereszten meghalt és felment a magasba, nem úgy hagyta hátra a világot, amint találta: áldást hagyott maga után. Hátrahagyott a világban valamit, ami korábban nem volt meg benne: -- egy rejtett otthont, melyben a hit és szeretet örvendeznek és mindig élnek, a környezô világ ellenére. Azt kérdezed, mi ez? ... Az Isten Egyháza ez, mely a mi Isten terve szerinti valódi otthonunk, az ô tulajdon égi udvara, hol a szentekkel és angyalokkal lakozik, hová bevezet bennünket újjászületés által, és amelyben elfeledhetjük a külsô világot és zûrzavarának tarkaságát.

A zsidóknak ilyenféle menedékhelyük volt az ô kôbôl épült templomuk. ... Felségesen és gyönyörûségesen emelkedett a Sión hegyén, hívta, befogadta az imádkozókat, elrejtette ôket a külsô világ, annak minden nyomorúsága és bántalma elôl s közvetlenül az Isten színe elé vezette ôket. Nem csoda, hagy Dávid oly áhítatos szeretettel szólt róla és szomorkodott és sóvárgott utána a távolban. ,,Milyen édes a te hajlékod, -- mondja, -- seregeknek Ura! vágyódik lelkem, epedve sóvárog az Úr csarnokai felé; Szívem és testem ujjong az élô Isten elé ... Boldogok, Uram, kik házadban élnek, és mindörökké tégedet dicsérnek. ... Csarnokaidban egy nap bizony hogy többet ér egyéb napok ezreinél. Inkább állnék a küszöbön én Istenem házában, semmint laknám a bûnös sátorában''. (Zsolt 83) ,,Istent, az élô Istent szomjúhozza a lelkem: mikor lehet már mennem és Isten arca elôtt megjelennem!'' (Zsolt 41) ,,Világosságodat és hûségedet küldd el, vezérem az legyen, te szentséges hegyedre s csarnokaidba az vigyen. És bemegyek az Isten oltárához, Istenhez, aki örömem és ujjongásom nekem, és dicsérlek tégedet citerával, Isten, én Istenem''. (Zsolt 42)

Ilyen volt a zsidók temploma; de egyéb tökéletlenségein kívül, mint látható és anyagi dolog, egy helyre volt korlátozva is. Nem lehetett otthona az egész világnak, még egy nemzetnek sem, hanem csak a sokaság egy kis töredékének. A keresztény templom azonban láthatatlan és szellemi s ezért mindenhol lehet. ,,Az Isten országa, -- mondja Urunk róla szólva, -- nem jön el szembetûnô módon; sem nem fogják mondani: Íme itt, vagy amott van; mert hiszen az Isten országa bennetek vagyon''. (Lk 17,20-21) A szamariai asszonynak pedig ezt mondta: ,,Eljön az óra, mikor sem ezen a hegyen sem Jeruzsálemben nem fogjátok imádni az Atyát. ... Eljön az óra, és már itt vagyon, mikor igazi imádói lélekben és igazságban fogják imádni az Atyát; mert az Atya is ilyen imádókat keres magának. Lélek az Isten és akik ôt imádják, lélekben és igazságban kell imádniok''. (Jn 4,21-24) ,,Lélekben és igazságban'' -- ha nem lenne a Jelenléte láthatatlan, nem lehetne ez valóság, mert amit látunk, az nem valós; az, ami anyagi, felbontható; az, ami idôben van, ideiglenes; az, ami helyhez kötött, részbeli. A keresztény templom azonban mindenhol ott van, ahol keresztények Krisztus nevében összejönnek. Oly tökéletesen van minden helyen, mintha nem lenne máshol; és átléphetjük a küszöbét s megjelenhetünk szent lakosai, Isten mennyei családja körében, éppoly valóságosan, mint ahogy zsidó imádói bemehettek temploma látható udvaraiba. Nem látunk semmit; de ez, ismétlem, szükségszerû feltétele annak, hogy mindenhol lehet. Nem lehetne mindenhol, ha valahol látnánk. ...

És így vetíti ezt elénk az Ószövetség mind jövendölésekben, mind alkalomszerû elôérzetekben. Izaiás azt jövendölte, hogy ,,az utolsó idôkben az Úr házának hegye szilárdan áll majd a hegyek tetején, és magasabb lesz a halmoknál; hozzátódulnak mind a nemzetek''. (2,2) És ezt látta elôérzetében Jákob, valamint Elizeus szolgája. Jákob, mikor álmában azt látá, ,,hogy egy létra áll a földön, teteje az eget éri s az Isten angyalai fel s alá járnak rajta''. (Ter 28,12) És Elizeus szolgája, mikor ,,az Úr megnyitá a legény szemét ... s íme a hegy tele volt lovakkal s tüzes szekerekkel Elizeus körül.''. (2Kir 6,17) Ezek annak a megérzései voltak, ami folytonossá vált akkor, midôn Krisztus eljött és ,,kitárta a mennyek országát minden hívônek''. Hogy mit jelent ez a kitárás, azt Szent Pál közli velünk: ,,Sión hegyéhez járultatok, és az élô Isten városához, a mennyei Jeruzsálemhez, és a sok ezernyi angyalok seregéhez, és az elsôszülöttek egyházához, kik össze vannak írva a mennyben, és mindenek Bírájához, az Istenhez, és a tökéletes igazak lelkeihez, és az új szövetség közvetítôjéhez, és a meghintés véréhez''. (Zsid 12,22-24) Ôk a mi szent otthonunk lakosai: maga az Isten, Krisztus, az elsôszülöttek gyülekezete, amilyenféle az apostoloké, az angyalok és az igazak lelkei. Így lévén, nem csodálatos, hogy az Írás alkalmilag úgy beszél az Egyházról, mint földön lévô mennyrôl, mondván, hogy az Isten ,,minket Krisztussal együtt életrekeltett, ... vele együtt életrekeltett és Krisztus Jézussal együtt az égiek közé helyezett el''. (Ef 2,5-6)

Ami tehát a látható templom volt a zsidók részére, az és még inkább az a mennyek országa nekünk; valóságosan rejtekhely és menedék, mint az övéké volt s kirekeszti a világot. Mit tesznek az emberek, ha aggodalom, gond és csalódás nyomorgatja ôket? Menedéket keresnek családjukban, a családi élet szeretetnyilvánulásaival veszik magukat körül, belsô világot teremtenek maguknak, hol érzelmeik némiképp megnyugodhatnak. Ezt az adományt érezték meg a sugalmazott írók elôre s ezt élvezzük mi a keresztény egyházban. ,,Ments meg, -- imádkozik a zsoltáros, -- a gonoszak tanakodásától, gonosztevôk zajongásától''. (63,3) ,,Mint szemed fényét, oltalmazz meg engem, fedezz el szárnyad árnyékával engem, a gonoszok elôl, kik erôszakot hoznak ellenemben''. (16,8-9) ,,Boldog, kit kiválasztasz s fölemelsz: lakója lehet csarnokodnak. Hadd teljünk el házad javaival, és szentségével templomodnak. Meghallgatsz, mert igaz vagy s csodajeleket cselekszel velünk, mi szabadító Istenünk''. (64,5-6) ,,Egyért könyörgök én az Úrnak, csak egyet kérek: hogy lakhassam az Úrnak hajlékában, amíg csak élek. Hogy élvezhessem az Úr kedvességét s láthassam az Ô templomát. Elrejt engem a veszedelem napján ô hajlékában, eltakar engem rejtek sátorában és sziklára emel''. (26,4-6) ,,Te vagy a menedékem, megmentesz engem kínjaim közül''. (31,7) ,,Milyen nagy, Uram, kegyességed, melyet azoknak tartogatsz, kik félnek téged. ... Megoltalmazod ôket arcodnak oltalmában emberek ármánya elôl, elrejted ôket sátorodban marakodó nyelvek elôl. Áldott az Úr, mert megmutatta csodálatosképpen az erôsséges városban irgalmasságát nékem!'' (30,20-22) És hasonlóképpen szólnak a próféták, pl. Izaiás: ,,Íme, igazságosan uralkodik majd egy király, s az igazság szerint kormányoznak majd a fejedelmek; olyan lesz mindegyikük, mint a rejtekhely a szél elôl, és mint a menedék a fergeteg elôl, mint a vizek patakjai a szárazságban, és magas szikla árnyéka a tikkadt földön''. (32,1-2) ,,Vára voltál a szegénynek, szorongatásban vára a szûkölködônek, menedéke a viharban, árnyéka a forróságban ... az Úr keze megpihen e hegyem''. (25,4-10) ,,Erôs városunk nekünk a Sión, védelmül kôfal és bástya van benne. Nyissátok meg a kapukat, hadd vonuljon be az a nemzet, mely igaz. Tökéletes békében ôrzöd meg azt, akinek a szíve reád hagyatkozott, mert bízik benned''. (26,1-3) ,,Az igazságosság békét hoz, s az igazságosság nyugalmat terem, és biztonságot mindörökké. És népem szép békességben lakik biztonságos hajlékokban és bôséges nyugalomban. De jégesô hull az erdôre''. (32,17-19) Az Újszövetség sok szakasza megegyezik ezekkel a szövegekkel, így pl. Szent Pál szavai a kolosszeiekhez: ,,Életetek el van rejtve Krisztussal az Istenben''. (3,3)

... A világ nem segítô társ az ember számára, az embernek pedig szüksége van társra. Senki, sem férfi, sem nô, nem tud egyedül lenni; így vagyunk természetünknél fogva alkotva; és a világ, ahelyett, hogy segítene bennünket, nyilvánvalóan ellenfelünk, csak még nagyobbá teszi magányosságunkat. Illés felkiáltott: ,,Egyedül én maradtam meg s most nekem is életemre törnek, hogy elvegyék''. (1Kir 19,10) Mit válaszolt neki a Mindenható Isten? Kegyesen közölte vele, hogy hétezer igaz hívôt meghagyott magának. Ezt a boldogító valóságot érezteti meg velünk is. Tele lehetünk gyásszal, harcok dúlhatnak körülöttünk és retteghetünk, ki lehetünk téve az emberek rosszallásának, becsmérlésének, vagy megvetésének; kerülhetnek bennünket, vagy hogy csak a legenyhébb esetet vegyük, (amint ez bizonyosan megtörténik,) belefáradhatunk e világ hiábavalóságába, hidegségébe, barátságtalanságába, távoliságába és komorságába, -- és mégis szükségünk van valamire, ami közel van hozzánk. Mi a menedékünk? Nem emberi ölelés, nem test és vér, nem baráti hang, vagy mosolygó tekintet; hanem a mi szent otthonunk, mit Isten adott nekünk az ô Egyházában, az az örök város, melyben sátrát felütötte, az a láthatatlan hegy, honnét az angyalok sugárzó szemeikkel lenéznék ránk, és ahová a holtak hangjai hívnak. ... ,,Ha Isten velünk, ki ellenünk?''

The church a home for the lonely, 1837. okt. 22.; Par. and pl. serm. IV.: 12.


Az egyház a történelemben

Krisztus közvetítô mivoltában ... a kereszténység az Ábrahámnak adott ígéret és a mózesi kinyilatkoztatás beteljesülése. Ez az oka, amiért kezdettôl fogva képes volt a világ meghódítására és képes volt gyökeret verni az emberi társadalom minden osztályában, ameddig hirdetôi eljutottak; ez az oka, amiért sem a római hatalom, sem a birodalom rengeteg vallása nem tudtak vele szemben helyt állni; ez a titka kitartó erejének és soha nem ernyedô mártíromságainak; ez az oka, hogy oly titokzatosan hatalmas még ma is, az útjában ôt körülvevô minden új és rettenetes ellenség dacára. Valami adománya van az emberi természet mély sebe vérzésének megállítására és gyógyítására, valami, ami jobban biztosítja sikerét a tudomány egész fegyverzeténél és könyvtárakra menô vitairatoknál; és ezért meg kell maradnia, míg megmarad az emberi természet. Élô igazság, mely soha nem tud öregedni.

Némelyek a kereszténységrôl, mint tisztára történelmi jelenségrôl beszélnek, mely a mai idôt csak közvetve érinti; én azonban nem tudom elismerni, hogy pusztán történelmi vallás lenne. Bizonyos, hogy alapjai a múltban gyökereznek és dicsôséges emlékei vannak, hatalma azonban a jelenben van. Nem komor régiség, nem néma okmányokból és holt eseményekbôl következtetve látjuk, hanem örökké élôben való hit gyakorlása és mindig megújuló adományok tulajdonunkba vétele és használata által.

Közösségünk vele a láthatatlanban, nem az elavultban van. Szertartásai és liturgikus ünnepei még ma is folytonosan annak a Mindenhatóságnak tevékeny beavatkozását váltják ki, kivel a vallás hosszú idô elôtt megkezdôdött. Mindenekelôtt és mindenekfölött a szentmise az, melyben Ô, ki egykor meghalt értünk a kereszten, megújítja és megörökíti valóságos jelenléte által azt az egy és ugyanazt az áldozatot, melyet nem lehet megismételni. Továbbá Neki magának, testének, lelkének és istenségének valóságos betérése minden hívônek a testébe és lelkébe, ki Hozzá megy ezért az adományért, olyan kiváltság, mely sokkal bensôségesebb, mintha együtt élhettünk volna Vele rég elmúlt földi tartózkodása idején. És végül ezután a templomainkban való személyes jelenléte révén a földi istentisztelet a mennyet ízlelteti meg elôre. ...

... A megígért Megváltó, a népek reménysége nem végzett félmunkát. Szenteket és angyalokat adott a védelmünkre. Megtanított rá, miként tehetünk jót ima és istentisztelet által elhunyt barátainkkal és miként ôrizhetjük meg a mi magunk emlékét, ha elhunytunk. Látható hierarchiát rendelt és kegyelme csatornáiként szentségek sorát, és a feszület minden házban és cellában megôrzi Ôt gondolatunkban. Ô maga jön mindezeken az utakon elébünk. Nem beszélek itt most adományairól mint adományokról, hanem mint emlékeztetôkrôl, nem arról, amiben, mint ezt a keresztények tudják, részesítenek, hanem a látható jellegükrôl; és mondom, hogy ugyanúgy, amint az emberi természet önmagában folytonos élet és tevékenység s mindig az volt, hasonlóan él Ô is elképzelésünk számára látható szimbólumaiban, mintha még a földön lenne, oly gyakorlati hatékonysággal, hogy hitetlenek sem tagadhatják, hogy ennek az emberi természetnek gyógyírja és erôssége napról-napra, -- és hogy ez a hatalom, mellyel alakját megörökíti, egészen egyedüli és sajátságos, az Ô és csakis az Ô kiváltsága, nagy bizonyság rá, hogy Ô még a mai napig is betölti azt a magasztos küldetést, amire a jövendölésekben az emberi történet elsô kezdeteitôl fogva Ô volt kijelölve.

Gram. of. Ass. 1870; Ch. X. §. 2.: 10.

Van egy vallási közösség, mely isteni megbízatást tulajdonít magának és minden más vallási alakulatot maga körül eretnekségnek vagy hitetlenségnek tekint; jól szervezett, szigorú fegyelmû testület; valamiféle titkos társaság, amennyiben tagjait kívülállóktól nehezen felderíthetô hatások és kötelezettségek által tartja össze. Szét van szóródva az ismert világon; egyes helyeken lehet gyenge és jelentôségnélküli, egészében azonban összetartása révén erôs; lehet kisebb, mint az összes vallási testületek együttesen, de nagyobb, mint mindegyikük külön. Természetes ellenfele a külsô hatalmaknak, türelmetlen, érvényesülni kíván és a társadalom átalakítására törekszik; törvényeket tör, szétszakít családokat. Közönséges babonaságnak tekintik, a legsúlyosabb vádakkal terhelik, megveti napjaink értelmisége; a tömeg képzeletében borzadály. És csak egy ilyen közösség van.

Mutasd meg e jellemzést Pliniusnak vagy Juliánnak, tárd elô II. Frigyesnek vagy Guizotnak: ,,Apparent dirae facies -- Komorult ábrázatok tûnnek elô!'' (Vergilius: Aeneis, II. 622) Nem kérdezôsködnek tovább, mindegyikük tudja azonnal, hogy mire vonatkozik. Egyetlen dolog van és csakis az az egy, amelyre illik e jellemzés minden részlete.

*

Ha van a kereszténységnek ma is egy olyan alakja a világon, amelyet közönséges babonasággal vádolnak, vádolnak azzal, hogy szertartásait és szokásait a pogányoktól vette át, hogy külsô formaságoknak és ünnepélyességeknek titkos erôt tulajdonít; -- olyan vallás, melyrôl azt mondják, hogy követelményeivel a szellemet megterheli és rabszolgaságba dönti, hogy gyengeértelmûek és tudatlanok felé fordul, csak álokoskodással és csalárdsággal tartja fenn magát, és hogy ellentmond az észnek és merôben értelmetlen hitet magasztal; -- olyan vallás, mely komoly lelkekbe a bûnösségrôl és a bûn következményeirôl a leggyötrôbb fogalmakat oltja be, amely sorban a legkisebb napi cselekedetekre a dicséret vagy gáncs végérvényes pecsétjét nyomja és így terhes árnyékot vet a jövôre; -- olyan vallás, mely a jólét feláldozását dicsôíti és komoly embereket, még ha kívánnák is, képtelenné tesz az élet élvezésére; -- olyan vallás, melynek tanai, legyenek bár jók vagy elvetendôk, az emberek nagy tömegei elôtt ismeretlenek; mely már az elsô tekintetre meg van bélyegezve balgasággal és hazugsággal, oly nyilvánvalóan, hogy legkisebb megnyilvánulása elegendô elítélésre, és dôreség a szorgosabb utánajárás; olyan vallás, amelyet annyira általánosan megvetendônek éreznek, hogy vaktában és tetszés szerint rágalmazható: mivel már csakugyan esztelenség lenne bûnösségét egyes tettei szerint pontosan részletezni vagy gondosan meghatározni, mennyiben igaz szószerint ez vagy az a róla szóló történet, mi az, ami jóhiszemûen elfogadható, mi valószínûtlen vagy kétféleképpen magyarázható, mi az, ami nincs bebizonyítva, vagy mi az, ami ésszerûen még védelmezhetô; -- olyan természetû vallás, hogy a konvertitát valami oly érzéssel kell tekinteni, amilyent a zsidóságon ... és a mormonokon kívül semmi más vallási alakulat sem kelt: vagyis, ahogy adódik, kíváncsisággal, gyanakodással, szorongással, kedvetlen érzéssel, mintha az illetôt valami egészen idegenszerû szállta volna meg, mintha valami titokzatosság beavatottja lenne, oly közösségbe lépett volna, melynek félelmetes a befolyása, oly szövetség tagjává lett volna, mely teljesen megkötötte, magába szívta, személyiségétôl megfosztotta és lealacsonyította e testület egészének puszta szervévé vagy eszközévé; -- olyan vallás, melyet, mint lélekhalászt, társadalomellenest, forradalmárt, családok felbomlasztóját, barátságok szétszakítóját, az állami rend alapelveinek megrontóját, a törvény megcsúfolóját, az ország tönkretevôjét, az emberi természet ellenségét, ,,jogai és elôjogai elleni összeesküvôt'' csak gyûlölni lehet; -- olyan vallás, melyet a sötétség elôharcosának és eszközének, fertônek tekintenek, mi kihívja az országra az ég haragját, -- olyan vallás, mellyel kapcsolatban mindjárt fondorlatra és összeesküvésre gondolnak, csak sugdosva beszélnek róla, alattomosságait sejtik és eleve mûködni gyanítják, ha valami rosszul megy, és neki róják fel, ami megmagyarázhatatlan; -- olyan vallás, melynek már a nevét is, mint rosszat megvetik, csak szidalmul használják, és amelyet az önfenntartás egyszerû ösztönébôl üldöznek, amennyire lehet; -- ha van ilyen vallás ma a világon, nem különbözik az a kereszténységtôl, ahogyan azt ugyanez a világ nézte, amikor Isteni Alapítójától eredetét vette.

[Továbbá,] ha van napjainkban is a kereszténységnek olyan alakja, mely elüt a többitôl gondos szervezetével és ebbôl következô hatalmával, ha szét van szóródva a világon, ha feltûnik buzgalommal telt szilárd ragaszkodása Credojához, ha türelmetlen mindennel szemben, amit tévedésnek tekint, ha szakadatlan harcban áll minden más kereszténynek nevezett testülettel, ha ôt és csakis ôt nevezi a világ, sôt ezek a többi közösségek is ,,katolikusnak'' és büszke e címére; ha ô maga eretneknek nevezi ezeket és figyelmezteti a jövendô veszélyre és hívja az egyiket is, a másikat is, hogy nem törôdve semmi más kötelékkel térjen hozzá, és ha ezek a többiek ezzel szemben kísértônek, megromlottnak, hitárulónak, antikrisztusnak, ördögnek nevezik; ha ezek, bármily egyenetlenek is egymás között, mégis ôt tekintik közös ellenségüknek; és minden erôvel igyekeznek egyesülni ellene és nem tudnak; ha ezek területileg korlátozottak maradnak és folyton tovább szakadoznak, míg ô egységes marad; ha ezek sorban felváltják egymást, hogy új szektáknak adjanak helyet, míg ô ugyanaz marad: -- ha van a kereszténységnek napjainkban is ilyen alakja, nem különbözik az a nicaeai zsinat korának történelmi kereszténységétôl.

*

És végül, ha van a kereszténységnek most olyan alakja, mely elterjedt az egész világra, ámbár a különbözô tájakon különbözô mérvben és sikerrel, ha szenved hitével különbözôképpen idegenül és barátságtalanul szembenálló uralkodók és hatóságok erôszakától; -- ha virágzó népek és nagy birodalmak, bár a keresztény nevet viselik vagy legalább tûrik, mégis ellenségként állnak vele szemben, -- ha a bölcselet és tudomány iskolái vele ellenséges elméleteket és következtetéseket tanítanak és vonnak le, és az írásmagyarázatnak oly módját fogadják el, mely szentkönyvei hitelét aláássa; -- ha szakadás által egész egyházakat vesztett el és egykor részeit alkotó hatalmas közösségek most harcolnak ellene; -- ha teljesen vagy majdnem számûzték egyes országokból; másokban pedig papjai zömét kizaklatták, nyájait meggyötörték, templomait elkobozták, tulajdonát birtokba vette egy ún. második apostoli egymásutánság[6] -- ha egyéb országokban tagjai korcsosultak el és romlottak meg, s lelkiismeretességben, erényben és a szellemi mûveltség ajándékaival éppen az általuk kárhoztatott eretnekek múlják ôket felül; -- ha saját soraiban eretnekségek vannak kitörôben és hanyag püspököket látunk; -- és ha zavarai és szorongásai közepett mégis csak Egy Hang van, melynek döntésére bizalommal várnak a népek, Egy Név és Egy Szék, melyre reménnyel tekintenek; Péter a név és Rómában a szék; -- egy ilyen vallás nem különbözik az V. és VI. század kereszténységétôl.

*

Ha végigtekintjük az idôk sorát, amelyet a katolicizmust átélt, a kiállott kemény megpróbáltatásokat, a rászakadt hirtelen és meglepô, külsô és belsô változásokat, hitvallóinak szakadatlan szellemi tevékenységét és lelki adományait, a lelkesedést, amelyet keltett, teológusai hitvitáinak szenvedélyességét, az ellene intézett rohamok hevességét, dogmái szakadatlan kifejlôdése következtében állandóan növekvô felelôsségét: akkor egyszerûen elképzelhetetlen, hogy ha a katolicizmus elfajulása volna a kereszténységnek, már régen össze ne tört és el ne pusztult volna. Pedig még mindig élet, ha vallás és bölcselet egyáltalában élô a világban; fiatalosan üde, átütô erejû, meggyôzô, fejlôdô; vires acquirit eundo, ereje növekszik fejlôdésével; nô és nem növi túl magát; szétterjeszkedik, de nem gyengül; mindig újjásarjad és mégis mindig azonos marad önmagával. ...

Igaz, voltak idôk, amikor külsô és belsô okokból oly helyzetbe sodródott az Egyház, ami majdnem az ájulás állapotával volt egyenlô; de csodálatos újjáéledései mindenkor, amidôn a világ már gyôzedelmeskedni vélt fölötte, csak újabb bizonyítékai annak, hogy tanításának és vallásgyakorlatának abban a rendszerében, amelyet kifejlesztett, a pusztulásnak semmi csírája sincsen. Ha a romlás kezdôdô bomlást jelent, akkor bizonyára kevésbé érthetô a korábbi erôteljes életnék hosszú szünet után bekövetkezett váratlan és teljes visszatérése, mint a tartós hanyatlás. S éppen ez jellemzi a szóbanforgó újjáéledéseket. Nagy megerôltetés után az emberek kimerülnek és álomba zuhannak; felébredve ugyanazok, mint korábban voltak, de felüdültek az ideiglenes pihenéstôl. Ilyenféle az Egyház szunnyadása és újjáéledése is. Nyugszik élete folyamán és alig tevékenykedik, majd fölkel és ugyanaz, mint korábban volt: minden tettrekészen áll a maga helyén. A tan, a szokások, egyházi rangsor, elvek, kormányzat ugyanaz, ami volt; történhetnek változtatások, de ezek vagy szilárdítások, vagy alkalmazások; minden egyértelmû és határozott, elvitathatatlan azonossággal.

An Essay on the Development of Christian Doctrine, 1845; Part II. Chapter VI. Section 1:30, Sect. 2:17, Sect. 3:23, Chapter XII: 2,9.

____________________

[6]	Ez célzás az anglikán egyházra. (A fordító)

A kereszténység, amióta e világban megjelent, bizonyos értelemben mindig távozóban van innét. Oly kevéssé illik az emberi természethez, annyira szellemi, az ember pedig annyira testies, látszólag oly védtelen s oly sok hatalmas ellensége és oly sok hamis barátja van, hogy minden kort sorjában ,,az utolsó idônek'' lehetne nevezni. Nagy hódításokat tett, nagy mûveket cselekedett; de mindezt, mint az apostol önmagáról mondja ,,gyöngeségben és félelemben és nagy rettegésben'' (1Kor 2,3) tette. Hogyan van az, hogy mindig eltûnôben van és mégis mindig megmarad? Csak az Isten tudja ezt egyedül, aki így akarja. Tény azonban, hogy így van. És nem paradoxon, ha egyrészt azt mondjuk: fennállott 1800 esztendeig és fennmaradhat még sokkal tovább, másrészt pedig azt valljuk, végéhez közeledik, sôt valószínûleg utolsó napjait éli. Az Isten oltotta szívünkbe és elménkbe ez utóbbi szemléletmódot, hogy éppen az olyan benyomások iránt vagyunk fogékonyak, amelyek a közeli véget hirdetik; -- mert valóban üdvös úgy élni, mintha már a mi napjainkban következnék be az, ami bármely napon bekövetkezhetik.

Waiting for Christ, 1840. nov. 29. és dec. 6; Par. and pl. serm. VI.: 17.

Amint az evangéliumi igazságok kinyilatkoztatását Krisztus csodái kísérték, azok szemében, akik elfogadják a katolikus tanokat úgy, amint a Credoban vannak és a szentatyák magyarázzák, nem fog nehézséget okozni a természetfölötti tevékenységnek ezt követô kiterjedtsége és különfélesége sem az Egyházban, hanem az apostoli és a jelen kor között történt és csak a szellemi élet eredményét és bizonyságát tanúsító dogmatikus meghatározások fejlôdésével és bôvülésével megegyezô kísérôjelenséget fognak látni benne.

... Hozzászoktattuk magunkat, hogy alig gondoljunk a kereszténységet többnek egy credonál vagy tanításnál, mi megindult egyszer a világban és azután magára hagyva az emberi intézmények módjára és velük azonos közönséges vezetésnek van alárendelve, reményekkel és félelmekkel telten ugyan a jövôt illetôleg és magában foglalva bizonyos általános ígéreteket segítségül ez életre, de nem kíséri valami különleges Isteni Jelenlét vagy valami közvetlen természetfölötti adomány ... Ha azonban viszont hisszük, hogy a keresztények, mint egykor a zsidóság, különös gondviselés alatt állnak és hogy az Egyház természetfölötti intézmény, akkor egy Jelenvaló Hatalomhoz méltó tevékenységben való hitünk következtében szint állandó lesz bennünk a hajlandóság, hogy csodálatos történésekrôl szóló híradásokat is komolysággal tárgyaljunk.

The miracles of Sripture, §. 63 és 77; 1825/1826; Two Essays on Miracles: I.


Katolicizmus

Katolikusok a nevüknek megfelelôen viselkednek. Otthonosak minden idôben és helyen, minden társadalmi helyzetben, a közösség minden osztályában, a mûveltség minden fokán.

Ha másképpen lenne, ha nem lenne bizalmuk a legsötétebb napon és a legellenségesebb területen, akkor lemondanának az Egyház egyik lényeges ismertetô jelérôl, mit a neve jelez. Katolikus az Egyház, mert egyetemes gyógyírja van az egyetemes betegségre. A betegség a bûn. Minden ember vétkezett. Minden embernek szüksége van a mentségre Krisztusban. Mindenki számára hirdetni kell e mentséget és részesíteni kell benne ... A hithirdetônek mindenkihez kell fordulnia és mindenki által felismerhetônek kell lennie, hogy Ádám egész nemzetségéhez küldetése van. Nem mondom azt, hogy mindenkit meg kell gyôznie és mindenkinél célt kell érnie, -- mert ez az egyesek akaratától függ, de meg kell mutatnia mindenki megtérítésére való képességét azzal, hogy minden idôben és helyen mindenféle rendû, mindenféle életkorú, mindenféle jellegû embereket ténylegesen megtérít. Ha a bûn helyi rossz, lehet a gyógyírja is helyi, de ha nem helyhez kötött, nem véletlen, hanem általános, akkor ilyennek kell lennie a gyógyírjának is. A helyhez kötött vallás nem az Istentôl van ... Az igaz zsidó hit addig volt helyhez kötött, amíg befejezetlen volt; amikor elérte tökéletességét befelé, egyetemessé vált kifelé és felvette a katolikus nevet.

Tekintsetek körül, testvéreim, a világban a mostani vallási alakulatokon s rá fogtok jönni, hogy egy és csakis egy viseli magán az isteni eredet e jelét. A katolikus egyház mélyreható forradalmi átalakulásokon kísérte már át az emberi társadalmat és most egy újabbnak néz elébe. A változásoknak egész sorát átélte, hogy megmutassa függetlenségét mindegyiktôl. Megpróbáltatásokat állt ki kelettôl és nyugattól, monarchiától és demokráciától, békében és háborúban, császári és hûbéri zsarnokságtól, a sötétség és a bölcselkedés idején, a barbárság és fényûzés idején, szolgáktól, és szabadoktól, városok és népek által, kereskedelmi helyeken és ipari központokban, régi és új országokban, fôvárosokban és gyarmatokon. ... Sokáig folytathatnám így még tovább, beszélhetnék eddigi politikai sikereirôl és kezdettôl való szellemi gyôzelmeirôl, a köz javáért folytatott munkájáról és együttmûködésérôl az emberi természet más körülményeivel vagy az emberi társadalom csoportosulásaival. Mindez a természettudományos bizonyítékoknál nem kisebb erôvel tanúsítja, hogy az Egyház nem a földrôl származik és nem a földben gyökerezik, hogy az embernek nem szolgálóleánya, mert elpusztíthatta volna, ha az ô mûve lenne. ...

Azonban csak a kereszténység egyik alakjának van meg az a valóságos belsô egysége, mely a függetlenség elsô feltétele. Akárhová tekintsz, ... hiába kutatsz a többinél az isteni eredet ez ismérve után ... Egyikôjük sem mérkôzik meg az emberi természettel: egyik sem öleli fel az egész embert. Egyiknek sincs mindenkire érvényes mértéke. Egyik sem fogja egybe egyszerre az elmét és szívet, a félelmet és szeretetet, a cselekvést és szemlélôdést. A kereszténység melletti bizonyítéknak tekintették és jogosan, hogy a legfogékonyabb emberek keresztények voltak. Nem mintha minden bölcs és mély szellem elfogadta volna hitvallását, de hódított és gyôzelmeket ünnepelt a soraikban, oly módon és számban, hogy már nem pusztán a tehetség vagy tudás kérdésének tekinthetô, miért nem lettek mindnyájan keresztények. Jellemzi továbbá a katolicizmust, hogy hatással van az Egyház a legmagasabb állású, a legalacsonyabb sorú, a legmûveltebb és a legtanulatlanabb emberre is. Gyermekei között számlálja minden osztály képviselôit. Ô a csüggedônek vigasztalása, a szerencsés korholója, az ingadozó vezetôje. Anyai szemmel néz az ártatlanságra, erôs kézzel nehezedik rá a feslett életûre és méltóság a hangja a kevéllyel szemben. Megnyitja a tudatlan lelkét és meggyôzi a lángeszû értelmét. Nem szavak ezek: megtette ezeket, megteszi most is és vállalkozik rá újból. Amit igényel, az mindössze nyílt pálya és mozgási szabadság. Nem kíván pártfogást a világi hatalom részérôl; régi idôkben és országokban kérte ugyan és mint a protestantizmus is, felhasználta a világi hatalmat. Igaz, hogy igénybe vette, mert bizonyos korokban ez volt eljárásának az elismert, legcélszerûbb, magától adódó, ellentmondás nélküli módja és mert a nép is így várta tôle és eleve elismerte. De történelme azt is tanúsítja, hogy nincs rászorulva, mert elterjedt és felvirult nélküle is. Hálás minden szolgálatért és úgy veszi a világot, ahogy van; csak nyers erôszak tudja elnyomni. ... Ugyanaz, ami három évszázaddal ezelôtt volt, amikor az összes mostani felekezetek még nem voltak. Tapasztalhatjátok, hogy ugyanaz, hiszen azt hányják a szemére, hogy nem változik. Idô és tér nem érinti, mert eredete ott gyökerezik, hol sem tér, sem idô nincs, mert a végtelen, az örök Isten trónjáról jön.

Prospects of the catholic missioner, 1849; Disc. to Mix. Congr.: 12.


Az egyház egysége

,,Én is mondom tehát neked, hogy te Péter vagy,

és erre a kôsziklára fogom építeni egyházamat,

és a pokol kapui nem vesznek erôt rajta''.

(Mt 16,18)

Manapság nagyon sokan, -- annak ellenére, amit maguk elôtt látnak, annak ellenére, amit a történelemben olvasnak, -- nagyon sokan elfelejtik, tagadják vagy nem tudják, hogy Krisztus egy országot alapított e világban. Nem engedelmeskednek Neki a jövendölések ellenére, az evangéliumok és az apostoli levelek ellenére, szemük és fülük ellenére ... azon az úton, amelyen akarta, hogy engedelmeskedjenek Neki. Nem engedelmeskednek Neki országában; népének gondolják magukat, de anélkül, hogy alattvalói lennének. A saját maguk módján akarnak Neki szolgálni. ...

Egészen mást tanít az Írás szövege. Szent Péterben, ki sziklává tétetett, melyre az Egyház alapítva lett, mintegy jelképesen látjuk az Egyház egységét, szilárdságát és állandóságát. Egy névre, nem sokra lett alapítva, hogy kinyilvánuljon egysége. És e név Péter, hogy kinyilvánuljon fennmaradása, vagy amint az Isteni Mester mondja, hogy a ,,pokol kapui nem vesznek erôt rajta''. Szent Pál hasonlóképpen ,,az igazság oszlopának és szilárd alapjának'' nevezi. (1Tim 3,15)

Az, hogy Urunk szemében az összes keresztények egy vagy más értelemben egyek, nyilvánvaló az Újszövetség különbözô helyeibôl. Szenvedése elôtt a Mindenható Atyához értük mondott fôpapi imájában kifejezte azt az óhaját, hogy egyek legyenek. Szent Pál a korintusiaknak írva hasonlóképpen szól: ,,Amint a test egy, bár sok tagja van, a testnek pedig minden tagja, bár sok, mégis egy test, úgy van Krisztus is. ... Ti pedig Krisztus teste vagytok és egyenkint tagjai''. (1Kor 12,12.27) Az efezusiaknak ezt mondja: ,,Egy test és egy lélek, amiképp hivatástok egy reménysége szól. Egy az Úr, egy a hit, egy a keresztség. Egy az Isten és mindenek Atyja''. (4,4-6)

És ennek az egy testnék továbbá, egységnek tekintve, az Evangélium különleges kiváltságai adattak. Nem az egyik vagy a másik ember kapja az áldást, hanem minden egyes és mindnyájan, az egész test, mint egy ember, mint új lelki ember egyetértéssel vágyódik utána és nyeri el. Az anyaszentegyház ,,a menyasszony, a Bárány jegyese'' (Jel 21,9) az egész földkerekségen egy és nem több s a választott lelkek mind benne s nem elszigetelten vannak kiválasztva. Így: ,,Ô a mi békességünk, aki a kettôt (ti. zsidókat és pogányokat) eggyé tette, ... hogy a kettôt egy új emberré teremtse önmagában''. (Ef 2,14-15) Ugyanebben a levélben azt olvassuk, hogy az összes nemzetek ,,társörökösök, egy testbeliek és együtt részesülnek az ô ígéretében Krisztusban'' és hogy mindnyájunknak el kell jutnunk ... ,,a hitnek és az Isten Fia megismerésének egységére, férfiúi tökéletességre, olyan életkorra, melynek mértéke Krisztus teljessége'', mert amint ,,a férfi feje az asszonynak'', éppúgy ,,Krisztus feje az Egyháznak'', amiképp ,,szerette és önmagát adta érette a végett, hogy megszentelje és megtisztítsa a víz fürdôjében az élet igéjével''. (Ef 3,6; 4,13; 5,23.25-26)

Nyilvánvaló, hogy a keresztények lelkületükben egynek tekinthetôk; nyilvánvaló az is, hogy lélekben egyesülniök kell és hogy egy mennyei boldog társaságot fognak alkotni a másvilágon. De mi következik most már a hitbôl, hogy az összes szentek egyek Krisztusban? Az következik, hogy a keresztényeknek, amennyire lehetséges, nem rendezetlen, összefüggéstelen sokaság gyanánt, hanem megállapított rend által egymással egyesülten és szervezetten egy látható társaságban együtt kell élniök itt e földön is, úgy, hogy nyilvánvalóan annak is látszódjanak és egyként cselekedjenek ...

1. Ha kérdezik, hogy miért kell nekünk keresztényeknek egy látható testbe vagy társaságba egyesülni, akkor elsô válaszunk az, hogy az a nagy komolyság, amellyel az Írás a láthatatlan szellemi egységet a jelenben és a mennybeli jövendô egységet hangsúlyozza, az áhítatos lelkületet magától készteti ennek az egységnek a földön látható utánzására. Mert miért emlegetné folytonosan az Írás, hacsak nem az lenne a szándéka, hogy mélyen vésôdjék e gondolat a lelkünkbe és irányítsa e földön magatartásunkat.

2. Üdvözítônk imádkozott továbbá azért, hogy egyek legyünk szeretetben és cselekedetben, de mi módon cselekedhetnék sok ember együttesen, hacsak nem úgy, hogy bizonyos törvények és tisztségek által szabályozott látható testületbe vagy társaságba alakul? És hogyan cselekedhetnék nagy arányokban és tartósan, ha nem lenne állandó testület?

3. A keresztény egység szükségszerû voltát támogathatjuk ezután Üdvözítônk egy egyedülálló intézményével, a keresztség szentségével is. A keresztség nyilvánvalóan látható szertartás és Szent Pál mondja, hogy az egyének általa egy már létezô testbe egyesíttetnek. A keresztények látható testületérôl szól, amikor azt mondja, hogy ,,mi mindnyájan egy Lélekkel egy testté kereszteltettünk''. (1Kor 12,13) ... A keresztség szentsége Urunk és apostolai parancsa értelmében egyenesen feltételezi a keresztények látható egyesülésének fennállását, de csakis egyét és maradandóan, a keresztényeknek az apostolok idejétôl terjedô egymásutánja által.

Ez, ismétlem, Krisztusnak a keresztség szertartásának intézményébôl következô szándéka. Az további kérdés, amivel nem foglalkozunk, hogy kegyelmes lesz-e ígéretén túl és felül azokhoz, akik tudatlanságuk következtében nem teljesítik szándékát, vagy más tekintetben nem az elôírásnak megfelelôen engedelmeskednek. Krisztus kinyilatkoztatott szándéka marad mindazonáltal, hogy tanítványait látható egyesülés parancsa által egybekapcsolja. ...

4. És most az Egyház látható egységének és fennmaradásának egy másik biztosítékát akarom megemlíteni, ami különösen következik Urunk szavaiból és ez a kegyelem adományozásával felruházott kormányzóknak és lelkészeknek az utódlás jogával való rendelése. A szent szolgálat rendje a kapocs, amely egybeköti a keresztények egész testét, s ennek ôk az eszközei és ôk ezenkívül a cselekvô indítékai is.

Ez az intézkedés szükségszerûen magába foglalja az utódlást, különben teljességgel megfoghatatlanná válik e rendelés, mert ha nem szolgáltathatja ki magának senki az újjászületés szertartását, kétségtelenül éppoly kevéssé vagy még kevésbé ésszerû feltételezni, hogy püspökké vagy pápává válhatnék valaki saját szentelése által. Szent Pál határozottan kimutatja aggodalmaskodását, hogy biztosítsa hittestvéreinek a papság e folytonosságát: ,,Azért hagytalak Kréta szigetén, -- szól Titushoz --, hogy ami hátramaradt, elintézd, s városról városra preszbitereket rendelj, amint meghagytam''. (1,5) Timóteusnak pedig ezt írja: ,,Amit tôlem számos tanú bizonyságtétele kíséretében hallottál, bízd hûséges, mások tanítására is alkalmas emberekre''. (2Tim 2,2)

Tudjuk, hogy polgári viszonylatban semmi sem szilárdítja meg és tartja fenn erôteljesebben az utókornak az államtestet, mint az örökölhetô királyság és nemesség ... A keresztény egyházkormányzat hasonlóképpen az Egyháznak kötelezettségévé tett külsô és belsô egységére törekszik. ... Az apostolok nem bízták rá a keresztény közösségek puszta tetszésére vagy jámborságára, hogy legyen-e egyházkormányzatuk vagy sem. Minden megelôzô papi nemzedéknek kötelezettsége, hogy felszentelje szent hivatására az utána következôt. Gondolkozzunk el rajta, mi történnék természetszerûen, ha nem lenne az isteni dolgok adományozási jogának átruházása így szabályozva, hanem rá lenne hagyva minden gyülekezetre, hogy sajátmaga válassza és tegye meg magának lelkészeit. ... A végén tanítók nélkül maradnának a gyülekezetek, az egység köteléke odalenne s az Egyház szétszakadozna. Ha a pap szükségszerû része az Evangélium kegyelmi rendjének, akkor a papi utódlásnak is annak kell lennie. ... Tudjuk, hogy az egyetemes egyház papjai mindmáig valóságosan maguktól az apostoloktól származnak. Az Egyház Szent Péterre es a többi apostolra épülve e világ minden változásai közt mindmáig tovább vitte papjai szakadatlan sorát. És egyéb megfontolásokat figyelmen kívül hagyva, a puszta tény önmagában, hogy fennmaradt ez a szakadatlan jogfolytonosság, nem veszett el ez átöröklés, eléggé csodálatos ahhoz, hogy figyelmünket magára vonja és tiszteletünket felkeltse. Gondviselésszerûnek tûnik s felkelti reményünket és bizalmunkat, hogy ez az oly sok száz esztendôkön át kegyelemteljesen megoltalmazott rend mindvégig fenn fog maradni és hogy ,,a pokol kapui nem vesznek erôt rajta''.

... Tizenöt évszázad minden viszályaiban Krisztus evangéliumának egyik fô alapelveként minden oldalról rendben és nyugalommal elismerték a jogfolytonosság kötelezettségét. De azután az Egyházon kívül és belül nagy felfedezésként kezdték a tömegek dicsôíteni s mint nagy gondolattal kérkedtek vele, hogy az alakiságoknak semmi értékük sincs. ...

De azokat, akik nagyra vannak azzal, hogy egy párthoz sem tartoznak és ez önhitt kérkedésükben, felvilágosultaknak gondolják magukat, minden szeretettel arra szeretném emlékeztetni, hogy maga Üdvözítônk rendelte azt el, amit nekik elveik alapján pártnak kell tekinteniök, hogy a keresztény egyház egyszerûen és betû szerinti értelemben Krisztustól alapított párt vagy társaság legyen. Ô parancsolta meg, hogy tartsunk össze. Az egymással való társulás, a kölcsönös rokonszenv és mindaz, amit a kívülálló szemlélôk pártszellemnek neveznek: elôírt kötelesség. És a bûn és baj nem abból keletkezik, hogy párt, hanem hogy sok a párt és elszakadnak az Általa rendelt testtôl vagy párttól. ...

Krisztus Egyháza tehát, amiként a világ tekinti, bár betû szerinti értelemben párt, mégis valami sokkal magasabbrendû is ennél. Nem emberi intézmény, nem pusztán jogi építmény, nem az állam teremtménye, nem az állam függvénye, nem az akaratától függ léte vagy nem léte, hanem isteni társaság, az Isten nagy mûve, Krisztus és apostolai valódi hagyatéka, Krisztustól ránkhagyott örökség, mint Illés palástja volt Elizeuson, amit Érte kell ôriznünk. Szent kincs, mely Izrael frigyszekrényéhez hasonlóan földi dolognak látszik s ki van téve a világ visszaélésének és megvetésének, de amely a maga idejében és Alapítója végzése szerint feltárja mind kegyelme, mind ítélete csodáit ma, holnap és holnapután.

The unity of the church, 1829. nov. 8., 15., 22.; Par. and pl. serm. VII.: 17.


Krisztus országa tagjainak kísértése

Mi a mennyek országa a földön? Egyetemes birodalom világi fegyverek nélkül, földi igények világi szankciók nélkül, az uralom követelése hatalom nélkül érvényesítésére, állandó terjeszkedési törekvés kifosztásnak kitett állandó védtelenséggel karöltve, szellemi nagyság testi gyengeséggel. Mi sors vár egy ilyen birodalomra a világban? Üldözés. Az üldözés az Egyház ismertetôjele, az összes közül talán a legállandóbb ismertetôjele. A világ erôs: a világ emberei a világ fegyvereivel rendelkeznek, vannak kardjaik, vannak hadseregeik, vannak börtöneik, vannak bilincseik, vannak vad indulataik. Az Egyháznak semmije sincs ezekbôl és mégis jogot formál az uralomra, a vezetésre, arra, hogy dorgáljon, intsen, vádoljon, elítéljen. Igényli a hatalmasok engedelmességét, szembeszáll a dölyfössel, keresztezi a makacskodó útját, magára vállalja a szegény védelmét, elfogadja a világ adományait, minek következtében gondozójukká válik, és végül ezeknek az említett hatalmas, dölyfös és akaratos embereknek a kezébe kerül, hogy bántalmazzák és kifosszák. ...

... A vértanúk kora ugyan csaknem elmúlt, de ritka a szent, aki a maga helye és mértéke szerint ne lett volna hitvalló. Nehezen cselekedhet valaki az igazságnak megfelelôen anélkül, hogy ne ingerelné a világot méltatlan bánásmódra magával. ,,Akik jámborul akarnak élni Krisztus Jézusban, mindnyájan üldözést fognak szenvedni'' (2Tim 3,12), -- mondja Szent Pál, Urunk pedig így szól: ,,Boldogok vagytok, midôn szidalmaznak és üldöznek titeket, és hazudván minden rosszat mondanak rátok énérettem''. (Mt 5,11)

... De azután ... , ha túlságosan szerencsések és gondtalanok vagyunk, túlságosan nagy bôségben élünk és túlságosan sok tiszteletben van részünk ahhoz, hogy természetesen éljünk velük, nem történhet-e meg, hogy az Egyház egyik ismertetôjele ténylegesen hiányozni fog belôlünk? Nem félôs-e, hogy megbarátkozik a világ velünk, mert a világ barátai vagyunk? Nem új vagy szokatlan dolog ez az Egyház történetében. Nemcsak a mi korunkat vagy országunkat jellemzi; nagy baja ez az Egyháznak minden korban. Bármi romlás is szüremkedett be a tan tekintetében egyes idôkben és helyeken, semmi romlás sem volt oly nagy, mint ez a gyakorlatból eredô romlás, mely bizonyos mértékben minden idôben és helyen megvolt, -- az Isten szolgálata a mammon kedvéért, a vallás szeretete a világ szeretete miatt. ... Nem oly világos-e, mint a nap, hogy az emberek tömegei, kik támogatják az Egyház törvényes kiváltságait, nem annyira azért teszik ezt, mert szeretik a szentek országát, mint inkább azért, mert azt gondolják, hogy elvesztésük polgári intézményeink tönkrejutását is jelenti egyúttal? Nem állítom, hogy semmi szeretet sincs bennük az Egyház iránt, de jobban szeretik a világi boldogulást. Az a többlet, amennyivel több bennük a szeretet a világ, mint az Egyház iránt, arra csábítaná ôket, hogy ha a világ békéje és az Egyház jóléte nem egyeznének össze egymással, a világ pártját fogva az Egyház ellen forduljanak. A dolgok állását úgy látják, hogy az Evangélium a jórend érdekében hat közre, hogy az embereket megelégedettekké és engedelmes alattvalókká törekszik tenni, hogy visszatartja az alsóbb néposztályokat zendülésektôl, hogy szilárd ellenállást fejt ki forradalom, lázadás, összeesküvés, felkelés és fanatizmussal szemben, hogy a legjobban szavatolja a magántulajdon biztonságát. Megvan mindez a jóhatása, jótétemények ezek és joggal lehetünk hálásak érte. De számosan, kik az Egyházhoz tartozóknak vallják magukat, bennük látják Krisztus országának a különös jótéteményeit, keveset törôdve az igazi és sajátos adományaival: a láthatatlan és lelki áldásokkal. Pillantsatok körbe politikai pártjainkra, irodalmunkra, tudományunkra, idôszaki kiadványainkra, nem világosabb-e annál, hogy csak egy szóval is kellene bizonyítani, azért tisztelik általában a vallást, mert boldogabbá igyekszik tenni ezt az életet és alkalmas személyünk, tulajdonunk, elônyeink és helyzetünk megôrzésére e világban? ...

... Hagyjunk csak fel a világ szeretetével és kövessük Urunk és apostolai parancsolatait és azután hamarosan meglátjuk, mint kellene teljességgel éreznünk és mi az Egyház helyzete.

De addig is, akár hisszük, akár nem, igazság marad, hogy az Egyház ereje, mint eddig is, nem földi törvényekben, emberi támogatásban vagy a polgári helyzetben rejlik, hanem a maga sajátos adományaiban; azokban a nagy adományokban, melyeket Urunk boldogságoknak nyilatkoztatott ki. Boldogok a lelki szegények, akik sírnak, a szelídek, akik szomjúhozzák az igazságot, az irgalmasok, a tisztaszívûek, a békességesek, az üldözöttek.

Condition of the members of the christian empire, 1840. máj. 31.; Serm. on Subj. of the Day: 18.


Az igazság és hamisság küzdelme az egyházban

,,Hasonló a mennyek országa a tengerbe vetett

hálóhoz, mely mindenféle halat összefog, melyet,

midôn megtelt, kihúztak a partra és leülvén,

kiválogattak, a javát az edényekbe, a selejtest

pedig kivetették''. (Mt 13,47)

Az emberek ... nem akarják megérteni, lelküket az isteni igazságnak alárendelni, mintegy belenyugodni abba, hogy az áldások méltatlanoknak is adattak, hogy ,,hasonló a mennyek országa a hálóhoz, mely mindenfélét összefog''. Kitérnek különféle módokon e titokteljes megállapítás elôl. Tagadják olykor, hogy a rossz emberek valóságosan az Isten egyházában vannak, azt hiszik róla, hogy csak a jó emberekbôl áll. Kiagyalták egy külön és tökéletes láthatatlan egyház jelenvalóságát és csupán szentekkel népesítették be, -- mintha az Írás csak egy szót is szólna valahol a látható egyháztól külön és függetlenül létezô szellemi testrôl e világban. És a látható egyházat semmi egyébnek, csak e világ egy részének, intézménynek, felekezetnek vagy pártnak tekintik. Vagy pedig, amennyiben elismerik isteni alapítását, kisebbítik hit és szentségbeli színtartalmát és kiváltságait. A szentek közösségét puszta névnek és az összes keresztényeket körülbelül egyformáknak tekintik, s ezzel végeredményben az Egyházról és a küzdelemrôl szóló minden fogalmat kiüresítenek ...

A szöveg azt mondja, hogy ,,a mennyek országa'' vagyis a Keresztény Egyház ,,a tengerbe vetett hálóhoz hasonló, mely mindenfélét összefog''. Máshol Szent Pál mondja: ,,Nagy házban nemcsak arany- meg ezüstedények vannak, hanem fából és agyagból valók is, és pedig amazok tisztességes, emezek tisztességtelen dolgokra.'' (2Tim 2,20) Az ilyen helyeket, mint ez az idézet, nagyon különbözô alkalmakból lehet felhasználni. Most az igazságnak és a hamisságnak az Egyházban való küzdelmével kapcsolatban akarom szemügyre venni.

... Hit és hitetlenség, alázatosság és dölyf, szeretet és önzés az apostolok korától kezdve egy és ugyanazon testben volt egyesítve, semmiféle emberi módon nem lehet az egyiket a másiktól elválasztani. Mindazoknak, akik az Egyházban vannak, ugyanazok a kiváltságaik. Mindnyájan meg lettek keresztelve, mindannyian járulhatnak az oltári szentséghez, mindannyian oktatást nyertek az igazságban, mindannyian vallják az igazságot. Minden idôben voltak valóban, akik hamis tanításoknak hódoltak és nyíltan a bûnnek adták át magukat, s akiket ennek következtében könnyû volt felfedezni és elkerülni. De az ilyenek kevesen vannak. A Keresztény Egyház nagy tömegei egy és ugyanazon hitet vallják és látszólagosan mindnyájan egyetértenek egymással. Az ily látszólagosan egyértelmû személyek között folyamatban van mégis, mint volt kezdettôl fogva, a jó és rossz közötti ôsi küzdelem. Egyesek bölcsek, mások dôrék. Ki tartozik az egyik és ki a másik részhez, rejtve van elôttünk és rejtve lesz az ítélet napjáig. Nem is alakultak ki jelenleg a jó vagy gonosz tökéletes mintaképei szerint egyénileg. Különbözô fokban és módon különböznek egymástól, az egyikhez vagy másikhoz való ragaszkodásuk szerint. Az azonban bizonyos, hogy két rész van az Egyházban, bármily határozatlanok és bizonytalanok is körvonalaik, két részre szakadnak azok is, akik bizonyos értelemben meghitt barátokként élnek, gondolok azokra, akik ugyanazt a szellemi eledelt eszik és ugyanazt a Credot vallják.

... Közülük mindenki vagy a kegyelem edénye, vagy pusztulásra szánva a büntetés edénye, vagy helyesebben, akarnám mondani, az lesz az Utolsó Napon, és most útban van az egyik vagy a másik irányban. Nem tudunk másokat megítélni, nem tudjuk megítélni önmagunkat. Csak azt tudjuk magunkról, hogy törekszünk-e bizonyos mértékben Istennek szolgálni, vagy nem. Tudjuk, hogy Ô szeretett minket és ,,megáldott bennünket Krisztusban minden lelki áldással'' (Ef 1,3) és kívánja üdvösségünket. Tudjuk a körülöttünk élô többiekrôl is, hogy ôket is megáldotta ugyanazon Üdvözítô s hogy testvéreinkül kell ôket tekintenünk, ameddig szóval vagy tettel nyíltan meg nem tagadják testvériségüket. Igaz azonban mégis, hogy a jó és rossz különválásának súlyos folyamata állandóan tovább halad. A háló jelenleg mindenfélét összefogott. És a világ végén lesz a végsô szétválasztás. ... Igaz az is, hogy az élet folyamán minden minket érô dolog hitünk próbatétele és megtisztulásunk eszköze. ...

... Adja meg a mi Urunk Jézus Krisztus Atyja, az Isten, hogy bátorsággal álljuk meg helyünket!

Contest between truth and falsehood in the church, 1835. máj. 17.; Par. and pl. serm. III.: 15.


Ellenségünk a világ

,,Tudjuk, hogy Istentôl vagyunk és az egész

világ gonoszságban fetreng.'' (1Jn 5,19)

Felmerül a megfontolandó kérdés, hogy miképpen különvált test a világ az Isten Egyházától. Az idézett szöveg, amint az Írás más helyei is, kétségtelenül ellentétbe állítják a kettôt. ,,Tudjuk, hogy mi az Istentôl vagyunk és az egész világ gonoszságban fetreng.'' Mármost a valósággal megfelelôen számolva, az Egyház egyáltalában nincs, betû szerinti értelemben, ténylegesen különválasztva a világtól, hanem benne van. Az Egyház a világban egybegyûlt és a tôle való különválás folyamatában lévô testület. A világ hatalma, sajnos, kiterjed az Egyházra, mert az Egyház, hogy megváltsa a világot, a világba jött. Az összes keresztények a világban vannak, és a világéi, amennyiben a bûnnek hatalma van még fölöttük; és közülünk még maga a legjobb sem mentes teljesen a bûntôl. Jóllehet tehát a kettôrôl való fogalmunkat, elveiket és jövô kilátásaikat tekintve az Egyház és a világ két különbözô dolog, az Egyház a jelenben ténylegesen mégis a világhoz tartozik és nincs elkülönülve tôle; mert az Isten malasztja még csak részben vette birtokába, és a legjobb, amit magunkról mondhatunk: az, hogy két oldalunk van, egy fény- és egy árnyoldalunk, és hogy az árnyék a külsôre esik. Így egymás számára a világ részei vagyunk, bár nem vagyunk a világéi. Sôt, feltételezve egy egyénileg keresztény indítékoktól vezérelt emberi társaságot, egészében tekintve még ez a társaság is világias lenne, vagyis sok tévedéssel terhelt, tévedést fenntartó és sok rossz gyakorlatot jóváhagyó társaság. A rossz mindig a felszínen úszik. És ha azt kutatjuk, miért van az, hogy a jó a keresztényekben is kevésbé tûnik fel, mint a rossz, az a válaszom: elôször azért, mert kevesebb van belôle, másodszor pedig azért, mert a rossz kierôszakolja az általános tudomásulvételt, a jó pedig nem. Ezért tárul fel a rossz egész látható mivoltában és különféle alakulataival egy nagy emberi testületben, melyben a maga részével mindenki részt vesz. És harmadszor, a lelket a dolgok természeténél fogva csak az Isten értheti meg és a vallásos lélek Szent Péter szavai szerint ,,elrejtett szívbeli ember'' (1Pt 3,4). Másoknak jobbára csak a cselekedeteit látjuk és mivel a helytelen cselekvésnek számtalan, a helyes cselekvésnek pedig csak egy módja van és számtalan útja van mások viselkedése megfigyelésének és megítélésének is, nem csodálatos, hogy még az emberek legjobbjai is, és még inkább a többség annyira bûnös és annak is látszik. Az Isten látja egyedül a körülményeket, amelyek között az ember cselekszik és amiért valamely módon és nem másképp cselekszik. Az Isten látja egyedül tökéletesen a tetteit megelôzô gondolatfolyamatot, az indítékokat és okokat. És Isten látja egyedül, ha valaki valamit rosszul vagy vétkesen tett, a mély bûnbánatot utána, -- a rendszerint bekövetkezô megalázkodást, amely azután önmagunknak tett különös szemrehányásokba tör ki, -- és a teljesen Isten könyörületére hagyatkozó alázatos hitet. Gondolj csak rá, a nap mily sok óráját tölti minden ember teljesen magára és Istenére hagyatva, vagy helyesebben, mily kevés percet van másokkal érintkezésben, -- fontold meg ezt és meg fogod érteni, miért van az Egyház élete elrejtve az Istennel és miért kell az Egyház külsô kormányzásának sokkal jobban, mint ahogy valóságosan hasonlít, szükségszerûen hasonlítania a világhoz és mennyire hiú ennek következtében egyesek kísérlete, hogy határozottan elválasszák a világot az Egyháztól. Fontoljuk meg továbbá, hogy mily sok dolog állja útját két lélek egymással való érintkezésének, míg testben vagyunk. Be vagyunk börtönözve a testbe és érintkezésünk valóságos érzelmeinket gyarlón képviselô szavak útján történik. Ezért értik félre mások a legjobb indítóokokat s legigazabb érzelmeket és értelmezik helytelenül a leghibátlanabb magatartást. És így jobban vagy kevésbé a keresztények is szükségszerûen idegenek egymásnak, sôt, ami a dolgok látszatát illeti, csaknem megtéveszti az egyik a másikat, s mint mondottam, a világot jelentik egymásnak. Valóban hosszú idô kell hozzá, míg általában megismerkedünk egymással, és hûvösnek, érdesnek, akaratosnak vagy önfejûnek tûnik fel egyikônk a másiknak, amikor nem is olyan. És ezért fordul elô, sajnos, (szerencsétlen módon), hogy még a jó emberek is, mintha menekülnének a durva világtól, visszavonulnak egymástól önmagukba és Istenükhöz.

És ha így van az emberek legjobbjainál, mennyivel inkább így lesz a hitben és engedelmességben még ingatag tömeg esetében, a félkeresztényeknél, akik nem szilárdították még meg magukban gondolkodásukat és cselekvésük módját. Ezek annyira távol állnak attól, hogy énjük jobb része legyen látható, hogy gyakran rosszabbnak hatnak, mint amilyenek. Vannak ugyan nekik titkos félelmeik és aggályaik, pörbe száll az Isten kegyelme lelkiismeretükkel és nyomában nagyobb komolyság idôszakai következnek, szégyellik mégis megvallani egymásnak megkomolyodásukat és kigúnyolják a vallásos embereket, nehogy ôket magukat nevessék ki.

És így egészében véve az a helyzet, ha abból a célból szemléljük az embereket, hogy kiderítsük, ki tartozik a világhoz és ki nem, senkit sem fogunk találni, ki ne tartoznék e világhoz, mert senki sincs, ki ne lene kitéve gyengeségnek. Úgy hogyha a világot kerülni annyit jelentene, mint az emberek egy bizonyos fajtáját kerülni, kerülnünk kellene minden embert, sôt magunkat is, -- ami már olyan következtetés, aminek egyáltalában semmi értelme sincs.

De kerülve minden mesterkélt okoskodást, ... nézzük gyakorlati szemmel a dolgot. ... Kísértésbe kerülünk, hogy hanyagoljuk el valami idôleges dolog miatt az Isten imádását? Ez a világ kísértése és nem engedhetünk neki. Kinevetnek lelkiismeretes magatartásunk miatt? Ez is a világ kísértése és ellene kell szegülni. Kísértésünk van rá, hogy túlságosan sok idôt szenteljünk a szórakozásnak, hogy henyéljünk, amikor dolgoznunk kellene, olvassunk vagy csevegjünk, amikor földi hivatásunkkal kellene foglalatoskodnunk, lehetetlenségekben reménykedjünk vagy valami a magunkétól különbözô életállapotról ábrándozzunk, mások jó véleménye érdekében mértéktelenül aggodalmaskodjunk, okosságunk hírére túlságosan nagy súlyt helyezzünk? Mindezek a világ kísértései. Elégedetlenek vagyunk a sorsunkkal, vagy túlságosan hozzákötjük magunkat és bosszankodunk vagy elcsüggedünk, ha az Isten visszavesz valamit az Általa adott javakból? Ezek világias lelkületet jelentenek.

Ne nézd a világot, mint valami távoli roppant és óriási rosszat, -- kísértései egészen közeledben vannak, alkalmazkodnak hozzád és fürgék, hirtelen kísértenek meg és ravaszak az ügyességükben. Kíséreld meg az Írás szavait a mindennapi életbe átvinni és a rosszat, miben e világ fetreng, önszívedben felismerni.

The world our enemy, 1829. márc. 8.; Par. and pl. serm. VII.: 3.


Szentek láncolata

Szilárdság és tartósság: ezeket a gondolatokat kelti talán fôként egy templom a lelkünkben. Megérezteti velünk ugyan sokféleképp a vallás szépségét, magasztosságát, nyugalmát, titokzatosságát és szentségét is, de ami mindezeknél több, megérezteti a vallás örökkévalóságát. Arról tanúskodik, aki a kezdet és a vég, az elsô és az utolsó; emléke ,,Jézus Krisztusnak, ki ugyanaz tegnap, ma és mindörökké''. ... Nézz körül a templomokra: hány nemzedék távozott el azóta, hogy az egyik követ a másikra helyezték, hogy az egész épület készen állott. Azok, kik építésére elôször gondoltak és megépítésénél közremûködtek, a tervezô szellemek, a dolgozó vándorlegények, az adakozó jámbor kezek, az áhítatos ajkak, amelyek felszentelték, régesrég eltûntek; de mi haszonélvezôi vagyunk az ô jó munkájuknak. Nem látszik az valóban különösnek, hogy olyanok táplálnak, adnak nekünk szállást és ruháznak bennünket fel lelkileg, akiket sohasem láttunk vagy halottunk és akik minket sem láttak és nem is gondolhattak reánk századokkal ezelôtt? Nem látszik az valóban különösnek, hogy képesek legyenek emberek nem pusztán másokra való hatás, nemcsak a lelkek hosszú során keresztül terjedô szakadatlan befolyás révén, hanem egyszerû és közvetlen cselekedet útján kapcsolatba lépni velünk a századok távolán át úgy, mintha a saját kezükkel segítenének? Mily látható, kézzelfogható megmutatkozása a szentek egyességének! ...

Íme, mily magasztos hagyomány a hit! Egyedül a hit hosszabbítja meg az ember létét s teszi lehetôvé, hogy a saját érzelmeivel múltban és jövôben éljen. E földi világ emberei tele vannak hétköznapi tervekkel. Még vallási dolgokban is mindig közvetlen sikerek után vágyódnak és semmit sem akarnak egyáltalában tenni, ha nem tehetnek mindent a maguk egyéni módján, a sajátmaguk választotta eszközökkel, mindjárt az eredményt is élvezve. A keresztény azonban félelem nélkül merészkedik a jövô birodalmába, mert hisz abban, aki van, és aki volt, és aki eljövendô. El tudja viselni, hogy már ebben a világban is éppúgy, mint az eljövendôben, az öröklét részeseinek csak egyike legyen. Megelégszik azzal, hogy csak elkezdjen dolgokat és abbahagyja, hogy csak a maga részét végezze el és ne többet; vállalkozik olyanra, amit másoknak kell befejezniök; vet ott, ahol másoknak kell aratniok. Senki sem korlátolta és fogta igazábban rövidebbre a munkáját, mint Ô, az Egyedülvaló. Mi, az Ô tagjai, kik teljességét csak részben élvezzük, szándékainak is csak részein dolgozunk. Az egyik az alapot rakja le, a másik épít reá. Az egyik a hegyet bontja, a másik ,,a szegletkövet viszi ujjongással.'' Így épültek fel templomaink. Az egyik nemzedék építette a kórusát, a másik a hajóját, a harmadik egy kápolnát függesztett hozzá, a negyedik egy oltárt, az ötödik a tornyot. Kis lassú léptekkel haladt elôre a kegyelem mûve, nem zavartathatták magukat az idôvel és fáradozhattak rajta, hogy a telhetô legjobbat tegyék, mert ígéretük volt, hogy a pokol kapui nem vesznek erôt rajta. ...

Említettem, hogy a körülöttünk látott szent épületek, melyekben imádkozunk, építôikre emlékeztetnek, bár nagyon régen éltek, de valójában még az övékénél is régebbi idôkre emlékeztetnek. ... Építôik követôik és gyermekeik voltak a még régibb ôsöknek, akik azokká nevelték ôket, amik lettek és képessé tették ôket Isten segítségével oly mûvek alkotására, amit mások nem, hanem csakis ily atyák fiai tehettek meg. Bizonyos, hogy az örökül kapott templomok nem vagyonnal szerzett dolgok, nem a szellem teremtményei, hanem a vértanúság gyümölcsei. ... Alapjaik nagyon mélyen gyökereznek, még az apostolok tanításában, a szentek hitvallásában és az Evangélium elsô gyôzelmeiben. ... A keresztet mindig veszélyekkel és szenvedésekkel tûzik ki s könnyek és vér öntözik. ... Csak szeplôtelen emberek, csak önmegtagadó emberek, az igazságosság hirdetôi és az igazság hitvallói teremthettek otthont az igazságnak bármely országban. Így az Isten templomai egyúttal az Ô szentjeinek is emlékmûvei s az ô nevükrôl nevezzük el ôket, miközben az Isten dicsôségére szenteljük. ...

Ó, boldogok, kik siralmas idôkben segítik magukat a régi és egyetemes egyház szentjei közösségének e láncolatával! Ó, bölcsek és kötelességtudók, kik annál jobban becsülik, mi megmaradt nekik, ha a világ már oly soktól megrabolta ôket! Nem vesztettünk el mindent, míg mieink a helyek, hol ôseink tartózkodtak, míg javítgathatjuk az omladozókat, építhetünk a régi alapokra és növelhetjük számukat új helyeken!

The Gospel palaces, 1836. nov. 13.; Par. and pl. serm. VI.: 19.


Az elrejtôzött Krisztus

Krisztus most is a földön van még. Határozottan mondotta, hogy újból jön. A Szentlélek eljövetele annyira az Ô jövetele, hogy ha tagadnánk mostani ittlétét, amikor Isteni Lelke által van itt, ugyanolyan alappal mondhatnánk azt is, hogy nem volt itt, mikor testi élete napjaiban láthatóan e világban volt. ...

Ha tehát még most is a földön van, de nem látható, (mi kétségtelen,) nyilvánvaló, hogy még most is testi léte napjaiban választott állapotában tartja magát, vagyis elrejtôzött Üdvözítô és (hacsak óvatosak nem vagyunk) a kellô tisztelet és félelem nélkül kerülhetünk a közelébe. Ismétlem, bárhol van is, (ez további kérdés,) mégis itt van és újból rejtôzik s jelenléte jeleinek, bárminôk legyenek is, oly természetûeknek kell lenniök, hogy lehetôvé tegyék a kétséget holléte felôl. ...

... Az Egyházat az Ô ,,testének'' mondjuk; ami látható földi létekor az Ô anyagból való teste volt, az az Egyház most. Isteni hatalmának az eszköze, melyhez közelednünk kell, hogy kegyelmet nyerjünk Tôle, s melynek megsértése által az Ô haragját keltjök föl. De mi egyéb most az Egyház, mint bizonyos értelemben a megaláztatás teste, csaknem kihívja a gúnyt és mocskolódást a nem hitbôl élô emberekbôl. Sokkal inkább cserépedény, mint az Ô húsból való teste volt, mert az legalább is ment volt minden bûntôl, az Egyház pedig egy tagjában sem szeplôtelen. Tudjuk, hogy szolgái a legjobb esetben is tökéletlenek és gyarlók s hittestvéreikéhez hasonló szenvedélyeik vannak. Mégis róluk mondotta, nem pusztán az apostolokhoz, hanem mind a hetvenkét tanítványhoz szólva, (akikének kétségtelenül megfelel a keresztény lelkészek tiszte), hogy ,,aki titeket hallgat, engem hallgat, és aki titeket megvet, engem vet meg; aki pedig engem megvet, azt veti meg, ki engem küldött.'' (Lk 10,16)

Jelenléte emlékeztetô jeleivé és eszközeivé továbbá a szegényeket, erôtleneket és meggyötörteket tette, és ezáltal nyilvánvalóan újból ki vagyunk téve ugyanannak a kísértésnek, hogy megvessük és kicsúfoljuk. Választott tanítványai e világban azok, ami Ô volt; és amint az Ô rejtett és védtelen állapota arra késztette az embereket, hogy sértegessék és bántalmazzák, ugyanígy Jelenléte emlékeztetô tanúinak ugyanezek a sajátságai késztetik az embereket arra, hogy megsértsék Ôt most. Hogy ôk az Ô emlékeztetô tanúi, nyilvánvaló az Írás sok helyébôl. Így például a gyermekekrôl ezt mondja: ,,Aki befogad egy ilyen kisdedet az én nevemben, engem fogad be.'' (Mt 18,5) És a tanítványait üldözô Saulnak ezt mondta: ,,Miért üldözesz engem?'' (ApCsel 9,4) Elôre figyelmeztet, hogy az utolsó napon így fog szólni az igazakhoz: ,,Mert éheztem és ennem adtatok, szomjúhoztam és innom adtatok, idegen voltam és befogadtatok engem, mezítelen és felruháztatok engem, beteg voltam és meglátogattatok engem, fogságban voltam és eljöttetek hozzám.'' És hozzáteszi: ,,Amit egynek e legkisebb atyámfiai közül cselekedtetek, nekem cselekedtétek.'' (Mt 25,35-36.40) És a közte és tanítványai közt fennálló ugyanezen kapcsolatra figyelmeztet az átkozottaknak szóló szavaiban. E szakaszokat meg rettentôbbé és szemléltetôbbé teszi az a körülmény, hogy sem az igazak, sem a gonoszok nem tudták, hogy mit tettek; még az igazakról is úgy szól, mint akik nem tudták, hogy Krisztushoz közeledtek. Ezt mondják ugyanis: ,,Uram, mikor láttunk téged éhezni, és tápláltunk téged, szomjúhozni és italt adtunk neked?'' (Mt 25,37) Krisztus tehát minden idôben a világban van, de most sem nyilvánvalóbban, mint testi élete napjaiban.

Christ hidden from the world, 1837. dec. 25.; Par. and pl. serm. IV.: 16.


Krisztus az egyetlen fôpap

Krisztus, azóta, hogy eljött, szenvedett és felvétetett, mindig a közelünkben van, mindig velünk van, bár nem tért ténylegesen vissza, mintha el sem ment volna, mintegy örökre visszatért. Ô az egyedüli Úr és Pap az Egyházában, ki az adományokat osztja, és nem rendelt senkit, aki mellôzhetôvé tenné Ôt, mert csak rövid idôre távozott. Egykor Áron foglalta el Krisztus helyét és külön papsága volt. Krisztus papjainak azonban nincs más papságuk az Övén kívül. Ôk csak Ô árnyékai és közegei, az Ô külsô megjelenései, és amit tesznek, azt Ô mûveli. Ha keresztelnek, Ô keresztel; ha áldanak, Ô áld. Benne van Egyházának minden ténykedésében, és egyik sem jobban az Ô ténykedése, mint a másik, mert mind az Övé. Így vagyunk az evangéliumi idôkben mindenkoron közel a keresztjéhez. Mintegy alatta állunk és újdonnan fogadjuk Tôle áldásait. Csakhogy mert azóta, történetileg szólva, az idô elôrehaladt és a Szent eltávozott, bizonyos külsô formák szükségesek, hogy ezek útján újból az árnyékába kerüljünk, és hogy áldásait valósággal élvezzük, valamely titok vagy szentség által élvezzük. Mindez arra a kötelességre int, hogy emlékeztessük magunkat Krisztusra és kutassunk egyúttal utána. Int bennünket, hogy a jelenvalóval ne törôdjünk, ne kössük le magunkat célok mellett, ne legyünk várakozásokkal teli a jövendôre, hanem úgy éljünk a hitben, mintha nem hagyott volna el bennünket, úgy a reményben, mintha már visszatért volna hozzánk. Meg kell kísérelnünk úgy élnünk, mintha élnének még az apostolok, és meg kell kísérelnünk, hogy Urunk evangéliumi életérôl nemcsak mint történeti adottságról elmélkedjünk, hanem mint emlékbe mélyedjünk el abba.

Waiting for Christ, 1840. nov. 29. és dec. 6.; Par and pl. serm. VI.: 17.


Krisztus kiáradása a szentségekben

Krisztus, bár most ,,az Atyának jobbja felôl ül'', bizonyos értelemben nem hagyta el soha a világot, mióta egykor itt megjelent. Mert a Szentlélek mûködése által ismeretlen módon valóban jelen van velünk és kitárja magát szüntelenül azoknak, akik Ôt keresik. Amikor még láthatóan a földön volt, mint az Emberfia, akkor is mégis ,,a mennyben'' volt, és most, bár ,,fölvéteték a mennybe'', mégis a földön van. És miként még mindig nálunk van, mindenkoron, miként a mennyben, ugyanúgy keresztjének és szenvedésének az órája titokzatosan szüntelenül a jelenben van, bár 1800 esztendô telt el azóta. Idô és tér nincsenek az általa alapított szellemi országban és Egyházának szertartásai mintegy idôt és tért eloszlató titokteljes varázsszavak. ... Átviláglik rajtuk Krisztus, mint átlátszó testeken, akadálytalanul. Ô, az Egyház világossága és élete, általuk hat, kiosztva bôségébôl, egymásba kapcsolva és szilárdul egybekötve minden részét. És ezek a misztériumai nemcsak külsô jelek, hanem (mintegy) kiáradásai kegyelmének, melyek külsô alakokba fejlenek, miként az angyalok, ha embereknek jelennek meg. Az Ô érintése van rajtuk és Ô lehelt rájuk, mikor elrendelte ôket. És ezért van erô bennük, mi elôtör és körülragyogja ôket, míg a hit szeme semmi anyagi elemet nem lát többé bennük. Egyszersmindenkorra függött a kereszten, és vér és víz folyt átdöfött oldalából, de a Szentlélek mûködése folytán a vér és víz szakadatlanul folyik, mintha keresztje a valóságban még mindig közöttünk állna, és a keresztelôvíz mintha csak az érzéklésünknek szóló külsô alak lenne. Így ez a víz a való értelmében nem ugyanaz, ami elôbb volt, hanem új szellemi képességekkel van felruházva. Nem mintha anyagi lényege, mit a szemünk lát, megváltozott volna, vagy valami új természetet kapott volna, hanem az az éltetô Szellem, mely ,,a köveket kenyérré tudja változtatni'' és élô lényt hoz létre porból és hamuból: a víz által Krisztus vérét mûködteti. Más szavakkal, miként Szent Pál szövege tanítja: ,,Mi mindnyájan egy Lélekkel egy testté kereszteltettünk'' (1Kor 12,13), Krisztus és nem ember az, aki keresztel.

Szent Pál ezt a nagy igazságot egyebek közt a kolosszeiekhez írt levelének 2. fejezetében is eszünkbe juttatja. Elôször ezt mondja: ,,Krisztusban lakozik az Istennek egész teljessége valósággal és benne nyertétek teljességteket, ki minden fejedelemségnek és hatalmasságnak a feje.'' ... Ezután pedig így folytatja: Meg vagytok keresztelve, ezért ne gondoljatok az árnyképekre. ... ,,A valóság Krisztusé.'' A körülmetélés árnykép, de a keresztelés és az Egyház többi misztériuma valóságok, és valóságok, mert Krisztuséi. ...

... Krisztust szemlélni mindenben, természetesen látható jelekben megnyilatkozottan, -- üdvintézményeit nem önmagukban tekinteni, hanem mint jelenléte és hatalma zálogait, mint az Ô szeretete hangját, mint az Ô való alakját és arculatát, ki mindig néz bennünket, mindig szeret minket, Ôt így felfedve dicsôségben nézni napról-napra --: nem kimondhatatlan kegyelem-e azoknak, akik hisznek? Nem oly nagyszerû-e, hogy már fenségességéért igaznak kívánhatnánk, és boldognak tartjuk azokat, akik képesek elfogadni. És ha mindez világosan ki van nyilatkoztatva az Írásban, mikor kimondottan azt tanítja nekünk, hogy Krisztus a víz által megtisztít bennünket, hogy ragyogó templommá alakítson át, hogy az áldozati kenyér az Ô teste, hogy Ô jelen van szolgáiban és Egyháza közepett --: miért tartóztatnánk magunkat az Urunk feltámadásában kételkedô Tamásként? ,,Boldogok, akik nem látnak és mégis hisznek!''

Regenerating baptism, 1835. nov. 15.; Par. and pl. serm. III.: 19.


Krisztus láthatatlan jelenléte

,,Nem jön el az Isten országa szembetûnô módon;

sem nem fogják mondani: Íme itt, vagy amott van;

mert hiszen az Isten országa bennetek vagyon.''

(Lk 17,20-21)

Amit Urunk hírül adott, megtörtént. Az Isten országa eljött, betöltötte a világot, birtokba vette a föld magasságait; de észrevétlenül jött. Minden más királyság harsonaszóval jelezte jövetelét és magára irányította a figyelmet. Pallossal, lándzsával és vérttel jött. ...

,,Színe elôtt tûz emészt, és utána láng perzsel. Alakjuk olyan, mint a lovak alakja, s úgy száguldanak, mint a lovasok. ... És szárnyuk zúgása, mint a harcbaszáguldó nagyszámú lovasszekér zúgása.'' (Jo 2,3-4; Jel 9,9) Ilyen a földi hatalom jövetele és lesz egy nap, amikor teljesedésbe megy ez és megtalálja mását a menny történetében is, mert amikor Urunk újból eljön, Ô is robajjal fog jönni, ,,az arkangyal hangjával és az Isten harsonájával''. (1Tesz 4,15) Ez észrevehetô lesz; így fogja Egyháza végezni, de nem így kezdte a földön, mert amint elôre megmondta: ,,Nem verseng és nem kiáltoz, sem az utcákon nem hallja senki az ô szavát. A megroppant nádat nem töri el, és a füstölgô mécsbelet nem oltja ki, míg csak gyôzelemre nem viszi az ítéletet.'' (Mt 12,19-20) ...

Az Isten országa, -- mondja az Isteni Mester, -- nem jön el szembetûnô módon, ... mert bennetek vagyon. ... Bensô és titkos jelenlét által jön: külsô eszközökkel ugyan, de ezeknél az eszközöknél sokkal magasabbrendû hatásokkal és a valóságban magának az Istennek a tevékenysége által. Ô, a Mindenüttjelenlevô és Mindentudó sok szívet ért el egyszerre sok helyen, mindnyájan azonnal egy nyelvet beszéltek, nem egymástól tanulva, hanem Tôle tanulva a Bárány Énekét. Vagy ha bizonyos értelemben emberi oktatás útján történt is ez, mégis természetfölötti módon értették meg és sajátították el csaknem még a szavak kiejtése elôtt. Egyszerre törtek ki az emberek mindenhol a dicséretében, keleten és nyugaton, északon és délen; és a megdöbbent világ hiába kutatta szerte, hogy honnét ered ezeknek az édes és szent énekeknek összhangzása. ... Ez a hit gyôzelme volt, mely nem azt mondja: ,,Ki megyen föl az égbe vagy ki száll le az alvilágba? Hanem mit mond? Az ige közel van hozzád, szádban és szívedben van, tudniillik a hitnek az igéje, amelyet hirdetünk.'' (Róm 10,6-8). Mert az Isten felülrôl szállt le közéjük és mindenhol volt; az Angyalok Ura a földön járt-kelt; szétárasztotta Jelenlétét és megsokszorozta Képmását. ...

... Krisztus Jelenléte az, ami Krisztus tagjaivá tesz minket: ,,Nem fogják mondani, íme itt, vagy amott van, mert az Isten országa bennetek vagyon.'' Mások csodálkoznak, mások elemezni igyekeznek, hogy mi az, ami mûködik; mindenféle emberi okot sejtenek, mert nem tudják látni, nem érzik és nem akarják hinni a belsô befolyást; a szellem valamilyen szeszélyének vagy szabálytalanságának, az újdonság erejének, valami titokzatos ármányos rábeszélésnek, valamilyen rejtôzô ellenségnek, vagy valami sötét és agyafúrt cselszövésnek tulajdonítják, s megriadva tekintik és örömest megszégyenítenék, ami a valóságban Krisztus arculatának éles, eleven, kényszerû ragyogása. ,,Az Úr hátra fordulván rátekinte Péterre'' (Lk 22,61) és ,,valamiként a villámlás napkeleten támad, és látszik napnyugatig, olyan az Emberfiának eljövetele is.'' (Mt 24,27) Jött, elment, mûvét, maradandó mûvét végrehajtja, mielôtt az emberek meglátják.

És ami királyságának elsô éveiben történt ... folytatódik a maga mértéke szerint az Egyház minden idejében. ...

... Ha valami jóban részesültél nem csupán az Egyházban, hanem az Egyház által; ha az istentiszteletre jöttél és megáldattál békességgel vagy megvilágosodással, amire rászorultál; vagy ha vissza tudsz emlékezni az idôkre, amikor szent helyeken idôztél és ott bizonnyal oly dolgokat láttál meg, amilyeneket a világ nem láttathat meg: vagy ha szentbeszédek nagy hatással voltak rád és lelki javakkal áldottak meg; vagy ha a lelked mintegy átváltozott benned, amikor a Legnagyobb Szentséghez járultál; ... vagy ha halottas ágyat látsz és megtudod, mily reménnyel telten tud meghalni Egyházad gyermeke, -- ó, állj meg, mielôtt kételkedsz benne, hogy az Isten jelen van közöttünk.

Invisible presence of Christ, 1841. nov. 28.; Serm. on Subj. of the Day: 21.


Az eucharisztikus jelenlét

,,Ez a mennybôl leszálló kenyér, hogy aki abból eszik,

meg ne haljon.'' (Jn 6,50)

E szavak a hit által adott összes szentségi titkok közül a legnagyobbról és legmagasztosabbról szólnak, vagyis a szentáldozásról. Krisztus, ki meghalt és utána feltámadt értünk, szellemileg halálának és feltámadásának teljességével jelen van benne. Jelenlétét e nagy szentségben szellemi jelenlétnek mondjuk, nem mintha ... nem lenne a valóságban jelen, hanem csak azt fejezzük ki általa, hogy sem nem láthatjuk, sem nem hallhatjuk Ôt jelenlétében, hogy nem közelíthetô meg, illetôleg nem állapítható meg valamilyen érzék által, hogy nem térben, nem érzékileg van jelen, bár valósággal jelen van. Hogy ez mi módon történik, természetesen titok. Amit tudunk és tudnunk szükséges, mindössze annyi, hogy Ô nekünk adja magát s hogy a szentáldozás szentségében vesszük.

... Kafarnaumban ... ünnepélyesen kijelentette apostolainak, hogy senki sem élhet örökké, hacsak nem eszi és issza az Ô testét és vérét. És azután, amint a másik három evangélium elbeszéli, késôbb, közvetlenül keresztrefeszítése elôtt megmondja nekik, hogy mi módon teljesedik be nekik a kegyelem e titka. A megszentelt kenyeret jelöli ki, mint azt a testet, amelyrôl szólott és a megszentelt bort, mint a vérét és megmondja, hogy a kenyérbôl és kehelybôl részesülve testébôl és vérébôl részesülnek. ...

Krisztus ezt mondja: ,,Ha nem eszitek az Emberfia testét, és nem isszátok az ô vérét, nem leszen élet tibennetek. Aki eszi az én testemet, és issza az én véremet, annak örök élete vagyon; és én feltámasztom ôt az utolsó napon. Mert az én testem bizonnyal étel, és az én vérem bizonnyal ital.'' (Jn 6,35)

És azt is mondja Krisztus, hogy Ô maga számunkra az igazi manna, az igazi kenyér, mely a mennybôl szállott alá. ... Ami tehát a manna a pusztában volt, kétségtelenül az a szellemi manna a keresztény egyházban. A pusztában valóságos adomány volt a manna, amit vettek és ettek, és ugyancsak ilyen manna az Egyházban ... az Ô saját drágalátos testének és vérének adománya, mit Ô valósággal ad, s mi veszünk és eszünk, mint ették a mannát. ...

Kérjük Ôt, hogy vonzzon minket magához és adjon hitet nekünk. Ha titkait nagyon nehezeknek érezzük a számunkra és kételyt támasztanak bennünk, kérjük Ôt az alázatosság és szeretet adományáért. Azok, akik szeretnek és alázatosak, meg fogják azokat érteni. Érzékies lelkületûek nem vágyódnak utána s a dölyfös szellemûek megütköznek rajtuk. De a szeretet vágyódik utána és az alázatosság bizonyítottnak veszi. ... Kérjük Ôt, hogy töltsön el komoly sóvárgással Utána, hogy szomjúhozzuk jelenlétét, hogy nyugtalanul keressük Ôt s örüljünk, ha halljuk, hogy megtalálható még most is az érzékelhetô dolgok leple alatt és töltsön el áhítatos bizakodással, hogy meg is találjuk Ôt ott. Boldogok valóban, akik nem látnak és hisznek.

The eucharistic presence, 1838. máj. 13.; Par. and pl. serm. VI.: 11.


A szentmiseáldozat

A szentmise nem csupán szavak hosszú sora, hanem cselekmény, nagy, a legnagyobb cselekmény, mi a földön lehetséges. Nem csupán esedezés, hanem azt merem mondani, az Örökkévaló leesdése. Jelenvalóvá lesz az oltáron, mint ugyanaz, ki testben és vérben volt, Krisztus, ki elôtt az angyalok meghajolnak és a gonosz szellemek remegnek.

Ez a titokzatosan Félelmetes történés az, ami célja és értelme a szertartás minden részének. Szavak szükségesek, de csak eszköz gyanánt, nem célként. Nemcsak könyörgések ezek a kegyelem trónjához, hanem eszközlôi egy sokkal magasabbrendû dolognak: az átlényegülésnek, az áldozatnak. Sietôsek a szavak, szinte türelmetlenek, hogy betöltsék küldetésüket. Gyorsan peregnek, -- az egész szertartás gyorsan folyik le, -- mert minden csak egy egyetlen, oszthatatlan cselekménynek része: az átváltozásnak. Gyorsan peregnek, mert rettenetes áldozati szavak, -- túlságosan nagy cselekedethez tartoznak ahhoz képest, hogy idôzzünk mellettük, -- mintha a kezdetén az mondatott volna: ,,Amit teszel, tedd gyorsan!'' Gyorsan peregnek le, mert az Úr Jézus megy velük, amint ment a tó mentén megtestesülése napjaiban, híván gyorsan az egyik tanítványt és utána a másikat. Gyorsan peregnek le, mert ,,miként a cikázó villám fénylik az ég egyik sarkától a másikig'' (Lk 17,24), olyan az Emberfiának jövetele. Gyorsan peregnek le, mert olyanok, mint Mózes szavai, mikor az Úr leszállott a felhôoszlopban, és Mózes kiáltá az Úr nevét, miközben Ô elvonult elôtte: ,,Uralkodó Úr, irgalmas és kegyes Isten, hosszantûrô, nagykönyörületességû és hûségû!'' És miként Mózes a hegyen, ,,sietve leborulunk és meghajtjuk magunkat.'' (Kiv 34,6.8)

Így vagyunk mindnyájan körülötte, mindenki a maga helyén, figyelve a nagy érkezésre, ,,várva a víz mozdulását''. Mindenki a maga helyén, a saját szívével, a saját bajával, a saját szívügyével, saját imáival, -- külön és mégis együtt, -- várva arra, ami végbemegy, várva továbbhaladására, egyesülve befejezésében. Nem száraz imaformát követünk fáradságosan és reménytelenül elejétôl végig, hanem zengô hangszerek összjátékához hasonlóan: mindenki másként, de édes összhangba olvadva, -- cselekszi a magáét Isten papjával, segítve lelkileg neki, ha vezetve is általa. Emitt kis gyermekek, amott aggastyánok, egyszerû munkások és diákok, papok, kik miséjükre készülnek, papok, kik hálaadásukat végzik, emitt ártatlan leánykák, amott vezeklô bûnösök, -- de az összes lelkekbôl egyetlen eucharisztikus dicséret árad, és a nagy cselekmény dicséretük oka és célja.

Loss and Gain, II.: 20; 1848.


A szentáldozásról

Szent János ezt mondja ... levelében: ,,Isten örök életet adott nekünk, és ez az élet az ô Fiában van. Aki bírja a Fiút, annak van élete; aki nem bírja a Fiút, annak nincsen élete.'' (1Jn 5,11-12) És maga a Fiú, Üdvözítônk, szomorúan és komolyan szemére hányja kortársainak: ,,Ti nem akartok hozzám jönni, hogy éltetek legyen.'' (Jn 5,40) ,,Tulajdonába jöve, de övéi ôt be nem fogadák.'' (Jn 1,11) Tényként tudjuk a történelembôl, hogy nem fogadták be Ôt, hogy nem mentek Hozzá, amikor Ô hozzájuk jött. ...

... Üdvözítônk kijelentette: ,,Ha nem eszitek az Emberfia testét, és nem isszátok az ô vérét, nem lesz élet tibennetek.'' (Jn 6,54) ... Nem nyilvánvaló-e tehát, hogyha vonakodunk enni e Kenyeret és inni e Kelyhet, akkor vonakodunk Hozzá menni, hogy életünk legyen?

Annak, hogy az emberek nem járulnak a szentáldozáshoz, az a valódi oka, hogy nem kívánnak jámborul élni. Nincs ínyükre megígérni a jámbor életet és azt gondolják, hogy ez az áldott szentség kötelezi ôket erre, kötelezi ôket, hogy a jelenleginél sokkal szigorúbb és komolyabb életet éljenek. Megengedem, hogy lehet ebben sok önmaguk iránti kellô bizalmatlanság, megokolt félelem, a múlt bûneinek terhe, hiányos ismeret és más okok, mégis a legtöbb esetben mindezek mögött a Krisztus igája viselésétôl vagy legalább is a viselésének a megígérésétôl való irtózás rejlik. Berzenkedés ellene, hogy egyszer s mindenkorra felhagyjanak a bûn szolgálatával; saját kényelmük, saját akaratuk, tunyaságuk, érzékies életmódjuk, ... a jelenlegi ôszinteségük felôli aggodalmon alapuló bizalmatlanság, hogy állhatatosak maradnak szent elhatározásaikban. Ezért nem mennek az emberek Krisztushoz életért. Tudják, hogy Ô nem fogja magát feltárni nekik, hacsak maguk nem egyeznek bele, hogy Neki szenteljék magukat. ...

Ezek megfontolását ajánlom komoly figyelmükbe azoknak, kik éltükben a szentáldozást elhanyagolják; de, fájdalom, bizonyos intelmet kell ezzel kapcsolatban azokhoz is intéznem, kik élnek vele. Szeretném, ha nem lenne senkinek sem szüksége közülünk erre az intelemre, de harcban áll a legjobb is közülünk, megpróbáltatásai vannak. ... Mi a veszély az áldozáskor? Az, amit Szent Pál jelez, hogy félelem nélkül járulunk hozzá. ...

Nyilvánvaló, ki vannak téve az emberek a veszélynek, hogy félelem nélkül és könnyelmûen veszik magukhoz e szentséget. Nem amikor elôször veszik magukhoz, hanem amikor már gyakran vették, amikor szokássá vált náluk. Ez a veszélyes idô.

... Amikor mindennapivá kezdenek neki válni az ima szavai és az istentisztelet rendje, akkor kevesebb megindultsággal figyeli és fogadja. Nem mintha rosszabb lenne, mint korábban, de nagyobb kísértésnek van kitéve, hogy világias gondolatokkal vegye magához ... Ez az az idô, amikor veszélyben forog, hogy nem különbözteti meg az Úr testét, hogy mint valami természetes dolgot, hódolat, hálaadás és önmegalázás nélkül fogadja az élet adományát. ...

Engedjetek itt megemlékeznem egy hasonló jellegû másik bûnrôl is, amibe az áldozók hajlamosak beleesni, ti. hogy elfelejtsék áldozás után, hogy áldoztak. ... Azt képzeljük, hogy egyszersmindenkorra vettük az áldását, mi megadatott és megtörtént és semmi többre törekedni való sincs. Ez csak alaki módja az imádásnak. Mintha letörülnénk egy írást, mely ellenünkre volt s ezzel vége lett a dolognak. De boldogok azok a szolgák, kik mindig várnak Arra, ki mindig jövendô hozzájuk, bármikor jöjjön, ,,este, vagy éjfélkor, vagy kakasszóra, vagy reggel''. (Mk 13,35) Mily csúful cselekednek azok, kik mennek Hozzá elôbb a kegyelem adományáért és azután hanyagok a virrasztásban, ahelyett, hogy a kegyelmet szívükben fokozatosan tökéletesítenék. Mintha csak gúnyból fogadnák az áldást, hogy elvessék utána. Az ilyen nagy kiváltság után kétségtelenül úgy kellene viselkednünk, mint akik (ha szabad nagy dolgokat közönségesekhez hasonlítanunk) isteni táplálékban és orvosságban részesültünk, amely a maga sajátos kifürkészhetetlen útján és a maga kellô idejében meg fogja teremni azt, amiért Isten adta, -- az élet fájának gyümölcsét, mit Ádám elveszített. ... ,,A Lelket ki ne oltsátok!'' (1Tesz 5,19) -- mondja az apostol. Kétségtelen, hogy kiváltságunk, míg élet és erô forrásává nem vált, míg Krisztus tökéletesen ki nem alakul bennünk (Gal 4,19), nehezen viselhetô teher és sok okunk van virrasztani, imádkozni és mindenben az igazságosság útján járni, míg a nap fel nem virrad és a hajnali csillag fel nem tûnik szíveinkben. (2Pt 1,19)

Ne gondoljuk azt sem, hogyha egyszer vagy kétszer felkeressük az Istent e kegyelemteljes rendelkezésében, biztosak lehetünk adományában örökre. ,,Az Urat és erejét vizsgáljátok, szüntelen arcát kutassátok.'' (Zsolt 104,4) A mennybôl leszálló kenyér (Jn 6,50) a mannához hasonlóan ,,mindennapi kenyér'' és pedig ,,amíg eljön'', amíg ,,országa eljön''. Eljövetelekor a világ végén minden kívánságunk és kérésünk megnyugszik és beteljesül. A mostani egyesülés Vele támaszt és vigaszt nyújt idôközben, a múltat és jövendôt egybekapcsolva emlékeztet rá, hogy eljött egykor és megígérte, hogy újból eljön. Ki élhet ez elsô tekintetre még oly kellemesnek tûnhetô világban csak egy ideig is anélkül, hogy fel ne fedezné fárasztó voltát és hogy ha van valami értéke ez életnek, csak azért van, mert átmenet egy másikba? Nem szükséges nagy vallásosság ennek megértéséhez. Magától értetôdô igazság azoknak, kiknek van valami tapasztalatuk e világról. S csak azért nem érzi mindenki, mert nem élt még elég ideig, hogy megérezze. És akik jobban érzik, mint mások, csak olyan körülmények közé kerültek, amelyek jobban megéreztetik. De míg az idôk elöregednek, a föld színe elhalványul és a dal hangja elhalkul és a föld minden népei csak panaszkodni és jajveszékelni tudnak, az Isten fiai felemelik fejükét, mert közelget váltságuk. (Lk 21,28) A természet elenyészik, a nap nem süt, a hold elsötétül, a csillagok lehullanak az égrôl és az egek erôi megrendülnek (Mt 24,29), de az Oltár fénye mindig ragyogóbban ég. Látomások tûnnek fel, miket a tömeg nem láthat és a föld zsivajában áttör a parancs az Úr halálának hirdetésére és az ígéret, hogy jön az Úr. (1Kor 11,26)

Boldogok, akik, mikor a látható dolgokba belefáradnak, jó reménnyel tudnak a láthatatlan dolgok felé fordulni és ,,boldog a nép, melynek az Úr az Istene''. ,,Jöjjetek hozzám mindnyájan, -- mondja, -- kik elfáradtatok és meg vagytok terhelve, és én felüdítlek titeket.'' (Mt 11,28) A pihenés jobb, mint a fáradozás. A béke megnyugtat és a nyugalmas lét nem ábrándít ki. Ezek biztosan jók. Ilyen a mennyei Jeruzsálem nyugalma, mely mindnyájunk anyja (Gal 4,26) és ilyen azok csendes imája, a menny elôre való megízlelése, kik kirekesztik magukat egy idôre a világból és keresik láthatatlan jelenlétben Ôt, kit a másvilágon szemtôl-szembe fognak látni.

Attendance on Holy Communion, 1842. jan. 23.; Par. and pl. serm. VII.: 11.


A szentek ünnepei

Néhány évszázaddal ezelôtt túlságosan sok volt a szentek ünnepe és ürügyül szolgáltak a henyélésre. Sôt, mi még rosszabb, a helyett, hogy szentjeiben az Istent dicsôítették volna, nagy és csaknem hihetetlen fonáksággal az Isten imádását megközelítô tisztelettel adóztak a szenteknek. ... Most az ellenkezô végletbe esnek az emberek. A szentek ünnepeit, bár kevés van, nem méltatják kellôen. Ilyen az emberek magatartása, mindig ürügyet találnak rá, hogy kibújjanak kötelességeik alól és a tévedés egyik vagy másik végletébe esnek. Tétlenek vagy tevékenyek, mindkét esetben hibáznak: tétlenek és elhanyagolják embertársaik iránti kötelességeiket, tevékenyek és elhanyagolják Isten iránti kötelességeiket. ...

... Különleges hibája az utóbbi századoknak a vallási elôírások elhanyagolása. Voltak idôk, amikor nyilvánosan tisztelték az emberek az Evangéliumot és amikor könnyebb volt ennek következtében mindenkinek vallásossá válnia. Az Egyház intézményei rányomták bélyegüket a társadalom arculatára, az idôt nem annyira a hónapok és évszakok, mint inkább a szent ünnepek szerint számították. A világ békét tartott az Evangéliummal, a törvényes és kereskedelmi munka rendjét a keresztény elôírások szabályozták. Egy és más megmaradt ebbôl máig, de gyorsan tünedeztek az ilyen szokások. Elegendônek hisznek pusztán hasznossági okokat a világi ügyek rendjének újraszabályozására. Az emberek idôpocséklásnak tekintik, hogy a keresztény egyházi évet figyelemmel kísérjék. ... Ezzel tulajdonképpen azt veszítik el, ami a vallásra emlékezteti ôket, elveszítik a rendtartást, mely meghatározott idôkben a másvilághoz való kapcsolatukat idézte a lelkükbe. ...

... Szellemi ínség évei fenyegetnek az Igazság ellenségeinek gyôzelmével és az Igazság Hangjának az elfojtásával vagy legalább is elgyengülésével. És miért? Mindez azért, mert elhanyagoltuk azt a vallási rendtartást, amelyet az Egyház parancsol, amelynek a figyelembevételére kötelezve vagyunk. ...

A szentek ünnepeinek megtartásából származó különös jótét nyilvánvalóan az, hogy megünneplésük kimagasló követendô példaképeket állít a lelkünk elé. A rájuk való figyelmeztetéssel az Egyház csak teljesíti az Írás szándékát. Fontoljuk csak meg, hogy a Biblia mily nagy része történeti jellegû és a történetben mily sok pusztán azoknak az embereknek az élettörténete, kik az Isten eszközei voltak a maguk korában. Egyesek nem mintaképek közülük a számunkra, mások a romlás nyomait mutatják, melynek az emberi természet egyetemesen alá van vetve: -- a legjelentôsebbek közülük mégis a hit és szentség kiváló példaképei és nyilvánvalóan azzal a céllal állítja ôket az Írás elébünk, hogy vallásos életünk buzdítói és vezérlôi legyenek. Ilyenek fôként Ábrahám, József, Jób, Mózes, Józsue, Sámuel, Dávid, Illés, Jeremiás, Dániel és a többiek s az Újszövetségben az apostolok és az evangélisták. Mindnyájuk elôtt és saját utolérhetetlen dicsôségével a mi áldott Urunk maga adott nekünk példát, hû szolgái pedig Feléje vezetnek és megerôsítik és változatossá teszik példaképét. Így szentjeinek napjaival Egyházunknak az a szándéka, hogy megerôsítse ezt a célt s példaképet állítson a sajátos bibliai tanítás szellemében.

Use of saints' days, 1831. nov. 30.; Par. and pl. serm. II.: 32.


Az utolsó idôk

Támadásra indul-e az Istentôl való egészen feltûnô eltávolodás következtében Krisztusnak és Egyházának ellensége? És nincs-e okunk félni, hogy éppen napjainkban van fokozatosan készülôben, terjedôben és elôretörôben valami ilyen aposztázia? Nem törekednek-e csaknem mindenhol a világon, különösen éppen napjainkban, szinte szakadatlanul itt és ott, ezen vagy azon a helyen jobban vagy kevésbé feltûnôen vagy feltûnés nélkül, a legszembeötlôbben és ijesztôbben azonban éppen a legcivilizáltabb és leghatalmasabb országokban, -- nem törekednek-e a vallás nélkülözhetôvé tételére? Nem hirdetik-e egyre jobban, hogy a nemzetnek, mint olyannak, semmi köze sincs a valláshoz, hogy az mindenkinek pusztán saját lelkiismereti ügye? Ez pedig azt jelenti, hogy hagyjuk kiveszni az igazságot a világból a nélkül, hogy törekednénk megôrizni a mi idônkben és továbbadni az utánunk következônek. Nem törekednek-e erôtejesen és egyformán az összes országokban arra, hogy megfosszák hatalmától és kiforgassák helyzetébôl Krisztus egyházát? Nem igyekeznek-e lázasan és állandó tevékenységgel a közügyekben a vallás szükségességének eltüntetésére? Így az eskü kiszorításának megkísérlése által azzal az ürüggyel, hogy nagyon szent a mindennapi élet ügyeihez, a helyett, hogy nagyobb tisztelettel és nagyobb illendôséggel való alkalmazásáról gondoskodnának? Nem kísérlik-e meg a vallás nélküli nevelést, vagy ami vele egyértelmû, az összes vallási elôírások fokozatos megszüntetését? Nem kísérlik-e meg a mértékletességnek és a belôle származó erényeknek vallás nélküli, pusztán a hasznosság elveire épülô egyesületek útján való elérését? Nem kísérlik-e meg, hogy a hasznosságot és nem az igazságot tegyék az állami rendszabályok és törvények rendelkezéseinek céljává és irányítójává? ... Nem kísérlik-e meg, hogy megfosszák a Szentírást más magyarázatokat kizáró egyedüli értelemjelentésétôl, s nem népszerûsítik-e azt a gondolatot, hogy százféleképpen egyformán jól értelmezhetô, vagyis más szavakkal, hogy egyáltalában nem értelmes dolog, holt betû és mellôzhetô? Nem kísérlik-e meg teljesen kiküszöbölni a vallást, amennyiben külsô vagy tárgyi, amennyiben elôírásokban jelentkezik vagy írott szavakkal kifejezhetô? Nem akarják-e belsô érzelmeinkre korlátozni és így figyelembe véve, hogy érzelmeink mennyire változékonyak, tünékenyek, nem kísérlik-e meg ténylegesen a vallás kiirtását?

Bizonyos, hogy napjainkban a gonosz összeesküvésével állunk szemben, mely a világ minden részén rendezi csapatait, szervezkedik, intézkedik, Krisztus Egyházát mintegy hálóba zárja és elôkészíti az utat az általános elszakadásra tôle. Megszüli-e vajon ez a nagy aposztázia az Antikrisztust, vagy pedig halasztódik-e ez még, amint késedelmeskedik már oly régen, nem tudjuk; azonban mindenesetre a Sátántól ered és a halált lehelli ez az aposztázia összes jeleivel és eszközeivel. Távol legyen mindannyiunktól, hogy azokhoz a balgákhoz tartozzunk, akik a minket körülfogó hálóban fennakadnak! Távol legyen tôlünk, hogy megtévesszenek a szép ígéretek, melyekbe a Sátán elrejti kétségtelenül mérgét! Azt gondoljátok, oly ügyetlen a mesterségében, hogy nyíltan és világosan kér titeket a csatlakozásra az Igazság elleni hadjáratában? Nem; csalétekkel kínál, hogy megkísértsen. Ígér polgári szabadságot, ígér egyenlôséget, ígér jó üzletet és jólétet, ígéri az adók csökkentését, ígér reformot. Ezeken az utakon titkolja el elôttetek mûve természetét, melybe be akar titeket fogni, megkísérel titeket világi és egyházi elöljáróitok ellen megnyerni. Vagy ígért felvilágosultságot, -- kínál ismeretet, tudományt, bölcseletet, kínálja a látókör kitágulását. Gúnyolódik az elmúlt idôkön, gúnyolódik minden intézményen, mely tiszteli a múltat. Sugallja, hogy mit mondjatok és azután hallgat rátok, dicsér és bátorít. Azt mondja, hogy emelkedjetek fel a magasba. Megmutatja, hogyan válhattok mintegy istenekké. Aztán kacag, tréfálódzik és bizalmas lesz veletek; kezeteknél fog, ujjait a tiéitekbe kulcsolja, megragadja és azután az övéi vagytok.

... Nem meddô emlékeznünk rá, hogy egy csodálatosnak nevezhetô világrendben élünk állandóan. Nem azt akarom ezzel bizonygatni, hogy betûszerinti értelemben vett csodák történnek manapság minden nap, hanem azt, hogy jelenlegi állapotunk a gondviselés útjának egy része, mely csodálatosan kezdôdött és ha nem elôbb, legalább a világ végén csodálatosan fog végzôdni. A várakozások egyes részleteikben ... lehetnek igazak vagy helytelenek, az Antikrisztus azonban, akárki vagy akármi legyen, jönni fog. Csodálatos dolgok vannak jövendôben. A régi római birodalom nem a múlté. A Sátán, ha meg van kötve, csak egy idôre van leláncolva; a jó és gonosz harca nem fejezôdött be. Ismétlem, amikor a dolgok jelen állapotában a nevelés fôcéljául azt tekintik, hogy a természetfölötti dolgokat lerázzuk magunkról, amikor azt kívánják, hogy nevessünk és gúnyolódjunk mindenen, amit nem látunk, azt mondják, hogy mindenben csak az ismert és felderített dolgokkal számoljunk és minden állítást a tapasztalat próbakövén vizsgáljunk meg, azt kell vélnem, hogy nagy, gondviselésszerû jelentôségû, mintegy ellensúlyozásul a kor gonosz törekvéseivel szemben az Antikrisztusról, mint jövendô természetfölötti hatalomról való látomás.

És azután kétségtelenül hasznosnak kell lennie, gondolatban visszafelé és elôre: az evangéliumi idôk kezdetére és végére, Krisztus elsô és második jövetelére tekintenünk. Azt szükséges megértenünk, hogy ugyanabban a helyzetben vagyunk, amelyben az elsô keresztények voltak, ugyanazzal a friggyel, papi renddel, szentségekkel és kötelességekkel; -- az szükséges, hogy valónak érezzük a rég elmúlt dolgok állapotát, -- hogy érezzük: bûnös világban bûnben fetrengô világban élünk, hogy felfogjuk a helyzetünket, miszerint tanúságtevôk vagyunk benne, hogy gáncs és szenvedés az osztályrészünk benne, -- úgyhogy nem szabad meglepôdnünk, ha minket érnek ezek, hanem egyfajta kegyes kivételnek, ha nem érnek. Az szükséges, hogy éber legyen a szívünk, mintha láttuk volna Krisztust és apostolait és láttuk volna csodáikat, -- hogy éberék legyünk a reményre és várjuk az Ô második jövetelét, kutassunk utána, sôt vágyakozzunk utána, hogy lássuk annak jeleit, gyakran és sokat gondolva a jövendô ítéletre, állandóan foglalkozva a gondolattal és elmélyedve benne, hogy egyénileg fogunk megítéltetni. Mindezek kétségtelenül az igaz és üdvözítô hit cselekedetei; és a Jelenések Könyvének és az Írás más jövendômondó részeinek az az egyik lényeges haszna ... , hogy fellebbentik a fátyolt szemünk elôl, hogy felnyitják a világ arculatát takaró burkot és napról-napra, mikor megkezdjük és befejezzük, míg felkelünk és lefekszünk, míg dolgozunk és járunk, pihenünk és felüdülünk: az Isten közöttünk emelkedô trónját láttatják meg velünk, felségét és ítéleteit, Fiának állandó közbenjárását a választottakért, azok megpróbáltatásait és azok gyôzelmét.

Az angyal így magyarázza meg Szent Jánosnak látomását az igézô nagy parázna asszonyról, ki megtéveszti a föld lakóit: ,,Az asszony, akit láttál, az a nagy város, mely a föld királyai fölött uralkodik.'' (Jel 17,18) ...

... És ezután ezt mondja Szent János: ,,Egy erôs angyal követ vett föl, olyant, mint egy nagy malomkô és a tengerbe veté, mondván: Ily erôvel döntetik le Babilon, az a nagy város, és többé már nem találtatik meg.'' (Jel 18,21) ...

... Babilon Rómának s a bûn és hiúság világának jelképe, Róma viszont szintén akármely más város, vagy a büszke és csalárd világ jelképe lehet. Az asszony éppúgy jelenti Babilont, mint Rómát, ... és egyúttal valamivel többet, mint Rómát, azt, ami még jönni fog. Az Írásban a különbözô nagy városok istentelenségük és romlásuk miatt magát a világot jelképezik. Végüket oly képekben írja le, melyek a maguk teljességében csak a világ végére alkalmazhatók; a nap és hold elsötétülnek, a föld megremeg és a csillagok lehullanak az égrôl (Iz 13,10, etc.). Urunk jövendölésében Jeruzsálem pusztulása is egybekapcsolódik minden dolgok végével (Mt 24,4 s köv.). Mivel tehát pusztulásuk nagyobb és kiterjedtebb ítéletet jelképez, hasonlóképpen a Jelenések Könyvének fejezetei távolabbi beteljesedést jelenthetnek, nem Rómában, hanem magában a világban, vagy valamely más nagy városban, amelyre nem tudjuk ma azokat vonatkoztatni, vagy vonatkozhatnak a világ összes nagy városaira együttesen és a bennük uralkodó szellemre, telhetetlenségükre, fényûzésükre, független, vallástalan szellemükre. ...

Ez int bennünket, hogy ne osztozzunk bûneikben és bûnhôdésükben, -- hogy amikor a vég elérkezik, ne találtassunk merôben e világ és nagy városai gyermekeinek; oly hajlamúaknak, véleményûeknek, szokásúaknak, mint amilyenek a városokban találhatók; az emberi társadalomhoz tapadt szívûeknek és általa alakított gondolkozásúaknak, -- hogy ne találjon Bíránk az utolsó napon mindazokkal az alacsonyrendû érzelmekkel, elvekkel és szándékokkal, melyekre a világ ösztönöz, hiúságokon járó gondolatokkal, (ha ez még akkor is lehetséges,) oly gondolatokkal, melyek nem emelkednek magasabbra saját kényelmünk vagy hasznunk tekintetbevételénél; fennhéjázó megvetéssel Egyháza szolgái, egyszerû hívôi iránt, magas rang és állás szeretetével, a világ tündöklésének és divatjának bámulatával, az elôkelôsködés szeretetével, értelmük erejében való bizakodással, önmagunknak természetünkké vált nagyrabecsülésével és az ellenünk tanúskodó bûnök száma és utálatossága iránti teljes vaksággal.

The patristical idea of Antichrist, I. 4., II. 5., III. 4-6; 1838 június; Discussions and arguments: 2.


A keresztény élete és munkája e világban

Egyesek, ha meggyôzôdtek róla, hogy az élet rövid, hogy nem elégséges valamilyen nagy cél elérésére, hogy nem tudja az igazi keresztényt megfelelôen kibontakoztatni vagy tökéletesíteni, -- ha azt érzik, hogy a másvilági élet mindenek fölött álló és az örökkévalóság az egyedüli, amely lelküket valóban igényelheti és igazán kitöltheti: akkor hajlamosak lesznek a földi életet lebecsülni és valódi jelentôségét elfelejteni. Hajlamosak azt kívánni, bárcsak már itteni tartózkodásuk idején is teljesen el tudnának szakadni a földi foglalatoskodástól és társadalmi kötelezettségeiktôl, pedig emlékezetben kellene tartaniok, hogy e világ foglalkozásai, ha maguk nem is mennyeiek, mindazonáltal mégis csak a mennybe vezetô utak, -- ha a halhatatlanságnak nem is gyümölcsei, mégis csak a magvai, -- és értékesek, ha nem is önmagukban, de a célért, ahová vezetnek. Valóban nem is könnyû mindkét igazságot egyszerre érvényesíteni és egybekapcsolni, hogy állandóan a jövendô életet tartsuk szem elôtt és mégis e földiben dolgozzunk. Szemlélôdô lelkek hajlamosak arra, hogy a rájuk háruló tényleges gyakorlati kötelességeket elhanyagolják és gondolatban annyira elmerülnek az Isten fenségében, hogy elfelejtik dicsôségét munkálni. Ezt a lelki állapotot feddték meg képletesen a szent angyaloknak az apostolokhoz intézett szavai: ,,Galilei férfiak, mit álltok és néztek az égre?'' (ApCsel 1,11)

... Mi azonban tegyünk mindent az Isten dicsôségére, amit teszünk. Mindent a szívünkbôl kell tennünk, mintha az Úrnak tennénk és nem embereknek, tevékenyeknek és mégis szemlélôdôknek kell lennünk.

... A kereszténynek ... Istent kell látnia mindenben. Gondolnia kell Üdvözítônk életére ... Meg kell éreznie, hogy akkor szemléli igazán Üdvözítôjét, amikor földi munkáját végzi, hogy amint Krisztust kell látnunk a szegényekben, üldözöttekben és gyermekekben, ugyanígy ôt kell látnunk, bármik legyenek, a választottaira bízott teendôkben is. Rá fog jönni, hogy hivatása teljesítése közben szembe találkozik Krisztussal és ezért nem hivatása elhanyagolása közben fog jelenlétének jobban örülni, hanem ellenkezôleg, akkor fogja Krisztust megérezni a lelkében, a hétköznapi közönséges dolgokban is mintegy szentségi módon, amikor hivatásbeli kötelességeit teljesíti.

... És a legtökéletesebb keresztény az, aki a szívében annyira bízik Istenben, ... akinek a szíve úgy van hangolva az égi dolgokra, hogy a földi dolgok éppoly kevéssé ingerlik, izgatják, nyugtalanítják, zavarják, kísértik, amint nem állítják meg a természet folyását, vagy nem változtatják meg a napot és holdat, nyarat és telet. Ilyenek voltak az apostolok, akik égitestek módjára vándoroltak minden országon át a föld határáig, telítve munkássággal és eltelve mégis édes harmóniával. Mennyei volt a hivatásuk, de földi a munkájuk; munkában és fáradalomban voltak mindvégig, -- de figyeljük csak meg, mily nyugalommal írt mégis Szent Pál vagy Szent Péter utolsó napjaiban!

Doing glory to God in the world. 1846. nov. 1.: Par. and pl. serm. VIII.: 11.

... Az Isten minden dolognak, láthatónak és láthatatlannak egyformán Teremtôje, testünknek éppúgy Ura, mint lelkünknek, a nyilvánosság elôtt éppúgy tisztelnünk kell, mint rejtekben. E világ Teremtôje senki más, mint a mi Urunknak, Jézus Krisztusnak Atyja; nincs két Isten, külön az anyag és külön a szellem, külön a törvény és külön az evangélium Istene; csak egy Isten van, aki ura mindennek, amik vagyunk és amink van. S ezért mindennek, amit teszünk, az Ô aláírásával és pecsétjével kell ellátva lennie. Természetesen a szívvel kell kezdenünk, mert a szívbôl fakad minden jó és rossz; de ha a szívvel is kezdünk, nem kell ott vesztegelnünk. Nem kell a látható világról lemondanunk, mintha az a rossztól származnék. Az a feladatunk, hogy égi birodalommá változtassuk. Meg kell éreztetnünk a mennyek országát a földön. Az isteni igazság világosságának kell a szívünkbôl kiáradnia és kisugároznia mindenre, amik vagyunk és amit teszünk. ...

Offerings for the sanctuary, 1839. szept. 23.; Uo. VI.: 21.

Ameddig nem szabadítják ki magunkat bizonyos értelemben testi mivoltunkból, nem lesz addig a lelkünk képes isteni benyomások magába fogadására és mennyei vágyakodásra. A kényelmesen kellemes élet, a Gondviselés javainak szakadatlan élvezete, bôséges étkezések, puha ruhák, szépen berendezett otthon, az érzéki örömök, a biztonság érzete, a gazdagság tudata, -- az ez és ehhez hasonlóak alkalmasak arra, ha nem vagyunk óvatosak, hogy eltorlaszolják a lélekbe vezetô utakat, amelyeken át a menny világosságának és fuvalmának kellene hozzánk hatolnia. A kemény élet nem biztos útja annak, hogy lelkivé váljunk, de egyike az eszközöknek, amik által a Mindenható Isten azzá akar bennünket alakítani. Legalább alkalmilag meg kell valamit tagadnunk a természetünktôl, ha nem akarjuk, hogy a kegyelem megvonassék tôlünk. Ha ez elôkészítés nélkül kíséreljük meg lelkünket a szeretet és áhítat hangulatába kényszeríteni, akkor nagyon is világos, hogy mi lesz az eredménye, -- esetlenség, durvaság, tetszelgés, elpuhultság, valótlanság, önhittség, üresség, egyszóval az, amit a Szentírás ,,képmutatás''-nak nevez, s amit magunk körül látunk; az a lelki állapot, amikor az értelmünk látja, minek kellene lennünk, és a lelkiismeret parancsolja, a szívünk pedig hátrább marad, valahogyan ürügyet keres, megalkuszik, hogy az emberek ezt mondhatják: ,,Békesség, békesség! -- holott nincsen békesség.'' (Jer 6,14)

Love, the one thing needful, 1839. febr. 10.: Uo. V.: 23.

Az Isten azt kívánja, hogy szerényen halk legyen a vallásos életünk; de nem lehetünk vallásosak az emberek szemében a vallás külsô gyakorlata nélkül. ... Az Isten segítségünk nélkül látja gondolatainkat és elismeri ôket; de nem ismerhetnek el bennünket az emberek a nélkül hogy látnának: ámbár vallásos cselekedeteink igazi értéke Urunk igéi szerint gyakran éppen abban rejlik, hogy nem látják mások. Ez gyakran a képmutatás oka a vallásos életben. Az emberek elkezdik érezni, hogy miként kellene érezniök, azután nehéznek találják, hogy mások ne tudjanak róla, milyen szép az érzésük, és idôvel megtanulnak beszélni a nélkül, hogy éreznének. És ezzel megtanulták ,,jobban szeretni az emberek becsülését, mint az Isten dicsôségét''. (Jn 12,43)

The praise of men, 1829. márc. 15.; Uo. VII. 4.

Állítom, hogy Krisztus, az Isten bûnnélküli Fia, mint a legközelebbi szomszédunk élhetne a mai világban, és nem vennôk talán észre. Eltûnôdhetünk ezen a gondolaton ... Vannak e földön emberek, akik a világ szemében éppen olyanoknak látszanak, mint mások és a szívükben mégis nagyon különböznek tôlük. Nem keltenek nagy feltûnést, ugyanazon a szokott nyugalmas úton járnak, mint mások; de komolyan fáradoznak rajta, hogy az ég szentjeivé váljanak. Megtesznek mindent, amit tehetnek javulásuk érdekében, hogy az Istenhez hasonlókká váljanak, az Istennek engedelmeskedjenek, magukon uralkodjanak, a világról lemondjanak; de titokban teszik, -- mert így sugallja az Isten nekik és egyúttal azért is, mert nem szeretik, ha tudnak róla. És azután e két csoport között sokan vannak még mások, több vagy kevesebb világiassággal és több vagy kevesebb hittel. Hétköznapi szemmel nézve azonban mind egyformának látszanak, mert az igazi vallásosság bensô, rejtett élet és bár nem lehet meg tettek nélkül, ezek nagyobbrészt mégis rejtett tettek, a szeretet rejtett megnyilatkozásai, rejtett imák, rejtett önmegtagadások, rejtett harcok, rejtett gyôzelmek.

... És mégis bizonyos, bár nem vagyunk jogosultak mások ítélésére és Istenre kell azt hagynunk, hogy egy valóban szent ember, egy igazi szent, jóllehet olyannak látszik, mint a többi emberek, mégis valami titkos hatalommal rendelkezik, ami vonzza a hasonló gondolkozásúakat és hat mindazokra, akikben valami hozzá hasonló van. És így annak, hogy hasonló gondolkozásúak vagyunk-e Isten szentjeivel, gyakran az a jele, hogy hatással vannak ránk. És ha ritkán is van rá módunk, hogy megismerjük e földi életben, kik Isten tulajdonképpeni szentjei: miután mindenen túlvannak, rájövünk; és azután ha ismertük ôket és visszatekintünk a múltra, talán miután meghaltak vagy eltávoztak, -- megkérdezzük akkor talán magunkat, hogy mi volt az a hatalom, amivel fölöttünk rendelkeztek, amivel magukhoz vonzottak, amivel hatottak ránk, megszégyenítettek és szívünket lángra lobbantották. Ó jaj, nagyon gyakran jövünk rá ekkor, hogy hosszú ideig elzárkóztunk elôlük, hogy felismerhettük volna ôket és mégsem ismertük fel. És ez természetesen súlyos ítélet a számunkra. Különösen szemléletes ez Urunk életében, aki igazán szent volt. Mennél szentebb valaki, annál kevésbé értik meg e világ gyermekei. Mindazok, akikben egy szikrányi eleven hit van, meg fogják ôt némiképp érteni; és mennél szentebb, annál inkább fognak általánosságban vonzódni hozzá, -- de azok, akik a világnak szolgálnak, vakon fognak elmenni mellette, vagy kigúnyolják és nem tudják elviselni -- mentôbb szentebb. Ez történt meg Urunkkal.

Christ hidden from the world, 1837. dec. 25; Uo. IV.: 16.

A búslakodás nem keresztényi dolog; nem igazi az a bánat, amelyben nincs szeretet; nem helyes az olyan vezeklés, amit nem enyhít meg hit és derültség. Napfényben kell élnünk, még akkor is, amikor szomorúak vagyunk; az Isten jelenlétében kell élnünk, nem kell beletemetkeznünk a szívünkbe, mégha régi vétkeinket vesszük is fontolóra.

... Kitekinthetünk ebbe a szép világba, amit az Isten ,,nagyon jól'' alkotott meg, míg siratjuk a rosszat, amit Ádám a világba hozott. Kapcsolatban kell maradnunk azzal, amit látunk, mialatt Ôt keressük, aki láthatatlan; csodálnunk kell, amirôl lemondunk; el kell ismernünk Isten szeretetét, míg haragját engeszteljük; el kell ismernünk, hogy sok ugyan a vétkünk, de nagyobb az Ô kegyelme. Több a vétkünk, mint a hajunk szála, de Ô hajunk szálait is megszámlálta. Ô leméri bûneinket, és amint leméri, megbocsáthat; mert bûneink számlájának, bármily nagy legyen is, mégis csak van vége; de az Ô irgalmassága sohasem merül ki és Fia érdemei végtelenek.

... Az Isten könyörületessége tekintettel van ránk; nem szakít el e világtól, ha kifelé szólít is belôle; nem veti el régi természetünket, amikor újat ad, csak megváltja az átoktól és megtisztítja a fertôzéstôl, ami Ádám által az Ô hozzájárulása nélkül rontotta meg. Megáldja különös módon a teremtés mûveit a használatunkra, jóllehet újjá teremtettünk. ,,Az Isten minden teremtménye jó -- mondja az Apostol, -- és semmi sem elvetendô, amit hálaadással vesz magához az ember, mert szentté lesz az Isten igéje s az imádság által.'' (1Tim 4,4-5)

Nem kívánja, hogy lemondjunk a teremtés mûveirôl, hanem összekapcsol a legszebbel, ami a teremtésben van. A virágokhoz akar bennünket hasonlóvá tenni, amelyekkel a földet díszítette, és a madarakhoz, amelyek magányosan élnek a szabad ég alatt, és mindkettôt a keresztény példaképévé teszi. Megtagadja tôlünk Salamon királyi bôségét, hogy a mezôk liliomaival és az ég madaraival tegyen hasonlatossá.

Present blessings, 1839. márc. 10. Uo. V.: 19.

Földi javak hiú reményén túltenni magunkat, hízelkedésbe és a világ dicséretébe beleunni, a földi nagyság ürességét belátni és az önmagunk iránti engedékenységgel szemben óvatosnak lenni, -- mindez csak kezdete a vallásos életnek; csak a szív elôkészítése, ami vallásos komolyságot foglal magában; a nélkül, hogy ezt javarészben megtenné, miként tehetne a keresztény egy lépést is? ... De oly elszántsággal szeretni testvéreinket, amely semmi akadálytól sem hagyja legyôzetni magát, oly erôsen, hogy még átkukat is magunkra vennénk, ha csak így menthetnénk meg azokat, kik gyûlölnek bennünket, -- fáradoznunk Isten ügyében remény ellenére és szenvedés közepette, -- az élet eseményeit, ahogyan jönnek, az Írás szellemében megítélni, és ezt nem úgy, hogy valami rendkívüli legyen a részünkre, hanem mint valami magától értetôdô, -- mindenkori napi kötelességeinket nagy éberséggel teljesíteni, -- minden rossz gondolatot elvetni és egész szellemünket Krisztus törvényének foglyává tenni, -- türelmesnek, szeretetteljesnek, megbocsátásra késznek, szelídnek, becsületesnek és igaznak lenni, -- e jócselekedetekben a halálig kitartani, mindig és mindig tovább haladva a tökéletesség felé, -- és mindezek után a végén még haszontalan szolgának vallani magunkat, sôt még többnek: romlott, vétkes teremtményeknek érezni magunkat, akik (minden elôhaladásunkkal együtt) mégis elvesznénk ha nem adná az Isten kegyelmeit Krisztusban -- ez úgy egynéhány a vallásos kötelességtudás nehéz valóságaiból, amikre törekednünk kell, amiket az apostolok nagy mértékben elértek, és amikért nagyon magasztalhatjuk az Isten szent nevét, ha képessé tesz elsajátításukra.

Christian manhood, 1831. máj. 15.; Uo. I.: 26.

Mivel még a földön vagyunk és kötelességeink e világban vannak, sohase feledjük el, hogy amint szeretetünknek hallgatagnak, hitünknek ugyanúgy erôsnek és elevennek kell lennie. Sohase felejtsük el, hogy amint szeretetünknek a másvilágban kell alapot vetnie és gyökeret eresztenie, hitünknek a dúsgyümölcsû fához hasonlóan ebben a világban kell ágait terebélyesítenie. Legyen annál tevékenyebb az életünk, mennél nyugodtabb a szívünk, legyünk annál munkásabbak, mennél csendesebbek, annál buzgóbbak, mennél megnyugvóbbak, annál tüzesebbek, mennél higgadtabbak vagyunk. Ez egy a sok közül, mi a világ ítéletében ellenmondást jelent -- és amit a keresztény önmagában megvalósít.

Keeping fast and festival, 1838. ápr. 15; Uo. IV.: 23.

Véleményem szerint, ameddig valaki az emberi élet valóságait nem ismeri, nem csodálható, hogy vallásos nézetei nem reálisak. Fiatal emberekben, akik gondot vagy félelmet és lelkiismeretességet magukba záró áldozatokat nem ismernek, hiányzik általában a jellemnek az a mélysége és az a komolysága, amelyet csak gond, félelem és önfeláldozás érlel meg. Nem tekintem ezt hibának, csak nyilvánvaló ténynek, amit gyakran tapasztalhatunk és jó emlékeznünk reá. Akkor élünk helyesen e világgal, ha arra ösztönöz, hogy a másikat keressük. Kötelességét teljesíti, ha visszataszít és megundorít bennünket és máshova ûz. E világ tapasztalata arról a másvilágról nyújt tapasztalatot, amely ellenmérge e világnak a vallásos lelkületû ember számára, és szemléletünk a mulandó és földi dolgokkal való érintkezés révén nyer valóságot a lelkiekrôl.

Unreal words, 1839. jún. 2.; Uo. V.: 3.

Az az Isten akarata, hogy mindent, amit teszünk, ne az embereknek, ne a világnak vagy magunknak tegyük, hanem az Ô dicsôítésére cselekedjük; és annál boldogabbak vagyunk, mennél inkább képesek vagyunk ezt egyszerûen megvalósítani. Mindannyiszor, amikor valami földi cél érdekében cselekszünk, legyen bár mégoly tiszta is, ki vagyunk téve a kísértésnek, -- nem ellenállhatatlannak, Isten mentsen tôle, de mégis kísértésnek, -- hogy a szívünkkel hozzátapadjunk. Ingerlô szereknek nevezem ezért az ilyen dolgokat mind, mert aránytalanul felizgatnak, megrabolnak a mennyei hit egyenletes derültségétôl, közelségük révén kilendítenek kötelességeink arányosságából, eltérítik a gondolatainkat valamire, ami a végtelenül magas és örökkévaló kárával jár. Az ilyen ingerlések mindig visszatérnek. Amennyiben önmagukban vagy következményeikben nem bûnösek, tiszta egyszerûséggel fogadni ôket, ez az életünk nagy ügye és szívünk fegyelme. ...

... A keresztény okossághoz hozzátartozik, hogy ügyeljünk rá, hogy életünk ügyei ne váljanak életcélokká. Foglalkozásunk az osztályrészünk, a célok azonban nagyobbára saját választásunktól függnek. ... Kiváltságunk és kötelességünk egyúttal, a keresztények osztályrésze, hogy dolgai legyenek e világban és mégse bennük lássa célját.

The danger of riches, 1835. febr. 1.; Uo. II.: 28.

A keresztény kötelességteljesítésben rejlô tulajdonképpeni nehézség az ellentétes erényeknek magatartásunkban való kiegyenlítése. Nem nehéz (viszonylagosan szólva) az egyes erényeket gyakorolni. Az ember kötelességének csak valamelyik részét látja: a szigorúságot vagy gyöngédséget, a cselekvést vagy eszmélkedést, minden erejével ráveti magát, feltárja a szívét befolyásának s engedi magát tovább sodortatni. Ez nem nehéz. Nincs benne aggodalmas éberség vagy önmegtagadás. Sôt ellenkezôleg, gyakran gyönyörûség rejlik az ilyen egy irányban való elragadásban.

Tolerance of religious error, 1834 végén; Uo. II. 23.

A keresztény élete nemcsak erkölcsileg ellentéte a bûnnek és gonoszságnak, nemcsak vallásilag ellenkezik a hitetlenséggel és világiassággal, nemcsak állandó ellentétben van a régi Ádámmal, hanem lélek, szeretet, öröm, áldás, igazság és növekvô igazságosság. ...

Ô, aki ... a maga saját vérével váltotta meg nekünk bûnösöknek az örök élet adományát, és aki keresztségünkben mindannyiunkat gyermekévé fogadott és mindjárt magához bocsátott: igéje által szakadatlanul tovább mûködik bennünk, hogy megvalósítsa kegyelemteljes szándékát. Sietve jön hozzánk igéjével, elevenen és hatalommal teljesen és ,,élesebben a kétélû kardnál'', úgy, hogy egészen szívünkig hatol, erejének részesévé teszi természetünket hogy olyanná alakítson, akiben a Mindenható Atyának kedve telhet, hogy így nem ,,üresen'', hanem kegyelmének gyôzelmi zsákmányával, az igazság bennünk megért gyümölcseivel térjünk hozzá vissza: mint ,,édes illat párája'', mint ,,Jézus Krisztus által Istennek tetszô lelki áldozat''. Így munkálja Ô megigazulásának a mûvét rajtunk, bennünk, velünk, általunk, belôlünk, -- míg visszakapja termésben, amit csírában adott.

Secondary senses of the term justification, 1838; Doctrine of Justification, IV: 4.

... Az Isten szentjének egyedüli életcélja, hogy Isten tetszését megnyerje és neki engedelmeskedjék. A maga akaratát mindig alárendeli Isten akaratának. Komolyan törekszik tökéletességre és állandóan igyekszik minden dologban Krisztusnak hû képmásává válni. Nemcsak szociális kötelességeit teljesíti, de a keresztény erényeket is gyakorolja. Nemcsak barátságos, de szelíd is, nemcsak nemes, hanem alázatos is, nemcsak állhatatos, hanem türelmes is, nemcsak ôszinte, hanem engedékeny is, nemcsak jótékony, de önmegtagadó is, nemcsak megelégedett, de bensôséges és odaadó is. Az átlagember elegendônek tartja, hogy úgy cselekedjék, amint vele cselekedtek; rendjén találja, hogy a sértéseket felrója, a jogtalanságot megtorolja, kellô büszkeséget mutasson, jogához ragaszkodjék, becsülete dolgában érzékeny legyen, hibáját letagadja, gazdagságra törekedjék, világi kegyeket keressen és a szomszéd beszédétôl féljen. Ritkán gondol az ítélet napjára, ritkán gondol régi bûneire, keveset imádkozik, nem sokat törôdik az Egyházzal, nem buzgólkodik az isteni igazságok érdekében, pénzét önmagára költi. Ilyen a közönséges keresztény -- de nem ilyen az Úr választott seregébôl való. Ô több, mint csak igazságos, mértékletes és barátságos: bensôséges szeretettel ragaszkodik az Istenhez, erôs a hite, szent a reménye, kiáradó a felebaráti szeretete; nemes önuralom, szigorú lelkiismeretesség, soha meg nem szûnô alázatosság, szeretetreméltó magatartás, egyszerûség, szerénység, természetesség jellemzi és nincs tudatában értékeinek s annak, hogy mivé teszik ezek ôt Isten színe elôtt. ...

Az Evangélium tehát nem csupán azért hirdettetett, hogy jó alattvalókká, jó polgárokká, az emberi társadalom jó tagjaivá alakítson bennünket, hanem hogy az ,,Új Jeruzsálem'' tagjaivá, ,,a szentek polgártársaivá és az Isten házanépévé'' (Ef 2,19) tegyen minket. Kétségtelen, hogy nem igaz keresztény az, aki a társadalomnak nem jó tagja és alattvalója, de az sem igaz keresztény, aki semmi több, mint ennyi. Ha nem törekszik valaki a természetes ember képességénél többre, akkor valójában nem keresztény, nem a választottak közül való. Az Evangélium természetfölötti dolgokat nyújt nekünk. ,,Kiálts hozzám, -- így szól a mindenható Isten prófétája által, -- és én meghallgatlak, és nagy és megfoghatatlan dolgokat adok neked hírül, melyeket nem ismersz.'' (Jer 33,3) ... Ha életsorsunkkal nem tudunk megalkudni, az nem vall fennkölt érzületre, -- elkeseredettséget vagy nagyravágyást jelent; de ha nem tudunk megalkudni sorsunk hétköznapi felfogásával, az emberek hétköznapi gondolkodásával és érzelmeivel, az nem jelent semmi mást, mint kereszténynek lenni. Ez a különbség a világi és mennyei dicsôségvágy között. A mennyei dicsôség vágya az, ami arra képesít bennünket, hogy felülemelkedjünk a világ széltében általános és mindennapi indítóokain és törekvésein, -- de csak amennyiben megmaradunk hivatásunk mellett: Megváltónkhoz hasonlóan, aki bár Isten és részes Atyja teljességében, mégis egész ifjúságán át engedelmes volt földi szülôi iránt és alacsonyrendû foglalkozást tanult meg. De galád, kicsinyes, nyomorúságos dicsvágy lenne, ha szabadulni akarnánk földi osztályrészünktôl; levertek lennénk és szégyenkeznénk a miatt, amik vagyunk, magas állásra vagy az élet újdonságai után vágyakoznánk. ...

The visible church for the sake of the elect. 1836. nov. 20.: Par. and pl. serm. IV.: 10.

Az igazi keresztényre illenek Szent Pál szavai: ,,Minden szabad nekem, csakhogy nem minden használ. Minden szabad nekem, csakhogy én ne legyek semminek sem a rabszolgája.'' (1Kor 6,12) Tud ,,élni e világgal a nélkül, hogy visszaélne vele.'' Nem csüng semmin e világban. Nem bízik a kinyilatkoztatott Ige elleni látszataiban. ,,Tökéletes békében ôrzöd meg azt, akinek a szíve Reád hagyatkozott, mert bízik Benned.'' (Iz 26,3)[7] Ez megígértetett neki. És ha kitekint a világba, hogy kutasson, nem az után kutat ekkor, amit nem tud, hanem amit tud. Nem keresi az Urat és Megváltóját. Már régen ,,megtalálta a Messiást'' és Ô utána kutat. Maga az Ura parancsolta meg neki, hogy vigyázzon Rá a világ jelenségeiben és ezért van résen. Maga az Ura adta tudtul neki az Ószövetségben, hogy ô, a Dicsôség Ura, magát megalázva leereszkedik az ég és föld dolgaihoz. Tudja, hogy az Isten angyalai lebegnek a föld körül. Tudja, hogy egykor még emberi alakban is megjelentek. Tudja, hogy nemrégen az Isten Fia jött el a földre. Tudja, hogy Ô megígérte Egyházának, hogy vele lesz természetfeletti tevékenységével és soha vissza nem vonta ígéretét. És azután a Jelenések Könyvében éppen elegendôt olvas ahhoz, hogy meglássa nem a jövendôt, hanem hogy meglássa: mint idáig, úgy most is egy titokzatos természetfeletti világrend érvényesül e látható színtér leple alatt. És ezért kutat Krisztus után, mostani gondviselése után és jövetele után. Bár gyakran csalódik várakozásában és csodálatos dolgokat vél a világon történendôknek, amikor azok bekövetkezése még késlekedik, vigasztalja magát és él a próféta szavával: ,,Kiállok ôrhelyemre, megvetem lábamat a sáncon és figyelek, hogy lássam: mit szól majd hozzám, és mit feleljek, ha cáfol engem. És felelt nekem az Úr. ... Amit a látomás mond, még a távolban van, de már teljesedéséhez közeledik és meg nem hiúsul; ha késlekedik is, higgy benne, mert biztosan eljô és el nem marad. Íme abban, aki hitetlen, nem igaz a lélek, az igaz azonban hite által életben marad.'' (Hab 2,1-4)

Waiting for Christ, 1840. nov. 29. és dec. 6. Uo. VI.: 17.

____________________

[7]	A héber szöveg szerint. (A fordító.)

Az emberek többsége a látható világgal tart, az igaz keresztények azonban a szentekkel és angyalokkal. Nem nagyon érti meg a világ ôket, mert nem e világból valók. És ezért fordul elô némelykor, hogy éppen a legjobb emberek gyakran összeütközésbe kerülnek a világgal s gyötrik ôket. ... Az igazság halhatatlansága, kizárólagossága, a hamisság összeférhetetlensége az igazsággal, az élet körülményeiben elôadódó egyes esetekben az igazság követése, -- mindezek egyszerû vita tárgyai a világban és az emberek hosszas érvelésekbe bocsátkoznak és büszkélkednek éleselméjûségükkel a védelemben és támadásban, valószínûvé vagy valószínûtlenné téve eszméket, amelyeket a mennyel táplálkozó emberek szó nélkül kiindulásuk alapjaként fogadnak el. Ennek következtében rossz vitázóknak, következetlen érvelôknek, különöseknek, szerteleneknek vagy ferde gondolkodásúaknak mondják ôket, csupán azért, mert sem bizonyosnak nem tekintik, sem nem helyeslik, amit mások tesznek. ... Mi több, kellemetlenül és kényelmetlenül is érezhetik magukat a jelenlétükben mások. Talán tartózkodóknak is látszanak, mert bizonyítottnak tekintenek még kifejthetô dolgokat és mert nem tudják rászánni magukat, hogy közöljék azok szent volta következtében minden gondolatukat és mert gondolataik a szabad társalgás közben a menny felé fordulnak, ahol lelkük nyugszik. Sôt talán ridegeknek is tûnnek fel, mert nem értik meg sem indítóokaikat, sem nem méltányolják kellôen érzékeny féltékenységüket az Isten dicsôségéért s szeretô gondoskodásukat keresztény testvéreik java érdekében. Röviden szólva, a világ szemében különöseknek látszanak. ... És ezért Szent János arról szólva, hogy ,,minô szeretetet tanúsított irántunk az Atya, hogy Isten fiainak neveztetünk'', hozzáteszi, hogy ,,azért nem ismer minket a világ, mert nem ismeri ôt.'' (1Jn 3,1). Ez az istenes gondolkodás hatása: bebocsát a másik világba és eltávolít ettôl, az Isten gyermekeivé, de egyúttal ,,testvéreinknél idegenné, anyánk fiának ismeretlenné'' (Zsolt 68,9) is tesz. Igen, az Isten igaz szolgái bár napról-napra növekednek szelídségben és szeretetben és azok, akik ismerik ôket, annak is látják ôket, amik a valóságban, és bár jótetteik minden embernek szemmelláthatóak és le nem tagadhatók, mégis örök törvény Egyház és világ között, hogy nem lehetünk mindkettô barátai. És azok, akik az Egyházzal élnek, egyes rendkívüli eseteket kivéve, nem lesznek szeretetreméltók a világ szemében, mert a ,,világ nem ismeri ôket'' és nem szereti ôket, bár bajosan tudná megmondani, miért nem. De (amint Szent János folytatja) áldottak, mert ,,amikor meg fog jelenni, hasonlók lesznek Hozzá, mert látni fogják Ôt, amint van.''

... Az igaz keresztény ... állandóan halódik, amíg él; ravatalán fekszik és a haldoklóért való imákat mondják fölötte. Nincs más feladata, mint megszerezni békéjét az Istennel és elôkészülni az ítéletre. Nincs más célja, csak hogy méltónak találtassék rá, hogy elkerülje a jövendô dolgokat, megszabaduljon s az Ember Fia elé álljon. És ezért napról napra kevésbé szereti ezt a világot és kevésbé kívánja a dicséretét. El tudja viselni, hogy névnélküli házanépe legyen az Istennek, a világ idegennek és hontalannak tekintse e világban, mert az is.

És amikor Krisztus eljön végül, áldott lesz akkor a sorsa. Kezdettôl fogva a gyôztes oldalon állott. Kockáztatta a jelent a jövôért, inkább az örökkévalóság lehetôségét, mint az idô bizonyosságát választotta, és jutalma csak akkor kezdôdik, amikor e világ fiainak jutalma véget ért. A Bölcsesség Könyvének szavai szerint: ,,Akkor az igazak nagy bátorsággal állnak azok ellenébe, kik sanyargatták ôket és hiábavalónak gondolták fáradságukat. Mikor ezt látják, iszonyú félelem háborgatja ôket, s elámulnak a nem várt, hirtelen üdvösség miatt. Bánkódva mondják majd egymásnak s elfogódott szívvel sóhajtoznak: Ezek azok, kiken egykor nevettünk, kikbôl csúfot ûztünk! Mi ostobák, életüket ôrültségnek és végüket dicstelennek véltük. Íme, mint számláltatnak Isten fiai közé, s a szentek között vagyon részük!'' (5,1-5)

Moral effects of communion with God, 1837. dec. 10.; Uo. IV.: 15.

... Minden egyes keresztény szívének a katolikus egyházat kell kicsiben képviselnie, mert ugyanaz a Lélek teszi mind az egész egyházat, mind annak minden tagját az Ô templomává. Amint eggyé teszi Ô az egyházat, amely magára hagyva sok részre szakadna, úgy eggyé teszi különféle hajlamai és képességei s ellentmondó céljai ellenére a lelket is. Amint békét ad a természettôl fogva egymással viszálykodó nemzetek sokaságának, ugyanúgy rendezô hatalmat ad a léleknek és az értelmet és lelkiismeretet uralkodóként természetünk alantasabb részei fölé helyezi. Amint átjárja a közösség minden rendjét és foglalatosságát Krisztus tanításának az elveivel, ugyanúgy járja át ugyanez az Isteni Kovász a szellem minden gondolatát, a test minden tagját, míg csak az egészet meg nem szenteli ...

Ha siettetni szeretnénk tehát azt az áldott idôt, amikor ,,eltölti a földet, -- mint az Írás mondja, -- az Úr ismerete, mint ahogy a vizek betöltik a tengert'', (Iz 11,9), nézzünk körül a magunk háza táján s álljunk rendelkezésére az Úrnak a magunk megtisztítására és megtisztulására. Ameddig nem nézünk a magunk háza táján körül, nagyarányúan semmi jót sem leszünk képesek az Egyházért tenni, csak bajt fogunk okozni, ha jót is akarunk és illeni fognak ránk a szavak: ,,Orvos! gyógyítsd tenmagadat!'' (Lk 4,23). Tanuljunk meg elôször buzgólkodva ,,jönni a vizekhez'' (Iz 55,1) és kérni az Istent azért az adományért, ami ,,az örök életre szökellô vízforrás lesz bennünk''. (Jn 4,14). És ne kételkedjünk benne, ha így járunk el, akár látjuk, akár nem, akarjuk, vagy nem akarjuk, akarja a világ, vagy nem akarja: elôbbre visszük Krisztus ügyét a világban. Emeljük csak fel a vallási élet színvonalát a szívünkben és emelkedni fog a világban. Aki megkísérli Isten országát a maga szívében felépíteni, elôsegíti azt a világban ...

... Próbáljunk még határozottabban szolgálni az Istennek, mint idáig. ...

... Elégedjünk meg annyival, ami az életet fenntartja, míg ez megadatik nekünk, lakozzunk bár szerény helyen és ne legyen részünk a világ gazdagságában. ,,Ne aggódjunk életünkrôl, hogy mit együnk vagy mit igyunk, vagy mibe öltözzünk; keressük az Isten országát és az ô igazságát és mindezek hozzáadatnak nekünk.'' (Mt 6,25.33; Lk 12,29) ,,Legyen viselkedésünk fösvénység nélkül való, elégedjünk meg azzal, amink van, mert Ô mondotta: Nem hagylak el, sem el nem távozom tôled.'' (Zsid 13,5) Táplálkozzunk ,,a hitnek s azon igaz tanításnak igéivel, melynek követôi lettünk''. (1Tim 4,6) Teljünk el ,,az igazságnak Jézus Krisztus által szerzett gyümölcsével, az Isten dicsôségére és dicséretére''. (Fil 1,11) És ne kételkedjünk, ,,ha valamiben másképp gondolkozunk, az Isten azt is feltárja majd elôttünk.'' (Uo. 3,15)

Connexion between personal and public improvement, 1843. jún. 4.; Sermons on Subjects of the Day: 10.


Mi bûnösök ...

A világot kormányzó törvények nem bizonyítják, de mégis arra mutatnak, hogy a gonoszság sohasem hal ki a világban. Semmi élettapasztalat nem nyújthat ugyan a jövôrôl bizonyosságot, de segíthet és segít minden bizonnyal megsejteni, hogy a valószínûség szerint mi történik és e megsejtések megegyeznek a már bennünk rejlô sejtelmekkel. A tapasztalat képessé tesz rá, hogy az ember erkölcsi állapotáról megbizonyosodjunk és ezáltal jelenébôl jövôjét elôre lássuk. A tapasztalat elôször arra tanít, hogy az ember önmaga nem elegendô a saját boldogságára, hanem függ az ôt körülvevô érzékelhetô dolgoktól, és hogy nem tudja ezeket magával vinni, amikor a világot elhagyja. Másodszor azt tanítja a tapasztalat, hogy a jobbérzésével való szembeszállás már önmagában véve nyomorúságot jelent az ember számára és hogy e nyomorúságát magával hordozza mindenüvé, ha nem követte is isteni bosszúállás. A tapasztalat harmadik tanítása az, hogy nem tudja az ember természetét és szokásait óhajtásokkal megváltoztatni, hanem egyszerûen az, ami maga és mindig maga fog maradni, és az, ami most, bárhol van is, ameddig él, -- vagy legalábbis arra tanítja a tapasztalat, hogy a szenvedés maga még nem irányul arra, hogy mássá tegye, mint ami, és hogy mentôl tovább él, annál nehezebben változik.

Gram. of Ass. 1870; X. §. 1.

A bûn és engesztelés fogalmát nem a kereszténység hozta magával s nem ismeretlen az ô körén kívül, ... mégis a mi isteni hitünknek sajátossága, mint elôtte a zsidó vallásnak, hogy a bûnösség bevallása hozzátartozik a legnagyobb életszentség fogalmához, és hogy példátadó hívôi és történetének tulajdonképpeni hôsei csak azok és csakis azok lehetnek, akik állandóan ápolják szívükben szakadatlan emlékezetét annak, hogy mik és magukkal viszik az égbe megváltott és újból befogadott bûnös mivoltuk megrázó megvallását. ...

... Bármily nagy is elôrehaladásuk a lelki életben, sohasem emelkednek fel térdükrôl, sohasem szûnnek meg mellüket verni, mintha számukra a bûn valami idegen dolog lehetne, amíg testben élnek. ... Mások felnézhetnek rájuk, de ôk mindig az Istenre néznek fel; mások beszélhetnek érdemeikrôl, ôk azonban csak hibáikról beszélnek. Az ifjú és ártatlan, az élemedett és érettkorú, aki a legkevesebbet vétkezett, aki a legtöbbet bánkódott, a harmatosan tiszta gyermekarc és az ôszbecsavarodott fô, mind ugyanabban az esdeklésben tör ki: ,,Isten! légy irgalmas nekem bûnösnek!'' ... Az ilyen teljes önmegalázás az igazi záloga és ismertetôjele Krisztus szolgájának; -- és ezt valóságosan kifejezte Ô a saját szavaival, amikor így szólt: ,,Nem jöttem az igazakat hívni, hanem a bûnösöket;'' és ünnepélyesen kinyilvánította és keményen meghagyta a következô szavakkal: ,,Mindaz, aki magát felmagasztalja, megaláztatik, és aki magát megalázza, felmagasztaltatik.''

... Mesterkéletlen nyugalommal és zavartalan bizalommal teljesíteni Isten akaratát, bizonyára az elgondolható legmagasabb fokú állapota a teremtménynek és a legjobban tetszô hódolat, amivel Teremtôjének adózhat. Kétségtelenül ez a legnemesebb és a legtetszôbb istenszolgálat; ez volt minden idôkben az angyalok szolgálata; ez most a legtökéletesebb igazak lelkének szolgálata; ez lesz az egyetemes feltámadás után a megdicsôültek teljes karának szolgálata. De tekintsünk az ember jelenlegi állapotára, amíg e világban él; nézzük meg, mi valójában és megállapíthatjuk, hamis minden tanítás a kötelességrôl, amely nem gyôzi ôt meg tényleges és sokféle bûnérôl és arról, hogy képtelen az Istennek saját erejébôl tetszeni; és csalárd minden életszabály, amely félelem nélkül, aggodalom nélkül, megalázkodás nélkül megelégedettnek hagyja önmagával; vak vezeti így a világtalant. ...

... A nagy tömeg mindenhol és mindenkor ezt az utat követte. Nem lebeg a szeme elôtt a mindenható Isten képe és nem törôdik vele, hogy Ô mit kíván: ha gondolna egyszer erre, akkor rájönne, hogy milyen sokat kíván és komolysággal a színe elé járulna, hogy bocsánatot nyerjen a rosszra és erôt a jóra. És ugyanabból az okból, amiért Neki nem tetszik, növekszik az öntetszése. Mert a kötelességeknek ez az Isten törvénye mögött annyira elmaradt, korlátozódott, hézagos köre éppen az, amit teljesíteni tud; vagy helyesebben azért választja ezt és azért tartja magát hozzá, mert teljesíteni tudja. Ezért önmagával megelégedett és önhitt; -- azt képzeli, tudja is, hogy mit kell tennie, és hogy meg is tett mindent; ennélfogva nagyon meg van elégedve önmagával, nagyra értékeli érdemeit és nem fél magatartása jövendô megítélésétôl. ...

... Nem érti meg azért a mindenható Istent, nem ismeri fel velünk szemben támasztott igényeit, nem érzi meg a teremtett lény elégtelenségét, hiányzik belôle az önvád, a beismerés, az engesztelés, semmi sincs benne azokból a mély és szent érzelmekbôl, amelyek a keresztény vallásosságát mindig jellemzik, és pedig annál jobban, nem annál kevésbé, mennél magasabban felülemelkedik az Isten iránt tanúsított rendes engedelmességen túl a szentek tökéletessége felé. És ilyen a természetes ember vallása minden korban és helyen. ... Elismerem, hogy megnyerô lehet, amint az volt az ifjú törvénytudóé, akire az Úr rátekintvén, megkedvelte ôt és hagyta mégis, hogy búsan távozzék. Lehet benne finomság, szeretetreméltóság, gyöngédség, vallásos érzelem és szívbéliség, ... de a szíveket vizsgáló Isten mégis megveti, mert ezek az emberek mind a saját világosságukat követik és nem az ember Igaz Világosságát, mert ôk sajátmaguk önmaguk legfôbb oktatói, és mert saját gondolataik és saját ítéleteik szûk körében keringenek a nélkül, hogy törôdnének vele, mit szól az Isten hozzájuk, a nélkül, hogy félnének tôle, hogy kárhozatra jutnak, csak az a fontos nekik, hogy sajátmaguk tetszését megnyerjék. ...

Értelmünk együgyûsége, szellemi vakságunk, minden igazság forrásától és mértékétôl, az Ô színe elôl való számûzetésünk, ez az alapja az ilyen sekélyes és felületes vallásosságnak, amire sokan rendszerint még nagyon büszkék is. Hacsak némi tulajdon betekintésünk lenne a dolgok mikéntjébe, hacsak valami valódi megértésünk lenne az Istenrôl, hogy mi Ô, és magunkról, hogy mik vagyunk mi, sohasem merészkednénk félelem nélkül szolgálni neki vagy örvendezve remegés nélkül feltekinteni rá. És ennek a szemünk és a menny között szétterülô fátyolnak a lehullása, az Újszövetség kegyelmi fényének lelkünkbe áradása az, ami a keresztény hitvallását oly nagyon megkülönbözteti széles e világ különbözô emberi vallásos szertartásaitól és bölcseleti tanításaitól. Csak a katolikus szentek bûnvallók, mert csak a katolikus szentek látják az Istent. A Teremtôszellem titokzatos fensége az, ami a vallásba az igazi áhítatot és az igazi istenszolgálatot beleplántálja, és az önmagával megelégedett farizeust összetört szívû és önmegalázó vámossá alakítja. A hit szeme által felfedett Isten megpillantása rúttá teszi a szemünkben magunkat és ráeszméltet az ellentétre, ami köztünk és a nagy Isten között van, akit nézünk. A Legszentebbnek, a Legszebbnek, a Legtökéletesebbnek az ô végtelen fenségében való szemlélése magunkát megvetve és megborzadva a földre sújt bennünket. Megelégedettek vagyunk önmagunkkal, amíg Reá nem nézünk. Miért oly kimért, oly nagyon körülírt a világ erkölcsi kódexe? Miért oly nyugalmas a tiszta ész istentisztelete? Miért oly életvidám a klasszikus pogányság vallása? Miért oly tetszetôs és oly szabatos a civilizált társadalom alkotmánya? Másrészt miért van oly sok izgalom, oly sok harc, váltakozó hangoltság, oly sok magasság, oly sok levertség a keresztény áhítatban? Mert a kereszténynek és csakis a kereszténynek van kinyilatkoztatása az Istentôl, mert a lelkében, a szívében és lelkiismeretében hordja az eszméjét annak, aki Önmagától függô, aki Örökkévaló, aki Kifejezhetetlen. Tudja, hogy csak Egy a szent és hogy teremtményei vele hasonlítva oly gyarlók, hogy el kellene enyészniök és tûnniök a színe elôtt, ha Ô nem tartaná fenn ôket hatalmával. Tudja, hogy csak Egy az, akinek nagyságát és boldogságát nem érinti, akinek bensô tartósságát nem ingatja meg az egész teremtett mindenség léte vagy nemléte megszámlálhatatlan lényével és részével; Egy, akit semmi sem tud érinteni, akit semmi sem tud nagyobbá vagy kisebbé tenni; aki éppoly hatalmas volt, mielôtt a világot teremtette, mint amilyen hatalmas utána, és éppoly derûs és boldog, mióta megteremtette, mint elôtte. Tudja, hogy éppen ez az Egy Lény az, akinek kezében van saját boldogsága, saját életszentsége, saját élete, reménye és üdvössége. Tudja, hogy ez az Egy az, akinek mindent köszönhet, aki ellen nem panaszkodhatik, kivel szemben nem védekezhetik. Minden teremtmény semmi Elôtte; a legmagasabbrendû lények csak azért vannak, hogy jobban szolgáljanak Neki; a legszentebbek csak azért azok, mert nagyobb a részesedésük Benne.

... Ez tehát az oka, amiért minden emberfia, bármilyen legyen is az életszentsége: legyen bár hazatérô tékozló fiú vagy nagy életszentségû, együtt mondja a vámossal: ,,Ó, Isten, légy irgalmas nekem!'' Ez az oka annak, amiért minden teremtmény, magas és alacsonyrendû, a Teremtô elôtt mind egyforma mélységben van, ... : -- ... nem mintha az egyik ezzel, a másik meg azzal nem rendelkezne, hanem mert kivétel nélkül egyiknek sincs egyebe, mint ami Tôle származik és mintegy semmik Ô elôtte, ki minden mindenben.

The religion of the pharise, the religion of mankind. 1856. júl. 20.; Sermons on various occasions: 2.

Üres és tartalmatlan minden tanítás kötelességrôl és engedelmességrôl, az égbe vezetô útról és Krisztus értünk tett szolgálatáról, ha nem arra épült, amit eredendô romlottságunkról és erôtlenségünkrôl és ennek következtében az eredendô vétkességrôl és bûnrôl szóló tan hirdet. Krisztus maga ugyan az alap, de a töredelmes, szégyenkezô, önmegtagadó szív mintegy a talaj és termôföld, amibe az alapot kell vetni, és csak homokra építünk házat, ha a nélkül vallunk hitet Krisztus mellett, hogy elismernénk: nélküle semmit sem tehetünk. ...

... Krisztus leereszkedve megismétli mindannyiunkban, amit megtestesülésében tett és szenvedett. Képzôdik bennünk, születik bennünk, szenved bennünk, feltámad bennünk, él bennünk. És mindez nem események sorrendje által, hanem egyszerre történik, mert mint Lélek jön hozzánk, egészen holtraváltan, egészen föltámadva, egészen élve. Mindig érezzük születésünket, megigazulásunkat, megújulásunkat, mindig holtraváltan a véteknek, mindig feltámadva a megigazulásra. Egész üdvrendje mindig bennünk van egészen minden részében egyszerre. És ez az isteni jelenlét adja mindannyiunknak a jogcímet a mennyre. Ezt fogja Ô elismerni és elfogadni az utolsó napon. Önmagát fogja elismerni, -- önmaga képmását bennünk, -- amint visszasugározzuk Ôt, és Ô körültekintve egyszerre észreveszi, hogy kik az Övéi, azokat, akik visszasugározzák Neki képmását. Ránk nyomja képmását a Lélek pecsétjével, hogy igazolja általa: az Övéi vagyunk. Amint a király képmása az érmet az ô sajátjává teszi, úgy Krisztus hasonlósága bennünk elválaszt minket a világtól és a mennyek országának jelöl ki.

Righteousness not of us, but in us, 1840. jan. 19.; Par. and pl. serm. V.: 10.

Nagy a valószínûsége, ha ítélhetünk az után, ami itt a földön történik, hogyha egy gonosz ember a mennybe kerülne, nem is tudná, hogy ott van. ... Tételezzük fel, hogy megsemmisítés nélkül a mennyben maradhatna, azt a hatást keltené, mintha egyáltalában nem tudná, hogy ott van. ... Közelebb férkôzhettek-e az emberek Istenhez, amikor megragadták, megverték, leköpdösték Ôt, körülugrálták, ruháitól megfosztották, tagjait keresztre feszítették, odaszegezték, keresztjét felemelték, megbámulták, kigúnyolták, ecettel kínálták, jól megvizsgálgatták halott-e már, és azután dárdával általdöfték? Ki közelítette meg közülük jobban: Szent Tamás, aki kinyújthatta kezét, hogy tisztelettel megérintse sebhelyét és Szent János, aki kebelén nyugodott, -- vagy a vad katonák, kik minden tagját megszentségtelenítették és ízrôl-ízre megkínozták? ... Így van ez a bûnösökkel. Odaszoronganának az Isten trónusához, ostoba vakmerôséggel bámulnának rá, megérintenék, beleavatkoznának a legszentebb dolgokba, mindenhová befurakodnának és kémlelôdnének, nem egyenesen kimondott rossz szándékkal, de egyfajta nyers kíváncsisággal, míg a bosszútálló villámok rájuk nem sújtanának, -- mindezt azért tennék, mert nincs érzékük ez irányban. Testi érzékeink jelzik földi jó vagy rossz közeledését. Hallás, szaglás, tapintás révén megtudjuk, hogy mivel van dolgunk. Túlságos megerôltetés után megérezzük az idôjárás viszontagságait. Intôjeleink vannak, melyeket, úgy érezzük, nem szabad megvetnünk. A bûnösöknek pedig nincsenek lelki érzékszerveik; semmit sem tudnak elôre megérezni; nem tudják, mi történik velük a legközelebbi pillanatban. Így félelem nélkül mennek egyre tovább a szakadékok szélén, míg hirtelen a mélybe zuhannak, fejüket zúzzák és belepusztulnak. Szerencsétlen lények! És ez az, amit a bûn a halhatatlan lélekkel tesz. A baromhoz teszi hasonlatossá, melyet a vágóhídon leölnek, de elôbb körülszaglássza ugyanazt a vasat, melyet elpusztítására szántak.

Christ hidden from the world, 1837. dec. 25.: Uo. IV.: 16.

Ha nincs helyes fogalmunk a szívünk állapotáról és a bûnrôl, akkor nem lehet helyes fogalmunk az erkölcsi törvények Uráról, a Megváltóról, a Megszentelôrôl sem. ... Így az önismeret minden igazi vallási ismeret gyökérzetéhez tartozik; és hiúság, -- rosszabb, mint hiúság, -- önámítás és szerencsétlenség, ha valaki a keresztény tanítást mint valami magától értetôdô dolgot akarja megmagyarázni, amit csak könyvekbôl, szentbeszéd figyelmes hallgatása vagy egyéb külsô eszközök által kell tanulni, bármily kitûnôek is legyenek ezek önmagukban. Mert csak abban a mértékben, ahogyan a szívünk mélyére tekintünk és saját magunk természetét megértjük, értjük meg azt is, hogy mit fejezünk ki ezzel: Végtelen Úr és Bíró; csak abban a mértékben, ahogyan az engedetlenség mivoltát és valódi bûnösségünket megértjük, érezzük meg azt is, hogy milyen áldást jelent a bûn elengedése, a megváltás, bocsánat, megszentelôdés, -- melyek egyébként üres szavak lennének a számunkra. Az Isten fôként a szívünkben szól hozzánk. Önismeret a kulcsa az Írás parancsainak és tanításainak. A legtöbb, amit a vallás külsô ismerete elérhet, az: hogy felriaszt és befelé nézésre indít bennünket, hogy kutassuk a szívünket; és azután ha tapasztalatból tudjuk mi az: önmagunkban olvasni, hasznot fogunk húzni az Egyház és az Írás tanításából. ...

Ha az ember fennhéjázó szellemû, akkor mindennel megelégedett, -- önmagával pedig egészen különösen. Erélyesen és határozottan tud cselekedni és e pusztán alkati energiáját összetéveszti a hit erejével. Vidám és megelégedett és ezt összetéveszti a keresztény békességgel. És ha boldog családja körében, akkor összetéveszti a pusztán természetes ragaszkodást a keresztény jóakarattal és a keresztény szeretet szilárd lelkületével. Röviden mondva álomban él, amitôl semmi más nem óvhatta volna meg, mint mély alázat és amibôl rendesen semmi más nem ébreszti fel, mint kemény megpróbáltatás.

... Ameddig a világtól visszavonultan élünk, nem ismerjük önmagunkat, valami nagy szerencse vagy szerencsétlenség után sem, ami erôsen felizgatott és készségünket ideiglenesen erôsen ösztönözte, akkor sem, amikor serényen valamilyen jó célra törekszünk, ami szellemünket feléleszti és egy idôre érzéketlenné teszi kísértésekkel szemben. Ilyen körülmények között hajlamosak vagyunk rá, hogy túlságosan jól vélekedjünk magunkról. A világ eltávolodott tôlünk vagy legalább is érzéketlenek vagyunk csábításaival szemben, és összetévesztjük e pusztán idôleges nyugalmunkat vagy izzásnak indult szellemi buzgalmunkat egyrészt a keresztény békességgel, másrészt a keresztény buzgósággal.

... Hogyan érezhetjük segítsége szükségét, a függôségünket Tôle, a vétkességünket Vele szemben vagy kegyelmi adományainak mivoltát magunkon a nélkül, hogy ismernénk önmagunkat? Miként mondható rólunk ésszerûen, hogy az a ,,Krisztus lelke'' van bennünk, amire az apostol int, ha nem tudjuk ôt követni fel a magasságba és le a mélységbe, ha nem értjük meg valamennyire szomorúságának alapját és értelmét, hanem a világot, az embereket és a Gondviselés útját egészen más megvilágításban nézzük, amint azt az Ô szavai és tettei megkívánják? Ha a kinyilatkoztatott igazságokat csupán szemmel és füllel fogadod be, szavakat hiszel el, nem dolgokat; megcsalod önmagadat. Hibátlannak gondolhatod magad a hitben, de semmit sem tudsz valami igaz módon. Az engedelmesség Isten parancsainak, ami magában foglalja a bûn és a szentség ismeretét s a vágyat és igyekezetet: tetszeni Neki, ez az egyedüli alkalmas értelmezôje az Írás tanításának. Önismeret nélkül nem bocsátottál gyökeret önmagadba személyesen; kitarthatsz egy ideig, de szorongatás és üldözés idején nem fog a hited helytállni. Innét ered, hogy napjainkban (és minden idôben) sokan hitetlenekké, eretnekekké, szakadárokká lesznek, hûtlen megvetôivé az Egyháznak. .. Nem tartanak ki, mert sohasem ízlelték meg hogy az Úr kegyelmes; és sohasem tapasztalták hatalmát és szeretetét, mert sohasem ismerték fel saját gyengeségüket és nyomorúságukat.

Secret faults, 1825. június 12.; Uo. I.: 4.

Ne merüljünk el annyira vétkességünk érzetében, hogy örömünket veszítsük miatta kiváltságaink szemléletében. Legyünk derültek, amíg gyászolunk. Nézzünk fel Urunkra és Üdvözítônkre, mennél jobban borzadunk önmagunk látványától; legyen annál több a hitünk és szeretetünk, minél erôsebben bánkódunk. Ne helyezzük bûnbánatunkban a Törvényt az Evangélium helyébe, hanem kapcsoljuk hozzá a Törvényt az Evangéliumhoz! ...

És ugyanúgy, amint nem kell örömünkbôl veszítenünk keresztény kiváltságainkkal kapcsolatban, nem kell lemondanunk Isten földi áldásairól sem. A természet minden szépsége, a váltakozó évszakok kellemes hatásai, a nap és hold adományai, a föld gyümölcsei, a mûvelt élet elônyei, a barátokkal és meghittekkel való együttlét: mindez a sok jó csak szétterjedt és csodálatos jelképe Isten evangéliumi jótéteményeinek. Akik tökéletességre törekszenek, nem fogják ez adományokat megvetni, hanem ellensúlyozzák használatukat: keserû füvekkel fogják a hizlalt borjút, zenét és táncot fûszerezni; nem vetik meg a föld virágait, de törekszenek a gazt kigyomlálni. Ha megtagadnak ideiglenes jót maguktól, azért teszik, hogy mást biztosítsanak vele; mert nagy kegyelme az Istennek, hogy éppúgy megengedi a földi javak tetszésünk szerinti használatát, mint a tetszésünk szerinti lemondást róluk; és hogy némelyik használatát csaknem ránk parancsolja, nehogy megfeledkezzünk róla: ez a föld az Ô teremtése és nem a gonoszé.

Indulgence in religious privileges, 1842. május 1.; Sermons on Subjects of the Day: 9.

A belsô békesség, a nyugodt lelkiismeret és vidám nyugalom kétségtelenül az Evangélium adományai és a keresztény ismertetô jelei, de ugyanilyen (vagy helyesebben ugyanilyeneknek látszó) hatásokat merôben más okok is kiválthatnak. Jónás aludt a viharban, -- és aludt szentséges Urunk is. Az egyik bûnös nyugalomban aludt, a Másik ,,az Isten békéjében, amely meghalad minden értelmet'' (Fil 4,7). A két állapotot nem szabad összetéveszteni, teljességgel különbözik; és ugyanígy különbözô e világ emberének és a kereszténynek a nyugalma ... Éppúgy keltheti e látszatot nagyon mély vallásosság, mint annak hiánya; lehet a szellem sekélyességének és az elnémított lelkiismeretnek a gyümölcse, vagy lehet a hité, melynek ,,békessége van az Istennel a mi Urunk, Jézus Krisztus által'' (Róm 5,1) ...

... Sohasem lehetsz, amíg e földön vagy, üdvösséged felôl biztonságban. És ezért mindig félned kell, miközben reménykedel. Bûneid tudata növekszik, amint nô benned az Isten kegyelmének meglátása Krisztusban. Az igazi keresztény állapota Krisztusnak a viharban való békés és nyugodt álmához hasonlít legjobban; -- nem a tökéletes öröm és nem a menny biztonsága, de a mély belenyugvás Isten akaratába; önmagunknak, lelkünknek és testünknek Neki való átadása, reménykedve ugyan, hogy megmentetünk, de szemünket sokkal szilárdabban Reá meresztve, mint önmagunkra. Vagyis dicsôségéért dolgozva az Ô tetszését keressük férfias engedelmességgel és serény jó tettekkel. Neki szenteljük magunkat; és ha befelé tekintünk, bizonyos borzadállyal és megvetéssel gondolunk, mint bûnös lényekre, önmagunkra, sanyargatjuk a testünket, elnyomjuk vágyódásainkat és nyugalommal várunk az idôre, amikor, ha méltók leszünk reá, levetjük jelen mivoltunkat és újjáteremtetünk Krisztus országában.

The religion of the day, 1832. aug. 26.; Par. and pl. serm. I.: 24.

Szent Jakab határozottan mondja: ,,A kívánság, mihelyt fogant, bûnt szül, a bûn pedig, ha végbevitetik, halált okoz''. (1,15) A kívánság tehát kezdettôl hozzájárul a halálhoz, mert halállal végzôdik, de nem végzôdik addig, amíg véghez nem vitetik. Szent Pál ezt mondja: ,,Egyenes léptekre szoktassátok lábatokat, hogy senki se tévelyegjen sántítva, hanem inkább gyógyuljon meg.'' (Zsid 12,13) Bizonyos fokban mindig sántikálunk e világban, még legjobb állapotunkban is. Minden keresztény így van. Ha azonban sántaságuk következtében haladtukban eltévelyegnek, vagy amint az Írás mondja ,,hátra fordulnak'', akkor elkülönülnek azoktól, akik csak sántítanak, amint a helyes úton maradók elkülönülnek azoktól, akik az út árkába estek. Azoknak, akik eltévedtek, vissza kell térniök, rossz útra jutottak. Akik csak sánták, azokat meg kell gyógyítani a kegyelmi állapoton belül, melyben vannak, míg benne vannak és nehogy kiessenek belôle. Így a sántaság különbözik az eleséstôl és mégis arra vezethet ...

Általánosságban tehát így jellemezhetô a keresztény állapota: mindig közel van az eleséshez, de Isten könyörületességébôl sohasem elesett, állandóan haldoklik, de mégis mindig él; tele van gyengeséggel, de mégis mindig él; gyengeségekkel telt, de mentes vétkezésektôl: és, ahogy az idô halad egyre jobban és jobban mentesül a gyengeségektôl is, mert emelkedôben van ama tökéletes megigazulás felé, ami a törvény beteljesítése; -- másrészt, ha elesnék, megmenthetô, de nagy gyötrelemmel, félelem és remegés közepett.

Transgressions and infirmities, 1838., márc. 25.; Uo. V.: 14.

A legtöbb nagy általánosságban lelkiismeretesnek és vallásosnak elismert, vagy amint mondják, tiszteletreméltó, derék ember minden látszat szerint nem annyira arra törekszik, hogy miként legyen kedves Istennek, hanem arra, hogy az Ô nemtetszése nélkül miként tetszhetne önmagának. Amennyiben az embereket általánosságban a külsô látszat szerint megítélhetjük, bátran állítom, hogy gondolkodásuk és törekvésük tárgya elsôsorban ez a világ és a vallás csak a világhoz való ragaszkodásuk túlzásba vitele ellen szolgál nekik korlátul vagy fékül. Azt gondolják, hogy a vallás valami negatívum, a világ valamilyen fajta mérsékelt szeretete, mérsékelt fényûzés, mérsékelt kapzsiság, mérsékelt nagyravágyás, mérsékelt önzés. Számtalan helyen látható ez. Látható a kereskedelemben, a közéletben, az irodalomban, mindenütt, ahol az emberek valami célt hajszolnak. Látható még magukban a vallási gyakorlatokban is, ahol gyakran találkozunk azzal, hogy a fôtörekvés egy ugyan vallásos jellegû, de egyéni választás szerinti bizonyos meghatározott célnak a valamikénti elérése, nem pedig az Istennek való tetszés, és csak azután, ha lehetséges, a meghatározott cél elérése is; vagyis nem az a törekvés, hogy vagy vallásos módon érjék el vagy egyáltalán nem.

Obedience without love, 1837. ápr. 2.; Uo. IV.: 2.

Mint keresztényeknek nem szabad megfeledkeznünk róla, hogy mit mond az Írás a világról és mindarról, ami hozzátartozik. Az emberi társadalom Isten rendelése ugyan, alá van vetve az Ô akaratának és tekintélyének, de már kezdettôl fogva dolgozott egy ellenség a megrontásán. Így azután, ha lényegében isteni eredetû is, körülményeiben, irányában és eredményeiben sok a rossz. Sohasem gyûlhet egybe tekintélyesebb számú ember a nélkül, hogy a nagyobb vagy kisebb mértékben minden egyesben szunnyadó szenvedély, akaratosság, büszkeség és hitetlenség fel ne lángoljon s egyesülésük egyik jellemzô jegye ne legyen. Még akkor is, ha hívô az egész nép, még akkor is, ha vallásos emberek vallásos célból tömörülnek, -- amint egyszer testületté válnak, hamarosan kiütközik belôlük az emberi természet veleszületett gyengesége s szellemükben és magatartásukban, nyilatkozataikkal és eljárásukkal komoly ellentétbe kerülnek a keresztény egyszerûséggel és nyílt ôszinteséggel. Ez az, amit a szent írók ,,a világ'' szóval ki akarnak fejezni s ezért óvnak bennünket tôle; leírásuk bizonyos fokban illik minden emberi egyesülésre és pártra, legyen az magas vagy alacsony társadalmi osztályú, nemzeti vagy hivatásszerû, világi vagy egyházi.

Éppen ezért igazságtalan lenne, ha nagytehetségû és különös esélyekkel rendelkezô emberek kényszerítve lennének, ha akarják, ha nem, feláldozni magukat a nagyravágyó életnek csak azért, hogy megszabaduljanak attól a szemrehányástól, hogy a kényelmüket szeretik, mikor pedig ellenkezésük talán erkölcsiségük bensôségességének és világiasságtól való távolállásuknak a következménye. Ôk bizonyára többre becsülik a közvetlenebb utakat az Isten és az emberek szolgálatában; törekedhetnek a jót oly módon tenni, mely szeplôtlenebbül vallásos jellegû s olyan munkákat végezni, melyek veszélytelenül, biztosan és kétségtelenül érdemszerzôek; az egyéni érintkezésben a szívbeli jóakarat, a személyes figyelmes szeretet mûveit, a szeretet és önmegtagadás mûveit, melyeknél a balkéz nem tudja, amit a jobb tesz.

In the world, but not of the world, 1873. május 5.; Serm. on var. occ.: 14.

Az elônyös világi tulajdonságok ... erôsen késztetnek arra, hogy önbizalomnak adjuk át magunkat. Ha valaki saját szorgalmával és ügyességével sikereket ér el a világban, ha szegényen kezdte és gazdagon végezte, nagyon alkalmas ez arra, hogy nagyra tartsa magát s bízzék saját elgondolásaiban és saját eszközeiben. Vagy ha érzi valaki, hogy jók a képességei, élénk a felfogása, jó az elôadóképessége, jól tud érvelni, vitában éleselmûen könnyedén felfedi a tévedéseket, finom és kimûvelt érzékkel határozottan meg tudja különböztetni a gondolati és érzésbeli helyeset és szépet a helytelentôl és szabálytalantól, mennyire ki van téve az ilyen ember az önmagával való megelégedés és önhelyeslés kísértésének! Mennyire alkalmas ez arra, hogy rábízza magát önmagára, megelégedett maradjon magával, hogy gyöngédtelen és heves vagy gôgös legyen, hogy válogatóssá, tunyává, elvonatkozottá váljék és mint valami értelmetlen, ostoba, ábrándos dolgot vagy haszontalan szigorúságot lenézze a tiszta, önmegtagadó, alázatos vallásos lelkületet.

Temporal advantages, 1825. jan. 23.; Par. and pl. serm. VII.: 5.

A legnagyobb tökéletesség, amit rendszerint elérünk, az, hogy belátjuk saját képmutatásunkat, ôszinteségünk hiányát és lelkünk sekélyességét, -- hogy bevalljuk, míg imádkozunk, hogy nem tudunk jól imádkozni, -- hogy megbánjuk bánnivalóinkat, -- és teljesen alávetjük magunkat ítéletének, mely bizonyosan keményen bánhatna velünk, de gyengéd szeretetét mutatta már irányunkban, mikor azt parancsolta, hogy imádkozzunk. És míg ezeket megtesszük, meg kell tanulnunk megérezni, hogy az Isten mindezt tudja, mielôtt megmondanók neki, és sokkal jobban tudja, mint ahogy megmondhatnók. Nincs neki szüksége arra, hogy értésére adjuk rendkívüli méltatlanságunkat. Önmagunkat legmélyebben megalázó szellemben és magatartással kell imádkoznunk, de nem szükséges megfelelô szavakat keresnünk ennek kifejezésére: mert a valóságban egy szó sem eléggé hitvány a mi esetünkben.

Profession without hypocrisy, 1831. okt. 23.; Uo. I.: 11.

Érezzük át, hogy mik vagyunk a valóságban: -- bûnösök, akik nagy dolgokat kísérlünk meg, és legfeljebb csak annyiban van sikerünk, hogy kitûnik megkísérlésük. Engedelmeskedjünk ôszintén Isten akaratának, bármi történjék, akár felmagasztal, akár lehangoltságot okoz. Mi ez a számunkra? Ô minden dolgot örök javunkra fordíthat. Megáldhatja és megszentelheti még gyengeségeinket is. Megfenyíthet szeretettel, ha felfuvalkodtunk, felderíthet, ha elcsüggedtünk. Felmagasztalhat és fel fog magasztalni, mennél jobban megalázzuk magunkat, és annál jobban fogjuk igazán szerény lélekkel megalázni magunkat, mennél jobban engedelmeskedünk a valóságban Neki.

Reliance on religious observances, 1837. ápr. 30.; Uo. IV.: 5.


Kockáztatunk-e valamit Krisztusért?

Mint kereszténynek kötelességünk, hogy kockáztassunk valamit az örök életért, a siker föltétlen bizonyossága nélkül ... Különös kockázat lenne az olyan, amelyben semmi félelem, tét, veszély, gond, bizonytalanság nem lenne. Igen, ez kétségtelen, és ebben rejlik a hit nemessége és szépsége, ez az oka annak, hogy a hit minden erényt megelôz és hogy mint megigazolásunk eszközlôjének, különös jelentôsége van: mert ha hitünk van; akkor szívünk is van rá, hogy kockáztassunk valamit ...

Ha tehát a hit a keresztény élet lényege: akkor kötelességünkül adódik, hogy Krisztus szavára kockára vessük azt, amink van, azért, amink nincs. És bátor szívvel, nemesen kell ezt cselekednünk, -- nem gyorsan és könnyelmûen ugyan, de mégis anélkül, hogy kínosan vizsgálnánk, mit tegyünk, hogy latolgatnánk, mit adunk oda és mit kapunk érte: bizonytalanságban jutalmunk nagysága felôl, bizonytalanságban áldozatunk terjedelmérôl, minden tekintetben Reá támaszkodva, Reá várakozva és bízva Benne, hogy megtartja ígéretét, bízva Benne, aki erôt ad nekünk, hogy a magunk ígéretét megtartsuk és így minden nyugtalankodás és gond nélkül haladjunk elôre.

... Kérdezze meg kiki magától, mit kockáztatott Krisztus ígéretének az igazságáért? Milyen tekintetben járna rosszabbul, feltéve -- ami lehetetlen, -- de mondjuk ki, feltéve, hogy reménye nem teljesednék ... ? Mit kockáztattunk Krisztusért? Mit adtunk oda az Ô ígéretének hitében? Az apostol azt mondja, testvéreivel együtt a legnyomorultabb lenne minden ember között, ha a holtak nem támadnának fel. Alkalmazhatjuk ezt valami mértékben magunkra? Azt gondoljuk talán pillanatnyilag, hogy bizonyos reményünk lehetett volna a mennyre. Igen, ezt természetesen elvesztenénk. De mégis milyen tekintetben járnánk rosszabbul mostani életünkben? A kereskedô, aki vállalkozásába bizonyos tôkét fektetett és rajta vesztett, nemcsak a nyereségre való reményét veszti el, hanem a nyereség reményében kockáztatott korábbi vagyona egy részét is. Az a kérdés, mi a mi tétünk?

Valóban félek, hogy ha egyszer elkezdjük vizsgálni, akkor ráeszmélünk, hogy semmi olyan nincs, amit elhatározunk, semmi, amit megteszünk, semmi olyan, amit nem teszünk, semmi, amit elkerülünk, semmi, amit választunk, semmi, amirôl lemondunk, semmi, amire törekszünk: amit el ne határoztunk, amit megtettünk vagy meg ne tettünk, el ne kerültünk, ne választottunk volna, amirôl le ne mondtunk, amire ne törekedtünk volna éppenúgy, mintha Krisztus nem halt volna meg és a mennyet nem ígérte volna.

Komolyan félek, hogy nagyon sok magát kereszténynek mondó ember, bármilyen hitvallású legyen is, bármiként gondoljon és érezzen, bármilyen bensô melegséget és megvilágosodást vagy szeretetet tulajdonítson is magának, ugyanúgy cselekednék, amint cselekszik, -- se sokkal jobb, se sokkal rosszabb nem lenne, ha a kereszténységet csak regének tartaná ... Nincs bennük semmi -- bár a keresztény hitet vallják --, ami valami vallási alapelvrôl tanúskodnék bennük, semmi, amit nem tennének meg akkor is, ha semmi más jutalom nem lenne várható, mint a síron inneni. Jutalmuk valami mostani, kielégítik pillanatnyi vágyaikat, nyugodtak és tisztességesek, mert ez valamiképp saját érdekük és hajlandóságuk, -- de nem kockáztatnak semmit, semmi tétet, semmi áldozatot, semmi károsodást, semmit Krisztus szavának hitében.

The ventures of faith, 1836. febr. 21.; Par. and pl. serm. VI.: 20.


A gyarlóság vétkei

,,A test a lélek ellen vágyakozik, a lélek pedig a test ellen;

ezek ugyanis egymással ellenkeznek, hogy ne azt tegyétek,

amit akartok.'' (Gal 5,17)

A keresztény hitének szakadatlan folyományai, ha szabad így mondanom, az igazságosság és szentség, de valami tökéletlenségen át vezet az út ezekhez. Ha úgy láthatnánk a lelkét, amint az angyalok látják, távolból nézve fiatalos külsejûnek és ragyogó ruházatúnak tûnnék, de amint közeledsz hozzá, arcát a gondoktól ráncosnak és ruházatát kopottnak látod. Igaz volta tehát, nem azt akarom mondani, hogy felszínesen látszik, ez valóban rossz fogalmat adna róla, de bár mélyen a belsejéig az, mégsem egészen és teljesen a mélyéig. Mintegy bûn által szerzett, állandó harc eredménye, -- nem önkéntelen természet, hanem megszokott önuralom.

Az igazi hit itt lenn a földön nem a nyugalomban, hanem inkább az összeütközésben mutatkozik meg és az, ha valaki folytonosan vétkezik, nem bizonyítja, hogy nincs a kegyelem állapotában, feltéve, hogy az ilyen vétkek, hogy úgy mondjam, nem maradnak nála végsô eredményként hátra, hanem valami rajtuk túllévôhöz és hozzájuk nem hasonlóhoz: az igazsághoz és igazságos viselkedéshez vezetnek.[8] Amint a boldogságot szenvedés által, ugyanúgy a szentséget gyarlóság útján érjük el, mert az ember való állapota a bukott állapot és kilépve a bûn országából szükségszerûleg áthalad rajta. És ez a magyarázata, hogy a szentéletû emberek nem tekintenek megelégedettséggel önmagukra és bizodalmuk alapjaként semmi másra, mint csakis Urunk halálára hagyatkoznak. Mert bár Krisztus halála bizonyos mértékben már életet teremtett bennük és elérte a célját, amiért történt, ôk mégis csak bûnösöknek tekintik magukat. Megújulásuk a kísérô körülményeik folytán rejtve van elôttük. A legtöbb, amit magukról mondhatnak, annyi, hogy nem követnek el oly vétkeket, ami egészen kizárná ôket a kegyelembôl. De hogy mily kevés szilárd remény tapad az ilyen nemleges tanúsághoz, nyilvánvaló Szent Pál eziránti saját szavaiból, aki a korintusiaknak ellene emelt kifogásairól szólva ezt mondja: ,,Semmiben sem érzem ugyan magam bûnösnek, de azért még nem vagyok igazolva; aki pedig megítél engem, az Úr az.'' (1Kor 4,4) Amint a katonák nem tekinthetik át az ütközetben a harc lefolyását, ugyanúgy nincs a keresztényeknek sem biztos jelük a szívükben Isten jelenlétérôl, csak feltekinthetnek Uruk és Üdvözítôjük felé és félve reménykedhetnek ...

... Sok van bennük, ami megbocsátásra vár; sôt annál több a megbocsátásra váró, mennél többet kísérlünk meg. Mennél nagyobbak a céljaink, annál nagyobbak a kockázataink. Azok, akik talentumaikkal sokra vállalkoznak, sokat nyernek és hallják a végén a szavakat: ,,Jól van, derék és hû szolgám.'' (Mt 25,23) De foglalkozásuk közben sok kár is éri ôket, szinte úgy tûnik nekik, hogy semmit sem tesznek, csak hibáznak. Nem tudják hinni, hogy valami elôhaladást tesznek; és bár elôrehaladnak, mégis kétségtelen, hogy sok megbocsátani való van minden szolgálatukban. Hasonlatosak Dávidhoz, a vér emberei, a hit jó harcát harcolják, de beszennyezôdnek a küzdelem közben.

Sins of infirmity, 1838. ápr. 1.; Par. and pl. serm. V.: 15.

____________________

[8]	A tridenti zsinat tanítása (sess. 6, can. 23) szerint senki sem marad különleges kiváltság nélkül mentes a bocsánatos bûnöktôl. (A fordító.)


Visszarettenésünk Krisztus jövetelétôl

Krisztus jövetele elôtt Izrael hívô töredéke azzal vigasztalódott, hogy ,,szemei meglátják'' Ôt, akinek ,,megváltásuknak'' kellett lennie. ,,Nektek azonban, kik nevemet félitek, felkel az igazság napja, mely gyógyulást hoz szárnyain.'' (Mal 4,2) Figyelemreméltó azonban, hogy e jövendölésnek, bár felvidító és felbátorító, valami megrettentô jellege is volt. Elôzôleg ezt mondja: ,,Csakhamar eljô templomához az Úr, akit ti kerestek, s a szövetség angyala, akit ti óhajtotok.'' De hamar hozzáteszi: ,,De ki tudja elviselni az ô eljövetelének napját, és ki állhat meg az ô láttára? Mert ô olyan, mint az olvasztó tûz, és mint a posztóványolók lúgja.'' (Uo. 3,1-2)

A félelemnek és vigasztalódásnak ugyanezt a keverékét találjuk meg a tanítványokban Krisztus feltámadása után. Az asszonyok ,,nagy félelemmel és örömmel'' (Mt 28,8) hagyták el a sírboltot. ,,Remegés és iszonyat fogta el ôket; és senkinek semmit sem szólának, mert félnek vala.'' (Mk 16,8) Az apostolok ,,megrémülvén és félvén, azt vélték, hogy lelket látnak.'' ,,Örömükben nem hittek és csodálkoztak.'' (Lk 24,37) Urunk pedig így szólt hozzájuk: ,,Miért zavarodtatok meg és miért támadnak ilyen gondolatok szíveitekben?'' (Uo. 24,38) Más alkalommal ezt olvassuk: ,,Senki a tanítványok közül nem merte ôt kérdeni: Ki vagy, tudván, hogy az Úr az.'' (Jn 21,22) Származhatott ez a hit késedelmeskedésébôl, félreértésébôl, vagy megzavarodás okozta puszta meghökkenéstôl, de így volt; ujjongtak és megfélemledtek voltak.

Még sokkal figyelemreméltóbb Szent János beszámolója Urunk megjelenésérôl a Jelenések könyvében, sokkal figyelemreméltóbb, mert Szent Jánosnak sem kételye nem volt, sem zavarban nem volt. Krisztus felemelkedett a mennybe, az apostolok megkapták a Szentlélek adományát: ô mégis ,,lábához esék, mint egy halott.'' (1,17)

Ezek megfontolása a mindenkori összes keresztények állapotára és reményére vonatkozó gondolkodásra késztet. Mi is várjuk Krisztus jövetelét, -- várnunk kell, -- imádkoznunk kell érte; de az mégis az ítélet ideje. Az az összes szentek megváltása mindörökre a bûntôl és búbánattól, mégis mindannyioknak rettenetes vizsgálatot kell kiállniok. Miként is tekinthet valaki elôre örömmel rá, nem tudva, (mert senki sem tudja), saját üdvösségének bizonyosságát? És a nehézség csak növekszik, amikor imádkozni kívánunk érte, -- imádkozni mielôbbi eljöveteléért. Hogyan imádkozhatunk érte, hogy Krisztus eljöjjön, hogy az ítélet napja siessen, hogy királysága elérkezzék, hogy királysága hirtelenében itt legyen, -- jöjjön el még ma vagy holnap, -- mikor eljövetelével megrövidítenénk jelen életünk idejét és útját vágnók a megtérésre, megjavulásra, bûnbánatra és megszentelôdésre nekünk adott ez értékes éveknek? Nincs következetlenség benne, hogy bizonygatjuk: kívánjuk már ítéletünk, jövetelét, mikor nem érezzük magunkat késznek reá? Milyen érzéssel imádkozhatjuk igazán és ôszintén, hogy rövidítse meg az idôt, amikor lelkiismeretünk még akkor is, ha hosszú az életünk, azt mondja, hogy sok tenni valónk van még e néhány év alatt.

Nem tagadom, hogy van bizonyos nehézség e kérdésben, de bizonyosan nem több, mint minden egyéb vallási tárgyban. A vallásosság (hogy úgy mondjuk,) valójában az értelem szemében látszólagos ellenmondásoknak és következetlenségeknek tûnô dolgokban él. Látszólagosan nem egyeztethetô össze, hogy Krisztus jöveteléért imádkozunk és mégis idôt kérünk rá, hogy ,,üdvösségünket munkálhassuk'' és ,,biztosítsuk hivatásunkat és kiválasztott voltunkat''. Látszólag következetlenség, volt hogy vágyódhattak jámbor emberek elsô jövetelére és képtelenek voltak mégis elviselni. Hogyan félhettek és örvendezhettek mégis az apostolok feltámadása után? És így látszólagos ellenmondás az is, hogy a keresztény mindenkor szomorkodik és mégis állandóan örvendezik, halálravált és mégis él, semmije nincs és mégis minden az övé. Az ilyen látszólagos ellenmondások abból erednek a lelkünkben, hogy hiányzik benne a mélység a teljes igazság elsajátítására. Nincsenek elég éles szemeink az isteni gondviselés és akarat útjainak nyomon követésére, amelyek, bár az elsô pillantásra nem látszik úgy, mégis találkoznak végül.

... Ha Krisztus jöveteléért imádkozunk, az Egyház szavaival azért imádkozunk, hogy ,,tegye teljessé kiválasztottai számát és siettesse országa eljövetelét.'' ... Jövetele elôtt el kell múlnia egy bizonyos idônek. Egybe kell gyûjteni az összes szenteket és mindegyik szentnek tökéletessé kell válnia. Egy szemnek sem szabad a földre esnie, egy kalásznak sem szabad kellô esô és napfény nélkül maradnia. Csak azért imádkozunk, hogy mindezt rövid idôre tömörítse össze ... Eljöveteléért imádkozva tehát azért is imádkozunk, hogy elôkészültek legyünk rá, hogy minden dolog egybefusson és találkozzék Benne, hogy vonzzon bennünket, miközben közeledik hozzánk és tegyen annál szentebbé, mennél jobban közeledik. Azért imádkozunk, hogy ne féljünk attól, amitôl jelenleg jogosan félünk, ,,hogy amikor meg fog jelenni, bizalommal legyünk és meg ne szégyeníttessünk általa az ô eljövetelekor.'' (1Jn 2,28) Ô, ki a világot egy pillanat alatt alkotta és szája lehelletével nemzedékeket teremt, össze tudja sûríteni a próbatétel életét egy órára ... Álomban lévô, fulladozó, vagy nagy felindulásban lévô emberek számára a pillanatok mintegy évekké válnák. Hirtelen más emberekké lesznek. A természet és a kegyelem nélkülözheti az idôt.

De újból csak azt mondod: miként kérhetem, hogy meglássam Krisztust, mikor oly tisztátalan vagyok? Jól mondod: tisztátalan vagy. De mikor szándékozol mássá lenni? Reméled, hogy ez életben valaha tiszta leszel? Igen, bizonyos értelemben, a Szentlélek benned való jelenléte által. De e jelenlétben, bízunk benne, részesülsz már most. Azonban ha ,,tisztaságon'' a természet fertôzésétôl való mentességet érted, aminek legkisebb cseppje elegendô minden munkád bemocskolására; soha nem leszel tiszta, amíg a bûn zsoldját meg nem fizetted s Ádámtól örökölt tested el nem hagytad. Bizonyos lehetsz benne: mennél tovább élsz és mennél szentebbé válsz, csak annál világosabban fogod e nyomorúságot érezni. Mennél kisebb a tiéd, annál jobban fog sanyargatni. Az életbe való belemerülés csak zavarttá és kábulttá tesz; amint magadhoz térsz, megkezdôdik a nyomorúságod. Annál jobban látod az Ô szemével, mennél jobban eggyé válik a lelked azzal, ki arra méltatja, hogy benne lakjék. Nem merészelsz imádkozni megjelenéséért most; -- fogsz imádkozni érte, ha Matuzsálem éveit eléred? Nem hiszem. ... A leghosszabb élet végén is még mindig csak kezdô leszel. Amit Krisztus kér tôled, nem büntetlenség, hanem iparkodás. Ha tízszer tovább élsz mostani korodnál, tízszer több szolgálat kívántatik tôled. Ha Krisztus ma jönne el, a mai napig ítéltetnél meg. Ha holnap jönne el, a holnapig történetekért ítéltetnél meg. Ha egy évi halasztást kapnál, egy évvel többrôl kellene számadást adnod. Nem tudsz kitérni a végzeted elôl, nem tudsz túladni természeti adományaidon. Számot kell adnod az esélyeidrôl, bármilyenek voltak is, nem jobban, sem kevésbé. Hasznossá nem lehetsz Neki a leghosszabb élettel sem, a hitet és szeretetet megmutadhatod egy óra alatt. Ha éveket adtál a Sátánnak, kettôs a kötelességed, bánkódni és dolgozni, de még akkor is félelem nélkül imádkozhatsz, mert ha megjelenéséért imádkozol, azért is imádkozol, hogy elkészült légy rá.

... Kérdezed, miként teheted a lelkedet olyanná, hogy megállhass Urad és Istened elôtt. ... Ha imádkozol, a színe elé járulsz. Gondolkodj el rajta, milyen érzések fognak el ... Így szólhatsz: Nem vagyok önmagamban véve egyéb, mint bûnös, tisztátalan ajkú és földhöz tapadt szívû ember. Nem vagyok méltó színe elé járulni. Nem vagyok méltó a legcsekélyebb könyörületére. Tudom hogy Ô szent, mégis eléje járulok, elébe állok tiszta, átható szemének, mely keresztüllát, egészen átlát rajtam és a gonosz minden nyomát s minden gerjedelmét észreveszi bennem. Miért teszek így? Mindenekelôtt azért, mert észszerû. Kihez menjek máshoz? Mi jobbat tehetnék? Ki más segíthet rajtam az egész világon? Ki gondoskodna rólam, ki könyörülne rajtam, ki gondolna rám jóságosan, ha Ô nem? Tudom: nagyon tiszták a szemei ahhoz, hogy bûnösségre tekintsenek, de tudom azt is, hogy mindenekfelett könyörületes és oly ôszintén kívánja üdvösségemet, hogy meghalt értem. Ezért, bár nagyon szorongok, inkább akarok az Ô kezébe, mint teremtmény kezébe esni. ... Valami ösztönzést érzek magamban, ami ûz, hogy útnak induljak és Atyámhoz menjek, hôn szeretett Fia nevét kiáltsam és miután nevén szólítottam, tartózkodás nélkül kezébe adjam magam s így szóljak: ,,Ha felrovod a vétkeket, Uram, ki áll meg akkor elôtted. Uram? Ám nálad bocsánatot nyer a vétek, hogy áhítattal szolgáljanak téged.'' (Zsolt 129,3-4)

Shrinking from Christ's coming, 1836. dec. 4.; Par. and pl. serm. V.: 4.


Keresztény töredelmesség

,,Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened; már nem

vagyok méltó fiadnak hívatni, csak béreseid közé fogadj

be engem.'' (Lk 15,18-19)

... Nem tudja mindenki pontosan megjelölni életének azt az idôpontját, amikor kezdte az Istent keresni és amitôl kezdve hûségesen szolgált neki. Megtörténhetik az egyik vagy másik esetben, de egyáltalában nem tekinthetô szabályként. A Szentlélek titokzatos munkáját nem tudjuk ennyire idôhöz kötni. Leereszkedik, ösztönöz bennünket szakadatlanul, és amit nem tud elérni velünk az egyik alkalommal, eléri máskor ... Nem szükséges visszatekintenünk bûnbánatunk legelsô kezdeteire, mégha meg is tudnánk jelölni, mint valami magában állót és rendkívülit vallásos fejlôdésünkben. Végtére mindig a kezdetén vagyunk. Önmaga számára a legtökéletesebb keresztény is mindig kezdô, bûnbánó tékozló, aki Isten ajándékait eltékozolta s azután nem mint fiú, hanem mint szolga újból hozzáfordul, hogy még egyszer kísérletezzék vele.

... Tudjuk, hogy az Isten szolgálata tökéletes szabadság s nem szolgaság, -- de csak azok részére, akik már régen szolgálnak Neki. Eleinte a szolgaság egy faja, feladat, míg kívánságaink és hajlamaink lassanként összhangba nem kerülnek az Isten akaratával. Az angyaloknak és szenteknek az a boldogságuk az égben, hogy örülnek kötelességüknek és semmi egyébnek, mint kötelességüknek; egyedül ez irányítja lelküket, mely magától és tétovázás nélkül árad ki az Isten iránti engedelmességben, mintegy úgy, miként a bukott ember magától hajlamos a bûnre. Ez az állapot az, amire mi, mint vallásos emberek, törekszünk. Amíg azonban a dolog kezdetén vagyunk, addig a vallás majdnem szükségszerûleg feladat és formaságokkal törôdô szolgálat. Ha az ember kezdi belátni a bûnösségét s eltökéli magát új élet kezdésére, azt kérdezi: Mit kell tennem? Tágas a tér elôtte és nem tudja, hogy mivel kezdje. Az engedelmesség meghatározott, egyszerû tetteit kell megkívánni tôle s kell kitûzni a számára. Meg kell neki mondani, hogy rendszeresen kell járnia templomba, imádkoznia kell reggel és este, s állandóan olvasnia kell a Szentírást. Ez igyekezetét meghatározott célra fogja irányítani és a munkája nagyságából eleinte adódó zavart és határozatlanságot megenyhíti ... Szükségszerûen fárasztók lesznek ezek neki, sôt még a figyelmét sem lesz képes kellôképp rájuk irányítani. Még a hasznukat sem fogja belátni, nem találja úgy sem, hogy jobbá teszik, bár szüntelenül végzi ôket. Így engedelmessége eleinte teljességgel a béres engedelmessége: ,,A szolga nem tudja, mit mível az ura.'' (Jn 15,15) Ez Krisztus felvilágosítása neki. A szolgát ura nem avatja be bizalmába, a szolga nem ismeri urának szándékait, rendelkezései és tilalmai okát. Egyszerûen végrehajtja parancsait, megy ide és oda, pontosan az elôírás betûi szerint. Ilyen azoknak az állapota, akik kezdenek Isten akaratára figyelni. Nem látják jámborsági és bûnbánati gyakorlataik semmi eredményét s nem végzik azokat bensô örömmel. Egyszerûen alkalmazkodniok kell az Isten igéjéhez, azért, mert az Ô igéje ...

... A vallásos életet valami olyannal kell megkezdenünk, ami puszta formának látszik. Nem az a hibánk, hogy formaságokkal kezdjük meg, hanem az, hogy azzal folytatjuk. Mert kötelességünk mindig küzdenünk és imádkoznunk, hogy szolgálataink igazi szellemébe behatoljunk; s mennél inkább megértjük és megszeretjük ôket, annál inkább szûnnek meg formaságok és puszta feladatok lenni, annál inkább lesznek szellemi lényünk valódi kifejezôi. Így kell lassanként a Mindenható Isten szolgáiból bensôleg a gyermekeivé átalakulnunk ...

... A vétkei tudatában lévô bûnös legnemesebb bánata, (ha lehet bukott lény nemes bukott állapotában,) legillôbb magatartása az, ha föltétel nélkül átadja magát az Istennek, -- nem alkudozik a feltételekrôl, nem terveli ki, (hogy úgy mondjuk,) újbóli visszafogadását, hanem elsôsorban esdekelve adja meg magát. A nélkül, hogy tudná, mi történik vele, akár kíméli az Isten, akár nem, csupán annyi reménnyel szívében, hogy nem esik teljesen kétségbe bocsánatnyerése felôl, nem gondol folytonosan csupán a bocsánatnyerésre, mint végeredményre, hanem inkább megsértett Jótevôje követelményeire és szégyentôl megtörten, hálátlanságát érezve kell megadnia magát törvényes Uralkodójának. Szökevény bûnös, vissza kell térnie; ez az elsô lépés, mielôtt bármi döntés történhetnék felôle, legyen az rossz vagy jó; lázadó, kinek le kell tennie a fegyvereit. Ónmagunk gondolta áldozatok lehetségesek egy kevésbé komoly dologban; a bûnért való elégtételként gondolva a bûnôsség hiányos meglátását és a bûn kiterjedését jelenti a magunk esetében. A tökéletes magatartás, amitôl a természet visszaretten, de amiben Urunk gyönyörködik a példabeszédben: -- a megadás. A tékozló fiú nem várja atyjától békülékenysége jeleit ... A keresztény töredelmességnek elôször is mellôznie kell a gondolatot, hogy bûneinkre jogorvoslatot találunk; bár érezzük a bûn büntethetô voltát, mégis határozottan kell megindulnunk az Isten felé, nem tudva biztosan, hogy bocsánatot nyerünk. Ô ugyan bizonyosan vár bennünket közben kegyének jeleivel és így nem csüggeszti el emberi bizalmunk, ami különben elveszne a Legfölségesebb Istennel való szembeszállás aggodalma miatt. Mégis, hogy keresztény legyen a töredelmességünk, meg kell lennie benne az önmegadás lelkületének, annak a beismerésnek. hogy méltatlanok vagyunk továbbra is fiainak hivatni, a minden becsvágyó reménykedéstôl való mentességnek, hogy jobbján vagy balján üljünk és a készségnek, hogy hordjuk, ha reánk tenné, a béres nehéz igáját.

... Az igazán ôszinte bánatot éppoly kevéssé érjük el eleinte, mint a tökéletes alkalmazkodást valamely más isteni törvényhez. Hosszú gyakorlattal érhetô el, -- a végén nyerjük el. A haldokló keresztény sokkal gondosabban tölti be a hazatérô tékozló szerepét, mint bármikor korábbi éveiben. Amikor elôször fordulunk életünk jelen során az Istenhez, töredelmünkbe mindenféle tökéletlen nézet és érzés elegyedik. Kétségtelenül van benne valami az egyszerû megalázkodás ôszinteségébôl; de egyrészt az Isten lecsillapításának a vágya és másrészt a bûneinkkel szemben való bizonyos szívtelen fásultság, a büntetéstôl való pusztán önös félelem és a gyors, könnyen nyerhetô bocsánat reménye, ilyen és hasonló indítékok hatással vannak ránk, bármit mondjunk vagy gondoljunk is érzelmeinkrôl. Az igazán elég könnyû: szép szavakat a szájunkra venni és érzelmeinket felkelteni s ezt a teljes önodaadás és a bûn tudatos megérzése egybeolvadásának tulajdonítani; de e magasztos lelkület igénye nem jelenti annak valóságos meglétét. Valóságosan elnyerni idôbe telik. Ha a hit jó bajnokaként küzdött már a keresztény régóta és tapasztalatból tudja, mily csekélyek és mily tökéletlenek legjobb szolgálatai, akkor lesz csak képes megnyugodni és legnagyobb örömmel megnyugodni a híradásban, hogy csakis a mi Urunk és Üdvözítônk érdemeiben való hit által vagyunk elfogadottak. Ha a végén visszatekint életére, mi az, amiben bizakodhatik? Melyik cselekedete fogja kiállni a Szentséges Isten vizsgálatát? ... Csak megadhatja magát az Istennek, mint mindenek ellenére haszontalannál rosszabb szolga, megnyugodva, bármi is legyen, az Isten akaratában, a körülményeknek megfelelôen a bocsánat több vagy kevesebb reményével. ... Az igazi támasza az, hogy Krisztus azért jött, hogy bûnbánatra ,,hívja a bûnösöket'' (Mt 9,13), hogy ,,meghalt a gonoszokért'' (Róm 5,6). Elismeri és magévá teszi, amennyiben tudja, Szent Pál szavait és semmi mást rajta kívül: ,,Igaz beszéd ez, s teljes hitelre méltó: azért jött el Krisztus Jézus e világra, hogy üdvözítse a bûnösöket, akik között én vagyok az elsô.'' (1Tim 1,15)

Christian repentance, 1831. nov. 20.: Par. and pl. serm. III.: 7.


Felszabadító tudat

,,Abból tudjuk meg, hogy ôt ismerjük,

ha megtartjuk parancsait.'' (1Jn 2,3)

... Ha valakinek a cselekedetei csupán merészségrôl és állhatatosságról tanúskodnak, okkal kérdezheti önmagától, hogy nem pusztán büszkeség és makacsság volt-e talán mindez? Ha csupán engedékeny és elnézô volt, -- ez természetes lelki tunyaságból származhatott. Ha pusztán serény volt, -- párosulhatott ez csökönyösséggel vagy önzéssel. Ha csupán e földi hivatása kötelességeit teljesítette, -- az egyáltalában nem bizonyítja, hogy szívét az Istennek adta. Sokan vannak olyanok, akik pusztán templomba járnak és szentáldozáshoz járulnak rendszeresen, -- s emellett laza lelkiismeretûek, nem aggodalmasan becsületes magatartásúak és gáncsoskodók vagy fösvények. Akit az úgynevezett polgári vonások jellemeznek, szeretetreméltó, ragaszkodó, gyöngéd a családjához, óvakodjék, nehogy a feleség és gyermek foglalja el nála az Isten helyét, aki adta ôket. Ha valaki csupán megfontolt, józan, erkölcsös, kifogástalan a beszédjében, eredhet az pusztán nehézkességbôl és érzéketlenségbôl, vagy járhat együtt szellemi gôggel. Jókedélyû és lekötelezô? -- lehet ez a fiatalos életerô és a világ nemismerésének a gyümölcse. Megrögzött szokásos mérték szerint választja a barátait? -- kemény és barátságtalan lehet. Vagy ha buzgó és serény az igazság védelmében, mégis lehet, hogy képtelen leereszkedni a szegény emberhez, örülni az örvendezôvel és szomorkodni a szomorkodóval. Senki sincs valami jótulajdonság nélkül. Balaám aggodalmaskodott, nehogy elferdítse az isteni üzenetet, Saul bátor volt, Joáb hûséges, a beteli próféta tisztelte Isten szolgáit, az endóri boszorkány vendégszeretô volt; világos tehát, hogy egy jótett vagy hajlam nem ismertetôjele még az áhítatos léleknek. Másrészt e jellemvonások mégis külsô tanúbizonyságok és amint e külsôleges tettek megsokasodnak és különféle irányúak: tanúskodásuk nyomósabbá és megnyugtatóbbá válik. A mindenben való lelkiismeretesség az egyedüli záloga, hogy e megnyugvást elérhessük és erre kell törekednünk öntudatosan engedelmeskedve az Istennek, következetességgel, aggodalmas gondoskodással minden dologban, kicsiben és nagyban ... És ha ellenvetik, hogy a cselekedetek tanúskodása csak gyenge vigasz, mert a legjobb esetben is tökéletlenek és részlegesek, az a válaszunk, hogy mégis több ez, mint amit joguk lenne bûnösöknek kérni, -- hogyha kezdetben jelentéktelen is, növekszik a kegyelemben való gyarapodásunkkal, -- és ezenkívül az ilyen tanúskodás jobban növeli, mint valami más, a mi Üdvözítônk kegyelmében és érdemdús szenvedésében való hitünket. Kétségtelen, hogy még legjobb tetteink is magukon viselik a mindent átható bûnösségnek azt a bélyegét, ami rájuk tekintve örökké emlékeztet bennünket arra, hogy hol van a mi igazi reménységünk. Az emberek megelégedettek önmagukkal, nemcsak amikor törekednek kötelességeik teljesítésére, de akkor is, amikor elhanyagolják. A kötelesség elhanyagolása elaltatja a lelkiismeretet, a kötelességteljesítés éleslátásúvá és érzékennyé teszi. Mennél többet teszünk, annál nagyobb lesz a bizalmunk Krisztusban; és kétségtelenül nem komor az a tanítás, mely megadja bizalmunknak a lehetô biztonságot, megenyhíti önös elégedetlenségünket és elfelejteti félelmünket a megtestesült Istenfiának szemléletében.

... A vallásos ember úgy veszi idegenek társaságában a dolgokat, ahogy jönnek, barátságosan beszélget, megfontoltan mondja ki véleményét és jót tesz, amint alkalma nyílik rá. A szívére hallgatva cselekszik s gondolatai erôltetés nélkül nyugszanak meg Istenében és Üdvözítôjében. Ez a keresztény modora. Ráhagyja azt a helytelenül fegyelmezettekre, hogy az élet morajlása közepett ún. ájtatosságra törekedjenek, mit legfeljebb csak megkísérelni és mutatni lehet. Az igazi áhítatos lelkület láthatatlan az emberek elôtt éppúgy, mint a lélek maga, amelynek ez sajátossága. És amint a lélek megismerhetô a tettekbôl, ugyanúgy az áhítatos lelkület is a gyümölcseibôl.

Meg kívánom még jegyezni, hogy az önvizsgálódásnak inkább az a feladata, hogy felfedezzük magunkban a rosszat, mint hogy a bennünk levô jót állapítsuk meg. Bûneink vizsgálásából semmi kár sem származhatik, ha Krisztusra nézünk és megkísérlünk bûneinken felülkerekedni. Az ilyen betekintés a belsônkbe csak bánatra és hitre fog gerjeszteni. És ilyen úton-módon kétségtelenül át fogja alakítani a szívünket magasabbfokú, a mennynek megfelelôbb alkatúvá, -- de csak közvetve: amint az arany középutat a tevékeny életben és a mûvészetben nem közvetlen szemlélettel és rávaló törekvéssel érjük el, hanem negatív úton: a túlzások elkerülése által.

Saving knowledge, 1935. jan. febr.; Par. and pl. serm. II.: 14.


A lelkiismeret bizonysága

Nem tudjuk magunkat megváltoztatni. Nagyon is jól tudjuk ezt vagy legalább is valóban kis tapasztalat meggyôz róla. Csak az Isten tud megváltoztatni. Nagyon is tudjuk, hogy csak az Isten adhatja meg nekünk a változást jelentô vágyakat, érzelmeket, elveket, nézeteket, hajlamokat ... Mi az tehát, amire nekünk, akik elismerjük a vallást, szükségünk van? ... A készségre a megváltozáshoz, a készségre elviselni, (ha szabad e szót használnom), eltûrni, hogy a Mindenható Isten megváltoztasson minket. ...

... Ha az ember Istenhez járul, hogy megváltsa ôt, a valódi megtérés lényegéhez tartozik akkor, hogy átadja önmagát, átadja ôszintén, feltétel nélkül. És valami olyat jelent, amit a legtöbb Istenhez forduló ember nem tud elfogadni. Kívánják a megmentésüket, de a maguk saját módján. Mintegy feltételekhez kívánják kötni megadásukat. Magukkal kívánják vinni javaikat. Az igazlelkû hit azonban arra indítja az embert, hogy ne magára, hanem az Istenre nézzen, ne törôdjék semmit a maga saját vágyaival, meglévô szókásaival, jelentôségével, méltóságával, jogaival, nézeteivel, hanem így szóljon: ,,A Te kezeidbe adom magam, Uram, tégy velem, amit akarsz, elfeledem magam, elszakadok önmagamtól, meghalok magamnak, Téged akarlak követni.'' Három teljesen különbözô körülmények között élô szent, Sámuel, Izaiás és Szent Pál példázzák ezt jól. A Héli oktatása alatt álló Sámuel ezt mondja: ,,Szólj, Uram, mert hallja szolgád.'' (1Sám 3,9) Izaiás próféta így szól: ,,Itt vagyok én, engem küldj!'' (Iz 6,8) És még sokkal jellemzôbbek Szent Pálnak csodálatos látomásakor mondott szavai: ,,Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem?'' (ApCsel 9,6) Ez az önátadás igazi hangja. ,,Mit akarsz, hogy cselekedjem? Rendelkezz tetszésed szerint velem, bármilyen legyen, kellemes vagy gyötrelmes, megcselekszem.'' ...

... Lehetett valaki korábban magabiztos, bebeszélhette magának nyíltszívûsége hiedelmét, meggyôzhette magát mintegy, hogy nem kívánható tôle több annál, mint amit tett, kérdezheti magától, hogy mi többet tehetne még és mégis hiányzik még benne valami, ami lecsillapításra szorul, ami mindig felmerül benne, nyugtalanítja és enyhítést kíván. De milyen más lesz, ha valóban odaadja magát Istennek, ha ráneveli magát, hogy tudjon ôszintén így szólni: ,,Feláldozom Neked e dédelgetett kívánságom, e vágyam, ezt a hibát, ezt a tervet, ezt a véleményt. Tégy azzá, amivé akarsz. Nem számítok semmire, nem kötök ki feltételeket. Nem kívánom elôre tudni, mi a célod velem, az akarok lenni, amivé Te akarsz tenni, és egészen az, amivé tenni akarsz. Nem mondom, hogy akarlak követni, akárhová is mégy, mert gyenge vagyok, de Neked adom magam, bárhová vezess. Követni akarlak a homályban, csak azt könyörgöm Tôled, adj erôt megpróbáltatásom mértéke szerint. Próbálj meg, ó Uram és kutasd ki szívem rejtekét. Vizsgálj meg és kutasd ki gondolataim. Nézd meg jól, nincs-e valami módon gonoszság bennem. Kutass át a Te magad ragyogó világosságával minden sötét rejteket és vezess az örökkévalóság útjára.'' Milyen nyilvánvalóan észlelhetô, félreérthetetlen változást jelez ez! A nyugalom mily érzése árad a lélekbe! Mily érzés, hogy azt tesszük végre, amit tennünk kell és hozzákötjük magunkat Üdvözítô Istenünkhöz! ...

Feltétlen bizonyosságot egyáltalában nem érhetünk el állapotunk felôl ez életben, de úgy látszik, hogy a lehetô bizonyossághoz a legközelebb állót a lélek nyíltságának és egyszerûségének a tudata nyújtja, a lélek és lelkiismeret közötti az a jó összhang, (ha használhatok ilyen kifejezést), amelyre Szent Pál oly gyakran utal: ,,Ez a mi dicsôségünk: -- mondja -- lelkiismeretünk, hogy szívünk egyszerûségében és istenes ôszinteséggel jártunk ezen a világon.'' (2Kor 1,12) Nem dicsekszik a hitével, de megigazult a hit által, mert örvendezhetett ôszinteségében. Ahol megvan a szív készsége, az ôszinte kívánság: tetszeni az Istennek, ,,az álnokság nélküli lélek'', az igaz és buzgó akarat, ott a hit megigazulttá tesz. És minthogy azok, akikben megvan ez az egyeneslelkûség, ennek jobban vagy kevésbé tudatában lesznek, ezért az egészében valóban vallásos személyek a lélek elcsüggedése, a szellem megzavarodása, a régi bûnök miatti rettegés és hasonlók folytán várható kivételek ellenére, mégis szelíd, de vigasztaló reményt fognak általában élvezni és bízni benne, hogy a megigazulás állapotában vannak. Lehet ez a reményük nagyobb vagy kisebb, jobban vagy kevésbé érdemelhetik meg, néha napján nem is lehetnek a tudatában és titokzatosan mégis ez táplálja ôket. Teljes sötétségben képzelhetik magukat, mégis ez lehet az ôket továbbsegítô felderülô fény. Állapotukról való érzéseik napról-napra változhatnak és mégis, akár tudnak értelmüket megnyugtató bizonyítékokat összeszedni, akár nem, ha valóban tökéletes szívûek, ôszinteségüknek ez a rejtett érzése értelmükkel vagy értelmük ellenére mégis békét fog suttogni nekik. De nem fog viszont még a legnyugodtabb, békésebb és szentebb lelkekbe sem a mérsékelt bizalomnál többet önteni. Végezetig csak ezt fogják mondani: ,,Hiszek, Uram, segíts az én hitetlenségemen.'' (Mk 9,23) Szent Pál szavaival fognak mindig szólni: ,,Semmiben sem érzem ugyan magamat bûnösnek, de azért még nem vagyok igazolva: aki pedig megítél engem, az Úr az.'' (1Kor 4,4) Ítélj meg, ó, Uram, vizsgálj meg, kutasd ki szívem rejtekét, Te ítélj meg, te vagy az egyedüli Bíró, én nem ítélem magam. Csak azt mondom, Te ismersz engem, nem mondom, hogy ismerem magam. Csak a farizeus mondta: ,,Isten! hálát adok neked, hogy nem vagyok olyan, mint a többi emberek.'' (Lk 18,11) Mi csak ,,felövezhetjük elménk ágyékát, józanok lehetünk és bízhatunk ezért, de félelemmel kell járnunk zarándoklásunk idején'', (1Pt 1,13.17) bár ,,a nap felvirradt és a hajnali csillag feltûnt a szívünkben.'' (2Pt 1,19)

The testimony of conscience, 1838. dec. 9.; Par. and pl. serm. V.: 17.


Hagyatkozzunk az Istenre!

Soha nem tudjuk megmondani, hogy új körülmények között miként cselekednénk. Erre tanít bennünket az életnek és saját szívünknek már egészen csekély ismerete is. Az emberek, akikkel a világban összetalálkoztunk, annyira ellentmondanak megpróbáltatásuk folyamán a korábbi magatartásuk után feltételezhetô várakozásnak, annyira másként látják a dolgokat megpróbáltatásuk elôtt és után, hogy ezt látva és elcsodálkozva rajta, bôséges okunk van rá, hogy magunkba nézzünk és ne hordjuk fenn a fejünket, hanem féljünk. Még a legvértezettebb szentek is, kik a legbôségesebb mértékben telítôdtek Krisztus Szellemének erejével és teljességével s éltük folyamán a legbuzgóbb követôi voltak az igazságnak, közelebbi behatóbb megfigyelés esetén, (meg vagyok róla gyôzôdve), elegendô egyenetlenséget árultak el, amik alkalmasak voltak leglelkesebb tanítványaik meghökkentésére és megütközésére. Egy jó tett mindennek ellenére, éppen nem kezeskedik még a másikért. ... A legjobb emberek is megbízhatatlanok; nagyok és mégis újból kicsik, szilárdan állnak és azután elbuknak. Ilyen az emberi erény, -- ami arra int, hogy senkit se nevezzünk a földön Mesternek, hanem bûnöktôl mentes és tökéletes Urunkra figyeljünk, arra int, hogy mindnyájan alázkodjunk meg önmagunkban és gondolkozzunk el rajta, miként kell ott állnunk az Isten elôtt, ha már magunknak és egymásnak oly hitványaknak és méltatlanoknak tûnünk fel. ...

Homályban vagyunk önmagunk felôl. Homályban tapogatódzunk, amikor cselekszünk, és minden pillanatban elbukhatunk. Itt-ott dereng talán elôttünk; vagy igyekvésünkben, hogy a lelkünkre hassunk és felgerjesszük, úgy vagyunk, mintha valami finom és veszélyes mûszerrel dolgoznánk, melynek mûködését nem ismerjük és amely nem sejtett szerencsétlenséget okozhat. A szívünk irányítása valóban felülmúlja erôinket. Ilyen körülmények között vigaszunkra szolgál feltekintenünk az Istenre. ,,Te Isten látsz engem!'' Ez a kitaszított Agár vigasza a pusztában. Ô tudja, mire vagyunk teremtve, csak Ô tarthat fenn minket. Elrettentô világossággal látja Ô minden vétkünket, a gonosz minden alakoskodását és bujdosását bennünk; csak az a vigaszunk, hogy tudjuk ezt és bízunk segítségében önmagunkkal szemben. Akiknek helyes fogalmuk van a saját gyengeségükrôl, azok elôtt mindig ott lebeg gondolatban mindenható Megszentelôjük és Vezetôjük. Azok hisznek a lelki befolyás szükségességében, ami ôket átalakítsa és megerôsítse. Nem puszta elvont tanítás, hanem gyakorlati és rendkívül vigasztaló igazság ez a részükre, ami naponként igazolódik a bûnnel és Sátánnal vívott harcukban.

Promising without doing. 1831. okt. 30.; Par. and pl. serm. I.: 13.

Én Istenem, Te látsz engem. Én nem tudom önmagamat látni. Ha még oly jó bírája is lennék önmagamnak, még oly elfogulatlan és még oly pontos lenne is a mértékem, -- éppen a természetem miatt, mégsem láthatom, nem tekinthetem át magamat. De Te, amint betérsz hozzám, keresztül látsz rajtam.

Meditation and Devotion

Lehet a lelkünk még oly mennyei is, telve szeretettel, telve szentséggel, telve buzgalommal, telve elszántsággal, telve békességgel, mégis amint elfordulunk egy pillanatra Tôle és csak magunkat látjuk: a legkiválóbb érzelmek szertelenséggé és tévedéssé fajulnak. A szeretet erôtlen engedékenységgé válik, a szentség lelki kevélységgé romlik, a buzgalom erôszakossággá fajul, a tevékenység felôrli az imádságos lelkületet, a reménység elbizakodottsággá fuvalkodik. Önmagunkat nem tudjuk vezetni. Isten kinyilatkoztatott szava a legfôbb életszabályunk; és -- egyéb okok mellett -- ezért oly alapvetô kegyelem a hit. Mert a hit az iránytadó erô, mely Krisztus utasításait átveszi és a szívhez alkalmazza.

Tolerance of religious error, 1834 végén; Par. and pl. serm. II.: 23.

Az Isten néz téged, bárki légy, úgy amint vagy, személyesen. ,,Neveden szólít.'' Lát és megért téged, úgy ahogy teremtett. Tudja, mi lakozik benned, ismeri minden érzésedet és gondolatodat, képességedet és óhajodat, erôidet és gyengéidet. Lát örömöd napján és lát szomorúságod napján. Veled érez reménységeidben és megpróbáltatásaidban, részt vesz minden aggodalmadban és emlékezésedben, szellemed minden felfelé lendülésében és lehanyatlásában. Valóban megszámlálja hajad szálait és alakod méreteit. Átölel és a karjában hord. Felemel és letesz. Olvas vonásaidban, mosoly van-e bennük vagy könnyek, egészségtôl virulnak vagy betegségtôl hervadnak-e? Gyöngédséggel néz kezedre és lábadra, fülel hangodra, szíved dobogására, még lélegzetedre is. Te sem szereted magad jobban, mint ahogy Ô szeret téged. Nem riadhatsz jobban vissza a fájdalomtól, mint amennyire neki fáj, hogy fájdalmat viselsz; és ha rád méri, csak azt teszi, mit te magad is megtennél, -- ha bölcs lennél, -- késôbbi nagyobb üdvösséged érdekében.

A particular providence as revealed in the Gospel. 1835. nov. 15. Uo. III.: 9.

Javunkra válna ha meglenne bennünk ... az Isteni Gondviseléstôl való függés lelkülete, a háladatosság és szeretetteljes emlékezés mindarra, amit Ô értünk tett. Jó lenne, ha természetünkké válna: mindent az Isten ajándékának tekintenünk amink van, amit érdemtelenül kaptunk és egyedül az Ô kegyelmébôl élvezünk tovább napról-napra. Ô adta, Ô elveheti. Ô adott mindent, amink van, életet, egészséget, erôt, értelmet, az örömöt, a lelkiismeret fényét; Ô adta, bármi szent és jó van bennünk, bárminô a hitünk, bárminô az újjászületési akaratunk, bárminô a szeretetünk Iránta, bárminô az önmagunk feletti hatalmunk, bárminô legyen a reményünk a mennyre. Ô adta nekünk a rokonokat, a barátokat, a nevelést, a mûveltséget, a tudást, a Szentírást, az Egyházat. Minden Tôle származik. Ô adta, Ô elveheti. Ha elvenné, az lenne a hivatásunk, hogy kövessük Jób példáját és legyünk megnyugodottak: ,,Az Úr adta s az Úr elvette, legyen áldott az Úr neve!'' (Jób, 1,21) Ha pedig továbbra is adja áldásait, Dávidot és Jákobot követve állandó dicséretben és hálaadásban kellene élnünk, áldozatot mutatva be Neki az Ô sajátjából.

Amint nem a miénk, amink van, éppoly kevéssé vagyunk a magunkéi. Nem mi alkottuk önmagunkat; nem tudunk önmagunk fölé kerülni. Nem tudunk a saját magunk urai lenni. A teremtés, a megváltás, az újjászületés révén az Isten tulajdonai vagyunk. ... Nem boldogság-e így nézni a dolgot? Valami boldogító vagy vigasztaló lenne-e az a tudat, hogy önmagunkéi vagyunk? Az lehet fiataloknak és szerencséseknek. Ezek valami nagy dolognak tarthatják, hogy feltételezésük szerint mindenben a maguk útján járjanak, -- senkitôl sem függjenek, az állandó hálaadás, állandó könyörgés, a más akaratára való állandó figyelem bosszantó volta nélkül éljenek. De az idô haladtával, amint mások, ôk is rájönnek, hogy a függetlenség nem az emberek részére teremtetett, -- hogy természetellenes állapot, -- hogy tarthat egy ideig, de nem fog minket biztonságosan végig kísérni. Nem. Mi teremtmények vagyunk, és mint ilyeneknek két kötelességünk van, az, hogy megnyugvók és háladatosak legyünk.

Remembrance of past mercies, 1838. szept. 22.; Uo. V.: 6.

Ó, Istenünk, nem tudjuk, mi van javunkra és mi kárunkra. Nem tudjuk a jövendôt elôre megmondani, nem tudjuk azt sem, minô alakban akarsz jönni, mikor jössz a meglátogatásunkra. Rád bízunk ezért mindent. Tégy velünk és bennünk tetszésed szerint! Add, hogy mindig Reád nézzünk s Te nézz mireánk! Add meg nekünk fájdalmas kereszted és szenvedésed kegyelmét és vigasztalj a magad útján és magad idején.

*

Az Isten tudja, mi a legnagyobb boldogságom, -- én nem. Az egyén boldogságának és javának nincs szabálya. Ami illik az egyikhez, nem felel meg a másiknak. És nagyon sok és különbözô út vezet a tökéletességre. A lélek írjai nem ugyanazok mindenki számára. Így vezet csodálatos utakon az Isten. Tudjuk, hogy a boldogságunkat akarja; de nem tudjuk, mi a boldogságunk, nem ismerjük az útját sem. Vakok vagyunk. Magunkra hagyatva hamis útra térnénk. Reá kell hagyatkoznunk.

Ó, én Istenem! Fenntartás nélkül kezedbe akarom magam adni. Egészség vagy fájdalom, öröm vagy gyász, baráti kör vagy elhagyatottság, megtiszteltetés vagy megaláztatás, jó vagy rossz bír, vigasz vagy szomorúság, jelenléted vagy arcod elfedése --: minden jó, mi Tôled jön. Te vagy a bölcsesség és Te vagy a szeretet, -- mit kívánhatnék többet?

*

Hiszem, ó én Üdvözítôm, hogy Te tudod azt, mi a legjobb a számomra. Hiszem, hogy jobban szeretsz, mint én szeretem magamat; hogy mindentudó vagy gondviselésedben és mindenható védelmedben. Tudatlan vagyok felôle, miként Péter, hogy mi történik velem a következô idôkben. De megnyugszom egészen tudatlanságomban és teljes szívembôl köszönöm Neked, hogy felmentettél az önmagamról való gondoskodástól és a helyett, hogy ily súlyos felelôsséggel terhelnél, azt kívánod, hogy teljesen kezedbe adjam magam. Nem kérhetek semmi jobbat Tôled, mint azt: viseld Te a gondomat, ne én.

*

Ó, Uram és Megváltóm, a Te karodban biztosan érzem magam. Védelmezz, és nincs mitôl félnem, -- hagyj el, és semmit sem remélhetek! Nem tudom mi ér még halálomig. Nem ismerem a jövendôt. De egészen Rád hagyatkozom. Kérlek Téged, add azt, ami javamra válik! Kérlek Téged, vedd el, ami üdvömet veszélyeztetheti! Nem kérem, hogy gazdaggá tégy! Nem kérem, hogy szegénnyé tégy! Hanem Rád bízok mindent. Mert Te tudod, mi van javamra, -- nem én. Ha gyötrelemmel és ínséggel akarsz meglátogatni, úgy adj kegyelmet, hogy türelemmel viseljem! Óvj meg az elkedvetlenedéstôl és önzéstôl! Ha egészséget adsz, befolyáshoz és sikerhez juttatsz e világban, úgy add, hogy mindig résen legyek, hogy e nagy adományok el ne távolítsanak Tôled! ... Ó, Te, ki meghaltál értem a kereszten, egyenesen értem bûnösért: add, hogy megismerjelek Téged, higgyek Benned, szeresselek Téged, szolgáljak Neked, törekedjem dicsôségedet hirdetni, Neked és Érted élni, környezetemben mindenkinek jó példával szolgálni! Add, akkor és úgy meghalnom, hogy azzal a legjobban dicsôítselek és a legjobban szolgáljam üdvösségemet!

Meditation and Devotion


Szenvedés és önsanyargatás

Némelykor úgy beszélünk, (legalább is a szegények gyakran beszélnek így) mintha jelenlegi nélkülözésünk és szenvedésünk, vagy azért mert bûneinktôl megtisztít, vagy mert közelebb viszi a szívünket Istenhez, bizonyos értelemben alapul szolgálna arra, hogy jövendô reménységünk zálogaként bizakodjunk bennük. Egyenesen éppen a vallásosabbak vezettetik magukat félre közülünk a gondolattal, hogy a szenvedés jobbá teszi ôket, mint ahogy a valóságnak megfelel; mert a szenvedés huzamos hatása minden alapjában mégis büszke és hajlíthatatlan vérmérsékletûnek a lelkét elbágyasztja és lecsendesíti, ami mintegy megnyugvásnak tûnik fel, mert a szenvedés szükségszerûleg készteti a lelkünket, hogy különösen gondoljunk az Istenre, mint egyedüli támaszunkra a megpróbáltatás idején. A szenvedés kétségtelenül valóságos jótétemény lehet és nem csekély mértékben a keresztény számára, és hálát adhat az Istennek, hogy megáldja vele. Csak óvatos legyen lelki állapotának az ekkor szívében lakozó hit és szeretet sajátlagos tényei után való megítélésében, különösen, ha e tények érzelmekre szorítkoznak és nincs alkalmuk tettekben megmutatkozniok. Szent Pál mondja, hogy a fenyítés ,,késôbb az igazságosság megnyugtató gyümölcsét adja'', (Zsid 12,11), alakít ugyan és érlel pillanatnyilag is, de csak az utána való idôben nyilvánul ki. Ez lehet a halálos ágyon elviselt szenvedés valóságos gyümölcse, mégha nincs is rá mód, hogy másoknak is megmutatkozzék a kereszténynek e földrôl való távozása elôtt ... Ezt eredményezi a szenvedés a szilárd keresztényekben; -- de lehet a hatása nem ilyen áldott is. Sôt azok esetében, akik követik Krisztust, de csak félszívvel, gyengeségükhöz mérten túlságosan erôs lehet a megpróbáltatás és legyôzheti ôket. Félelmetes figyelmeztetés ez azok részére, akik halasztgatják a bûnbánat napját. ... Így ismerjük a szenvedésnek a hitetlenekre tett hatását az Írás következô nagyon komoly mondatából: ,,Nyelveiket harapdálták fájdalmukban, és káromlák az ég Istenét fájdalmaik és sebeik miatt, és nem tartanak bûnbánatot cselekedeteik miatt.'' (Jel 16,10-11)

... A szenvedés általánosságban nemcsak nem nemesít minkét, hanem óvatosság nélkül erôs a hajlandóság is benne, hogy kárt okozzon a lelkünknek, akkor ugyanis, ha önzôvé tesz. Olyan hatása ez, ami bekövetkezhet, ha más tekintetben javunkra is szolgál. Az emberek gyakran mentik fel magukat saját gyengeségeikre való hivatkozással valami kis különös figyelmesség alól a saját kényelmük érdekében; azt gondolják, hogy bízvást tekinthetik minden alkalommal inkább a saját kényelmüket, mint a másokét. Szeszélyes kívánságaiknak hódolnak, tétlenségnek engedik át magukat, amikor valójában meg kellene magukat erôltetniök és azt gondolják, azért ingerlékenyek, mert kimerültek. Szôrszálhasogatókká, akaratoskodókká, kényesekké és önzôkké válnak.

Bodily suffering, 1835. május 3.; Par. and pl. serm. III.: 11.

A test minden sanyargatása, miként az Írás ajánlja, ... a virrasztás, a böjtölés és a test fegyelmezése önmagukban semmiképp sem irányulnak az ember jobbátételére. Gyakran rosszabbá tették az embereket, gyakran pedig minden látszat szerint ugyanolyanoknak hagyták, mint azelôtt voltak. Önmagukban véve nem biztos jelei a szentségnek és igaz hitnek. Lehet az ember rendkívül szigorú életû és éppen e szigora által fejlôdhet másokkal szemben kegyetlenné, a helyett, hogy gyöngéddé válnék; és másrészt, ami csodálatosnak tûnhetik, szigorú lehet valaki az egyéni szokásaiban és mégis ingatag és bátortalan viselkedésében. Az ilyen esetek egyszerûen az életbôl vett tények, nem mondom, hogy valószínûek a társadalom jelen állapotában, de úgy gondolom, mindig szem elôtt kellene tartanunk, hogy a legszigorúbb és legönsanyargatóbb élet éppoly kevéssé kiváltságlevél a mennyországba és éppoly kevéssé ismertetôjele a szentségnek, amiként nem az a jótékonyság, a jóravalóság vagy szeretetreméltóság. Az önsanyargatás szükséges feltétele, de nem biztos jele a szentségnek. Világiasnak hagyhatja az embert, sôt még zsarnokká is teheti. Egyedül az Isten kezében van, hogy az Isten eszköze legyen. Csak akkor szolgálhat az Isten szándékára, ha az Isten felhasználja. Csak ha kegyelem van a szívben, ha erô lakozik fentrôl az emberben, szolgál minden, belülrôl és kívülrôl, az üdvére. Üldözés, éhség vagy fegyver, -- mindez éppoly kevéssé vezeti a lelket Krisztushoz, amily kevéssé választja el tôle. Csak Ô tud hatni és csak Ô hat minden dolog által.

Affliction, a school of comfort, 1834. okt. 19.; Uo. V.: 21.


Bölcsesség és ártatlanság

Az ártatlanság, az egyszerûség, a feltétlen engedelmesség az Istennek, a lelki nyugalom, megelégedettség és az ezekhez hasonló erények önmagukban bizonyos nemei a bölcsességnek; -- úgy értem ezt, hogy a hatásuk ugyanaz mint a bölcsességé, mert az Isten munkálkodik azokért, akik nem önmagukért dolgoznak, amiért azután a keresztények, mert oly keveset igényelnek és mégis oly sokat érnek el, a ravaszság vádját vonják magukra a világ szemében.

Ravaszságnak tûnik, ami sok tekintetben bölcsesség.

1. ... Érzésük mélységének az arányában megértik az emberek az önuralom szükségességét, azt, hogy ne mondjanak olyat, amit nem kellene mondaniok ... És továbbá, akik szentek és feddhetetlenek, az Isten fiai akarnak lenni, sokat találnak a világban, ami megzavarja és bemocskolja ôket, úgyhogy szükségszerûen szigorú önuralmat erôszakolnak magukra, nehogy a vele való érintkezés szinte elkerülhetetlenül ártalmukra váljék. És ez az önfegyelem az elsô dolog, amiért a szentéletû emberek úgy tûnnek fel, mintha hiányoznék belôlük a nyíltság és férfiasság.

2. Azután ... nem tudja a világ elhinni, hogy megfontoltan fel akarhatják áldozni emberek ezt az életet a másikért; és amikor ezt állítják, azt hiszik, hogy föltétlenül kell valaminek a háttérben lennie, amit nem árulnak el. És továbbá mindazok az okok, amiket a vallásos emberek felhoznak, valótlanoknak tûnnek a világ szemében, érzéseik pedig mind ábrándosaknak és erôszakoltaknak ... Keresztények lemondanák a világi elônyökrôl, feláldoznak rangot és gazdagságot, jobban szeretik hivatali állásnál a visszavonultságot, puha élet helyett inkább bûnbánatot gyakorolnak, -- és a világ így szól: ,,Nincsenek ezek a tettek kellôképpen megokolva, ez ravaszság.''

3. ... Amikor a keresztények engedelmeskedtek a pogány elöljáróknak, nem igazolták ezzel a pogányokat, tudták róluk, hogy bálványimádók. Nagyon sok és különbözô oka van, amikor kötelességünk engedelmeskedni azoknak, akiknek mégsincs hatalmuk hitünk vagy meggyôzôdésünk fölött. Mindazonáltal, amikor vallásos emberek alkalmazkodnak kötelességérzetbôl külsôleg ,,a fennálló hatalomhoz'', a világ könnyen abba a tévhitbe esik, hogy éppúgy megtagadhatnák nézeteiket is, amint alárendelték cselekedeteiket és meglepôdést érez vagy tettet, amikor megtudja, hogy nézeteik megmaradtak, s összeegyeztethetetlennek vagy kétszínûségnek minôsíti és mondja ... És így az egyszerû tény, hogy teljesen ártalmatlanok, senkit nem bántanak, hogy annyira szolgálatkészek: a panasz okává válik ellenük. ...

4. A derültség, a megelégedettség és a készség továbbá, amellyel a vallásos emberek ügyüket az Isten kezébe helyezik és teljesen megelégedettek, amikor a világ gyôzedelmeskedni látszik fölöttük, újból csak a ravaszság és álnokság látszatát kelti. Mert hogyan nyugtathatná meg ôket vágyaik feláldozása másként, minthogy tudomásuk van valamirôl, amit mások nem tudnak, vagy hogy nyertek tulajdonképpen, miközben veszteseknek látszottak. ...

5. És még erôsebb a világ részérôl ez a csalódás, ha az események igazolják a vallásos ember bizalmát. A legigazibb bölcsesség nyugodtnak maradni és bízni az Istenben. A világ ezt szintén ravaszságnak látja. Az Isten azokért harcol, akik nem harcolnak önmagukért. Ezt a nagy igazságot, ezt a kegyes elvet jelenti ki és magyarázza meg a Szentírás: ,,Ne tegyetek magatoknak igazságot, kedveseim, hanem adjatok helyet az isteni haragnak, mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én majd megfizetek -- úgymond az Úr.'' (Róm 12,19) Ne tégy semmit és megtettél mindent. Mennél kevesebbet teszel te, annál többet fog tenni érted az Isten. Mennél inkább megadod magad a világ erôszakának, annál hatalmasabban fog felkelni Ô, az ellenállhatatlan, a világ ellen ... Amikor azután a világ végül meggyôzôdik róla, hogy rosszul jár, és több kárt szenved, mint amennyit okoz, és mégsem hajlandó az Isten hatalmas keze alatt megalázni magát, mi egyéb marad neki hátra, minthogy balsikerét azok hatalmának tulajdonítsa, akik gyengéknek látszanak, vagyis azok ravaszságának, akik úgy tesznek, mintha gyengék lennének, mikor a valóságban erôsek.

6. Hozzá kell ezekhez fûzni, hogy az igazságnak magának megvan az az adománya, hogy eszközök nélkül terjedjen; megteszi az útját Isten áldásával a maga saját meggyôzô ereje és kiválósága által a világban. ,,Úgy van az Isten országa, -- mondja Urunk, -- mintha az ember magot szór a földbe; azután alszik és fölkel éjjel és nappal, s a mag kikel és növekszik, maga sem tudja hogyan.'' (Mk 4,26-27) ...

7. És mindezeken a keresztény természetesen éppúgy meglepôdik, mint a világ; csak csodálkozni tud és dicsérni az Istent, de éppúgy nem tud számot adni róla, mint a világ. ,,Hogy az Úr hazahozta rabjait Sionnak, -- mondja a zsoltáros, -- olyanok voltunk, mint akik álmodnak.'' (125,1) Vagy amint a próféta mondja az Egyházról: ,,Szíved csodálkozik és kitágul, mivel majd hozzád tér a tenger özöne, és hozzád megy a nemzetek kincse.'' (Iz 60,5) És ezért a keresztény igaz bölcsessége újból ravaszágnak látszik. Igaz bölcsesség az eshetôséget Istenre hagyni, de ámításhoz hasonlónak látszik meglepôdést mutatni, amikor siker következik be és el nem ismerni magukat a tetteket. Az igénytelenségnek, gyöngédségnek, türelemnek és szeretetnek önmagukban hatalmas erejük van továbbá azok szívének megindítására, akik tanúi ezeknek. A derülten viselt szenvedés szintén rokonszenvet kelt a szemlélôben, visszahathat végül az emberek lelkére, látása megtéríti ôket és dicsôíteni fogják Atyjukat, ki a mennyekben vagyon. De ha rosszakaratúak az emberek, könnyen ráfoghatják azokra, akik gyôzedelmeskedtek szerénységükkel, hogy színlelték a gyôzelem biztosítása érdekében a szerénységet.

8. ... Könyörögjünk Urunkhoz, hogy tárja fel nagy hatalmát, nyilvánítsa ki egyre jobban és jobban magát és uralkodjék mind a mi szívünkben, mind a világban. Kérjük Ôt, hogy álljon mellettünk a viszontagságban és vezessen veszélyes utunkon. Válassza ki, mint régen ,,a világ szerint oktalanokat, hogy megszégyenítse a bölcseket és a világ szerint gyöngéket, hogy megszégyenítse az erôseket.'' (1Kor 1,27) Támogasson az egész napon át, míg az árnyékok megnyúlnak, az este elérkezik, a sürgô világ elcsendesül, az élet láza elmúlt és munkánk befejezôdött! Adjon azután nekünk könyörületességében végül biztos hajlékot, szent nyugalmat és békét!

Wisdom and innocence, 1843. febr. 19.; Serm. on subj. of the Day: 20.


Feltûnés nélküli hitvallás

,,Ti vagytok a világ világossága. Nem rejthetô el

a hegyen fekvô város.'' (Mt 5,14)

Megváltónk hegyi beszédének e szakaszában azt parancsolja, hogy hitvallásunkat minden ember elôtt nyilvánítsuk ki. ,,Ti vagytok a világ világossága. Nem rejthetô el a hegyen fekvô város. Gyertyát sem azért gyújtanak, hogy véka alá tegyék, hanem a gyertyatartóra, hogy világítson mindazoknak, kik a házban vannak. Úgy világosodjék a ti világosságtok az emberek elôtt, hogy lássák jó tetteiteket és dicsôítsék Atyátokat, ki mennyekben vagyon.'' (Mt 5,14-16) Mégis ezt mondja egyidejûleg: ,,Mikor alamizsnát adsz, ... mikor imádkozol, ... mikor böjtöltök, ... ne lássanak az emberek, hanem a te Atyád, ki rejtekben vagyon.'' (Uo. 6,2-18) Miként egyeztethetôk össze e parancsok? Hogyan valljuk magunkat keresztényeknek és titkoljuk el mégis, ugyanakkor kereszténységünkbôl fakadó szavainkat, tetteinket és önmegtagadásainkat?

1. Elôször is sok mondható a Krisztus melletti tanúskodásnak arról a módjáról, amely az Egyházához való alkalmazkodásból áll. Aki egyszerûen megteszi azt, amit az Egyház parancsol neki, hogy tegyen, (ha nem is tenne többet), már jó tanúságot tenne a világnak és olyat, amit nem lehet elrejteni. És ezt egyidejûleg, ha egyáltalában valami személyes feltûnéssel, valóban csekéllyel teszi. ... Nyilvánvaló, hogy ha valaki a saját erejében bizakodva kiáll és személyes önmagát jelenti ki Krisztus tanújának, akkor sérti és megzavarja természetesen a lélek Istentôl adott nyugalmát. De az Isten kegyes gondviselése megment minket e kísértéstôl és útját állja elismerésének. Azt parancsolja, hogy kapcsolódjunk egybe és személyes hitvallásunkat az egyetemes közösség tekintélyével fedjük. Így sokkal hatásosabban mutatjuk meg a világnak világosságunkat, mintha másokkal való közösség nélkül külön pislákolnánk a magányos pusztaságban. Ugyanekkor sokkal rejtettebben és alázatosabban tesszük. ... Vannak emberek, kik mindenféle különös módot választanak, (mint gondolják), az Isten dicsôítésére. Ha csak az Egyházat követnék, összejönnének nemcsak vasár- és ünnepnapokon, hanem mindennap imára, megtartanák kötelességtudó tisztelettel a szertartások elôírásait, az imakönyv szellemében alakítanák családjaikat, állítom, hogy gyakorlatilag egészében mérhetetlenül sokkal több jót tennének, mint új vallási szokások erôltetése, új vallásos egyesületek alapítása vagy új vallási nézetek kitalálása által. ...

2. ... Fontoljuk meg most ezután, hogy mily nagy jelentôségû hitvallás és mégis mily öntudatlan és szerény hitvallás árad egy szigorúan keresztény életnek csupán rendes módjából. Ez a gondolat megnyugtatásul szolgálhat aggodalmas lelkeknek, kik tartanak attól, hogy nem tesznek hitet Krisztus mellett s mégis félnek kimutatni. Az életetek tanúsítja Krisztust, a nélkül, hogy akarnátok. Meg nem állhatjátok, hogy ne tegyétek. Szavaitok és tetteitek meg fogják mutatni, (mint mondják), hosszú távon, hogy hol a kincsetek és szívetek. Szívetek túláradásában ,,sóval fûszerezett'' szavak hagyják el ajkaitokat. Látunk olykor embereket, kik a mindennapi életben kötelességük teljesítésére igyekeznek s meghökkennek, amint hallják, hogy könnyelmû vagy léha emberek kigúnyolják és durvaságokkal illeti ôket. Ez természetes, amint természetes, hogy meghökkennek rajta. Ha azonban egy magányos keresztény zavart akar okozni fellépésével a világban, fennáll a félelem, hogy nem olyan alázatos lelkû, mint lennie kellene. Csak azok tartoznak Krisztus nyájához, akik békésen járják az engedelmesség útját és mégis felfedezi ôket a gyanakvó, követelô, önmagát kárhoztató, de mindazonáltal büszke világ éles szeme, és akik helyzetüket felismerve visszariadnak elôször tôle és aggodalmaskodnak, azután figyelnek, hogy meglássák, ha valamit helytelenül tettek és mindezek után bánkódnak miatta és (ha egyáltalában), csak lassan és egyenesen vonakodva jutnak odáig, hogy örvendezzenek neki. ... Ki tudja egyes kellô idôben elejtett szavaink értékét felmérni? Hányra visszagondol és becsben tartja ez vagy az a személy és gyümölcsözni fog, amikor mi már elfeledkeztünk róla! Hogyan buzdítanak jó tetteink másokat valami jó dologban való versengésre, az angyalok észreveszik, ha mi nem is látjuk! ... ,,Tiszteld az Istent és tegyél jót'' s nem kerülheted el, meg kell, hogy lássák világosságodat az emberek, mint a hegyen fekvô várost.

3. Mindazonáltal tökéletesen igaz, hogy bizonyos körülmények között kötelessége a kereszténynek nyíltan kimondania vallási kérdésekben és tárgyakban a véleményét és ténylegesen nehéz kérdés, hogy miként tegye ezt feltûnés nélkül. Amennyiben valakinek a társadalomban itt vagy ott súlya van, ugyanabban a mértékben jobban vagy kevésbé kötelessége, hogy szabadon kimondja a véleményét. Sohasem szabad pártolnunk bûnt vagy tévedést. A rossz helytelenítésének a legszembeszökôbb és legszegényebb módja a hallgatás és az elkülönülés tôle. Kötelességünk például távoltartanunk magunkat a megrögzött és nyilvános bûnösöktôl. Szent Pál kifejezetten mondja: ,,Ne érintkezzetek azzal, aki testvérnek (vagyis kereszténynek) neveztetik és parázna vagy fösvény, vagy bálványimádó, vagy átkozódó, vagy részeges, vagy rabló, az ilyennel még csak ne is étkezzetek együtt.'' (1Kor 5,11) Szent János hasonlót tanácsol az eretnekek tekintetében: ,,Ha valaki hozzátok jön és e tanítást (vagyis Krisztus igaz tanítását) nem hozza magával, ne fogadjátok be ôt házatokba, még Üdvözlégy-et se mondjatok neki. Mert aki neki Üdvözlégy-et mond, részes az ô gonosz cselekedeteiben.'' (2Jn 10-11).

Nagyon nehéz kötelesség, (mit a kereszténynek gyakran kötelessége megtenni), a napi eseményekrôl és közéleti emberekrôl ítéletét mondani. Kötelességévé válik ez a közösségben való állása és befolyása arányában abból a célból, hogy nyerjen meg, ha megteheti, másokat a maga gondolkodásának. Mindenekelôtt papok kötelesek a vélemény kialakítására és kimondására. Mondják néha általánosságban, hogy ne törôdjék a pap semmit politikával. Helyes ez, ha arra gondolnak, hogy nem kellene világi célokra törekedniök, hogy nem kellene politikai pártnak, mint olyannak pártját fogniok, hogy nem kellene a népszerûséget vagy nagy emberek kegyét keresniök, hogy nem kellene e világ sürgésében örömüket lelniök és idejöket ezzel vesztegetniök, hogy nem kellene kapzsinak lenniök. De ha azt értik rajta, hogy nem kellene véleményt nyilvánítaniok és befolyást gyakorolniok egy vagy más módon, az nyilvánvalóan ellenkezik a Szentírással. Az apostolok a világi hatalom iránti minden tiszteletük mellett, akár zsidó, akár római volt az, és világias becsvágytól való minden különválásuk mellett nem bélyegezték-e meg vezetôiket, mint gonosz embereket, kik keresztrefeszítették és megölték az Úr Krisztusát? (ApCsel 2,23; 3,13-17; 4,27; 13,27) És hegyen épült város lettek volna-e, ha nem így cselekednek? ... És mindezt meg lehet tenni, ha nehéz is, a keresztény gyöngédség és alázatosság megsértése nélkül. Nem szükséges sem haragosnak lennünk, sem pörlekedô szavakat használnunk és mégis határozottan kifejezhetjük a véleményünket, abban az arányban, amint tehetjük, a kialakítása által. Buzgólkodhatunk az Istenért tevékenyen minden jó szolgálatban, és aggodalmasan s nyomatékosan távoltarthatjuk magunkat mégis a rossz emberektôl, akiknek gonosz agyafurtságától félünk.

Más és még sokkal nehezebb kötelesség a személyes megpirongatása azoknak és Krisztus nevében tanúságot tenni azok elôtt, akikkel a mindennapi életben érintkezünk s kik szóval és tettel vétkeznek. Nehéz ilyen esetekben szerénynek és buzgónak lenni egyszerre. Tudjuk, hogy Krisztus világos és ismételt parancsa, hogy szóljunk másoknak, szeretetbôl a hibáikról, de miként tehetjük ezt meg a nélkül, hogy fennhéjázónak vagy ridegnek ne látszanánk, vagy azok is legyünk? ... Gyakran azért érezzük magunkat zavarban, mert egyes esetekben valóban illetlen a megkísérlése. Szinte általános szabály, hogy illetlen fiataloknak öregek elôtt másként, mint hallgatásuk által tanúságot tenniök. Még illetlenebb alárendelteknek feletteseiket megpirongatniok, így magától értetôdôen gyermeknek szüleit, vagy magán személynek természetes és Istentôl rendelt elöljáróját. ...

Azt is figyelembe kell vennünk, hogy nem elemi kötelessége a kereszténynek az igazság melletti tanúskodó szerepét játszani, inteni és dorgálni. Ezzel azt akarom mondani, hogy bizonyos sorrendje van kötelességeinknek, az egyik megelôzi a másikat, és ez nem a legelsôk egyike. Elsô kötelességünk a töredelmesség és a hit. Valóban különös lenne, ha az, aki éppen csak elkezdett a vallásról gondolkozni, nagyzoló szerepet öltve magára elbizakodottan szentnek és tanúságtevônek képzelné magát s intene rá másokat, hogy térjenek az Istenhez. Ez magától értetôdô. De amint az idô haladtával vallásos jelleme kialakul, miközben minden kötelessége tekintetében a tökéletesség felé halad, kötelességének fogja akkor azt is tekinteni, hogy szava hangjával is tanúságot tegyen az Isten mellett. Nehéz megmondani, hogy mikor van valakinek engedelme nyíltan korholni másokat; bizonyosan nincs addig, míg nagyfokú alázatosságra nem tett szert. ... Mindezeket világi emberekrôl mondtam. A papi embernek hivatása erejénél fogva kötelessége a dorgálás. És azután végül, feltéve, hogy világos kötelességünk vallási meggyôzôdésünket e nyomatékos módon kinyilvánítanunk másoknak, illedelmessége érdekében jóindulatúan és szeretetteljesen kell tennünk, oly gyöngéden, amint csak tudjuk, oly kevéssé, amint csak megállhatjuk; nem téve a dolgokat rosszabbá, mint amilyenek vagy nem tárva fel egész keresztény mivoltunkat, ... mikor nincs szükségünk többre, (hogy úgy mondjuk) egy kézmozdulatnál vagy egy tekintetnél. És mindenekelôtt úgy kell cselekednünk, ... mintha azt gondolnánk, sôt valóságosan gondolnunk is kell, hogy a vétkezô egy nap megfordulva minket korholhat. Nem szabad fölényesnek lennünk vele szemben, éreznünk kell nagy tökéletlenségünket és kívánnunk, hogy korholjon meg ô is minket alkalmilag, ha megérdemeljük.

Profession without ostentation, 1831. nov. 6.; Par. and pl. serm. I.: 12.


Az emberi élet nagysága és kicsinysége

,,Vándorkodásom ideje százharminc esztendô,

kevés és mostoha s nem érte el atyáim

vándorkodásának idejét.'' (Ter 47,9)

Ha az emberi életet bármily kis szakaszában is önmagában szemléljük, meglátjuk benne a lélek jelenlétét, egy szellemi teremtmény, egy felelôs lény tevékenységét. Az öntudat minduntalan ezt tanítja. De ha csak külsôlegesen emlékezünk rá vissza, csupán az idô elmúlásának, pusztán földi történetnek látjuk. És e külsô világ leghosszabb tartama is olyan, mint a por és semmit sem nyom a belsô világ életének egyetlen pillanatával szemben. Így lelkünk létezésének bensôséges tudata következtében mindig nagy dolgokat várunk minden pillanatban az élettôl; s mindig kiábrándultak vagyunk arra gondolva, amit az elmúlt idôben nyertünk vagy a jövôtôl remélhetünk. Az élet mindig ígér és sohasem teljesít, s ezért bármily hosszú is legyen, napjaink száma kevés és mostoha. ...

Földi életünk ígérget valamit, amit nem teljesít. Ígér halhatatlanságot pedig halandó, életet rejt a halálban és örökkévalóságot az idôben; és kezdôdések erednek általa, melyeket csak a hit fejez be. Azt akarom ezzel mondani, hogy ha tekintetbe vesszük azokat a képességeket, amelyekkel mint keresztényeknek a lelkünk fel van ruházva, ezeknek a tudata bizonyossággal tölt el, hogy túl kell élnie a lelkünknek ezt az életet. ...

Úgy vélem, hogyha egy kiváló személyiséget látunk, akinek jeles tulajdonságait, jószívûségét, szeretetteljességét, gyöngédségét és nemes gondolkozását ismerjük, -- és ha látjuk ôt holtan, (bármi hosszú ideig élt is) ... úgy képzeljük, hogy a szelleme sohasem jutott el a végcéljához, -- valami kincs volt a bensôjében, mely sohasem érvényesült. ... És ennek a megérzésével valami jövendô állapotra kényszerülünk gondolni, egy olyan idôre, mikor a szelleme kibontakozik és érvényesül. Nem kísérlem meg ezzel a gondolattal egy jövendô lét bizonyítását; tételezzük azt fel. De úgy gondolom, hogy függetlenül e nagy igazságban való pozitív hitünktôl, a jelenben is rákényszerülünk arra az egyenesen valami érezhetô meggyôzôdéssé váló hitre, hogy lesz ilyen élet. ... Képességeink valódi nagysága nyomorultnak mutatja ezt az életet, ez élet valódi nyomorúsága kényszeríti gondolatainkat a másik életre; és a másiknak a kilátása adja meg ennek az életnek a méltóságot és értéket, amelyet a másik ígér; és így nagy és kicsi egyúttal ez az élet és jogosan vetjük meg, miközben jelentôségét nagyra értékeljük.

... Vannak emberek, akik életük egy egyedülálló pillanatában a szellem emberfölötti magasságát és fenségét tárták fel, aminek a maga való kifejtésére és hogy úgy mondjuk, kimerítésére emberöltôk kellenek, s akik a nap sugaraihoz és a villám cikázásaihoz hasonló ily átmeneti felvillanásuk által halhatatlanságuk jelét adták, jelét adták annak, hogy angyal rejlik bennük, az Istennek az örök élettel eljegyzett választottjai s rendeltetésük a világot megítélni és Krisztussal örökre uralkodni. De hirtelen elvétettek tôlünk, s alig ismertük fel ôket, máris elvesztettük. Hihetjük-e, hogy nem nagyobb dolgok érdekében költöztek el? Felvetik e kérdést gyakran értelmi képességeinkre utalva, de még helyesebb ezt erkölcsi természetünket illetôleg felvetni. Van valami az erkölcsi igazságban és jóságban, a hitben, az állhatatosságban, a mennyei érzületben, szelídségben, bátorságban, szeretetteljességben, amikkel e világ körülményei teljességgel egyenlôtlenek, amiknek a leghosszabb élet is elégtelen, amik tekintetében e világ legnagyszerûbb fordulatai is csalódások, van bennük valami, amiknek e világ bilincseit szét kell repeszteniök, hogy a maguk megilletô helyére jussanak. Ez indít egy jó ember halálakor olyan kijelentésre, hogy felényire sem bontakozott ki, hogy nem volt alkalma a mûködésre, napjai elmúltak, mint az árnyék és elhervadt, mint a fû.

... A halál órája látszik annak az idônek, amikor a Gondviselés kezében, ha szabad így mondanom, sok történhetnék; sok történhetnék az Isten dicsôségére, az ember javára és a haldokló személyes megnyilatkozása tekintetében. És különösen talán a barátok vágynak és várnák ekkor nagy dolgok történésére, amiket sohasem felejtenének el. De ,,miként hal meg a bölcs, éppúgy, mint a balga.'' (Préd 2,16) ... A keresztények úgy halnak meg, mint mások. Az egyik hirtelen szerencsétlenség következtében, a másik harcban, más a nélkül hogy látnák barátok halálát, a negyedik érzéketlen vagy nincs magánál. Így tovatûnik az alkalom és kényszerülünk emlékezni rá, hogy ,,az Isten fiainak kinyilvánítása'' (Róm 8,9) utóbb történik, hogy ,,a teremtett világ sóvárgása'' csak vágyakozik reá, hogy ez az élet nem felel meg ama nagy feladat terhének, amit azoknak a titkos szenteknek a kinyilvánítása jelent, kik egy nap ,,fényleni fognak, mint a nap Atyjuk országában.'' (Mt 13,43)

Ilyen meddô lévén, önmagában tekintve, ez az élet, nyilvánvaló, hogy hogyan kell rá tekintenünk, míg vándorútját járjuk. Emlékezetben kell tartanunk, hogy alig valamivel több valami esetlegességnél a létünkben, -- hogy a nem maradandó része halhatatlan mivoltunknak; hogy idôtôl és tértôl független halhatatlan szellemek vagyunk és ez az élet csak mintegy színpad, amelyen játszunk egy ideig, s ami csak arra elegendô és csak arra van hivatva, hogy próbatételünk legyen, akarunk-e Istennek szolgálni vagy nem. Nem kellene teljesebb mértékben e világban lévôknek tekinteni magunkat, mint a játékos tekinti magát a játékban; egyfajta álomnak kellene tekintenünk az életet, valami elválasztottnak és különbözônek igaz, örök létünktôl, miként az álom különbözik az ébrenléttôl; komoly álomnak mindenesetre, mert megítéltetésünk mértéke, de önmagában mégis valamifajta lényegnélküli árnyképnek, színpadi jelenetnek, melybe belekerültünk és amelyben kötelességünk úgy cselekedni, mintha mindaz, amit látunk igazság és valóság lenne, mert mindaz, ami történik velünk, hat ránk és a sorsunkat jelenti. Az újjászületett lélek angyalok és szentek közösségébe vétetett fel, és ,,élete el van rejtve Krisztussal Istenben'' (Kol 3,3); helye van Isten udvarában, és nem e világból való, -- úgy tekint be e világba, mint a nézô tekint valami elôadásra vagy színpadra, ha idônként olykor szereplésre hívják is. És ha az érzékek ösztönzésének engedelmeskedik, Isten miatt teszi, és aláveti magát az idôleges dolgoknak, amennyiben ezáltal a tökéletesség felé halad, hogy majd ha egyszer a lepel lehull és ott találja magát, hol mindig volt, Isten országában, méltónak találtassék rá, hogy örvendezzék benne. Az életnek ez a szemlélete megkímél a befejezetlensége miatti minden meglepetéstôl és csalódástól: mert éppoly joggal tarthatnánk befejezettnek az élet valamely véletlen eseményét, egy idegennel folytatott alkalmi beszélgetést s egy órányi veszôdséget vagy szórakozást.

... Mire megyünk mi e világ adományaival és tiszteletadásaival, mikor mégis csak a jövendô világ számára kereszteltek meg és nem vagyunk tartósan e világ polgárai? Miért kellene nyugtalankodnunk hosszú élet vagy gazdagság, tekintély vagy kényelem miatt, amikor tudjuk, hogy a jövendô világ lesz minden, mit a szívünk kívánhat, és az lesz nemcsak látszólagosan, hanem valóságosan és örökké? Miért kellene megnyugodnunk ebben a világban, amikor csak útjelzôje és ígérete egy másiknak? Miért kellene megelégednünk a felszínével, a helyett, hogy magunkévá tennénk azt, ami mögötte halmozódik? Azoknak, akik hitbôl élnek, minden amit látnak, a jövendô világról beszél; a természet dicsôsége, a nap, hold és a csillagok, a föld gazdagsága és szépsége mint jelek és képek bizonyságot tesznek róla és feltárják az Isten láthatatlan dolgait. Mindennek, amit látunk, az a rendeltetése, hogy egy napon mint az ég virága nyíljék ki és átalakuljon halhatatlan megdicsôülésben. ... Azon a napon majd eltûnnek az árnyékok és elôtûnik maga a való ... És akkor majd fel fog tárulni, hogy a mi halandó testünk egy belsô embert zár magába, mely mint a lélek harmonikus szerve megfelelô osztályrészt kap majd. ...

Olyan gondolatok ezek, hogy vágyakozva és áhítatosan mondjuk: ,,Jöjj, Urunk Jézus, és vess véget a várakozás, a sötétség, a nyugtalanság, a viszály, a szomorúság, az aggály idejének.'' Ezek a gondolatok arra késztetnek, hogy örüljünk minden nap és óra elmúlásának, mert közelebb kerülünk ezáltal az Ô megjelenésének idejéhez s a bûn és nyomor megszûnéséhez.

The greatness and littlenes of human life, 1836. okt. 23.; Par. and pl. serm. IV.: 14.


A Szentírás az élet szomorúságának tükre

... A Biblia a földre és az emberre mondott átok történetével kezdôdik s a fenyegetései és az utolsó ítéletrôl szóló jövendölései miatt félelmetes Jelenések Könyvével végzôdik. ... Gyorsan végez a történet Éden kertjével, hogy nyomatékkal mondja el az ôsszüleink kiûzetésével bekövetkezett szenvedéseket; és bár az anyag lényegében hátrahagyattak még közöttünk a paradicsom nyomai, mégis nyilvánvaló, hogy egybevetve az emberi nyomorúságról való mondanivalójával keveset beszél az Írás róla. Keveset szól az élet ártatlan örömeirôl, azokról a múló áldásokról, melyek emberi foglalatoskodásainknak megmaradtak és megkönnyítik azokat, ,,a naptól, holdtól és az örök halmoktól'', az évszakok egymásutánjából és a föld termésébôl eredô áldásokról, -- keveset szórakozásainkról és otthoni napi vigaszainkról, -- keveset az életben adódó kedélyes alkalmakról és vidámságról és egyáltalában semmit azokról a különbözô egyéb örömökrôl, melyek részletezése túlságosan messze vezetne. Az emberi elbeszélések és költemények telve vannak vidám képekkel és jelenetekkel, szépítik a dolgokat és afféle eszményi tökéletességûnek festik; de az Írás, ismétlem, még attól is tartózkodni látszik, amit a való emberi élet dicsérésére mondani lehetne. Olvasunk ugyan a lakomáról Izsák elválasztása napján, Jákob menyegzôjérôl, Jób háznépének családi és jámbor vendégeskedéseirôl, de ezek kivételek a bibliai történet folyamán. ,,Csupa hiúság, minden csak hiúság!'' ,,az ember nyomorúságra születik'': ez az Írás szokásos tanítása ... oly annyira, hogy megfontolatlan emberek éppen ez okból nem szívelik a történeteit. ...

... Az Isten semmit sem tesz bölcs és alapos ok nélkül, s ezt alázatosan illik fogadnunk és hasznát vennünk. Nem ok nélkül adott nekünk a világról ilyen sötét képet. A valóságban az emberi életnek ez a szemléletmódja végül is az igazi. De ez nem minden; olyan szemlélet ez, amelyet nagyon fontos tudnunk. Ismétlem, nagyon fontos megértenünk, hogy ez a világ az elsô látszat és a részleges kivételek ellenére mégis csak szomorú világ. Különben meg kellene tanulnunk (és elôbb vagy utóbb kénytelenek vagyunk megtanulni) szomorú tapasztalatból. Ha azonban elôre figyelmeztetnek rá bennünket, akkor rájövünk, hogy hamis a vélemény a kiválóságáról s megkíméljük magunkat a késôbbi csalódástól. És ez az oka annak, hogy az Írás éppen azt mellôzi, amivel a világ örömeit dicsérhetné; -- nem tagadja a maga való értékét, nem tiltja meg istenfélô élvezetét, de tudja, hogy mi figyelmeztetés nélkül is feltétlenül megtaláljuk magunktól ezeket s nem az a veszélyünk, hogy lebecsüljük, hanem hogy túlbecsüljük ôket. Ha azonban eleve megértettük, hogy hiúság a világ, akkor megtanulunk majd, (amit különben csak a végén érnénk el,) kezdettôl nem búsnak és kedvetlennek lenni, de mosolygó vidám arckifejezéssel józan és nyugodt szívvel tûrni.

Fontos szabálya magatartásunknak, hogy úgy vegyük a dolgokat, ahogy jönnek. Aki az útjától eltér, mert az emberi élet reá váró sorsától visszaretten, annak gyenge a hite vagy furcsán elferdült a lelkiismerete, -- hiányzik a szellemi magaslata. Az igazi keresztény örül a földi dolgoknak, mik gyönyörködtetik; de mégis csak annyira, hogy nem búslakodik utánuk, ha elenyésznek. Nem törôdik sokat semmi földi áldással azokon kívül, amik halhatatlanok, mert tudja, hogy a jövendô világban minden visszaadatik neki. De vallásosabb annál, hogy még a legkisebb és legmulandóbb dolgot is megvesse, mert Isten ajándékának tekinti; és így fogadva a legkisebb és legmulandóbb dolog is, ámbár kevésbé izgató, de annál tisztább és mélyebb örömet is szerez neki. Ha néha megtagad magától valamit, ezt azért teszi, hogy Isten jóságával ne éljen vissza vagy szakadatlan használata következtében meg ne feledkezzék róla, miként kellene nélküle viselkednie.

... Csak ebben a megvilágításban kell e világot néznünk; -- így nem fognak várható szomorúságok nyugtalanítani, a derûsebb kilátások pedig csak megpróbálnak. Bátorságot jelent egyenesen így haladni és semmi kötelességtôl, legyen kicsi vagy nagy, vissza nem riadni, a magasból alacsonyra szállni, öröm után szenvedést elviselni, és az elvek mellett formaságai nélkül szilárdan kitartani. Tanuljunk meg hasonlóvá lenni az angyalhoz, ki leszállt a betszaidai nyomor közepébe a nélkül, hogy mennyei tisztaságát vagy tökéletes boldogságát elvesztette volna. Merítsünk gyógyerôt zavaros vizekbôl! Készítsük elô a lelkünket életünk útján bizonyos mértékû kín és gyötrelem elviselésére; Isten kegyelmével elô fog ez készíteni bennünket az életre, -- komollyá és megnyugodottá fog tenni, anélkül, hogy életörömünket megzavarja ... Legyetek tisztaszívûek és megelégedettek, mert így vagytok hivatva Krisztus zarándok egyházának tagjaivá lenni. Váltsátok valóra a látszólagos ellenmondást, hogy boldogan és örvendezve jártok e világban, mert nem a ti világotok.

Scripture a record of human sorrow, 1831. július 1.: Par. and pl. serm. I: 25.


A szentek fegyverzete

,,Aki közületek nagyobb akar lenni, legyen a ti cselédetek, és aki elsô akar lenni köztetek, az lesz a ti szolgátok; miként az Emberfia nem azért jött, hogy neki szolgáljanak, hanem hogy ô szolgáljon,'' (Mt 20,26-28) Ez a mi irányadónk. Útközben fel a hegyre lefelé kell mennünk. Minden lefelé tartó lépés feljebb visz minket a mennyek országában. Nagy kívánsz lenni? Tedd magad kicsinnyé. Valami titokzatos összefüggés van a valódi siker és az önlealacsonyítás között. Ha a megalázottnak és lenézettnek szolgálsz, ha az éhezôt táplálod, a beteget ápolod, a szerencsétlenen segítsz, ha türelmes vagy a szeszélyessel, elviseled a sértegetést, eltûröd a hálátlanságot, a rosszat jóval fizeted: akkor mintegy isteni varázslattal hatalmat nyersz a világ fölött és emelkedsz a teremtmények között. Istenrendelte törvény ez. Így munkálja Ô csodálatos tetteit. Eszközei szegények és megvetettek; a világ alig vagy egyáltalában nem ismeri a nevüket. Olyan dolgokkal foglalkoznak, amiket a világ jelentéktelennek tekint és amikkel senki sem törôdik. A látszat szerint nincsenek nagy feladataik, nem látni mi haszon háramlik belôlük: úgy tûnik, mintha hiába dolgoznának. Sôt még, mi saját vallomásuk szerint a szívükön fekszik, vallásos vonatkozású dolgokban sem fedezhetô fel semmi természetes és látható összefüggés cselekvésük és szenvedésük, valamint elérni kívánt céljuk között. De valami láthatatlan összefüggés van az Isten országában. Emelkednek esés közben. Nyilvánvaló, hogy semmiféle leereszkedés sem lehet oly nagy, mint amilyen magának Urunknak a leereszkedése. Annál hasonlóbbak tehát Hozzá, mennél jobban megalázzák magukat; és mennél hasonlóbbak Hozzá, annál nagyobb hatalmuknak kell lenni Vele.

Ha egyszer elismerjük az isteni gondviselés e törvényét, jobban értjük meg és jobban vágyódunk majd követni Urunk parancsát:

,,Ti engem mesternek és úrnak hittok, és jól mondjátok, mert az vagyok. Ha tehát én, az úr és mester megmostam a ti lábaitokat, nektek is mosnotok kell egymás lábait. Mert példát adtam nektek, hogy amint én cselekedtem veletek, ti is úgy cselekedjetek. Bizony, bizony mondom nektek: Nem nagyobb a szolga uránál, sem az apostol nem nagyobb annál, aki ôt küldte.'' És ezután hozzáteszi Urunk: ,,Ha ezeket tudjátok, boldogok vagytok, ha megteszitek azokat.'' (Jn 13,13-16) Mintha ezt mondaná napjainkban: Nagyon jól tudjátok, hogy az Evangéliumot kezdettôl a szegények és erôtlenek között hirdették és terjesztették a világ hatalmasai ellenében; tudjátok, hogy a halászok és vámosok legyôzték a világot. Tudjátok ezt; az Evangélium igazságának a bizonyságát látjátok a sikerében és elterjedésében valami meglepôt, mi többet mond minden beszédnél; boldogok vagytok, ha ti magatok fejezitek be ezt, boldogok vagytok, ha folytatjátok e halászok munkáját, ha ti a magatok korában követitek ôket, amint ôk követtek Engem, és gyôzedelmeskedtek a világon és fölébe emelkedtek hasonló önmegalázással.

,,Mikor lakodalomba hívnak, ne ülj az elsô helyre, ... hanem mikor meghívnak, eredj, telepedjél az utolsó helyre, hogy mikor jövend, ki téged meghívott, azt mondja neked: Barátom! menj följebb. Akkor dicsôséged leszen az egész asztaltársaság elôtt. Mert mindaz, aki magát megalázza, fölmagasztaltatik.'' (Lk 14,8,10-11) Ez irányítsa e földön a viselkedésünket, bármit teszünk. Nyilvánvaló, hogy e parancs szelleme másvilági felmagasztaltatásunk feltételeként azt tanácsolja, hogy viseljünk el itt a földön a feltûnés szeretete, önmagunk elôtérbe helyezése, udvariasság elvárása, a beszédben való hangoskodás és mohóság ... helyett mindenféle kis megaláztatást, hogy legyünk megelégedettek, sôt örüljünk jelentéktelenségünknek, végezzünk alárendelt szolgálatokat, megnyugvással nyomorogjunk kopottan az ember között, legyünk türelmesek rágalmazások közepett, ne okoskodjunk, ne bírálgassunk, ne feddjünk, hacsak nem nyilvánvalóan kötelességünk; és mindezt azért tegyük, mert Urunk mondta, hogy az ilyen viselkedés vezet valójában az Ô színe elôtti felmagasztaltatásunkhoz.

,,Én mondom nektek, ne álljatok ellen a gonosznak; hanem aki megüti jobb orcádat, fordítsd oda neki a másikat is.'' (Mt 5,39) Miféle parancs ez? Miért e szándékos önmegalázás? Mi jó származhat belôle? Nem furcsaság ez? Nagy dolog nem ellenállni a gonosznak; de meg a kedvére is járni, a bal orcát odanyújtani a támadónak és felajánlani megsértésünket, mily csodálatos egy parancs! Mi az, örömünket kell lelni sértésekben? Minden bizonnyal kell, bármily bajos is megértenünk, bármily nehéz és megerôltetô a gyakorlatban. Hallgassuk meg Szent Pál szavait, ezek megmagyarázzák Krisztus igéit: ,,Azért telik kedvem erôtlenségeimben, a gyalázatban, a szükségben, az üldöztetésben, a Krisztusért való szorongatásban; mert midôn erôtlen vagyok, akkor vagyok hatalmas!'' (2Kor 12,10) -- teszi hozzá az okot. Amint egészség, mozgás és rendes életmód szükségesek a testi ellenálló erôhöz, ugyanúgy szükséges a természetes ember elerôtlenítése és meggyötrése, a lélek és test megfenyítése és szenvedése a lélek emelkedettségéhez.

Ugyancsak Szent Pál mondja: ,,Ne tegyetek magatoknak igazságot, hanem adjatok helyet az isteni haragnak, mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én majd megfizetek -- úgymond az Úr. Hanem ha ellenséged éhezik, adj neki enni, ha szomjazik, adj neki italt. Mert ha ezt míveled, eleven parazsat gyûjtesz a fejére.'' (Róm 12,19-20) Mintegy ezt mondja: Ez a keresztény bosszúja, így gyûjt egy keresztény fenyítéket és fájdalmat ellensége fejére; jóval fizet a rosszért. Öröm a lábaidnál látni azt, aki megsért és szorongat? Igazságtalanul bánt, becsmérelt hatalmaskodott fölötted, visszaélt bizalmaddal, háládatlan volt veled szemben valaki, vagy vegyük, mi általánosabb, gôgösen bánt veled, úgy látszott, hogy lenéz, keresztezte az utadat, túljárt az eszeden, szívtelen volt veled valaki és te neheztelsz, -- és így gondolkozol magadban: ,,Nem kívánok neki rosszat, csak éppen hasonlóan akarom érte megalázni és kárpótolni akarom magam.'' Mondd inkább ezt, bár nehéz: ,,Szeretettel akarom ôt legyôzni, -- hacsak a szigor nem kötelesség, -- nem mondok semmit, nem teszek semmit, békében hagyom, törekszem neki szívességet tenni; szívességgel, nem gyûlölettel tartozom neki; szelíd, kedves, udvarias, nyugodt akarok lenni és bár nem tudom palástolni, hogy jól tudom, miképpen viselkedik ô és miképpen én, mégis így fogok tenni a szeretet minden békülékenységével és tisztaságával.'' Óh, súlyos kötelesség, de nagyon áldott! Még ha számításba vesszük is a bosszúállás örömét, már amilyen az, nem nagyobb kielégülés-e a büszke és sértô szív megszelídítése, mint a külsôleges gyôzedelmeskedés fölötte belsô meghódolása nélkül? Nem több igaz öröm-e feltekintened az Istenre és (hogy úgy mondjuk) Ôt hívnod tanúul ahhoz, amit teszel és tudni, hogy angyalai szemlélik gyôzedelmedet, bár egy lélek sem tud e földön róla semmit, mint merôben világiasan a rosszat rosszal megtorolni és elbeszélni mindenki jelenlétében, még többeknek, mint akik látták a sértést vagy hallottak a bántalomról?

Ugyanez az eset a szegénység tekintetében, amit a világ magatartása nemcsak a legnagyobb rossznak, de a legnagyobb szégyennek is tekint. Szégyennek tekintik, mert kétségtelenül gyakran ered könnyelmûségbôl, lustaságból, meggondolatlanságból és más hibából. De sok esetben semmi egyéb ez, mint az ember Istennek tetszô igazi életállapota, de mégis, még ekkor is, egyformán lenézi a világ. Nos, ha valamit érthetôen megmond a Biblia, az az, hogy ,,boldogok a szegények''. Üdvözítônk a szegénység kitûnô példája. Ô szegény ember volt. Szent Pál mondja: ,,Hiszen ismeritek a mi Urunk Jézus Krisztus kegyelmét, hogy értetek szegénnyé lett, bár gazdag volt, hogy az ô szegénysége által ti gazdagok legyetek.'' (2Kor 8,9) Vagy fontoljuk meg Szent Pál nagyon komoly beszédét a gazdagság veszedelmérôl: ,,Minden bajnak gyökere ugyanis a kapzsiság: ahhoz szegôdve, jónéhányan eltévelyedtek a hittôl, és sok gyötrelembe verték magukat.'' (1Tim 6,10) Kételkedhetünk-e, hogy a szegénység az Evangélium szellemében nagyobb értékû, mint a gazdagság? Hangsúlyozom, az Evangélium szellemében és Isten újjászületett és igaz szolgáinál. Természetesen az Evangélium szelleme nélkül e világ újjá nem született szerelmesei között nem tesz különbséget, hogy valaki gazdag-e vagy szegény; bármily igazságtalanságot szenvedett valaki, nem jobb vagy rosszabb e miatt. Hangsúlyozom azonban, hogy Krisztusban a szegénység sokkal áldottabb sors, mint a gazdagság. Azóta, hogy egykor az Isten Örökkévaló Fia istállóban született s nem volt helye, hol fejét lehajtsa és megvetetten, mint gonosztevô halt meg, a menny szegénység, gyalázat és szenvedés útján nyílik meg. Nem magukban véve ezek révén, de a bennük és általuk mûködô hit révén.

... Különös mondani, de oly igazság, amit a magunk saját megfigyelése és tapasztalata megerôsít, hogy ha az ember sok bûnt fedez fel önmagában és a legmélyebbre alázza magát, ha eltûnik a szemében minden kedvessége és elfonnyad minden bája, ha undort kap és felháborodik önmagára gondolva, -- ha önmaga elôtt teljességgel pornak és hamunak, ocsmánynak és gyûlöletesnek tûnik fel, akkor emelkedik a valóságban Isten országában, miként Dánielrôl mondatott: ,,Az elsô naptól fogva, hogy szívedet arra adtad, hogy értelmet nyerj és magadat Istened színe elôtt sanyargasd, szavaid meghallgatásra találtak, és én éppen a te szavaid miatt jöttem.'' (Dán 10,12)

The weapons of saints, 1837. okt. 29.; Par. and pl. serm. VI.: 22.

Amikor Jézus a legközelebb volt mennyei diadalához, akkor látszott a legtávolabbra tôle. Amikor a legközelebb volt hozzá, hogy égi királyságát átvegye s hatalmat gyakoroljon égben és földön, -- holtan feküdt egy sziklaüregben. Bízzunk ezért Benned, ó Jézus, hogy gondviselésed hasonlóképpen akar cselekedni velünk! Tégy bennünket bizonyossá, ó Urunk, hogy mennél nagyobb a szomorúságunk, Hozzád annál közelebb vagyunk -- mennél jobban bántanak bennünket az emberek, Te annál jobban becsülsz -- mennél jobban gúnyolnak az emberek, Te annál jobban akarsz magasztalni, -- mennél jobban elfelejtenek, Te annál jobban emlékezetedben tartsz, -- mennél jobban elhagynak, Te annál jobban akarsz magadhoz vonzani.

Meditation and Devotion


Sikertelenség és megnyugvás

A megnyugvás áldottabb kedélyállapot, mint a vérmes reménykedés kézzel fogható sikerekben. Mert igazabb, jobban illik bukott állapotunkhoz, nemesíti szívünket és ezzel tûntek ki Isten legkiválóbb szolgái. Valami természetes és ártatlan dolog ugyan, hogy nagy sikereket várjunk vallásos igyekezetünktôl, de ez abból ered, hogy tapasztalatlanok vagyunk a munkában, mely az emberi szív és akarat megváltoztatására törekszik. Sokkal nemesebb magatartás, ha nem abban a reményben dolgozunk, hogy munkánk gyümölcsét lássuk, hanem lelkiismeretességbôl, kötelességbôl, -- hittel és bizalommal, hogy valami jót fog eredményezni, ha mi nem is látjuk. Lapozd át a Bibliát, azt olvasod, hogy Isten szolgái sikerrel kezdik, de csalódottan fejezik be munkájukat. Nem mintha Isten tervei vagy eszközei csôdöt mondtak volna, de földi vetésünk aratásának az ideje a másvilágon van, nem itt; itt, az ember földi idején, nincs nagy látható eredmény. Így Mózes diadalmasan kezdte meg az izraeliták kivezetését Egyiptomból, de százhúsz esztendôs korában a vándorlás befejezése és Kánaán meghódítása elôtt meghalt, úgy, miként bárki a pusztában elhullott bûnös tömegbôl. Sámuel reformjai azzal végzôdtek, hogy a nép önhatalmúlag királyt választott magának a szomszédos népekhez hasonlóan. Illésnek sikerei után Jezábel elôl a pusztába kellett menekülnie, hogy ott szomorkodjék kudarcán. Izaiás Ezekiás istenfélô uralma és Szennácherib seregének csodálatos megsemmisítése után Mánásszénak Ezekiás fiának gonosz napjaiban hal meg. Még az elsô keresztény hittérítôknél, az apostoloknál is, minden sikerük mellett ugyanez a törvény figyelhetô meg. Mindama nagy tetteik után, melyre Isten képessé tette ôket, kimúlásuk elôtt megvallották, hogy mindaz, amit tapasztaltak és szemük elôtt láttak csak kudarc és balsiker volt és hogy fáradozásuk gyümölcse láthatatlan, míg el nem jön Krisztus, hogy feltárja a könyveket és egybegyûjtse szentjeit a föld minden végérôl. ,,A gonosz emberek s a szemfényvesztôk ellenben a gonoszságban haladnak elôre: tévelyegnek, s tévelygésbe ejtenek'' (2Tim 3,13) -- ez Szt. Péter, Szt. Pál, Szt. János és Szt. Júdás tanúskodása.

Jeremiah, a lesson for the disappointed, 1830. szept. 12.; Par. and pl. serm. VIII.: 9.


Rokoni és baráti szeretet

,,Szeressük egymást, mert a szeretet Istentôl van.''

(1Jn 4,7)

... Olvasunk róla, hogy Üdvözítônknek volt egy személyes barátja; és ez bizonyítja elôször is, hogy szükségleteit és érzelmeit illetôen mennyire teljességgel olyan ember volt, mint bárki közülünk, azután pedig azt tanúsítja, hogy semmi ellentétes sincs az Evangélium szellemével, semmi összeegyeztethetetlen a keresztény szeretet teljességével abban, ha különösen vonzódunk bizonyos személyek felé, azok felé, akiket elmúlt életünk körülményei, vagy valami jellembeli sajátosságok megkedveltettek velünk.

Voltak korábban, akik azt hitték, hogy a keresztény szeretet annyira szétáradó, hogy nem tûri meg az egyénekre való összesûrûsödést, hogy minden embert egyformán kell szeretnünk. És sokan vannak, anélkül, hogy valami elméletet állítanának fel elôlegesen, akik a gyakorlatban a sokak szeretetét mégis valami magasabbrendûnek tekintik, mint az egy-kettô iránti szeretetet: és elhanyagolják a személyes szeretetszolgálatokat, miközben a szétáradó jóakarat általánosságával vagy a keresztények egyetemes egységével és kiengesztelôdésével foglalatoskodnak. Igazolni fogom most a keresztény szeretet e fogalmával ellentétben és Üdvözítônk példájával a szemem elôtt, hogy a legjobb elôkészület a világ általános szeretetére, de kellô és okos szeretetére, az azok iránti bensôséges jóviszony és ragaszkodás ápolása, akik közvetlenül körültünk élnek.

Az volt az Isteni Gondviselés elgondolása. hogy a vallásos és erkölcsi jót és igazat természetes jó érzéseinkre alapozza. Amik gyermekségünk ösztönös hajlamaiban és vágyaiban földi barátaink iránt vagyunk, azok leszünk végtére az Isten és emberek irányában kötelességeink kiterjedt körében mint felelôs lények. Szüleink tisztelete az elsô lépés az Isten tisztelete felé, a vérszerinti testvéreink iránti szeretet az elsô lépés arra, hogy minden embert testvérünkül tekintsünk. Ezért mondja Urunk, hogy kis gyermekekké kell válnunk, ha üdvözülni akarunk; azzá kell lennünk Egyházában, mint felnôtteknek, amik egykor ifjúkori otthonunk kis körében voltunk. -- Gondoljuk meg, mily sok különféle erény van beléoltva természetes érzelmekbe. Mi egyéb a keresztény nagylelkûsége, nemes önmegtagadása, világmegvetése, türelmessége a szenvedésben és komoly törekvése tökéletességre, mint az általunk idealizmusnak nevezett természetes szellemi alkatnak a Szentlélek erejével történô megnemesülése és átalakulása? Mi egyéb viszont a bûnnek (komoly keresztények által érzett) ösztönös gyûlölete és utálata, önmagukkal való elégedetlenségük, általános megtisztultságuk, ítélôképességük és körültekintésük, mint természetes érzékenységüknek és finom érzésüknek, a büntetéstôl való félelmüknek és szégyenérzetüknek ugyanazon Lélek erejével történô megnemesülése? Ôk kicsiszolták magukat önuralommal, kellô fegyelmezéssel és így a bûn fogalmával kellemetlen és bosszantó heves érzés társul náluk. És így keresztény társaink és általában az emberek szeretete: új alakulásban a rokonság és barátok szeretete, aminek megvan az a haszna, ha más nem, hogy az a természetes ág, amelybôl szent rügy fakadt.

De személyes barátaink szeretete az egyedüli elôkészítô gyakorlat is minden ember szeretetére ... Körültünk lévô barátaink szeretetével kell kezdenünk s szeretetünk körét fokozatosan bôvítenünk, míg minden keresztényt és azután minden embert elér. Ezenkívül nyilvánvalóan lehetetlen is, hogy minden embert szoros és valódi értelemben szeressünk. Az általános emberszeretettel azt akarjuk mondani, hogy jóakaratúak vagyunk mindenkivel, készek vagyunk megsegítésükre, és úgy viselkedünk azokkal szemben, akik az utunkba kerülnek, mintha szeretnôk ôket. Nem szerethetjük azokat, akikrôl semmit sem tudunk, hacsak nem Krisztuson át nézzük ôket, mint az ô megváltottjait, de ez már inkább hit, mint szeretet. A szeretet állandó magatartás is és csak tényleges gyakorlás révén érhetô el, ez pedig olyan széles körben lehetetlen. Látjuk ebbôl, milyen képtelenség, ha bizonyos írók, (azok, kik semmit sem adnak az Evangéliumra,) magasztosan általános emberszeretetrôl beszélnek, mely mindenkit a szívébe zár, az egész emberiséget barátjának tekinti, stb. Mi az eredménye az ilyen dicsekvô beszédnek? Az, hogy az ilyen emberek bizonyos jóakaratú érzelmekkel viseltetnek az egész világgal szemben, -- érzelmekkel és semmi egyébbel; -- nem mással, mint változékony érzelmekkel, amik a túlfeszített képzelôdés szüleményei csupán, csak addig tartanak, amíg szellemük rezgésben van s biztosan csôdöt mondanak a szükség idején. Ez nem az emberek szeretetét jelenti, ez csak beszéd a szeretetrôl. -- Az emberek iránti valódi szeretetnek a gyakorlatban kell megnyilvánulnia s ezért elôször a környezô baráti körrel szemben kell érvényesülnie. Különben egyáltalában nem lehet róla szó. Amennyire iparkodunk a rokonokat és barátokat szeretni, amennyire igazodunk a kívánságaikhoz akkor is, ha ellentétesek a mieinkkel, amennyire tekintettel vagyunk gyengeségeikre, amennyire eloszlatjuk barátságossággal az esetleges szeszélyességüket; amennyire örülünk kiváló tulajdonságaiknak és igyekszünk utánozni azokat: ugyanannyira fog meggyökerezni szívünkben a szeretet, mely ha kezdetben egészen kicsiny is, végül a mustármaghoz hasonlóan beárnyékozhatja a földet. ...

A rokonok és barátok természetadta szeretetét kell gyakorolnunk a keresztények irányában is s vonzalmunk körét azután, okosan és óvatosan cselekedve, addig bôvítenünk, míg minden embert magába ölel. Az, aki általános emberszeretettel kezdi, szükségszerûleg mindenkit egy mértékkel mér s ahelyett, hogy megfontoltan, okosan és vonzalmát követve tenne jót, sebbel-lobbal és figyelmetlenül cselekszik, talán sért, amikor jót vél tenni, elcsüggeszti az erényest és jóindulatút és megsérti a finomabb lelkûek érzését. Becsvágyó és lelkesedô emberek például, kik a legszélesebb körben szeretnének jót tenni, különösen ki vannak téve a kísértésnek, hogy a szeretetrôl való merô elgondolásukban az egyénit az általános jónak feláldozzák. Téves felfogású emberek, kiknek szigorúan kialakított nézetük szerint ellenfeleikkel szemben föltétlenül nagylelkûeknek és nyíltszívûeknek kell lenniök, gyakran azokról felejtkeznek meg teljesen, akik a legközelebb állnak hozzájuk, s az ellenfél ún. nagylelkû kezelését azzal kezdik, hogy barátjaikat szeretetlenül cserbenhagyják. Ennek a veszélynek alig vannak kitéve azok, akik elôször egyéni szeretetszolgálatra törekszenek, hogy ezzel vezessék be szélesebb alapokon nyugvó szeretettevékenységüket. Ha ily módon alapozzuk meg szociális szeretetmûveinket, észrevétlenül megtanuljuk a helyes összhang és helyes rend megôrzését szeretetünkben. Megtanuljuk, hogy nem áll minden ember egy fokon, hogy az igazság és szentség érdekeit vallásos tisztelettel kell kezelnünk, hogy az Egyháznak a világot megelôzôen joga van ránk. Könnyû nagyvonalúan bôszívûnek lenni, ha semmi vonzalom nem állja útját. Akik nem szoktatták magukat hozzá, hogy szeressék embertársaikat, kik a szemük elôtt vannak, azok emberbaráti nagy terveikben semmit sem veszíthetnek és semmit sem nyerhetnek, semmit, ami megszomorítaná és semmit, ami megörvendeztetné ôket. Terveiket nem azok bensô célja fogja sugallni, hanem vagy azért foglalkoznak velük, mert valami célszerûség kívánja, tekintélyt kívánnak nyerni, vagy mert zavaros sürgésük mentségét látják benne ...

... Semmi sem alkalmasabb (a szeretettel kimondottan ellenkezô és azt megtagadó) önzô szokások kifejlesztésére, mint a külsô életviszonyainkban való függetlenség. Azok, akiket nem kapcsol mással egybe kötelék, akiknek mindennapi együttérzésére és gyöngédségére senki igényt nem tart, akiknek senki kényelmére nem kell tekintettel lenniök, akik tetszésük szerint mozoghatnak és hódolhatnak változatosság utáni vágyuknak s nyugtalan szeszélyeiknek, ami a legtöbb embernek annyira rokonszenves: az ilyen emberek valóban kedvezôtlen elôfeltételekkel rendelkeznek annak az égi ajándéknak az elnyerésére, amit liturgiánk ,,a béke és az összes erények kötelékének'' nevez. Másrészt nem tudok elképzelni kedvezôbb életállapotot a magasabbfokú keresztény elvek és a kiérlelt és megtisztult keresztény szellem gyakorlására, (feltéve, hogy a felek valóban igyekeznek kötelességüket teljesíteni,) mintha különbözô ízlésû és jellemû személyiségek a körülmények folytán együttélni, egymáshoz kölcsönösen alkalmazkodni, kívánságaikkal és szándékaikkal egymásra tekintettel lenni kényszerülnek. -- Ez az egyike ama gondviselésszerû sok jótétnek, (azok részére, akik meg akarják kapni,) amik a szent házaséletbôl adódnak, mely természetünknek nemcsak legfinomabb és legnemesebb érzelmeire tart igényt, de ha mindkét fél megteszi a kötelességét, jobban vagy kevésbé az önmegtagadás állapota is.

És most továbbmenve, a szóbanlévô személyes emberszeretetet nemcsak mint a keresztény szeretet forrását és nevelôeszközét, hanem ezenkívül mint a beteljesedését is szemügyre kívánom venni, mert bizonyos esetekben az. A régiek oly nagyra tartották a barátságot, hogy erénynek vették. Keresztény szempontból nem teljesen az, de gyakorta mellékesen sajátszerû bizonysága erényességünknek. Tegyük fel, hogy nem köt két embert valami igazán kényszerû kötelék egymáshoz és mégis a legnagyobb örömüket lelik az együttélésben, és tegyük fel, hogy éveken át tart ez és annál jobban szeretik egymás társaságát, mennél régebben élvezik. Fontoljuk most meg, mint rejt ez magában? A fiatalok gyorsan szeretik egymást, mert szeretetreméltók és ártatlanok, könnyen adják át magukat egymásnak és telve vannak reménnyel; -- példaképei, mint Krisztus mondja, a Hozzá igazán megtérônek. De boldogságuk gyorsan véget ér; vonzalmaik megváltoznak. A felnôttek viszont éveken át barátok lehetnek, de azután ha nem élnek egymás mellett és valami körülmény folytán egy idôre újból bizalmasabb érintkezésbe kerülnek, nehéz lesz nekik hangulataikat megfékezni s határok között tartani, és rájönnek, hogy jobb barátok távolból. Mi kapcsolhatna össze éveken át két embert bizalmas együttlétben, ha nem a közös részvétel valamiben, ami Változhatatlan és lényegileg Jó, és mi egyéb ez, mint a vallás? Csak a vallásos vonzalmak mutatnak állandóságot. Az Isten szentjei kitartanak egy úton, míg a világ divatjai változnak. És így a hûséges, szét nem szakítható barátság bizonyság lehet az egymást szeretô feleknek, hogy az Isten szeretete honol szívükben. Kétségtelenül nem csalhatatlan bizonyság, mert elôfordulhat, hogy feltûnôen egyezôk adottságaik, vagy valami közös tudományos vagy más világi cél köti le ôket; talán mentesek a változatosság utáni kísértéstôl, vagy természettôl fogva józan gondolkodásúak, akik megelégedettek azzal, amijök van. Bármiként legyen is: bizonyos körülmények között az isteni kegyelem jelenlétének élô bizonysága ez bennük és mindig valamilyen fajta jele, mert már az elsô pillantásra van valami az erény természetébôl az állhatatosság fogalmában, amennyiben a változtatástól való idegenkedés az erényes léleknek már nemcsak jellemzetessége, hanem bizonyos értelemben már maga erény.

... Az Eucharistia szentsége kölcsönös szeretetre kötelez minket és erôt ad a gyakorlására. Ne feledkezzünk meg az ígéretrôl, amit vételekor tettünk és a kegyelemrôl, amit akkor kaptunk. Nem vagyunk a magunkéi, Krisztus vérével megváltottak vagyunk, a Szentlélek templomává vagyunk szentelve, mi kimondhatatlan kegyelem ... Éljünk hivatásunkhoz méltóan és váltsuk valóra a magunk személyében az Egyház imáit és vallomásait értünk!

Love of relations and friends, 1831. dec. 27.; Par. and pl. serm. II.: 5.

Rokonaink és barátaink iránti szeretetünkben is éberen kell vigyáznunk magunkra, nehogy letérítsen minket a kötelesség ösvényérôl. Némely apa a családjáról való jól gondoskodás szeretettel telt szándékától vezetve elhanyagolja a saját lelkét. Ebben hiba rejlik. Nem az, hogy rokonainkat túlságosan nagyon szerethetnôk, de ez az erôs és nagyon dicséretreméltó szeretet irántuk: tôrbe ejtheti és megronthatja esetleg gyenge természetünket.

Ennek megfontolása megvilágítja Üdvözítônk szavainak az értelmét szeretteink gyûlöletének a kötelességérôl. (Lk 14,26) ... Krisztus (legyen áldott érte a neve) megszentelte és megparancsolta a rokonok és barátok szeretetét és a ragaszkodást hozzájuk. Szeretetük nagy kötelesség. De ha irányítása valamikor keményebb útra vezérelne és gondviselésének fénye elôttünk járva árnyékba borítaná földi vonzalmunk e tárgyait: akkor egyszerre árnyékba is kell borulniok a mi számunkra, -- el kell tûnniök ez idôre a szívünkbôl: ,,Aki atyját vagy anyját jobban szereti, mint engem, nem méltó énhozzám.'' (Mt 10,37) Ez az Ô szava. És ilyenkor, bár a szeretet tovább tart, úgy kell feltûnnünk, mintha gyûlölnénk ôket, mert háttérbe kell szorítanunk rájuk vonatkozó gondolatainkat és úgy cselekednünk, mintha nem lennének. Ebben az értelemben igaz a régi kemény közmondás: azzal a tudattal kell barátainkat mindig szeretnünk, hogy egy vagy más nap a gyûlöletükre lehetünk hivatva, -- vagyis hogy magasabb kötelességeket követve elfelejtsük ôket.

Alkalom ez a megengedett dolgokban való önmegtagadásra. És ha azt mondja valaki, hogy kínos érzés és akadályozza a baráti szeretet önként folyó áratát, ha e ,,memento'' a fülünkben cseng, úgy bátran el kell ismernünk, hogy valóban kínos. Borús gondolat, -- nem az, hogy egyszer hivatva lehetnénk az irántuk való szeretetrôl ténylegesen lemondanunk, de az, hogy úgy kellene cselekednünk, mintha nem szeretnénk ôket, -- miként Ábrahám, midôn parancsot kapott, hogy fiát feláldozza. És a jövô bizonytalanságának e gondolata érzelmeink sugárzására, amennyiben e világot érintik, mindenesetre mint valami nehéz, komor árny nehezedik.

... Nem kell visszariadnunk e vallomástól arra gondolva, hogy ez az élet nem nyugalmunk és boldogságunk, ,,az várat'' még jövetelére.

The duty of self-denial, 1830. márc. 28.; Uo. VII.: 7.


Keresztény buzgalom

A buzgalom éppoly lényeges kötelessége Isten eszes teremtményeinek, mint az ima és dicséret, a hit és a meghódolás s ha valakinek, akkor különösen az általa megváltott bûnösöknek kötelessége ez. Ez a buzgalom parancsaira való feszült figyelmet, szorgoskodást, éberséget, bensôséget és pontosságot jelent, mi nem okoskodik és nem kérdez. Jelenti a heves szomjúságot tisztelete elômozdítására, -- a visszarettenést bûnnél vagy bûnösökkel való beszennyezôdéstôl, -- a felháborodást, sôt türelmetlenséget tisztelete meggyalázásakor, -- jelenti az érzelem felgerjedését már nevének kimondásakor és a féltékeny figyelmességet a módra, hogy miként beszélnek róla; -- tervekkel telten, hôsies elszántsággal, a személyes érzelmek teljes feláldozásával szolgálni neki, -- tetterôs eltökéltséggel áthatolni minden nehézségen, még ha hegyek lennének is, amint szemével vagy kezével jelt ad, -- nem törôdni becsmérléssel, szemrehányással és üldözéssel, megfeledkezni barátokról és rokonokról, sôt (úgy szólván) gyûlölni mindent, ami természetszerûen kedves nekünk, ha így szól: ,,Kövess engem.'' Ez a buzgalom néhány jellemzô vonása. Ilyen volt Mózes, Fineesz, Sámuel, Dávid, Illés lelkülete; ez a magatartás volt a lelkükre kötve az összes izraelitáknak, különösen Kánaán elvetemedett népeivel szemben való viselkedésükben. Az Írás e lelkületet Debbóra szavaival fejezi ki: ,,Így vesszen el Uram valamennyi ellenséged, de kik szeretnek téged, úgy ragyogjanak, mint ahogy tündöklik felkeltekor a nap.'' (Bír 5,31)

... Egy alkalommal Urunkról is tüzetesen elmondják, hogy elragadta ôt a Dávidot emésztô buzgalom. ,,Jézus fölméne Jeruzsálembe és a templomban tulok-, juh- és galambkereskedôket talála, s letelepedett pénzváltókat. Akkor ostort fonván kötelekbôl, mindnyájukat kihajtá a templomból a juhokkal és tulkokkal együtt, és a nyerészkedôk pénzét szétszórá, és asztalaikat fölforgatá.'' (Jn 2,13-15). Kétségtelen, hogyha nem sugalmazott író számolt volna be errôl, nem hinnôk el. ... A Mózestôl népe lelkére kötött erélyesség, elhatározottság és szigorúság nyilvánult meg magában Krisztusban és ezért kétségtelenül kötelessége ez az embernek, mint olyannak, bárhol van és bármily vérmérsékletû.

Ezt adta példaképül nekünk Urunk ...

Így a buzgalom bizonyos heve, ami nem hatalomban és vérben, de mégis valóságosan és félreérthetetlenül megnyilvánul, áttör a természetes érzelmeken, feledi önmagát, Isten dicsôségét mindenek elébe helyezi, a véteknek állhatatosan ellenszegül, a bûnösöknek ellenáll és büntetésüket állandóan szem elôtt tartja, -- oly kötelesség, ami illik Isten eszes teremtményeihez, kötelessége a kereszténynek, mindama felséges túláradó szeretet közben, mi az Evangélium legnagyabb kegyelme és a második törvénytábla beteljedése.

Óh, bár testesülne meg bennünk e fennkölt szellem: szigor és szeretet egyben! Nehezen értjük meg a szigort önmagában és a gyengédséget önmagában; de ki egyesíti a kettôt? Azt gondoljuk, nem lehetünk gyöngédek anélkül, hogy megszûnnénk szigorúak lenni. Ki az, ki a világot járva sebeket ejt a buzgalom elôírása szerint és balzsamot csepegtet a szeretet szabad kiáradásában; büntet, mert büntetnie kell és gyógyít, mert gyógyíthat; éppen akkor szeret a legjobban, amikor a legszigorúbbnak látszik és azt öleli át a leggyöngédebben, akivel látszólag nyersen bánik? ... A mi Üdvözítônkért és Urunkért, Krisztusért, ki feláldozta drága életét értünk és most saját vérével táplál, a lelkek érdekében, akiket megváltott és akiket a világ hamis és szívtelen kegyességgel tudatlanságban és bûnben akar tartani, nem tartóztathatjuk magunkat.

Jewish zeal, a pattern to christians, 1834. június 8.: Par. and pl. serm. III.: 13.

Szent Péter kivonta kardját, hogy hirtelen közbelépésével végrehajtsa azt a (szerinte) jó tettet, mit a szíve diktált: Urunk kiszabadítását. És éppen ezért utasította ôt rendre Üdvözítônk, ki Pilátusnak szemtôl szembe kijelentette, hogy az ô országa ,,nem e világról való, különben harcra kelnének szolgái'' (Jn 18,36) A keresztény buzgalom ezért mindig tudatában van annak, hogy a Gonoszság Titka tart mindaddig, míg a nagy Bosszúálló egyszersmindenkorra meg nem oldja. Lemond minden reményrôl, hogy az Úr jövetelét siettesse, minden kívánságról, hogy munkájába beavatkozzék. Nem szô hiú álmokat, hogy a világ valóban megtér az Istenhez, mégha az emberek külsôleg talán el is ismerik, mert tudja, hogy ,,a világ gonoszságban fetreng''. (1Jn 5,19) Nem menekül erôszakos módszerekhez, hogy Krisztus igazságát terjessze vagy megszilárdítsa. Nem hízeleg Szamáriának és nem köt vele szövetséget, hogy Szíriát leigázza; nem tesz idumeust királyává, mégha kész is ez templomát megszépíteni vagy befolyásos a világ uralkodóinál. Nem cselszövô, nem ismer pártokat, nem támaszkodik emberi segítségre. Nem vár semmi lényeges javulást vagy maradandó változást azoknak az értékes adományoknak tékozló használatától, amelyek ugyan mindig tiszták eredetükben, de mindig beszennyezôdnek emberi kéz használatában. Isten akarata szerint cselekszik, minden idôben bármiként jöjjön, merészen és haladéktalanul, -- de minden cselekedetet mint számára kielégítô szolgálatot önmagában értékel és Isten parancsát túllépve nem szövögeti ôket egymásba valóságos rendszerré. Röviden mondva: a keresztény buzgalom nem számító.

Christian zeal. 1834 végén. Uo. II.: 31.


Keresztény tisztelet

,,Szolgáljatok az Úrnak félelemmel s örvendezéssel,

és hódoljatok neki rettegéssel.'' (Zsolt 2,11)

A keresztény életében a félelemnek és szeretetnek együtt kell járnia ...

A mennyben a félelem felolvad a szeretetben, e világban azonban a félelemnek együtt kell járnia a szeretettel. Senki sem szeretheti Istent igazán anélkül, hogy ne félné Ôt, -- bár félik és mégsem szeretik Ôt egyesek. Önhitt emberek, kik nem ismerik sem a saját szívüket, sem okot nem látnak az önmagukkal való elégedetlenségre, nem félik az Istent s a maguk merész szabadságát Iránta való szeretetnek tekintik. Óvatos bûnösök félik, de nem tudják szeretni Ôt. A Neki való odaadás azonban félelembôl és szeretetbôl áll. Mi emberek az egymáshoz való szokásos hajlandóságunkkal tudjuk ezt magunknak érthetôvé tenni. Senki sem szerethet igazán valakit, ha nem érez bizonyos tiszteletet iránta. Ha barátok a szeretetben e belsô távolságot átlépik, akkor együtt maradhatnak ugyan még egy ideig, a lelki egység köteléke azonban megszakadt. A kölcsönös tisztelet teszi a barátságot tartóssá. Így van ez alárendeltek és feljebbvalók viszonyában is. A félelemnek a szeretet elôtt kell járnia. Ameddig a tekintély képviselôje nem mutatja meg, hogy van tekintélye s hogy élni tud vele, kíméletes jósága nem fog igazán érvényesülni, barátságossága gyengeségnek fog látszani. Megvetjük lassanként, amitôl nem félünk, -- és nem szerethetjük, amit megvetünk. Így van ez vallási téren is. Nem érthetjük meg Krisztus könyörületességeit, míg hatalmát, fenségét, kifejezhetetlen szentségét és a mi méltatlanságunkat föl nem fogtuk; más szavakkal: félnünk kell Ôt elôbb. Nem mintha idôbelileg a félelem jönne elôbb s csak utána a szeretet, -- a kettô többnyire együttjár. A félelmet enyhíti az Iránta való szeretet, és szeretetünk komollyá válik a Tôle való félelem által. Így vonz Ô magához minket fenyegetéseinek ijedelme közepette is felbátorító hangjával. Miként az ifjú törvénytudót, szeret minket, mégis szigorúan szól hozzánk s a különbözô érzelmeket szeretettel övezve egybehangolja Iránta. Elrejti magát elôttünk és mégis hív magához, hogy Sámuelként halljuk meg a hangját és hívén remegve közeledjünk Hozzá. Ez különösnek tûnhetik fel annak, aki nem tanulmányozza az Írást és nem tudja, mi az Isten komoly keresése. De ugyanúgy, amiként idegenül hat ez a lelkiállapot erre, kimondhatatlan, mindent felülmúló öröm annak, aki részesül benne. Az ilyen sajátságosan egybehangolt keserûség és édesség az isteni igazság maradandó megérzését hagyja a lélekben és megnyugtatja. Nem oly fanyarú, hogy kellemetlen lenne és nem ízetlen édeskésség, ami az érzelem tobzódásává fajul és unalmat szül, ha mindennapossá lesz. Ilyen a lelkiismeret érzése is, az Isten elsô adománya; mily kínokkal teljes! mégis ki akarna nélküle lenni? ,,Levegôért szájamat megnyitom, parancsaid után kívánkozom.'' (Zsolt 118,131) Ezt mondja Dávid róla. Ír valamit Ezekiel errôl az érzésrôl, amikor ,,felemelte ôt a lélek és elragadta, és elment keserûséggel lelke felindulásában, de az Úr keze vele volt és megerôsítette ôt.'' (3,14).

... Manapság, mint maguk elismerik önmagukról, sokan hûvös, közönyös, világias beállítottságúak. Megvetôen gondolkoznak az Isten szolgáiról, szentségeirôl és imádásáról; könnyedén veszik az Isten szavát, ritkán olvassák és sohasem elmélkednek komolyan róla. Lebecsülnek minden határozott vallásos hitvallást, maguk után ítélnek meg másokat és ha lelkiismeretes életmódot látnak, alantas indítóokokkal magyarázzák. Így hitetlenek a szívükben, ha formálisan talán nem is azok és megkísérlik ugyan a maguk hitetlenségét azzal palástolni, mintha csak az egyik vagy másik vallásos tant vagy rendelkezést kifogásolnák, de ha véletlenül kísértéses idô jön, amikor bántatlanul mutathatják olyannak magukat, mint amilyenek ténylegesen, akkor (többnyire váratlanul) félredobják keresztény hitvallásukat és a gúnyolódó világhoz csatlakoznak.

Miként kell keresztényeknek a maguk részérôl az ilyen érzéketlen emberekkel bánni? Urunk példáját kell követniök. ... Ô ,,tettben és igazságban'' nyilvánítatta ki szeretetét irántunk és szolgálói szóval magyarázzák. De éppen, mert szeretete oly túláradó, hálás érzülettel mély tiszteletet kell tanulnunk iránta. Ne iparkodjunk, ha szabad így mondanom, a jóságából hasznot húzni vagy a ránk bízott hatalommal visszaélni. Nem szabad soha túlbuzgósággal ráerôszakolni az igazságot olyanokra, akik nem használják fel azt, ami már megvan nekik. Tiszteletlenséget szerez ez Krisztusnak s ugyanakkor árt, a helyett hogy használna, megvetôjének. Annyit jelent, mint ,,gyöngyöket sertések elé dobni''. (Mt 7,6) Fel kell használnunk minden alkalmat, hogy használjunk az embereknek, de óvakodnunk kell attól, hogy sokat akarjunk egyszerre. Mértékkel és alkalmas idôben kell az Írás tanításait feltárnunk, a szerint, amint vállalni tudják. Ne kívánjunk mindent egyszerre mondani, inkább legyünk vele tartózkodók a világ elôtt. Ritkán ereszkedjünk szóharcba vagy vitába, mert a szent igazságok megalázását jelenti, ha közönséges vitatkozás tárgyává tesszük ôket. Ilyen magatartásra tanít már a szokásos illendôség. Ki beszélne tartózkodás nélkül megbecsült barátjáról olyan emberek elôtt, kik nem értékelik az illetôt? Ki hihetné, hogy pár szóval legyôzheti közönyüket vele szemben? Vagy ki kívánhatna elhamarkodottan beszélni róla, ha hallgatói nem kívánják ôt megkedvelni?

Kerüljünk inkább minden megfontolatlan beszédet, tetteink által tündököltessük helyette ,,világosságunkat az emberek elôtt!'' (Mt 5,16) Ez biztonságos eljárás. Ha igazságosak és könyörületesek vagyunk, igazat beszélünk, a bûnnek ellenállunk, az Egyháznak engedelmeskedünk és így dicsôítjük az Istent, akkor semmi tiszteletlenség sem történhetik.

Christian reverence. 1831. május 8.; Par. and. pl. serm. I. 23.


Keresztény felemelkedettség

... A keresztény egyház lelkülete magasztos és mennyei, nemes, fejedelmi, nyugodt és zavartalan. Mert a Szentlélekistenben osztozó szív állapota, aki velünk van, hogy erôsítsen minket, természetünk fölé emeljen, mintegy kiegyenesítse tagjainkat és angyalszárnyakat adjon, hogy felemelkedjünk velük a menny felé, -- aki birtokába vett bennünket és bennünk lakozik s ügynökeivé és eszközeivé, sôt bizonyos mértékben meghitt barátaivá és tanácsadóivá tesz minket, ameddig felfogjuk, hogy ,,mi a szélesség és hosszúság a magasság és a mélység, és megismerjük Krisztus szeretetét, mely meghaladja a megismerést, s betelünk az Istennek egész teljességével.'' (Ef 3,18-19) Vallásos emberek, tudva azt, hogy mily nagy dolgok történtek értük, kényszerülnek e tudat következtében lélekben felemelkedni. Tudjuk, hogy a hatalom és felelôsség már evilági dolgokban is mennyire megváltoztatja az embereket. Komolyabbakká, éberebbekké, körültekintôbbekké, az élet valóságai iránt erôsebb érzékûekké, határozottabbakká válnak; félnek hibák elkövetésétôl, mégis többet mernek, mert a szabad elhatározás és hatalom tudatában vannak és nagy sikerekre van lehetôségük. És így a keresztény, amikor megértette kiváltságait, már egészen természetes úton, a reá szálló mennyei kegyelem hatásáról nem is szólva, kényszerül szinte gyermekbôl felnôtté érni. Mennél jobban ismeri és félti a reábízott adományokat, annál nagyobb tisztelettel van önmaga iránt, mint aki felelôs értük.

Mélyedjünk el a szavakba, melyekkel Urunk és apostolai ez adományt leírják: ,,Ha valaki szeret engem, -- mondja Krisztus, -- az én beszédemet megtartja; és Atyám is szeretni fogja ôt, és hozzája megyünk, és lakóhelyet szerzünk nála.'' (Jn 14,23) Ugyanezt fejezik ki Szent Pál szavai: ,,Ti az élô Isten temploma vagytok, miként Isten mondja: Mert köztük fogok lakni és közöttük járni.'' (2Kor 6,16) ,,Vagy nem tudjátok-e hogy tagjaitok a Szentléleknek temploma, ki bennetek vagyon, kit az Istentôl vettetek, és nem vagytok a magatokéi.'' (1Kor 6,19) És Szent János ezt mondja: ,,Bárki vallja, hogy Jézus az Isten Fia, abban az Isten marad, és ô az Istenben.'' (1Jn 4,15) Nem világos-e, hogy egy ilyen, e szavakkal kinyilvánított tanítás rendkívüli módon önmaga fölé emeli a keresztényt, és a nélkül, hogy kárára lenne, -- sôt, éppen míg növeli az alázatosságát, minden földi dolgot kicsinynek és csekély értékûnek vagy jelentôségûnek fog vele éreztetni és megôrzi ôt a lelki megrendülésektôl, amiket a földi dolgok természetszerûen okoznának?

... A keresztények tulajdonsága, hogy mint a világosság gyermekei világosságban járjanak és emelkedett lelkûek legyenek, mint akik várnak az Úrra, ki elment, hogy újra visszatérhessen hozzájuk.

Ugyanezért vannak rá hivatva a keresztények, hogy jelentéktelen dolgoknak tekintsék az emberek szokásos törekvéseit: -- a gazdagságot, fényûzést, elôkelôséget, népszerûséget és hatalmat. Az ezekkel való nemtörôdés volt az, ami miatt az elsô idôkben a közömbösség vádjával illették ôket. Pogány ellenfeleiknek igazuk volt; érzéketlenek és közömbösek voltak a földi dolgokkal szemben. Ha útjukba kerültek e világ javai, nem voltak kötelezve visszautasításukra, másokat sem akadályoztak vallásos használatukban; de hiúságoknak tekintették, gyermeki játékszereknek, amikkel komoly emberek nem törôdnek. Sôt Szent Pál ugyanilyen érzelmeket árul el általában földi hivatásaink és állapotainkkal szemben. Miután beszél róluk, mintegy türelmetlenkedve a sok szó miatt, hirtelen félbeszakítja: ,,Azt mondtam tehát, testvérek: -- kiált fel -- Az idô rövid.'' (1Kor 7,29)

Az élet viszontagságai is egyre kevésbé és kevésbé érintik a keresztényt, amint saját valódi boldogságának a meglátása a Lélek adománya folytán feltárul elôtte; és, hogy a legvégsô esetet vegyük, mégha üldöznék is, jól tudja, hogy amint a vértanúk és hitvallók gyakran megmutatták, az Isten bensô jelenléte által nagyobb azoknál, mint akiknek egy idôre hatalmuk van fölötte.

És hasonlóképpen nyugodt és összeszedett lesz minden körülmények között; könnyen fogadja a sérelmeket és elfelejti egyszerûen azért, mert semmibe veszi ôket. Rettenthetetlen lesz, mert jobban féli az Istent, mint az embereket; erôs lesz a hitben és állhatatos, ,,mintegy látva a Láthatatlant'' (Zsid 11,27); nem türelmetlen, mert nem akaratos; nem csalódik, mert nem vár semmit; nem aggódik, mert nem fél; nem kápráztatják el dolgok, mert nem becsvágyó; meg sem vesztegethetô, mert nincsenek vágyai.

És említsük meg továbbá másrészt, hogy mindez a most leírt lelkinagyságot jelentô tulajdonság, mely más vallásokban büszkeséggé fajul, az Evangéliumban összefér, -- sôt, mi több, bensôségesen egyesül -- a legmélyebb alázatossággal ...

... A keresztény önbecsülése nem személyét illetô és önös érzés, hanem inkább a meglátogatására leereszkedett Isteni Mester iránti igaz áhítat és tisztelet forrása. Nem cselekszik meggondolatlanul, hanem tartózkodóan és félelemmel telten, mert tudja, hogy az Isten szeme rajta, az Isten keze fölötte és az Isten hangja benne van. Arra emlékezve cselekszik, hogy Mindentudó Vezetôje egyúttal jövendô Bírája is, és miközben sugall neki valamit, fel is jegyzi könyvébe, hogy miként válaszol jó sugallataira. A múlt gyengeségével és vétkével megterhelt emlékezettel és annak a tudatában cselekszik, hogy a korábbi években elkövetett tettei miatt sokkal több a sírni és bánkódni, mint az örvendezni valója. Igen bizonyosan van nem egy gyógyítani való sebe, nem egy ápolásra szoruló sérülése, nem egy Lázáréhoz hasonló fekélye, nem egy tartós gyengesége, nem egy jövendô veszedelmet jelzô rossz elôjele. Más dolog nem bízni a világban és más dolog az önbizalom.

Christian nobleness, 1831. május 22.; Serm. on Subj. of the Day: 11.


Az áhítatos lélek

A vallásos ember ugyanabban a mértékben, miként az engedelmesség egyre könnyebbé válik neki, kétségtelenül egyre öntudatlanabbul fogja a kötelességét teljesíteni. Természetes lesz neki, hogy engedelmeskedjék és ezért természetesen fogja tenni vagy megerôltetés és fontolgatás nélkül. Nehézségekkel járó dolgokat meg kell elôbb fontolnunk, mielôtt megtesszük. Ha azonban meggyôztük a bensônket bizonyos dologról, nem gondolunk többé kötelességre, miközben engedelmeskedünk, amint nem gondolunk járásunkra, amikor járunk, vagy egy mûvészet mesterségbeli szabályaira, ha tökéletesen elsajátítottuk. Az egyes különálló hitgyakorlatoknak csak addig van jelentôségük a számunkra, amíg ingatagok vagyunk. Ha már szilárd a hitünk, akkor, (hogy úgy mondjuk,) egyetlen egész napra kiterjedô hitgyakorlat lesz az életünk, amint egész napi munkánk is már csak egyetlen engedelmességi cselekedet. Nincs ekkor már szó hitünk kiméricskélt szétosztásáról egyes tetteinkre. Akaratunk feloldódik az isteni akaratban. Ez az állhatatos keresztény igazi kiváltsága; s ezzel összehasonlítva csak szegényes módja az Isten szolgálatának valamely cselekedet elôtt arra gondolni, hogy ,,ha ezt nem teszem, akkor kockáztatom üdvösségem, ha teszem, reményem van az örök életre'', -- összehasonlítva szegényes út; mert a legjobb, sôt egyedüli útja a bûnösöknek, mint amilyenek mi is vagyunk, ezzel kezdeni meg az Isten szolgálatát. Olyan mértékben azonban, ahogy a kegyelemben növekszünk, elvetjük a gyermekes dolgokat s utána egyenesen tudunk állni, mint a felnôttek, gyermekkorunk szükséges támaszai és segítô eszközei nélkül. Az az Isten szolgálatának nemes módja, ha a nélkül tesszük a jót, hogy gondolnánk rá, számítás és okoskodás nélkül, a jó iránti szeretetbôl és a rossz gyûlöletébôl; -- mindazonáltal óvatosan; virrasztva és imádkozva, de oly nagylelkûen, hogy hirtelen kérdésre, miért cselekszünk így, csak azt tudnánk válaszolni: ,,azért, mert így szoktuk'' vagy ,,mert Krisztus így cselekedett''; oly önkénytelenül, hogy nem annyira azt tudjuk, hogy helyesen cselekszünk, hanem inkább azt, hogy nem helytelenül; úgy gondolom, inkább a bûntôl való ösztönös félelembôl, mint engedelmességünk fokának gondos mérlegelésével. Innét van, hogy a legjobb emberek a legalázatosabbak is mindig; egyéb okokon kívül fôként azért, mert szokásunkká vált, hogy vallásosak legyenek. Meglepnek másokat, de nem önmagukat, meglepnek másokat önmagukról való nyugodt és ôszinte gondolkodásukkal. A lelki nagyságot az jelenti, ha ,,az egyszerûség oly királyi szívével'' rendelkezünk, mint amilyenrôl Dávid beszél. Az átlagos emberek távol látják az Istent; abbeli törekvésükben, hogy vallásosak legyenek, ügyefogyottan igazodnak egy távoli fényhez, melynek útját ki kell kutatniok és számítaniok. A régi gyakorlott kereszténynek, ki Isten kegyelmébôl közelebb jutott Isten színéhez, az Isten választottjának, kiben a Szentlélek lakozik, nem kell kívül kutatnia az Isten nyomdokai után; neki a benne lakozó Isten adja az indítékot és csak ösztönzését kell követnie. Nem mondom, hogy van olyan ember, aki egészen ilyen, mert ez már angyali élet. A lélek ilyen állapotára törekszik azonban a buzgó imádság és virrasztás.

... Ahhoz, hogy keresztények legyünk, bizonyosan nem elegendô csak olyannak lenni, amilyennek Krisztus nélkül is kötelezve vagyunk és lenünk kell, -- nem elegendô, jó pogányoknál nem jobbaknak lennünk; nem elegendô valami szûkös mértékkel igaznak, becsületesnek, mértékletesnek és vallásosnak lennünk. Bizonyos, hogy igaznak, becsületesnek, mértékletesnek és vallásosnak kell lennünk, mielôtt a keresztény kegyelmi magaslatokra feljuthatunk; s annak, hogy az Isten országának a teljességét befogadhassuk, legalább is a rendes útja az, hogy az igazságban és más erényekben gyakorlottak legyünk. És kétségtelen, ha valaki lenézi azokat, akik megkísérlik gyakorolni ezeket (lelkiismeretes emberekre gondolok, akik mindazonáltal mégsem látják tisztán és nem fogadják örömmel az Evangélium rendszerét) és semmibevéve becsmérôleg ,,pusztán erényes embereknek'' nevezi ôket, az ilyen ember nem tudja, hogy milyen lélek rejtôzik mögötte és legjobban tenné, ha ügyelne rá, hogy hogyan beszél az Isten kifürkészhetetlen Lelkének mûködése ellen. Nem akarom megfélemlíteni ezeket a tökéletlen keresztényeket, csak útba igazítani ôket, megnyitni a lelküket az elôttük álló munka nagyságának, lerombolni az Evangélium hozzájuk jutott meddô és világi szemléletét, inteni ôket, hogy nem szabad sohasem megelégedetteknek lenniök önmagukkal vagy megállni és elernyedni erôfeszítésükben, hanem törekedniük kell a tökéletességre, figyelmeztetni akarom ôket, hogy mindaddig, míg nem váltak sokkal többé, mint amilyenek jelenleg: az Isten országát beszéddel fogadták és nem erôvel (1Kor 4,20), hogy nem áhítatos emberek és nem érezhetik kellemesnek Krisztus jelenlétét a lelkükben. Akinek több adatott, attól több kívántatik.

Mi az, aminek híjával vannak? Az Írás pár helyével magyarázom meg. Szent Pál ezeket mondja: ,,Tehát mindaz, aki Krisztusban van, új teremtmény: a régiek elmúltak, íme minden újjá lett.'' (2Kor 5,17) ,,Amit pedig most testben élek, az Isten Fiában való hitben élem, ki szeretett engem és önmagát adta értem.'' (Gal 2,20) ,,Krisztus szeretete sürget minket.'' (2Kor 5,14) ,,Vegyétek tehát magatokra, mint az Istennek szent és kedves választottjai, az irgalom indulatát, a jóságot, az alázatosságot, a szelídséget és a béketûrést; szenvedjétek el egymást és bocsássatok meg egymásnak, ha egyiknek panasza van a másik ellen. Amiképp az Úr is megbocsátott nektek, éppúgy ti is. Mindezek fölött pedig szeretetetek legyen, mert ez a tökéletességnek köteléke. S Krisztus békéje, melyre hivatottak vagytok egy testben, diadalmaskodjék a szívetekben. Legyetek hálásak. Krisztus igéje lakjék bennetek gazdagon minden bölcsességgel.'' (Kol 3,12-16) ,,Az Isten elküldé Fiának Lelkét szívetekbe.'' (Gal 4,6) Végül hallgassuk meg Üdvözítônk saját emlékezetre méltó szavait: ,,Ha valaki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye föl keresztjét mindennap, és kövessen engem.'' (Lk 9,23) Nos, az világos, hogy ez egészen más módja a kötelességtudásnak, mint amire a természetes ész és lelkiismeret tanít minket; -- más, nem a természetében, hanem rendkívülisége és sajátossága által. Ez sokkal több a becsületességnél, igazságosságnál, mértékletességnél; és ez jelenti a keresztényt. Figyeljük meg, milyen tekintetben különbözik ez attól az alacsonyabbrendû vallásosságtól, amit az Evangélium szellemébe való behatolás nélkül is elérhetünk. Mindenekelôtt a hitében; mert nem egyszerûen az Istenben, hanem a Krisztusban kinyilvánult Istenben hisz, az Ô tulajdon szavaihoz képest: ,,Higgyetek az Istenben, énbennem is higgyetek.'' (Jn 14,1) Azután imádnunk kell Krisztust, mint Urunkat és Mesterünket és szeretnünk ôt, mint legkegyelmesebb Megváltónkat. Mélyen tudatában kell lennünk bûneink súlyának, és a nehézségnek, hogy az eget elnyerjük; az Ô jelenlétében kell élnünk, keresztjét és szenvedését naponta szemünk elôtt tartanunk, szent parancsaira gondolnunk, bûnnélküli életét például vennünk, Lelkének kegyelmi segítségével élnünk, hogy valóban és igazán az Atyának, Fiúnak és Szentléleknek szolgáljunk, kiknek nevében megkereszteltek bennünket. Továbbá nemes, a rendesnél szigorúbb életmódot kell Érette célunkul tûznünk. Ôt félve megszentelésünkön dolgoznunk, bûneinket kiirtanunk, egész lelkünkön uralkodnunk és magunkat törvénye igájába hajtanunk, megengedett dolgokat is megvonnunk magunktól, hogy tetszését elnyerjük, mély alázatosságot és túláradó soha el nem fogyó szeretetet gyakorolnunk, vagyonunkból az Isten és felebaráti szeretet céljára sokat áldoznunk, a vallástalan embereket rosszalnunk és kerülnünk. Ez jelenti a keresztényt.

The spiritual mind, 1831. dec. 25.; Par. and pl. serm. I.: 6.

Nem lehet valójában vallásos az egyik órában az ember és nem vallásos a következôben. Ugyanilyen joggal mondhatnánk, hogy lehet jó egészségû az egyik órában és rossz egészségû a következôben. Az az ember, aki vallásos: vallásos reggel, délben és éjjel: vallásossága egy bizonyos jellemzô vonása, forma, melybe gondolatai, szavai és tettei beleöntôdnek mind egy és ugyanazon egész részeit alkotva. Istent látja minden dologban, minden cselekvését az Isten által neki kinyilvánított szellemi célok felé irányítja; a nap minden eseményét, minden eshetôségét, minden vele találkozó személyt, minden hallott újságot az Isten akaratának mértékadása szerint ítél meg. És arról, aki így tesz, csaknem betûszerinti értelemben mondható, hogy szünet nélkül imádkozik, mert az Isten színe elôtt tudva magát az ima és dicséret, az alázatos hitvallás és örvendezô bizalom bensô hangján állandóan áhítatosan szól Ahhoz, kit mindig maga elôtt lát.

... Az ilyen vallásos hódolat valami bennünk lakozó szellem, melynek kiterjed a hatása a lélek minden rezdülésére és amint az egészséges és erôs emberek kimutatják az egészségüket és erejüket, minden tettükben (nem egyformán ugyan minden dologban, hanem némely dologban jobban, mint másokban, mert nem kívánja meg minden cselekvés ennek az egészségnek vagy erônek a meglétét vagy nem mutat rá arra, mindazonáltal a járásukban, hangjukban, testállásukban és tekintetükben még ekkor is kitûnik a testi erejük), ugyanúgy az igazán egészséges és erôs lelkûeknek tiszta, komoly és mély hitük van Abban, akiben vannak, s minden tettükben, sôt (mint Szent Pál mondja) még akkor is, ha ,,esznek vagy isznak'' (1Kor 10,31) az Isten színe elôtt élnek. ...

... Az Isten Krisztus által mindnyájunknak, még a kisgyermekeknek is megbízható ígéreteket tett és jövendônk megváltozott. Nemcsak a jövendô boldogság ígéretét adta, hanem Szentlelke által egyúttal itt e világban is új elvet, új lelki életet, miként mondják, a lélek életét oltja belénk. Szent Pál megmondja, hogy ,,az Isten életre keltett minket'', élôkké tett ,,Krisztussal együtt, ... és vele együtt feltámasztott'' a bûn halálából ,,és Krisztus Jézussal együtt az égiek közé helyezett el.'' (Ef 2,5-6) Azt, hogy miként kelti most az Isten életre a lelkünket, nem tudjuk, amint éppoly kevéssé tudjuk, hogy miként kelti életre a testünket. Lelki ,,életünk (mint Szent Pál mondja) el van rejtve Krisztussal az Istenben.'' (Kol 3,3) De amint testi életünk felfedi magát tevékenysége által, ugyanúgy feltárul bennünk a Szentlélek jelenléte a lelki tevékenység által. És ez a tevékenység a szakadatlan ima szelleme. Az ima az a lelki élet számára, ami az ütôér verése és a lélegzet vétele a test élete számára. ... A lelki élet minemûsége, illetôleg természete az ima állandó tevékenységében nyilvánul meg, abból áll.

... Szent Pál ezt írja a galatáknak: ,,Az életet, amit most testben élek (vagyis az új lelki életet) az Isten Fiában való hitben élem, ki szeretett engem.'' (2,20) Mert mi a hit, kérdem, ha nem az állandó Istenre figyelés és gondolás Reá? ... Ugyanebben a levélben megmondja utóbb, hogy semmi sem használ, ,,csak a hit, mely szeretet által munkálkodik.'' (5,6) ... Semmiképp sem tételezhetjük fel, amint hajlamosak vagyunk tunyaságból feltételezni, hogy a keresztségben nyert kegyelmi adomány pusztán külsô kiváltság, pusztán külsô bûnbocsánat, amelynek a szívhez semmi köze; vagy valami a lélekre ütött puszta jel, mely mintegy szín vagy pecsét által megkülönbözteti ugyan az újjá nem született lélektôl, de nincs egybekötve a keresztény gondolataival, érzületével és szívével. Ez durva és hamis felfogás az Isten által Krisztusban nekünk adott kegyelem természetérôl. Mert a Szentlélekbôl való újjászületés valami mennyei módon rezdülésbe hozza a lelket: jó gondolatokat és vágyakat ad, megvilágosít és megtisztít és késztet az Isten keresésére. Egy szóval (mint mondtam) lelki életet ad, kinyitja lelkünk szemét, úgyhogy elkezdjük mindenben az Istent látni a hit által és állandó kapcsolatban maradunk vele az ima által. ...

Így az igazi keresztény áthatol e világ fátylán és a másvilágot látja. Érintkezésben van vele, úgy fordul az Istenhez, mint a gyermek fordul a szüleihez, mintegy világosan látja Ôt és valami hamisítatlan bizalommal; mély tisztelettel s ájtatos félelemmel és hódolattal fordul ugyan felé, de mégis bizonyossággal és határozottsággal, mint Szent Pál mondja: ,,Tudom, kinek hittem.'' (2Tim 1,12) Elôre látva a jövendô ítéletet, mely megfontolttá teszi és bízva a jelen kegyelemben, mely felderíti.

Mental prayer, 1829. dec. 13.; Par. and pl. serm. VII.: 15.


Lelki nyugalom

,,Ne legyetek semmiben sem aggodalmaskodók'' (Fil 4,6), mondja Szent Pál, ,,minden aggodalmatokat ôreá bízván'', mondja Szent Péter (1Pt 5,7), vagy amint az Úr maga mondja: ,,Ne aggódjatok a holnapért; a holnapi nap majd gondoskodik magáról'' (Mt 6,34) Ez a lelkiállapot közvetlenül következik természetszerûen abból a hitbôl, hogy ,,az Úr közel vagyon''. Ki törôdne valami mai veszteséggel vagy nyereséggel, ha biztosan tudná, hogy Krisztus eljön holnap? Senki. Nos, az igazi keresztény úgy érez, miként akkor érezne, ha biztosan tudná, hogy Krisztus holnap eljön. Mert biztosan tudja, hogy Krisztus végül is eljön hozzá halálakor. Elôre átéli hittel a halálát és éppen úgy tesz, mintha az a távoli nap, ha valóban távolinak lehet nevezni, már bekövetkezett és elmúlt volna. Elôbb vagy utóbb jönni fog Krisztus újból, ez bizonyos: s ha egyszer már újból eljött, egészen mindegy, mennyi idô elôzte meg újrajövetelét. Bármeddig tartson is, vége lesz. Az ítélet ideje elérkezik elôbb vagy utóbb és a keresztény valónak érzi elérkezését. Az idô nem játszik szerepet számításában, nem változtatja meg a dolgokról nézetét. Ha az emberek remélik terveik és szándékaik megvalósítását, akkor törôdnek velük, ha tudják, hogy nem sikerülnek, akkor lemondanak róluk vagy közömbösekké válnak velük szemben.

Ugyanígy van ez a világ minden sejtelmével, szorongásával, bánatával, fájdalmával, bosszúságával. ,,Az idô rövid.'' Helyesen emlékeztetnek gyakran arra, hogy megnyugtassák a lelkünket, ha valamire törekszünk vagy valami esemény nagyon kínoz és bosszant, hogy mit fogunk egy év múlva gondolni minderrôl? Egészen világos, hogy az, ami most rendkívül izgat, egyáltalában nem fog azután már érdekelni. ... Így lesz ez minden emberi reménykedéssel, félelemmel, örömmel, fájdalommal, lelkesedéssel, kudarccal, sikerrel, ha elérkezett az utolsó nap. Erejüket vesztik, olyanokká lesznek, mint a lakomai asztal hervadt virágai, nevetségessé válnak. Ha a halottas ágyon leszünk, mit fog az nekünk használni, hogy gazdagok, hatalmasak, szerencsések, tiszteltek vagy nagybefolyásúak voltunk? Akkor már minden hiúság lesz. Igen, a keresztény már most úgy gondolkozik a világról, ahogy végül mindenki fog gondolkozni róla. Mindent úgy tekint tehát, ahogy késôbb fogja tekinteni, közömbös, szenvedélynélküli tekintettel. Se nem nagyon szomorú, se nem nagyon vidám az élet esetlegességeivel szemben, mert csak esetlegességek.

A keresztény másik ismertetô jellemvonása az, amit bibliafordításunk szelídségnek mond. ,,Ismerje meg mindenki a szelídségteket'' (Fil 4,5) vagy amint pontosabban lehetne visszaadni: meggondoltságtokat, tisztességeteket, méltányosságtokat. Szent Pál a keresztény jellem egyik tulajdonságát látja abban, hogy az ôszinteség, a szenvedélynélküliség, a másokkal szemben való gyöngédség hírében álljon. Valóság, hogy amint valaki, és amilyen mértékben, Krisztus újrajövetelében hisz és saját sorsát földi jövevény sorsának ismeri fel, aki csak egy kis rövid idôre vett itt szállást, ugyanolyan mértékben közönyösnek is érzi magát az emberi történések folyásával szemben. Inkább szemlélôje, mint résztvevôje, nem az ô számára való. Így azután képes ítélni és bíráskodni pártoskodás nélkül. ... Akik határozottan érdeklôdnek vagy az egyik vagy a másik irányban, nem lehetnek elfogulatlan megfigyelôk vagy megvesztegethetetlen bírák. Már pártfelek, védelmezik az egyik irányt és támadják a másikat. Elfogultak azokkal szemben, akik felfogásuktól eltérnek vagy útjába állnak. Nem tudják ôket elismerni, nem tudnak irántuk barátságosak lenni. A keresztény azonban nem merül el szenvedélyes várakozásokban s nem bánt sértôen sem. Nemes, igazságos, megfontolt mindent emberrel szemben, mert nincs kísértése, hogy más legyen. Nem erôszakos, nem ingerült, nem vakbuzgó, nem pártoskodó. Tudja, hogy Urának és Megváltójának gyôznie kell; tudja, hogy egy napon jönni fog az égbôl, senki sem tudhatja, mily hamar. Mivel tehát a véget, melybe minden beletorkollik, ismeri, nem aggodalmaskodik az oda vezetô úton. ... Tudja, hogy Krisztus harca végig tartani fog, hogy Krisztus ügye a végén gyôzni fog, s Egyháza fennmarad mindaddig, míg újból eljön. Tudja, mi az igazság és mi a tévedés, hol a biztonság, s hol a veszély, s világos tudása képessé teszi rá, hogy engedményeket tegyen, nehézségeket elismerjen, a tévedôvel szemben igazságos legyen, jóoldalait elismerje s megelégedjék azzal a nagyobb vagy kisebb segítséggel, amilyenben mások részesítik. Nem fél. A félelem az, ami az embereket vakbuzgókká, zsarnokokká és fanatikusakká teszi. A kereszténynek kiváltsága azonban, hogy amint mentes a várakozásoktól és félelmektôl, a bizonytalanságtól és gyanakodástól, ugyanígy türelmes, mérsékelt, ítélôképes és pártatlan legyen, -- olyannyira, hogy ez a megtisztult szelídség a világ szemében is sajátossága, ,,minden embernek ismeretes''.

Az öröm és vidámság, összhangban az Írás buzdításával szintén jellegzetességei neki: ,,Örüljetek az Úrban mindig'' (Fil 4,4) És jellemzik ezek az aggodalom és félelem ellenére, amit az Utolsó Nap gondolata idéz fel benne. Az Írás az éles ellentétek révén vezet rá egyes részei valódi értelmére. Ha pusztán arra tanítana, hogy féljünk, a szolgai félelmet és a bús kétségbeesést tévesen üdvös félelemnek gondolhatnánk; és ha pusztán csak örvendezni tanítana, talán a durva szabadosságot és bizalmaskodást tekintenénk tévesen örömnek. De mivel mindkettôre tanít: félni és örülni, már az elsô pillanatban rájövünk annyira, hogy sem az örömünk nem lehet tiszteletlen, sem a félelmünk kétségbeejtô, hogy bár mindkét érzelem megmarad, egyik sem az, ami önmagában lenne. Erre azonnal rájövünk ez ellentétnél. Nem mondom azt, hogy ezáltal egyáltalában könnyebb a különálló kötelességeket vonatkozásaikkal összeegyeztetni, ez további és magasabbrangú feladat; de magukat a kötelességeket mégis azonnal jobban felismerjük. ... A félelem kötelezettsége csak tökéletesíti örömünket. Egyedül az az öröm az igazi keresztény öröm, amelyet félelem éleszt és serkent, és józanná és áhítatossá tesz ezért.

Hogyan fér meg öröm és félelem együtt, szavakkal nem lehet megmagyarázni. Csak cselekvés és tett mutathatja meg, hogy miként. Kíséreljen meg valaki úgy félni és örülni, ahogyan Krisztus és apostolai tanítják neki és hamarosan megtanulja a mikéntet. De ha megtanulta, akkor is éppoly kevéssé lesz képes megmagyarázni, mint korábban, hogy miként egyesíti a kettôt. Következetlennek fog látszani és könnyen bebizonyítható, a vallástalan emberek elégtételére, hogy ugyanolyan közvetkezetlen, amilyennek az Írást mondják. Illik rá a látszólagos ellentét, amit az Írás tanít. Különféleképpen beteljesül ez a szentségben fejlettebb emberek esetében. A legellentétesebb hibákkal vádolják ôket: büszkeséggel és póriassággal, túlságos egyszerûséggel és ravaszsággal, rendkívüli szigorúsággal és ugyanakkor túlságosan laza lelkiismerettel, visszavonultsággal és ezenkívül világiassággal. ... Világias emberek vagy sekélyes vallásosságúak nem tudják megérteni és együgyûen bírálgatják ôket, kiknek látszólagos következetlenségük csak a Szentírás tanításához hasonlít.

Végül a béke is osztályrésze az ilyen lelkületnek. ,,Az Istennek az a békéje, -- mondja az Apostol, -- amely meghalad minden értelmet, megôrzi szíveteket és elméteket Krisztus Jézusban'' (Fil 4,7). Sok dolog van az Evangéliumban, ami megijeszt, sok, ami nyugtalanít, sok, ami elragadtat, de a vége és eredménye mindezeknek béke. ... Az óceán mélye, a földet körülövezô víz óriás birodalma éppoly nyugodt és csendes viharban, mint szélcsendben. Ilyen a szentéletû emberek lelke is. A béke forrása áradozik bennük megmérhetetlenül. És bár az idô esetlegességei látszatra nyugtalaníthatják ôket, a szívük mégsem nyugtalan. Az angyalok is örülnek a vezeklô bûnösnek és ezért feltehetjük, hogy búsulnak a töredelemnélküli bûnös miatt, -- mégis ki mondhatná, hogy nem teljes a békésségük? A Mindenható Isten maga is leereszkedôen bánkódásáról, haragjáról és örömérôl beszél, -- és mégis nem Ô-e a Változhatatlan? És hasonlóképpen, hogy az emberi dolgokat az istenivel összehasonlítsuk, ... a kereszténynek mélységes, nyugodt, titkos békessége van, amelyet a világ nem lát. Hasonló valami magányos és árnyékos helyen fekvô forráshoz, nehezen közelíthetô meg. Ideje nagyobb részében magában van és magányosság az igazi állapota. Akkor éli igazi életét, amikor magára és Istenére hagyatott. El tudja viselni önmagát, tud önmagában örülni, mert az Isten kegyelme benne, az Örök Vigasztaló jelenléte az, amiben örül. El tudja viselni, kellemesnek is érzi, hogy mindenkor önmagával van, -- ,,akkor van kevésbé egyedül, amikor egyedül van.'' Párnájára hajthatja fejét éjjel és megvallhatja túláradó szívvel Isten színe elôtt, hogy nem hiányzik neki semmi, -- hogy megelégült és bôvelkedik, -- hogy az Isten mindene és hogy semmi nincs, amit az Isten adhatna neki. Nagyobb háladatosságra, nagyobb szentségre, több mennybélire szüksége van ugyan, de a gondolat, hogy többje is lehetne, nem aggodalom, hanem öröm diktálta gondolat. Nem zavarja a békéjét, hogy tudja, közelebb nôhetne az Istenhez. Ilyen a keresztény békéje, amikor egyszerû szívvel és a Keresztet szemlélve Ahhoz szól és Annak ajánlja magát, akivel világos az éj, mint a nappal. ...

Bár lenne a boldogságunk, hogy az évek haladtával egyik kegyelmet a másikhoz kapcsoljuk és lépésrôl-lépésre elôbbre jussunk, nem hanyagolva el a kisebbet, miután a nagyobbat elértük, s nem törve magasabbra addig, mielôtt a kisebbet el nem értük. Az elsô kegyelem a hit, az utolsó a szeretet. Elôbb van a buzgóság, azután jön a szeretô egyszerûség. Elôbb van a megalázkodás, utána jön a békesség, elôbb van a szorgos igyekezet, utána jön a megnyugvás. Bár tanulnánk meg minden kegyelmet megérlelni magunkban, -- félelemben és remegésben, virrasztásban és bánkódásban: mert jön Krisztus; vidáman, hálásan, gondatlanul a jövôt illetôleg, mert eljön Krisztus!

Equanimity, 1839. dec. 22.; Par. and pl. serm. V.: 5.


Értelmünk és érzelmeink igába hajtása

,,Szolgaságba hajtunk minden értelmet Krisztus

iránt való engedelmességbe.'' (2Kor 10,5)

A vallásos emberek, bár vannak tehetségeik és bár tudnak róla, mégsem érzik azokat. ... Tudhatják ugyan, hogy mik akár vallási, akár erkölcsi, akár más jelességeik, de nem érzik azokat oly eleven módon, hogy öntudatos érzésnek mondhatnánk. Nem vesznek róla a szívükben úgy tudomást, hogy gyümölcsözôvé válnának. A sivár tudás szánalmas dolog, ha a tudásnak gyümölcsöznie kell, de jó, ha másképpen csak kísértést eredményezne. Ha az emberek valamely igazságot átélnek, akkor hatásos indítékká válik ez bennük és mind ítéletükben, mind magatartásukban számtalan következménnyel jár. Saját tehetségeink öntudatos érzése esetében is így van ez. Nemes gondolkodású emberek ismerik a maguk tehetségeit, de öntudatos érzés nélkül. Tudhatnak, ha vannak, bizonyos jelességeikrôl, tudhatnak jellembeli jótulajdonságaikról, képességeikrôl, tehetségeikrôl, de valamiképpen terméketlen ez a tudásuk, mely épp olyannak hagyja a lelküket, mint amilyen volt. És úgy látszik, hogy ez az, ami a szentéletû emberek jellemének oly csodálatos egyszerûséget kölcsönöz és annyira meglep másokat, hogy ellenmondónak és következetlenségnek látják és még kétszínûség jelének is gondolják, hogy ugyanazok a személyek oly sok ismeretet vallanak önmagukról és mégis oly keveset, -- hogy oly sok dicséretet, oly nagy népszerûséget, oly sok hódolatot el tudnak viselni a nélkül, hogy felfuvalkodottakká válnának, igényük lenne valamire vagy megvetnének másokat, hogy önmagukról oly mesterkéletlenül, oly sok természetességgel, oly gyermekded ártatlansággal tudnak beszélni.

... Azoknak az embereknek, akik elmerülnek szenvedélyeikbe, egészen másfajta a tudásuk, mint azoké, akik megtartóztatták magukat. És amikor ezzel összefüggô dologról beszélnek, oly módon éreznek róla, amiként mások nem tudnak érezni. Ugyanazokat a gondolatokat, amelyek kísértéssel teltek az elôbbieknek, a szavakat, melyek kimondása kínos ezeknek s szégyenkezést és zavart kelt az arcukon, az ártatlanok általában minden veszély nélkül tudják kimondani és gondolni. Az angyalok egyszerû utálattal és csodálkozással, lealacsonyodás vagy rejtett megindulás nélkül tudnak nézni a bûnre. És valami hasonló természetesség a szeplôtelenek és szentéletûek jutalma. A tisztátalant, aki nem tudja megérteni az ilyen lelkületet, nagyon megzavarja, hogy miként tudnak oly gondolatok kimondásakor változatlanok maradni, amelyek neki nyomorúsággal és bûnnel terheltek.

... A keresztény jellem a számítás és értelem számára nehezen érthetô szabály szerint alakul. Isteni indítéka és támasza van, ami az átlagember megérzései és bírálata fölé emelkedik. Pusztán világias alapon ítélve a kereszténynek önteltnek kellene lennie, mert adományokkal áldott, tapasztalásból kellene ismernie a rosszat, mert látja és beszél róla, méltatlankodnia kellene, mert tudatában van bántalmazásának, önérdek vezethetné, mert tudja, hogy ami helyes, hasznos is; ... kételkednie és haboznia kellene a hitében, mert nagyobb lehetne a bizonyítéka rá, nem kellene várnia Krisztus jövetelére, mert már oly régen késedelmeskedik, -- de nincs így: lelke és szíve más anyagból van gyúrva. Ilyen és ezernyi más módon ki van téve a világ félreértésének, melynek nincsenek meg az ô érzékei s nem is tudja magát azokba beleélni. Nem tudja a keresztény maga sem ezeket megmagyarázni és minden emberrel, jóval és rosszal szemben érthetôen megokolva védelmezni. Oly szabályhoz igazodik, amit mások nem ismernek, nem a saját bölcsességéhez vagy ítéletéhez, hanem Krisztus bölcsességéhez és a Lélek ítélôtehetségéhez, mi megadatott neki, -- az igazság és kötelesség iránti azon bensô átruházhatatlan érzékenység szerint, ami irányítója gondolkodásának, szeretetének, vágyainak, vonzalmainak és mindennek, ami benne lakozik, és ami rendíthetetlen kötelességtudásának folyománya. Ez az, ami egész életének és magatartásának annyira nem e világi jelleget ad, ami ,,el van rejtve Krisztussal az Istenben''. Felemelkedett Krisztussal a magasba és ott ,,lakozik folytonosan szívével és lelkével''. Ennek következtében kényszerül fátyolt ölteni az arcára, megfoghatatlan a világ ítéletének és ,,mintegy torzalakká válik a tömegnek'', bár ,,bölcsebb, mint az agg'' és ,,okosabb, mint tanítói, mert megtartja Isten parancsait.'' Így ,,a lelki ember mindent megítél, de ôt senki sem ítéli meg'' (1Kor 2,15) és ,,legkisebb gondja, hogy ember mondjon felôle ítéletet'', mert ,,aki megítéli ôt, az Úr az.'' (Uo. 4,3-4)

Subjection of the reason and feelings to the revealed word, 1840. dec. 13.; Par. and pl. serm. VI: 18.

Az az ember feloldozott, akinek a lelkiismeretét az Isten világítja meg, oly annyira, hogy természetszerûnek tekinti, miszerint minden gondolata, erkölcsi életének minden forrása, minden indítóoka, minden vágya ki van tárva a Mindenható Istennek. Nem mintha nem tudná, hogy mily sok tisztátalan és romlott van benne, de kívánja, hogy minden, ami benne van, mezítelenül álljon az Isten elôtt. Hiszi, hogy így van, és még örül is a gondolatnak, hogy így van, a félelem és szégyen ellenére, hogy olyan, mint amilyen. Krisztust engedi egyedül a szíve szentélyébe, míg mások egy vagy más módon azt kívánják, hogy önmagukban legyenek, hogy legyen egy otthonuk, egy zuguk, egy ítélôszékük, egy királyi székük, egy saját személyük, hol nincs Isten, ... hogy maguk lehessenek királyok és bírák és a Teremtô inkább csak olyan valaki, akivel alkudoznak és akihez mint valami másodrangú félhez közeledünk és nem mint az igazabbhoz és jobbhoz, akinek csak eszközeivé és szolgáivá kellene tenni magunkat.

Az Írás megmondja, hogy az Isten az Ige, aki meghalt értünk és föltámadt és ugyanekkor él a számunkra és megvált minket, ,,eleven és hatásos, és áthatóbb minden kétélû kardnál, és behat az elmének és léleknek, az ízeknek és velôknek eloszlásáig, és megítéli a szív gondolatait és szándékait. És semmiféle teremtmény sem láthatatlan az ô színe elôtt, sôt minden födetlen és nyílt az ô szeme elôtt, aki elôtt felelni fogunk.'' (Zsid 4,12-13) Az igaz keresztény már most valóságosan átérzi ezt és ezért az Isten Fiát emeli lelkiismerete trónjára, mint legfôbb tekintélynek átadja neki magát és nem vitázik vele. Nem okoskodik, hanem így szól: ,,Isten, Te látsz engem.'' Érzi, hogy az Isten sokkal közelebb van hozzá, semhogy érvelhetne, védekezhetne, mentegetôzhetne vagy kifogásokat engedhetne meg Vele szemben. Köteles dolgaiban nem a saját eszére, valami elôre kifontolt okoskodásra, valami elvont elvre vagy valami szembeszökô tapasztalatra hivatkozik, hanem az Istenre, kit a hit szemével lát és akit bírájává tesz.

A Zsoltárok Könyve szakadatlanul utal erre az Istenben való mély, egyszerû, nyíltszívû bizalomra. ,,Uram, a szemed rajtam, te ismersz engemet, ismered minden álltom-ültömet, Távolról minden gondolatom érted. ... A szó még el sem érte nyelvemet, íme, Uram, te mindenestül máris ismered.'' (138,1-4) ,,Hozzád tapad a lelkem, erôsen tartasz jobbkezedben.'' (62,9) ,,Kereslek szorgos-éberen.'' (62,2) ,,Kezeidbe ajánlom lelkemet, Uram, hûséges Istenem, megszabadítasz engemet.'' (30,6) ,,Az Úrra bízzad utadat, bízzál: jó végre viszi dolgodat, felkölti, mint a napfényt igazságodat, déli verôkép jussodat.'' (36,5-6) ,,Te ellened vétkeztem egyedül, és gonoszat elôtted cselekedtem.'' (50,6) ,,Hallgasd meg, Uram, az igaz ügyet, halld meg könyörgésem szavát, fogadd füledbe imádságomat, mert ajkamon nincs csalfaság. Arcodról várom ítéletemet: mert szemed látja az igaz ügyet. Vizsgáld meg szívemet, fürkészd meg éjszaka, próbálj meg tûzzel engem, gonoszságot nem fogsz találni bennem. Szájam nem vétkezett ember szokásaként.'' (16,1-3) ,,Tanácsoddal nekem utat mutatsz, s a dicsôségbe majdan befogadsz. Mert mim van nekem kívüled az égben? s ha veled vagyok, nem kell a föld nékem. Testem, szívem bár szétenyésszen: Isten az én szívem sziklája és mindörökre osztályrészem.'' (72,24-26)

Vagy fontoljuk meg egyúttal Szent János elsô levelének következô szakaszát: ,,Ha vádol minket szívünk, Isten nagyobb a szívünknél és tud mindent. Szeretteim! ha szívünk nem vádol minket, bizalmunk van Istenhez.'' (3,20-21) És fontoljuk meg ezzel kapcsolatban a következôket ugyane levélbôl: ,,Az Isten világosság és nincs benne semmi sötétség. Ha azt mondjuk, hogy közösségben vagyunk vele és sötétségben járunk, hazudunk és nem cselekszünk igazságot. ... Ha megvalljuk bûneinket: ô hû és igazságos, hogy megbocsássa bûneinket és megtisztítson minket minden gonoszságtól.'' (1,5-6) ,,A sötétség elmúlt és az igaz világosság már világít.'' (2,8) ,,És hogy ô bennünk marad, azt a Lélekrôl tudjuk meg, melyet nekünk adott.'' (3,24) ,,Aki hisz az Isten fiában, az önmagában bírja Isten bizonyságát.'' (5,10) És szintén ezzel kapcsolatban fontoljuk meg Szent Pál megállapítását, hogy ,,maga a Lélek tesz lelkünkkel együtt bizonyságot, hogy az Istennek a fiai vagyunk:'' (Róm 8,16)

Sincerity and hypocrisy, 1838. dec. 16.; Uo. V.: 16.


Elkülönültségünk

Elkülönültnek lenni annyit jelent, mint mentesnek lenni minden földi köteléktôl, ami a lelket a földhöz láncolja, semmi földitôl sem függni, semmi mulandóra sem támaszkodni; annyit jelent, mint egyszerûen semmit sem aggodalmaskodni amiatt, hogy mit gondolnak, mit beszélnek, vagy mit akarnak tenni velünk más emberek: azt jelenti, hogy elvégezzük mindennapi munkánkat, mert kötelességünk, amint a katonák mennek az ütközetbe, nem gondolva rá, hogy mi következik; jelenti azt, hogy tekintélyt, tiszteletet, nevet, nyugalmas, kellemes körülményeket, kényelmet, emberi vonzalmakat egyenesen semmire sem becsülünk, ha vallásos kötelességünk feláldozásukat kívánja. Azt jelenti, hogy ilyen alkalmakkor éppoly gondtalanul bánunk az élet mindezen javaival, mint rendes körülmények között pl. a vízzel, figyelmetlenül és pazarul, -- vagy amint szavainkkal idegeneket éppúgy, mint barátokat fukarkodás nélkül elárasztunk, -- vagy ahogy lerázzuk a darazsakat, legyeket, szúnyogokat, ha háborgatnak, -- minden lelkiismeretfurdalás nélkül, a nélkül, hogy haboznánk elôtte és egy pillanatra is törôdnénk utána vele.

Rise and progress of universities, Ch. XI.; 1854; Historical sketches, III.: 1.


Virrasszatok!

Elsô jövetelét elôre megmondta, mégis meglepte Egyházát, amikor eljött. Még sokkal inkább váratlanul fog másodszor jönni és meg fogja lepni az embereket, mert ... éberségüket csak a hit és szeretet ôrizetére hagyta.

Gondolkozzunk el tehát e nagyon komoly kérdésen, mely mindannyiunkat oly közelrôl érint. Mit jelent a kereszténynek: virrasztani? Ô mondja: ,,Résen legyetek tehát, mert nem tudjátok, mikor jön meg a ház ura, este-e vagy éjfélkor, vagy kakasszóra vagy reggel, hogy mikor hirtelen eljövend, alva ne találjon benneteket. Amit pedig nektek mondok, mindenkinek mondom: Ébren legyetek!'' (Mk 13,35-37) És újból mondja: ,,Ha tudná a házigazda, mely órában jön a tolvaj, bizonyára ébren volna, és nem engedné házába betörni.'' (Lk 12,39) Máshol is hasonlóképpen intenek mind Urunk, mind apostolai. Így például a tíz szûzrôl, az öt okosról és öt balgáról szóló példabeszédben, kikhez késlekedés után hirtelen érkezik meg a vôlegény és ötöt olaj nélkül talált. Ekkor ezt mondja Urunk: ,,Ébren legyetek tehát, mert nem tudjátok sem a napot, sem az órát, mikor az Emberfia jön.'' (Mt 25,13) Ugyancsak Ô mondja: ,,Vigyázzatok hát magatokra, hogy el ne nehezedjenek szíveitek tobzódásban és részegségben, és az élet gondjai között, és hirtelen meg ne lepjen ama nap. Mert tôr gyanánt fog az lecsapni mindazokra, kik az egész föld színén laknak. Ébren legyetek tehát, minden idôben imádkozván, hogy méltók lehessetek mindazoktól, amik bekövetkezendôk, megmenekülni, és az Emberfia elé állani'' (Lk 21,34-36) Hasonló módon megkorholja Pétert: ,,Simon! alszol? nem bírtál virrasztani egy óráig?'' (Mk 14,37)

Hasonlóképpen ír Szent Pál levelében a rómaiaknak: ,,Már itt az óra, hogy felkeljünk az álomból. ... Az éjtszaka elôrehaladt, a nappal pedig elközelgett.'' (13,11-12) Ugyancsak ô írja: ,,Vigyázzatok, legyetek állhatatosak a hitben, cselekedjetek férfiasan és legyetek erôsek.'' (1Kor 16,13) ,,Erôsödjetek meg az Úrban, az ô erejének a hatalmából. Öltsétek fel az Isten fegyverzetét, hogy megállhassatok az ördög cselvetései ellen; ... hogy ellenállhassatok a gonosz napon, s megállhassatok, mert mindent megtettetek.'' (Ef 6,10-13) ,,Ne is aludjunk tehát, mint a többiek, hanem legyünk éberek és józanok.'' (1Tesz 5,6) Hasonló módon ír Szt. Péter. ,,Közel van pedig mindennek a vége. Legyetek tehát okosak és virrasszatok, imádságokban.'' ,,Józanok legyetek és vigyázzatok, mert a ti ellenségtek, az ördög, mint ordító oroszlán körüljár, keresvén, akit elnyeljen.'' (1Pt 4,7; 5,8) És Szt. János ezt írja: ,,Íme úgy jövök, mint a tolvaj. Boldog az aki virraszt és ôrzi ruháját.'' (Jel 16,15) ...

Azt gondolom, az az egyik alapvetô vonás, amiben gyakorlatilag különböznek Isten igaz és tökéletes szolgái az úgynevezett keresztények nagy tömegétôl -- ... az igaz és állhatatos jellemek az állhatatlanoktól, hogy ... az igaz keresztények, bárhol vannak is, virrasztanak, az állhatatlanok nem virrasztanak.

Mit jelent ,,virrasztani''? Úgy gondolom, így világítható meg: -- Ismered a mindennapi életben azt az érzést, amikor egy barátra vársz, várod, hogy jön, és ô késlekedik? Tudod, mit jelent kellemetlen társaságban lenni és kívánni, bárcsak múlna már el az idô s ütne a szabadulás órája? Tudod, mit jelent az, szorongani valami miatt, ami várható, ami vagy bekövetkezik vagy nem? Vagy valami fontos esemény miatt feszültségben lenni, ami megdobogtatja a szívedet, ha eszedbe jut és ami reggel az elsô gondolatod? Tudod, mi az, távoli országban élô baráttól hírt várni s naponként izgalommal kérdezni, mit csinálhat most, jól van-e? Tudod, mi az valakivel, aki veled van, úgy együttélni, hogy a szemed követi ôt, hogy a lelkében olvasol, hogy tekintetének minden változását észreveszed, hogy kívánságait megelôzöd, hogy mosolyogsz a mosolyával, hogy szomorú vagy szomorúságában, levert, ha gyötörve jön és vidám, ha sikere van? Virrasztani Krisztusért! Olyan érzés ez, mely hasonlít ezekhez, -- már amennyire e világ érzelmei képesek a túlvilág árnyékát vetíteni.

Az virraszt Krisztusért, aki finomultan érzékeny, gerjedezô és fogékony szellemû, aki éber, eleven, gyors, serény a keresésében és tiszteletében, aki Ôt kutatja mindenben, ami történik és aki nem lenne meglepôdve, sem megrémülve vagy összetörve, ha azt venné észre, hogy jön. És az virraszt Krisztussal, aki mialatt a jövôbe tekint, visszanéz a múltba és Megváltójának érette való nagy tetteit nem szemléli a nélkül, hogy ne gondolna rá, mit szenvedett érte. Az virraszt Krisztussal, aki Krisztus keresztjére és haláltusájára folytonosan gondol és a maga személyében megújítja, aki örömmel hordja a szomorúság köpenyét, amelyet Krisztus hordott, -- és hátrahagyott, mikor az égbe szállt. Ezért a sugalmazott írók valahányszor kifejezést adnak leveleikben második jövetele utáni vágyódásuknak, mindannyiszor gondolnak elsô jövetelére is és soha szemük elôl nem vesztik kereszthalálát. Így ha Szt. Pál figyelmezteti a rómaiakat, hogy az utolsó napon ,,várjuk testünknek a megváltását'', azt is mondja, ,,ha tudniillik vele együtt szenvedünk, hogy vele együtt meg is dicsôüljünk''. (8,23.17) Ha a korintusiaknak ,,a mi Urunk Jézus Krisztus megjelenésének a várásáról'' szól, akkor ezt is mondja: ,,mindig hordozzuk testünkön Jézus halálát, hogy Jézus élete is nyilvánvaló legyen testünkön''. (1Kor 1,7; 2Kor 4,10) Ha a filippieknek ,,feltámadásának erejét'' említi, rögtön hozzáteszi, ,,a részvételt a szenvedéseiben, felvévén halála alakját''. (3,10) Amikor a kolosszeiket vigasztalja a reménnyel, hogy ,,amikor Krisztus megjelenik'' ôk is ,,megjelennek vele együtt a dicsôségben'', már kijelentette, hogy ô ,,kiegészíti testében azt, ami híja van Krisztus szenvedéseinek az ô teste, az egyház javára''. (3,4; 1,24) ...

Virrasztani tehát ezt jelenti: a jelenvalóktól elkülönülni és a láthatatlanban élni. Krisztusra gondolva élni: miként jött egykor s miként fog jönni újból. Vágyódni második jövetele után, szeretô és hálás emlékezéssel az elsôre.

Watching, 1837. dec. 3.; Par. and pl. serm. IV.: 22.

Nemcsak hinnünk kell Benne, hanem várni is kell Rá, nemcsak remélni kell Ôt de virrasztani is Érte, nemcsak szeretni kell Ôt, de vágyódni is utána, nemcsak engedelmeskedni kell Neki, hanem fel is kell figyelni Rá, -- figyelni komolyan jutalmunkra, aki Ô maga. Nemcsak a hit, a remény, a szeretet tárgyává kell Ôt tennünk, hanem azt is kötelességünknek kell tekintenünk, hogy ne higgyünk a világnak, ne reménykedjünk a világban, ne szeressük a világot. ...

Azok virrasztanak és várnak az Úrra, akik finom és gyöngéd érzésûek Iránta való áhítatukban, emlékével táplálkoznak, szavain csüngnek, mosolyában élnek, keze alatt sarjadnak és nônek. Buzgón keresik elismerését, kifinomult lélekkel eltalálják gondolatait, féltékenyek tiszteletére. Ôt látják minden dologban, Ôt várják ennek az életnék minden eseményében és gondjai között, minden bajában és céljában, sôt sejtelemmel telve örülnének és nem csalódottnak éreznék magukat, ha azt hallanák, hogy újra itt van. ...

Tudjuk, hogy alsóbbrendû lényeknek finom ösztöneik vannak, melyekkel megsejtik valaminek a jelenlétét, amit mi nem tudunk észlelni, mint a levegô változását, a föld gyenge rezgését, vagy természetes ellenségeiket, mikor még nem látják ôket. Kedvetlenségükrôl vagy ijedelmükrôl tudjuk meg, hogy a közelükben van valami, ami a megérzésük tárgya és ami a maga saját létezésének a bizonysága. Hasonlóképpen az állandó virrasztás és várás Krisztusra, -- ami a prófétákban, apostolokban és a reáépült Egyházban nemzedékrôl nemzedékre megnyilvánul, -- bizonyság arra, hogy Ô nem álom vagy képzelôdés, hanem valóság; más szóval, hogy él, hogy mindig élt -- Ô, ki egykor a földön vándorolt, meghalt, eltûnt és megígérte, hogy újból eljön.

Waiting for Christ 1856. nov. 16.; Serm. on var. occ. 3.

Amint lehetséges Krisztus jövetelére várva virrasztani, ha a földies gondolkodás ellene szól is, ugyanúgy lehetséges földi kötelességekkel foglalkozni virrasztásunk ellenére is. Krisztus megmondatta, hogy amikor jön, ketten lesznek a mezôn, két asszony a malomban ,,az egyik fölvétetik, a másik elhagyatik''. (Mt 24,40) A jó és rossz egyformán foglalatoskodnak tehát és senkit se akadályozzon meg szívének szilárd Istenre irányulásában, ha földi dolgokkal foglalatoskodva olyanokkal kerül össze, kiknek szíve a világhoz nôtt. Sôt még nagy terveket is szôhetünk, új vállalkozásokba bocsátkozhatunk, nagy munkákba foghatunk, amiket éppen csak meg tudunk kezdeni; gondoskodhatunk a jövôrôl és vállalkozásainkban egész évszázadokra számíthatunk -- és mégis virraszthatunk Krisztusra várva. Így kell valójában elôre haladnunk s ,,kort és idôt az Ô Atyja hatalmában'' hagynunk. Bármikor jön, gyorsan fog félbeszakítani mindent; és amennyire tudjuk, erôfeszítéseink és megkezdett dolgaink, ha nem jutottak is tovább, éppoly szükségszerûleg benne vannak Gondviselése tervében, miként a legnagyobb siker lehetne. Biztos, hogy hirtelen fogja a világ folyását befejezni, amikor jön. Félbe fogja szakítani kiválasztottja terveit és fáradozásait, bármik legyenek is és meg fogja nekik adni, amire kötelességszerû gondoskodásuk törekedett és mégsem ért el. ... Minden, amit teszünk, ha van továbbiakra idônk vagy kevesebbre telik az idôbôl, -- ha befejezett a munkánk vagy befejezetlen: kedves lesz, ha Érte tettük. Így nincs semmi ellentmondás benne: virrasztani és mégis dolgozni. Mert munkálkodhatunk anélkül, hogy szívünkkel munkánkon csüngnénk. Akkor vétkezünk, ha kezünk munkáját istenítjük, ha annyira szeretjük, hogy nem tudnánk elviselni megválásunkat tôle. Hitünknek a jele, ha el tudunk viselni sikertelenséget csalódottság nélkül.

Subjection of the reason and feelings to the revealed word, 1840. dec. 13.: Par. and pl. serm. VI.: 18.


Feltámadásunk Krisztussal

Szent lelkek a maguk saját útján járnak. Ôk feltámadnak Krisztussal s olyanok, mint azok az emberek, akik a hegyet megmászva már a hegycsúcson pihennek. Lábaik alatt minden zsivaj és zsibongás, köd és sötétség, de fenn a hegyormon csend van, oly nyugodt és derûs, oly tiszta és világos, oly ragyogó és mennyei, hogy úgy tûnik fel nekik, mintha odalent a világ zaja már nem is tombolna s árnyék és homály nem is lenne.

... Egyáltalában nem gondolom azonban, hogy vallásos lehetne valaki, aki kötelességeit a világban elhanyagolja. De a vallásos ember belsô és igazi élete túl van azon a határon, amit mások látnak, vagyis mint az Írás mondja: ,,Az ô életük el van rejtve Krisztussal az Istenben'' (Kol 3,3). Krisztus bizonyára maga is mûködik állandóan, miként Atyja mûködik s azt akarja, hogy mi is ,,dolgozzunk, míg nappal van.'' Mindemellett azonban mégis igaz, hogy az Atya és Fiú láthatatlanok, hogy kifejezhetetlen kölcsönös egységben élnek s hogy semmiféle függôségben sincsenek e föld halandó dolgaitól. És így a mi korlátolt határaink között nekünk is az Ô isteni példája szerint kell élnünk, közösségben Vele, mintha a hegynek a csúcsán lennénk, miközben mégis teljesítjük kötelességeinket azzal a bûnös és istentfelejtett világgal szemben, mely a lábaink alatt fekszik.

... Krisztus felemelkedett a magasba, nekünk fel kell emelkednünk Vele. Elment a szemünk elôl és nekünk követnünk kell Ôt. Az Atyához ment, rajta kell lennünk nekünk is, hogy új ,,életünk rejtve legyen Krisztussal az Istenben''. ...

A mi megdicsôült Megváltónk minden tanítványának kötelessége és kiváltsága tehát Vele együtt felmagasztaltnak és átszellemültnek lenni: gondolataival, indítékaival, törekvéseivel, kívánságaival, hajlamaival, imáival, dicséreteivel és könyörgéseivel a mennyben élni, ha még a testben idôzik is. Olyannak látszani, mint más emberek, más emberekhez hasonlóan serényeknek lenni, elmerülni a tolongó tömegben, sôt talán, mint más emberek, megvetettnek és elnyomottnak is lenni, de a világ által nem ismert adományként a Legfôbbel mégis titkos összeköttetésben lenni, Krisztussal az Istenben rejtett életet élni. ... Az Emberfia egész földi idején csak külsôleges cselekedeteivel volt itt, lélekben a mennyben volt ... a szentekkel és angyalokkal, az Atyjával, ki szeretett fiának nyilvánította és a Szentlélekkel, ki reá szállott. Ô volt ,,az Emberfia, ki mennyben vagyon'' és ,,volt ennivalója, melyrôl mások nem tudtak'' (Jn 3,13; 4,32).

És ilyennek kell a magunk mértéke szerint nekünk is lennünk, a látszat és a valóság szerint is, ha az Övéi vagyunk. ,,A mi egyességünk legyen az Atyával és az ô Fiával, Jézus Krisztussal'' (1Jn 1,3), de ami ezt a világot illeti, kis jelentôségûek lehetünk. ,,Nem ismer minket a világ, mert nem ismeri Ôt'' (1Jn 3,1) ... Senki sem tud vallásos fejlôdésünkrôl, Istenhez fordulásainkról, a kegyelemben való növekedésünkrôl, haladásunkról valamit, csak az Isten maga, ki titkosan az oka mindezeknek.

... Krisztus ,,meghalt, mi több, fel is támadt, az Isten jobbján van s közben is jár érettünk'' (Róm 8,34). Csodálatos dolgok történtek, míg a világ látszólagosan a szokott útját járta. ... Az emberek a hegy lábánál vonultak s nem törôdtek azzal, ami az ormon történt. Nem fogták fel, hogy egy másik, csodálatos, e világgal ellentétes világrend fejlôdött tovább e világ fátyla alatt. Így volt akkor, így van most. A világ nem látja Isten szentjeinek titkos egyességét, imáikat, hálaadásaikat, közbenjárásaikat, ôk azonban mégis élvezik a szentek kegyelmi adományait: a tudást, örömet és erôt, amit nem tudnak megérteni vagy leírni, és ha tudnák sem akarnák. ,,Milyen nagy, Uram, kegyességed, melyet azoknak tartogatsz, kik félnek téged, melyet azoknak megmutatsz, kik hozzád menekednek, szeme láttán az embereknek.'' (Zsolt 30,20) Aggodalomban vannak? ,,Megoltalmazod ôket arcodnak oltalmában emberek ármánya elôl, elrejted ôket sátorodban marakodó nyelvek elôl.'' (Zsolt 30,21) Csalódnak? ,,Örömet adtál szívembe nékem, nagyobbat, mint bornak, búzának bôségében.'' (Zsolt 4,8) Lenézik ôket a szerencsések? ,,Kiknek fiai -- mondja egy másik zsoltár -- dúslakodnak és kicsinyeikre hagyják, amijök megmarad. De én igazságban látom meg képedet és arcoddal lakom jól, mikor felébredek.'' (Zsolt 16,14-15) Kétségbe esnek? A zsoltáros megvigasztalja ôket: ,,De én mindig veled leszek: megragadtad jobbkezemet; tanácsoddal nekem utat mutatsz s a dicsôségbe majdan befogadsz. Mert mim van nekem kívüled az égben? s ha veled vagyok, nem kell a föld nékem. Testem, szívem bár szétenyésszen: Isten az én szívem sziklája és mindörökre osztályrészem.'' (Zsolt 72,23-26) Veszedelemben vannak? ,,A Fölségesnek lakozol oltalmában, és a Mindenhatónak nyugoszol árnyékában: ... ezrek hulljanak bár oldaladon és tízezrek jobbodon.'' (Zsolt 90,1.7) Így megelégedettek tartózkodás nélkül minden szükség ellenére, megtalálják a bôséget Abban, kiben éltünk nyugszik. Mert ,,házad kövérén ôket hizlalod, gyönyörûséged patakából itatod. Mivel az élet kútfôje tenálad, világodnál látunk világosságot.'' (Zsolt 35,9-10) Így azután ki tudnak törni a dicséretben: ,,Áldást mondj, én lelkem az Úrnak! én egész bensôm az ô szent nevének. ... Ô megbocsátja minden vétked, és meggyógyítja minden gyengeséged. Megváltja pusztulástól életed, kegyelemmel és irgalommal koszorúz tégedet. Javakkal jóllakatja életed: s mint a sasé, megújul ifjúságod.'' (Zsolt 102,1.3-5)

Rising with Christ, 1836 v. 1837; Par and pl. serm. VI.: 15.


Krisztus nyája

Krisztus kisded nyájához tartozni annyit jelent, mint: ... teljesen átitatódni jelenlétével, mint életünkkel, erônkkel, érdemünkkel, reményünkkel, koronánkkal; csodálatos módon tagjaivá válni, eszközeivé, látható alakjává, illetôleg szentségi jelévé az Isten egyetlen, láthatatlan, mindig jelenvaló Fiának, ki titokzatos módon megismétli mindnyájunkban földi életének minden tényét: születését, bemutatását, böjtölését, megkísértését, harcait, gyôzelmeit, fájdalmait, haláltusáját, kínszenvedését, halálát, feltámadását és mennybemenetelét; -- Ô minden mindenben -- bennünk oly kevés az erô, oly kevés a jeles tulajdon vagy érdem, mint a víz a keresztségben vagy a kenyér és bor az eucharisztiában, de erôsek vagyunk az Úrban és hatalma erejében.

Fasting a source of trial, 1838. márc. 4.; Par. and pl. serm. VI.: 1.

Akiket Krisztus megment azok, akik maguk is törekednek önmagukat megmenteni, de ama remény nélkül, hogy a maguk erejébôl sikerülhetne; akik iparkodnak mindent megtenni, de emellett megvallják, hogy semmiség, amit tesznek; akik telve vannak szeretettel és telve félelemmel; akik a legszentebbek és mégis a legnagyobb bûnösöknek vallják magukat; akik igyekeznek mindig tetszeni Neki, és mégis úgy érzik, hogy sohasem tudnak; akiknek élete tele van jó cselekedetekkel, de a töredelem cselekedeteivel. A természetes ember számára mindez ellentmondásnak tûnik fel, de nem azok szemében, akiket Krisztus megvilágosított. Ôk annál jobban megértik, mennél jobban megvilágosultak, hogy lehetséges üdvösségüket munkálni és azt mégis Krisztus értük végzett munkájának tekinteni, félelemmel és remegéssel gondolni az ítéletre és mégis örvendezni mindenkor az Úrban, remélve és esdve újrajövetelét.

The lapse of time, 1832. jan. 1.; Uo. VII.: 1.


Szentek közössége

Jellemzô sajátossága a keresztény lelkületnek a függés. A világ fiai mennél tevékenyebbek és vállalkozóbb szellemûek, természetesen büszkélkednek függetlenségükkel és kevélykednek vele, hogy senkivel szemben sincsenek kötelezettségeik. De a kereszténynek jelessége, hogy buzgó és éber legyen, hogy munkálkodjék, kitartson és lelkében mégis alárendeltnek érezze magát, hogy készségesen szolgáljon és örvendezzen azon, hogy alárendelt helyen is megelégedettnek érezheti magát, hogy szeressen alacsony sorban élni. Ha az Egyházban Isten fia is, szívesen tekinti magát Krisztus ,,szolgájának'' és ,,rabjának'', s boldognak érzi magát, ha megszégyenülésnek van kitéve. Így természetes lelki hajlandósága, hogy ôszinte szívvel keresse és kövesse a szentek nyomdokait, hirdesse a dicsôségét a múlt nagy embereinek, kik csodákat mûveltek az Egyházban, s kiknek szava még él, hogy féltékenyen ôrizze tiszteletüket és ezenfelül nagy kiváltságnak is tekintse, hogy ugyanabban a hitben bízik, ami egykor nekik is hagyományuk volt, hogy szorgosan kövesse ôket a keskeny úton, miként ôk is követték Krisztust. Az ilyen emberek fülében édes zeneként hatnak az Írás e szavai: ,,Így szól az Úr: Álljatok az utakra és nézzétek, kérdezôsködjetek a régi ösvényekrôl: melyik a jó út, és azon járjatok, és majd nyugalmat találtok lelketeknek!'' (Jer 6,16)

Steadfastness in the old paths, 1830. márc. 21.; Par and pl. serm. VII.: 18.

Mi ôrzi meg (Isten kegyelmével) a hitünket, amikor igyekszünk ragaszkodni az ôsi igazsághoz és elhagyatottnak tûnünk? ... Mi fogja belsô nyugalmunkat és békénket megôrizni, amikor azzal vádolnak; hogy ,,zavarjuk Izraelt'' és ,,bajt jövendölünk?'' Mi egyéb, mint minden korok minden szentjeinek látványa, kiknek nyomdokait követjük? Mi egyéb, mint a szívünkbe és emlékeinkbe rejtelmesen belevésôdött Krisztus-képmás? A tisztaság és igazság ôsi idôi nem múltak el! Még mindig jelenben vannak! Nem vagyunk magányosak, ha annak is látszunk. Kevesen érthetnek meg minket vagy adhatnak nekünk igazat most ez életben, de él az Istenben az elsô idônek az a sokasága, mely úgy hitt, tanított és imádkozott, mint mi s elmúlt tetteik és mostani kiáltásaik felhangzanak az oltártól. Lelkesítenek a példájukkal, felvidámítanak társaságukkal. Ott vannak jobbunk és balunk felôl a vértanúk, hitvallók s a többi nagy és kicsi, kik ugyanazt a Credot vallották, ugyanazokat a titkokat ünnepelték és ugyanazt az evangéliumot hirdették, mint mi. ... Az igazak lelkei végül is világosan látják meg az igazságot. Emberi hozzáadások, intézmények, rendelkezések nem mennek át velük a láthatatlan állapotba. Ezek eloszlanak a testtel. Göröghon és Róma, Anglia és Franciaország nem hagyják rajta bélyegüket a lelkeken, akik ugyanazon egy keresztséggel tisztultak meg, ugyanazzal a Testtel táplálkoztak, ugyanazon hit által alakultak. Ellenfelek azonnal egyetértenek haláluk után egymással, ha a Szentlélekben éltek s az ô útján jártak. Békesség egyesíti és tölti meg a templomot, viszályok és tökéletlenségek megszûnnek. Ezért jó a láthatatlan világba helyezkednünk, ,,jó ott lennünk'' és sátort építenünk azoknak, kik ,,szeplôtelen nyelven'' szólnak és ,,egy értelemmel szolgálnak az Úrnak'' ... Szemléljük épülésünkre csendesen ôket, bátorítsuk általuk hitünket, élesszük türelmünket, meneküljünk az önmagunk körül forgó gondolatoktól.

The intermediate state, 1835. nov. 1. Uo. III.: 25.


A közbenjárás kiváltsága

Krisztus kétségtelenül nem valami közönséges okból halt meg, hanem azért, hogy felemelje a föld porából való embert ,,az égi hajlékokba''. ... Azért halt meg, hogy újjáteremtse a maga saját képmására, olyanná tegye, akiben gyönyörûségét és kedvét lelheti, hogy ,,az isteni természet részesévé'' (2Pt 1,4) tegye. Azért halt meg, hogy megadja neki a minden mást magában foglaló és maga után vonó kiváltságot, a közbenjárás kiváltságát és ezzel Önmagához egészen hasonlóvá tegye. Ez, hangsúlyozom, a keresztény különleges kiváltsága; és ha nem él vele, akkor kétségtelenül nem emelkedett fel a teremtett lények közötti valóságos helyzetének a magaslatára. Ne mondd, hogy Ádám fia és alá kell vetnie magát a jövendô ítéletnek; tudom ezt, de ezenkívül még valami az ember. Mennyire haladt elôre e magasabbrendû létben, mennyire lankad még korábbi állapotában, egyéni titka az Istennel. Bizonyos értelemben azonban mégis minden keresztény mindkét állapotban, az egyikben és a másikban is van: önmagában tekintve állandóan bocsánatért könyörög és bûneit vallja, de Krisztusban tekintve ,,megnyílt neki az út a kegyelemhez, amelyben állunk, és dicsekszik az Isten dicsôségének reménysége alapján.'' (Róm 5,2) Helyzetében tekintve ,,az elsôszülöttek egyházában, kik össze vannak írva a mennyben'' (Zsid 12,23), az eredeti bûnt eltörlô keresztséggel, és minden újabb büntetést mellôzô feloldozással, egyenes lélekkel és feddhetetlenül állva az Isten színe elôtt, elfogadva a Szeretett Fiúban, az igazság öltönyébe burkolva, olajjal fölkenve, koronával a fején, királyi és papi öltözetben, mint az örökkévalóság örököse, kegyelemmel és jócselekedetekkel telten, feddhetetlenül viselkedve az Úr minden parancsa szerint ... : nyilvánvalóan alkalmas rá, hogy közbenjárjon. Krisztus mintaképére és bôségében teremtetett, -- az ami Krisztus. Krisztus közbenjár az égben, ô közbenjár lenn. ...

... A közbenjárás kiváltsága az összes tiszta lelkiismeretû és az Egyházzal tökéletes közösségben élô keresztényeknek adott megbízatás. A rejtett dolgokat, hogy mi az egyes valódi elôhaladása a szentségben és mi a tényleges hatalma a láthatatlan világban, ráhagyjuk az Istenre. Csak két dolog tartozik ránk: hogy éljünk ez adományunkkal és egyre méltóbbá és méltóbbá tegyük magunkat rá. A rest és haszontalan szolga keszkenôbe rejtette Ura talentumát. Ne essünk e bûnbe egyik legnagyobb adományunkkal kapcsolatban! Szóval és tettel csak keveseket tudunk tanítani és kevesekre hatni. Imáinkkal jót tehetünk az egész világnak, és minden egyénnek, hatalmasnak és szegénynek, barátnak, idegennek és ellenségnek.

Intercession. 1835. febr. 22.; Par. and pl. serm. IIl.: 24.


Útban a mennyei Sión felé

Ne elégedjünk meg önmagunkkal; ne lássuk saját céljainkban a boldogságunkat, ne tegyük e világot az otthonunkká, ne barátaink között érezzük magunkat otthon; tekintsünk egy boldogabb ország felé: a menny felé. Ôt keressük, ki egyedül tud elvezetni minket ebbe a boldogabb országba. A mennyet kell az otthonunknak tekintenünk, ez életet pedig zarándoklásnak. Tekintsük magunkat úttalan pusztaságban lévô juhoknak, melyek bizonyosan elvesznének, bizonyosan a farkas zsákmányává lennének, ha nem követnék a pásztort. Amíg szorosan Hozzá csatlakozunk és szeme elôtt maradunk: biztonságban vagyunk ...

Boldogok, akik Neki szentelik éltük virágkorát, lelki és testi erejüket, boldogok, akik ifjúságukban fordulnak Hozzá, ki életét áldozta értük, ... boldogok, kik elhatározták magukat, hogy -- jöjjön jó, jöjjön rossz, jöjjön napfény, jöjjön vihar, jöjjön megbecsülés, jöjjön megszégyenítés, -- Urukéi és Mesterükéi, Királyukéi és Istenükéi lesznek! ... Dáviddal fogják vallani: ,,Ha járok is setétlô völgyeken, nem félek semmi bajtól, mert te vagy ott velem. A te védôhusángod, a te pásztorbotod: vigasztalás nekem.'' (Zsolt 22,4)

The shepherd of our souls, 1843. ápr. 30.; Par. and pl. serm. VIII: 16.

A földnek el kell tûnnie a szemünk elôl és szembe kell néznünk elôre azzal a nagy, ünnepélyesen komoly igazsággal, mit sohasem értünk meg teljesen addig, míg az Isten ítélôszéke elôtt nem állunk, hogy csak két dolog létezik a számunkra az egész világon: az Isten és mi magunk. Mások együttérzése, a barátságos hang, a vidám szemek, a mosolygó tekintet, a megdobbanó szív, mik jelen életünknek értékei, mind el fognak tûnni elôttünk, amikor Krisztus ítélni jön. Akkor mindenki magára fog gondolni. Minden szem Ôt fogja nézni. Minden szív Vele fog eltelni. Szólni fog minden egyeshez és mindenki maga fog számot adni magáról. Önuralom, lemondás, ima, elmélkedés, összeszedettség, vezeklés által könnyebbé tesszük némiképp most magunknak e rettenetes órát. Ha elôre gondolunk rá, reméljük, hogy enyhítjük a rémületet elérkezésekor. Amennyiben most megalázzuk magunkat, reméljük, hogy elkerüljük a megalázást akkor. Amennyiben megvalljuk most a mulasztásainkat, reméljük, hogy elhárítjuk annak a napnak a leleplezéseit. Amennyiben ítélkezünk magunk felett most, reméljük, hogy megkímél az ítélet, melyet semmi könyörület sem enyhít. Az Istennel való találkozásra most készülünk elô; mintegy visszavonulunk halottas szobánkba és rendbehozzuk a házunkat. ,,Gondolj Teremtôdre ifjúságod napjain, mielôtt elkövetkeznek a nyomorúságos napok, s eljönnek az esztendôk, melyekrôl azt mondod: Nincsenek kedvem szerint! Amikor a házak ôrei reszketnek, s az erôteljes férfiak meginognak, mikor bezárulnak az utcára nyíló ajtók, s az énekes leányzók mindannyian elhalkulnak, ... mielôtt el nem szakad az ezüstfonál, s el nem reped az aranyedény, mielôtt össze nem zúzódik a vödör a forrásnál, s el nem törik a kerék a kútnál.'' (Préd 12,1.3.4.6) Elhagyjuk a föld javait, mielôtt azok elhagynak minket.

Ne riadjunk vissza e szükséges munkálkodástól, ne tûrjük legyôzetésünk tunyasággal vagy érzékies életmóddal. Ne legyünk ... türelmetlenek, ne féljünk mintegy felhôbe lépni. Emlékezzünk rá, hogy az Ô felhôje ez, mely beárnyékoz minket. Nem földies szomorúság vagy szenvedés ez, ami halált okoz, hanem az istenfélô szomorúság fénylô felhôje, mi ,,állhatatos megtérést szerez az üdvösségre.'' (2Kor 7,10) Az Isten keze ez rajtunk: ,,alázzuk meg tehát magunkat az Isten hatalmas keze alatt, hogy felmagasztaljon minket a látogatásnak idején.'' (1Pt 5,6)

Our Lord's last supper and his first, 1843. febr. 26.; Serm. on Subj. of the Day: 3.

Szemléld magadat nem úgy, mint tennenmagadban, hanem miként az Örökkévaló Istenben vagy. Borulj le csodálkozva a körülted és benned fel és alá oly csodálatos módon áramló nagyszerûségeken, hogy beléolvadsz úgy szólván az Isten országába, mintha semmi mást nem kellene tenned, csak nézned és táplálkoznod e nagy látománnyal. ... A világ minden ránk mért csapása, mit a test kényszerûen megérez, szomorúság, fájdalom, gond, gyász: nem tudják megzavarni az Isteni Felségre meredô hit szemének nyugalmát és mélységét. Engedelmességünk minden kényszerû gondossága, a hibázás miatti aggodalom, az önmegtagadás kínja, az éberség, a buzgalom, az önfenyítés, melyek megkívántatnak tôlünk, oly kevéssé zavarják a hit e látomását, mintha nem mi, hanem mások gyakorolnák azokat. Lelkünk csodálatos alkatánál fogva két vagy három személyünk van egyszerre, tudunk sírni, miközben mosolygunk és dolgozni, miközben elmélkedünk.

The state of grace, 1836. nov. 6.; Par and pl. serm. IV.: 9.

Az Isten minden rendelése, az Isten minden útja velünk, minden ítélete, könyörülete, intelme, segítsége végsô értelmében békességre és nyugalomra tör. Erre az egyre törekszik minden isteni nyugtalanságunk és örömünk, minden aggodalmunk, félelmünk, kétségünk, nehézségünk, reménységünk, nekibátorodásunk, csapásunk, veszteségünk, sikerünk. Karácsony, húsvét, pünkösd után a Szentháromság ünnepe és a következô hetek jönnek és ehhez hasonlóan: a lelkünk szellemi újjászületése érdekében kifejtett fáradalmas küzdelem után, megpróbáltatás és kísértés után, fájdalom és kín után, a világnak való naponkénti meghalás után, naponkénti föltámadás és megszentelôdés után végül jön ,,az a nyugalom, mely az Isten népének van fenntartva''. Az élet láza után, elfáradás és betegség után, harc és csüggedés után, lankadtság és kedvetlenség után, küzdelem és gyôzedelmeskedés után, e nyugtalan, beteges állapot minden bolyongása és válsága után jön végül a halál, -- jön végül az Isten ragyogó trónja, jön végül az Ô boldogító színe-látása.

Peace in believing, 1839. május 26.; Uo. VI. 25.

,,Még nem tûnt ki, hogy mik leszünk. Tudjuk azonban, hogy amikor meg fog jelenni, hasonlók leszünk hozzá, mert látni fogjuk ôt, amint van. És mindaz, aki ezen reménységgel van iránta, megszenteli magát, amint ô is szent.'' (1Jn 3,2-3) Az a mi boldogságunk, hogy hasonlókká válunk a tökéletesen szent, a minden kegyelemmel teljes, a hosszantûrô és könyörületes Istenhez, aki megteremtett és megváltott bennünket, akinek a színe elôtt tökéletes nyugalom és béke van, akit összhangban magasztalnak a szeráfok, nyugalommal szemlélnek a cherubok, csendben szolgálnak az angyalok és háladatosan imád az Egyház. Minden rend, nyugalom, szeretet és szentség a mennyben. Nincs ott aggodalom, nincs becsvágy, nincs méltatlankodás, nincs elégedetlenség, nincs elkeseredés, nincs bánkódás, nincs zajongás. ,,Tökéletes békében ôrzöd meg azt, akinek a szíve Reád hagyatkozott, mert bízik Benned. Bízzatok az Úrban örökkön-örökké, az Úrban, az örökké erôs Istenben.'' (Iz 26,3-4)[9]

The weapons os saints, 1837. okt. 29.; Uo. VI.: 22.

____________________

[9]	A héber szöveg szerint (A fordító)

Ha kegyelmed által elérem, hogy az égben nézhesselek, nem fogok semmi mást látni, mint csak Téged, mert mindent, amit látok, Benned fogok látni és azokat látva Téged látni. Amint már idelent a földön is úgy van, hogy világosság nélkül nem látom a dolgokat s ,,látni'' ôket annyit jelent, mint a belôlük kiáradó sugarakat látni, így van ez abban az örök városban, ,,mert Istennek fényessége világítja meg azt, és szövétneke a Bárány -- Claritas Dei illuminavit eam, et lucerna eius est Agnus''. (Jel 21,23)

Meditation and Devotion


Newman mûvei magyar nyelven

Nagypéntek. Elmélkedések és imádságok. Fordította Szunyogh X. Ferenc. (Megjelent a Szalézi Mûvek ,,A lelkiélet kiskönyvei'' c. sorozatában, 1944-ben.)

A Sûzanya hónapja. Szunyogh X. Ferenc fordítása. (Megjelent ugyanott 1945-ben)

Elmélkedések. Szunyogh X. Ferenc bevezetésével. Bpest, Szent István Társulat, 1946.

Callista. Rajz a III. századból. Elôször megjelent Tóth János nyitraegyházmegyei pap fordításában, Bpest, 1883. Újból a jelen kötet fordítójának munkájából, Bpest, 1948, a Szent István Társulat kiadásában.

A keresztény lélek. (A jelen kötet harmadik része.) Pécs, 1957.

Ez önállóan megjelent köteteken kívül a Korunk Szava  1936. június 1-i számában jelent meg egy kis közlemény Newman kardinális A gentleman ideáljáról címmel s Just Béla közölt a Vigilia 1940 januári számában három lapnyi fordítást Gondolatok címmel. Több imát közöl Newmantôl Sík Sándor: Dicsôség! Békesség! (Bpest, 1940) c. imakönyvében.

A keresztény lélek c. részen kívül, amely most két kisebb részlettel bôvült, a jelen kötet egyes fejezetei megjelentek már a Vigilia 1949, 1950, 1951 és 1953-i évfolyamaiban, illetôleg az Új Ember 1945. szept. 30-i, valamit a Szív 1950. márc. 11-i és 25-i, júl. 1-i és 1951. márc. 17-i számában. Valamennyi korábban megjelent részlet fordítása simításon esett át.


A Newmannel foglalkozó magyar nyelvû irodalom

De Madaune: A katolicizmus újjászületése Angolországban a XIX. században. (Megjelent a budapesti növendékpapság Munkálatai 62. köteteként, 1899.)

Timkó Jordán: Newman bíboros. (Katolikus Szemle, 1922. ápr.)

Piribauer Károly: Newman. (Korunk Szava, 1936. május 1.)

Cserháti József: Newman kardinális az egyetem reformjáról. (Korunk Szava, 1938. okt. 15.)

-- Newman bíboros küdetése és a modern Európa lelkisége. (Magyar Kultúra, XXVII. évf. 8--9. sz., 1940. ápr. 20. és máj. 5.)

Gálffy László S. J.: Newman búcsúbeszéde az anglikán egyházhoz. (Magyar Kultúra, 1943. máj. 5.)

-- Newman realizmusa. (Uo. 1943. szept. 20.)

Olajos Elréd: Newman. (Pannonhalmi Szemle, 1943. XVIII. évf. 4. sz.)

-- Newman és Manning. (Uo. 1944. XIX. évf. 3. sz.)

Lékó Béla: Newman útja az Egyházhoz. (Vigila, XIII. évf. 2. sz., 1948. febr.)

Sík Sándor: Newman. Az ember és az imádkozó. (Vigilia, XX. évf. 7. sz., 1955. július.)

N. N. (=Ijjas Antal): Egy katolikus centenárium Angliában. Newman megtérésének száz éve. (Új Ember, 1945. nov. 25.)

-- Newman életének emberi mélységei. (Új Ember, 1955. jan. 9.)

Ijjas Antal: Egy modernkori egyházatya arca. (Új Ember, 1959. márc. 22., e kötet elsô kiadása alkalmából.)

Szennay András: Newman bíboros ,,az újkor egyházatyja''. (Új Ember, 1961. márc. 5.)


Jegyzetek

1	Newman saját kívánságára sírkövére vésett szavai.
2	Historiae Liber V. cap. 13. (A fordító)
3	Vitae imp.: Vespasianus, cap. 4. (A fordító)
4	A zsidó háború története, VII. könyv, 12. fejezet a régi fordításban, ill. VI. könyv, 5. fej. az új, Révay-féle fordításban. (A fordító)
5	Hivatkozik isteni küldetésének bizonyítása céljából a jövendölésekre a názáretiekkel (Lk 4,18), Ker. szt. János tanítványaival (Mt 11,5) és a farizeusokkal (Mt 21,42) szemben, de csak általánosságban. A részletekre való hivatkozást ráhagyta tanítványaira. Lásd Mt 11,10; 26,24; 31,54; Lk 22,37; 24,27.46
6	Ez célzás az anglikán egyházra. (A fordító)
7	A héber szöveg szerint. (A fordító.)
8	A tridenti zsinat tanítása (sess. 6, can. 23) szerint senki sem marad különleges kiváltság nélkül mentes a bocsánatos bûnöktôl. (A fordító.)
9	A héber szöveg szerint (A fordító)


Newman saját kívánságára sírkövére vésett szavai.


Historiae Liber V. cap. 13. (A fordító)


Vitae imp.: Vespasianus, cap. 4. (A fordító)


A zsidó háború története, VII. könyv, 12. fejezet a régi fordításban, ill. VI. könyv, 5. fej. az új, Révay-féle fordításban. (A fordító)


Hivatkozik isteni küldetésének bizonyítása céljából a jövendölésekre a názáretiekkel (Lk 4,18), Ker. szt. János tanítványaival (Mt 11,5) és a farizeusokkal (Mt 21,42) szemben, de csak általánosságban. A részletekre való hivatkozást ráhagyta tanítványaira. Lásd Mt 11,10; 26,24; 31,54; Lk 22,37; 24,27.46


Ez célzás az anglikán egyházra. (A fordító)


A héber szöveg szerint. (A fordító.)


A tridenti zsinat tanítása (sess. 6, can. 23) szerint senki sem marad különleges kiváltság nélkül mentes a bocsánatos bûnöktôl. (A fordító.)


A héber szöveg szerint (A fordító)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973)338-4736
	Fax: (973)778-4263
	e-mail: felso@home.com
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@home.com

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.katolikus.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)