Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Nihil obstat. Budapestini, die 30. Dec. 1945. Dr. Polycarpus Radó. O.S. B. censor. 21/1946. Imprimi permittitur. In S. monte Pannoniae, die 9. Jan. 1946. Chrysostomus Kelemen, archiabbas. Nihil obstat. Dr. Michael Marcell, censor dioecesanus. Nr. 1901/1946. Imprimatur. Strigonii, die 11. Apr. 1946. Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis. Tartalomjegyzék


J. H. Newman

Elmélkedések

Nihil obstat. Budapestini, die 30. Dec. 1945. Dr. Polycarpus Radó. O.S. B. censor. -- 21/1946. Imprimi permittitur. In S. monte Pannoniae, die 9. Jan. 1946. Chrysostomus Kelemen, archiabbas. -- Nihil obstat. Dr. Michael Marcell, censor dioecesanus. -- Nr. 1901/1946. Imprimatur. Strigonii, die 11. Apr. 1946. Dr. Joannes Drahos, vicarius generalis.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Bevezetés

I. A teremtô Isten

1. Mindenki saját útján halad

2. Rendeltetésem!

3. A Teremtô szeret engem!

II. A Megváltó Isten

1. Urunk lelki szenvedései

2. Az Úr lemond az emberi részvétrôl

3. Urunk testi szenvedései

4. Bevégeztetett

III. Isten és a lélek

1. Isten a lélek boldogsága

2. Krisztus a múltban, a jelenben és mindörökké ugyanaz

3. A szeretet ténye

IV. A bûn

1. ,,Ellened vétkeztem egyedül''

2. Folytatás

3. A bûn hatásai

4. A bûn gonosz volta

5. A bûn ocsmánysága

6. A bûn rabszolgasága

7. Minden bûnnek megvan a büntetése

V. A kereszt hatalma

VI. A feltámadás

1. A Szentlélek temploma

2. Egyedül az Isten

3. Jézusi türelem

VII. Isten velünk

1. A lélek bizalmasa

2. Jézus, az elrejtett Isten

3. Jézus, a lélek világossága

VIII. A mindenkit kielégítô Isten

IX. Az egyedül változatlan Isten

X. Isten a merô szeretet

XI. Isten a szentek szentje

XII. A negyvennapos tanítás

1. Isten birodalma

2. Megnyugvás Isten szent akaratában

3. Urunk búcsúja apostolaitól

4. Isten útjai nem a mi útjaink

XIII. A mennybemenetel

1. Fölszálla!

2. Szószólónk az Atyánál

XIV. A Vigasztaló

1. A Szentlélek, mindennek élete

2. A Parakletos: az Egyház élete

3. A Parakletos: a lélek élete

4. A Parakletos: a szeretet forrása

XV. A szent áldozat

1. A szentmise

2. A szentáldozás

3. A lélek táplálása

XVI. A Szentséges Szív

XVII. Isten végtelen tökéletessége

XVIII. Isten mindentudása

XIX. Isten gondviselése

XX. Isten minden a mindenben

XXI. Isten felfoghatatlan tökéletesség

XXII. A magát közlô Isten

XXIII. Isten az örökkévalóság egyetlen támasza

Függelék

Mindennapi imádság az igazság világosságáért

A jó halálért

A küszöbön álló halál elôtt

Írtam a halálra várva

Dicsôség

az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek

miképpen volt kezdetben,

van most,

lesz mindig,

mindöröktôl mindörökké. Ámen.


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1946-ben jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Szent István Társulaté.


Bevezetés

Az Atyának és Fiúnak és Szentléleknek nevében. Amen.

1.

1843. szeptember 24-én felejthetetlen esemény játszódott le egy kis angol város kicsiny anglikán templomában. Littlemore papja belépett a kápolnába. Ott nyugodott édesanyja is állandóan virágokkal díszített sírjában. Prédikálni kezdett. Beszédének tárgya: The parting of friends: a jó barátok szétváló útja. Egyik szemtanú így számol be az eseményrôl: ,,Mikor Newman -- ez volt a pap neve -- a szószékre lépett, hallgató csönd töltötte be a templomot. Mindenki érezte, hogy oly szavakat fog hallani, melyek örökre felejthetetlenek maradnak. A vallásos pátosz nagy mesterének ez a beszéde volt valamennyi beszéde között a legpatetikusabb. Mindenki sírt, csak a szónok nem. Nyugodtan, kissé meghajolva jött le a szószékrôl, megáldozott és oldalt letérdelt, amíg barátja az istentiszteletet befejezte''. Este pedig ez a barát naplójába ezt jegyezte föl: ,,Megtörôdött lélekkel térek haza. Ez a prédikáció a tiszta Newman volt''.

Most kétévi imádságos várakozás és nagy lelki küzdelem folyt le Newman lelkében, de azután egy imádságban töltött egész éjszaka után másnap letette a katolikus hitvallást egy olasz páter kezébe. Majdnem ugyanabban az idôpontban, amikor a fiatal Renan nagy lelki küzdelmek után elhagyta a Saint Sulpice szemináriumot és atyáinak Egyházát. Saját lelke számára a visszatérô békét talált, a távozó nyugtalan életet és szomorú halált. Az Egyház számára pedig az egyik nagy veszteséget így ellensúlyozta a Gondviselés egy nagy nyereséggel.

Ennek az anglikán papnak egyik legelsô könyve, a ,,Via media'' azt akarja bizonyítani, hogy az igazság mindig középen van, és hogy Krisztus igaz egyháza a katolicizmus és a protestantizmus szélsôségei között az anglikán egyház. A tekintély elvének a túlfeszítése és a szubjektív önkény között ez a legjobb forma, hogy az embereket az igazságra és az üdvösségre el lehessen vezetni. Az az egyház, melyben megvan a tekintély, de túlzás nélkül, és fölébreszti gyermekeiben a szabadság szellemét, de egyúttal tudja azt meg is kötni, ha bizonyos határokat átlépett, az igaz egyház, -- és ez az anglikán.

Annyira szívvel-lélekkel ragaszkodik a maga egyházához, hogy tanulmányútja alkalmával Rómából ezt írja édesanyjának 1833-ban: ,,Ó, ha Róma nem Róma volna! Itt nyugosznak sírjukban a mártírok, az apostolok és a szentek. Azokat az emlékeket és tájakat látjuk mi is, amiket ôk néztek; innen kapta meg Anglia az evangélium áldását... És mégis napnál világosabb elôttem, hogy az egyesülés vele lehetetlen. Róma kegyetlen egyház, lehetetlent kíván; minket önállóságunkért kiközösít, a mi közeli összeomlásunkra számít és már elôre diadalmenetet tart''.

1. Mi ment végbe Newman lelkében e két állomás között? Nézzük meg ezt a csodálatos életet nagy vonásaiban.

Külsô adat kevés van. Született 1801. február 21-én. Édesapja jómódú kereskedô volt, édesanyja azoknak a francia hugenottáknak a leszármazottja, akik Angliába menekültek. Newman eleinte ingadozott a pályaválasztásában a matematika és az irodalom között, de hamarosan döntött a papi és a tudós hivatás mellett. Mikor pappá szentelték, 1828-tól 1843-ig Oxfordban volt plébános a Saint Mary egyetemi templomban.

Az elsô kételyek akkor merültek föl lelkében, mikor az Egyház prófétai hivatalát tanulmányozta. Kutatása közben ugyanis a monofiziták történetét is áttanulmányozta, és egyre jobban rádöbbent, hogy az anglikánok alapjában nem mások, mint a XVI. és XIX. század monofizitái. Nyíltan meg is írja, hogy a római Egyház alapelvei ma is egészen ugyanazok, mint akkor voltak, csak az eretnekek maguk változtak. Világosan látta, hogy az anglikánizmus nem azonos az ôsegyházzal, hanem a protestantizmussal rokon, viszont az ôsegyház teljesen azonos a katolicizmussal. Maga is megijedt ettôl a fölismeréstôl. Barátját kérte, imádkozzanak egymásért, hogy táruljon föl valami más kivezetô út. Vagy ha már a Róma felé való visszatérés kikerülhetetlen, akkor elôbb haljanak meg.

Fejlôdésének második állomása irodalmi mûködésével van kapcsolatban. Megindult az oxfordi mozgalom, melynek legfôbb törekvése az volt, hogy az anglikánizmust és az ôsegyházat harmóniába kapcsolja. Ennek a mozgalomnak vezetôjeként röpiratsorozatot indított meg ezzel a címmel: Tracts for the Times (Idôszerû röpiratok). Ezekben tárgyalt az anglikán egyház megújulása érdekében a dogmák értelmérôl, a szakramentumokról, az apostoli leszármazásról, az állammal szemben való függetlenségrôl stb. Nagy vihart vert föl a 90. traktátusa, és az eredmény az lett, hogy el kellett hagynia plébániáját, és 1841-ben a kis Littlemore papja lett. De az isteni kegyelem már gyorsan mûködött lelkében, öt év múlva már katolikus, azután két év múlva Rómában pappá szentelik, és még ugyanabban az évben megalapítja Birminghamban az elsô angol oratóriumot Szent Néri Fülöp szellemében.

2. Most tûnik ki lelki nagysága, mert majdnem harminc esztendôn keresztül csak gyanúsítás és elnyomás éri éppen katolikus részrôl, de ô mindezt türelmesen viseli. Legnagyobb ellenfelei Manning és Wiseman bíborosok voltak. Úgy érezték, hogy Newman minden antirómai mozgalomnak középpontja Angliában, és a legteljesebb mértékben a liberális katolikus típusát látták benne. A pápának küldött egyik jelentésben azt írják róla, hogy ô a legveszedelmesebb ember Angliában.

Az elsô nagy csalódás volt Newman számára a katolikus egyetem alapítása Dublinban. 1851-tôl 1858-ig rektora is volt, és intellektuális középponttá akarta fejleszteni nemcsak az ír ifjúság számára, hanem az egész angol nyelvû katolikus fiatalság számára. Ellenfelei pedig szeminárium-félének képzelték és akarták. A küzdelem vége Newman visszavonulása lett.

Második csalódása az angol bibliafordítás átjavítása volt. Ezt az angol prózának máig is elismerten legnagyobb mestere ragyogóan oldotta meg. Írt is tanulmányt a Biblia filozófiájáról, munkatársakat gyûjtött, szétosztotta a szerepet, már jelentôs kiadásai is voltak. Ekkor ürügyként, éppen anyagi okokból, vállalatának a megszüntetésére kényszerítették, és a már megjelent példányokat magának kellett visszavonnia. Nem maradt más tere, mint a szószék, hogy onnan a béke szavait hirdesse, és az imádság, hogy abban Istennel találkozva, a kicsinyes emberekrôl megfeledkezzék. Állásfoglalását saját szavaival lehet a legjobban jellemezni:

,,A dolgokon nem javítunk engedetlenséggel, mert ezáltal csak bonyolultabbá tesszük a helyzetet, és késleltetjük az eredményt. A mi feladatunk: engedelmeskedni. Csak legyünk türelmesek és minden jóra fordul... A tények logikája adja majd a legjobb és legbiztosabb tanítást Isten szándékairól... Az idô nagy orvosság, és minden jogtalanság megbosszulója. Ha mi türelmesek maradunk, Isten fog helyettünk cselekedni. Ô dolgozik ugyanis mindazok javára, akik nem magukért dolgoznak...'' ,,Néha jobb valamit meg nem tenni, mint rosszul tenni. Türelmeseknek kell lennünk és Istenben bíznunk. Ha ô azt akarja, hogy cselekedjünk, akkor majd meg is adja hozzá az alkalmat.''

Ebben az idôben írja talán legszebb mûvét: Apologia pro vita sua. A könyv a becsületéért és lelki egzisztenciájáért való harcból származott és mégis a békének a szavával záródik és oly himnuszt zeng a barátságról, hogy George Eliot ennek hallatára könnyekre fakadt, hogy ilyen szeretet lehet még a földön.

Jó kezekbe tette le a maga sorsát, mert eljött az idô, mikor maga Róma szolgáltatott igazságot. Meghalt IX. Pius pápa és egyik utolsó szava a mellette térdelô Manning számára ez volt: ,,Addio, carissimo!'' Ez Manning hatásának is búcsút jelentett. Megválasztották az új pápát és megkérdezték, hogy milyen irányban folytatja politikáját. XIII. Leó pápa erre azt felelte: Várják meg az elsô kardinálisomat: -- ez pedig Newman lett.

Most lélegzett föl a 78 esztendôs törhetetlen öreg. Ezt írja barátjának: ,,Haec mutatio dexterae Excelsi. Most vége van végre azoknak a beszédeknek, miket az én kétséges katolicizmusomról és az én liberalizmusomról folytattak ... Én azon fáradoztam, hogy ügyemet Isten kezébe tegyem és türelmes maradjak. Íme láthatja, hogy Isten nem feledkezett meg rólam''.

Még 11 évig viselhette Newman szellemi frissességben a bíbort, és amikor 1890. augusztus 11-én meghalt, akkor megvalósult annak a sírföliratnak a szava, melyet maga Newman választott és hagyott végrendeletül a világ számára: Ex umbris et imaginibus in veritatem: a földi lét homályából és szimbolikájából az élô Isten világosságára és igazságára jutott el.

2.

Imádságos lelkének kincseit szeretném a magyar katolikusokkal megismertetni. Mély világnézetének föltárását kedves tanítványomra és rendtársamra, Olajos Elrédre hagytam, és ô le is fordította Newman apológiáját és megírta teljes életrajzát. Hogy ezeket az imádságokat ne csak szavukban, hanem szellemükben is magunkévá tehessük, próbáljunk beletekinteni az imádságok szerzôjének imádkozó lelkébe. Laros a következôkben foglalja össze Newman tanítását:

1. a) A legnagyobb hiba az imádságos élet kialakításában, hogy az imádságot nagyon is az érzelmek ügyének tekintjük és benne a belsô megbékülést keressük. Az a panasz, hogy nem tud valaki imádkozni, legtöbbször nem mond mást, csak azt, hogy hiányzik az érezhetô vigasztalás. De Newman arra mutat rá -- amit Szent Benedek szava már régen hirdet --, hogy az imádság opus Dei, Isten számára végzett munka. És mint minden munka, egyszerre fáradság is, de öröm is. Egyszer az egyik, másszor a másik vonása domborodik ki, de egészen elválasztani egymástól nem lehet. Az emberek azonban csak az örömet akarják a fáradság nélkül, és elfelejtik, -- amit Szent Benedek is már olyan régen hirdetett, mikor az imádságot officiumnak nevezi, -- hogy az kötelesség, és a kötelesség teljesítése fáradságba, önlegyôzésbe kerül. A lelki örömök csak ennek a kötelességteljesítô munkának a fûszerei, ügyességet és eredményt ugyanúgy, mint a munkánál, csak hosszú és szabályos gyakorlás után várhatunk. Az imádság tehát megkíván éppen ezért bizonyos fegyelmet és rendet, mind az idôben, mind a formákban, hogy az ne süllyedjen le a hangulat és a szeszély vonalára, és végül is ne maradjon egészen el. A természetes lustaság oly nagy, hogy minden ürügy jó az imádság elhagyására vagy megrövidítésére.

Newman ezt írja: ,,Az Úr maga meghatározott idôt választott ki, hogy az Atyával társalogjon. Igaz, hogy gondolata állandó szent szolgálat volt, mégis azt olvassuk, hogy elment a hegyre, és ott egyedül az egész éjszakát imádságban töltötte. Ez áll az apostolokra is. Különösen Szent Pál hirdeti a szabályos imádságnak kötelezettségét. A zsoltáros szava is: Napjában hétszer mondok neked dicséretet igaz ítéleteid miatt, arra sarkal, hogy lehetôség szerint hasonlóan cselekedjünk; mert a jámbor hangulaton kívül, melyben a napot el kell töltenünk, van ünnepélyes és közvetlen megnyilatkozása az imádásnak is, és ezt meghatározott szabályszerûségekkel kell elvégezni, amint ez önmagában is szükségszerû és amit Krisztus szava szent kötelességnek jelentett ki''.

A napi foglalkozás az embert lefelé húzza, de a szabályos és rendezett imádság megadja a szükséges ellenerôt fölfelé. Newman szava pontosan a következô: ,,A napközben végzett imádság valóban a lélek legjellemzôbb vonása. Akik elhanyagolják, hogy meghatározott idôben és a meghatározott módon imádkozzanak, azok más idôben sem fogják ezt jól megtenni, vagy egyáltalában meg sem teszik. Az élet megszokott foglalkozásai közben is szükséges, hogy gondolatunk nyugodt, erôs és összeszedett legyen, mert csak így tudunk valamit elérni, mennyivel inkább szükség van erre az örök üdvösségéért való munkában. A Szentírás a magánimádság számára seholsem ajánl pontos idôt, de a rendszeres reggeli és esti imádságot mégis oly világosan jelzi, hogy ezt tagadhatatlanul kötelességnek kell tekintenünk. De emellett a mi gyarlóságunk és gyengeségünk kíván gyakoribb és szabályozott imádságot; mert hogy állandóan Isten jelenlétében járjunk, ahhoz meg kell szoknunk, hogy gondolatainkat Istenre és az örökkévalóságra irányítjuk, és ezt csak az imádságban megtartott vas szabályszerûség és szilárd rend által lehet elérni''.

b) Második alapoknak veszi Newman azt a tényt, hogy Isten kegyelmeit az imádsághoz fûzte. Megfoghatatlan ugyan, hogy az ember oly hatalmat kaphasson, hogy az örökkévalót a maga akarata szerint irányítsa, de mert Isten maga jelentette ki ezt, azért nekünk ehhez kell igazodnunk. Mivel pedig minden napnak megvan a maga baja és gondja, azért a szabályszerûség föltétele annak, hogy a mi állandó kívánságaink beteljesedést találjanak. Nincs értelme annak a mondásnak, hogy Isten tudja, mire van szükségünk, és megadja, amit ô jónak lát. Isten az imádságot nem maga miatt, hanem mi miattunk rendelte el, hogy általa az ô kegyelmének befogadására és a sors elfogadására alkalmasak legyünk. Így a mi természetünk megint csak azt kívánja, hogy imádságos életünkben ôrizzük meg a hagyományos formákat és tartsuk meg a meghatározott idôket.

Ennek a szabályszerûségnek a kialakítása bizony sokszor kényelmetlen, és ezért ellenkezô akaratunk sokszor akar abban pusztán formaságot látni. Minden rend bilincs a függetlenségre törekvés számára. Terhesnek, külsôségesnek és fölöslegesnek érzi, és okokat keres, hogy elhagyhassa a rendet. Így mondja Newman: ,,Nincs nehezebb, mint fegyelmezettnek és szabályokhoz alkalmazkodónak lenni a vallásosságban. Viszont nagyon könnyû itt és ott, egyszer-másszor vallásos hangulatnak átadni magunkat, és az érzelmeket esetleg mesterséges eszközökkel is megtartani. Különösen, ha valami új lép szemünk elé a vallásos életben, az áhítat nagyon könnyen felkarolja azt. De mikor az mindennapivá öregedik, az érdeklôdés is lankad és a gyakorlat is elmarad''.

Az imádság ilyen esetekben nem a kötelesség teljesítése és nem a vallásos érzületnek a következménye, hanem természetes hangulat, de ezt csak a szabályszerûség tudja azután tudatos, személyes cselekedetté változtatni. Newman szava: ,,A Sátán ismeri ezt a tényt. Jól látja, hogy a rendezett magános imádság az igazi istentiszteletnek képe és oltalmazója. Aki a szabályszerûséget abbahagyja az imádságban, az azt a fôeszközt veszíti el, mely figyelmezteti ôt, hogy a lelki élet engedelmesség a törvényadó iránt, nem csupán érzelem, vagy tisztán szeszély. Ebbôl származik, hogy nagyon sokan, fôként a magasabb társadalmi osztályból, az istentiszteletnek ahhoz a módjához szoktak hozzá, mely formában és idôben való szabályozottságával nem kíván tôlük semmiféle önmegtagadást és áldozatot. Bár betegségükre ez lenne a rendes orvosság, ôk mégis tartalmatlan külsôséget látnak benne, és azt mondják, hogy a hívônek nincs szüksége az idô, a hely és a formák megtartására. A valóság pedig az, hogy tulajdonképpeni imádságos életük egyre jobban süllyed. Elôször elhagyják a magánimádságokat, -- azután elhanyagolják a vasárnap helyes megszentelését, -- majd eltûnik lassan a lelkükbôl az engedelmesség eszménye a szilárd és örök törvényekkel szemben, -- végül megengednek maguknak olyan dolgokat, miket lelkiismeretük elítél, és lassan elvesztik a lelkiismeret irányítását az igaz és a helyes felé. Mikor így elvesztették az Istentôl akart belsô vezetôt, arra kényszerülnek, hogy más vezetôt keressenek: az értelmüket. Ez azonban magától keveset vagy semmit sem tud a vallásról. A vak értelem ad ugyan nekik valami rendszert jóról és rosszról, de saját kívánságaiknak és ösztöneiknek hízeleg, és az embert a maga szeszélyének a rabjává teszi. Ez lesz az engedetlenségnek a következménye, mikor a látszólag csekély dolgokat hagyja el kezdetben, de a végén a nyílt hitetlenségbe torkollik. Mindazok, akik a pusztulás útjára léptek, azzal kezdték meg az elsô lépést, hogy elhagyták a szabályszerû imádságot''.

2. a) A formális imádság mellett Newman szerint szükség van a vallásos érzületre az élet imádságos kialakítására. Ezt nevezi Szent Pál apostol szünet nélküli imádságnak (1Tessz 5,17). A vallásosság a lélek állandó és szilárd magatartása az örök dolgokkal szemben. Ezért egyrészt függ a megismeréstôl, melyet a láthatatlan realitásokról bírunk, másrészt pedig az akarat segíti, hogy egész lélekkel ezeknek magát alárendelje. Így mondja: ,,A vallásosság szubjektív értelemben állapot, a lélek magatartása. Úgy van rajta, mint letehetetlen ruha. Az ember nem tud egyik órában vallásos, a másik órában vallástalan lenni. Az ember reggel éppoly jó, mint délben vagy este. Vallásossága tulajdonság, forma, amelybe gondolatait, szavait, cselekedeteit önti, úgyhogy azok egy egésznek a részeivé lesznek. Istent látja minden dologban; minden cselekedet figyelmét a lelki javakra irányítja, miket Isten neki kinyilatkoztatott; minden újat az isteni akarat mértékével mér meg. Aki így cselekszik, arról el lehet mondani majdnem betû szerint, hogy mindenkor imádkozik. Betölti ugyanis az a tudat, hogy Isten elôtt áll és az ô színe elôtt jár, és így egész természetesen minden pillanatban az imádságnak és a dicséretnek, az alázatos vallomásnak és a szívbôl fakadt bizalomnak belsô nyelvén Ahhoz fordul, akit mindenkor szem elôtt tart.''

,,Vallásosnak lenni tehát más szóval annyit jelent, mint az imádságot megszokni. Ezt akarja mondani a Szentírás, mikor azt ajánlja nekünk, hogy mindent Isten dicsôségére cselekedjünk. Vagyis úgy kell Isten jelenlétét, Isten parancsait mindenkor szemünk elôtt tartanunk és úgy kell mindenkor ennek megfelelôen cselekednünk, hogy mindaz, amit teszünk, az engedelmesség nagy, egyetemes képévé alakuljon. Olyan engedelmesség képévé, mely szünet nélkül tanúbizonyságot tesz arról, aki minket alkotott és kinek szolgái vagyunk. Így a vallásos engedelmesség Isten iránt mintegy bennünk lakó lélekké lesz, melynek hatása érvényesül a lélek minden megmozdulásában. Mint az egészséges és erôs ember egészsége és ereje megnyilvánul minden cselekedetében. Lépésében, hangjában, mozdulatában, arckifejezésében, bizonyos módon mindenhol tehát megmutatja a testnek életerejét. Hasonlóképen azok is, akiknek a lelkük valóban egészséges és erôs, akikben megvan a tiszta és mély hit abban, akibôl van az ô lényük, és Szent Pál szavai szerint mindenben, amit tesznek, akár esznek, akár isznak, Isten színe elôtt járnak, így szakadatlan imádságban élnek. Az imádság a lelki élet számára ugyanaz, mint vérünk lüktetése és mint a lélegzetvétel a test élete számára. Amint balgaság volna azt hinnünk, hogy élet van a testben, amikor az hideg, mozdulatlan és érzéketlen lett, éppolyan balgaság lenne élônek nevezni egy lelket, ha már nem imádkozik. A lelki élet állapota vagy megszokása a bensô imádságnak megszakítatlan tevékenységében áll, abban nyilvánul meg.''

b) ,,De hogy imádkozik a legtöbb ember? Milyen az Istennel való állandó érintkezése? Imádkoznak néha-néha, amikor különös módon szükségük van Isten segítségére, vagy megzavarodtak, akár mert veszélytôl félnek, akár mert érzésviláguk fölkavarodott. Nem tudják sem azt, hogy mit jelent állandóan Istennel érintkezni, sem pedig azt a szokást nem ismerik, hogy legalább meghatározott idôt szenteljenek Istennek. Mily szomorú gyengeséget mutat az imádság szelleme még a jobb hívôknél is. Kérdezze meg csak mindegyikünk, hogy mily gyakran imádkozott, amikor szorongatásban volt, és milyen ritkán adott hálát, amikor imádsága meghallgatásra talált. Hasonlítsuk csak össze, milyen komolyan tudunk imádkozni, mikor szenvedés fenyeget, és milyen lagymatagon és bénán marad el azután a hálaimádság. Ez mindjárt tudatosítaná bennünk, hogy milyen kevéssé bírjuk még az imádság helyes szellemét, és mennyire függ még buzgóságunk a véletlen indításától. Vagy tegyünk más próbát. Fogadjuk meg, hogy ugyanazt az imádságot egy vagy két hónapon át ismételni fogjuk, és hasonlítsuk össze azt a komolyságot, amellyel elsô ízben mondottuk ki és próbáltunk értelmébe belehatolni, azzal a lanyhasággal, mellyel a végén végeztük.''

,,Honnan van, hogy a láthatatlan világról nincs meg bennünk az az igaz kép, melyet a hit ad meg, hanem csak puszta álom él bennünk, mely egy éjszakán át tart, de reggel a világi gondok szétfoszlatják. Bent van-e Isten állandóan a mi gondolatainkban? A nap folyamán gondolunk-e rá és az Ô Fiára, a mi üdvözítônkre? Amikor eszünk és iszunk, hálát adunk-e neki, még pedig nem csupán külsô megszokásból, hanem szívbôl? Amikor magábanvéve helyes dolgot teszünk, fölemeljük-e lelkünket hozzá, és törekszünk-e arra, hogy az ô dicsôségét mozdítsuk elô? Mikor hivatásunkat gyakoroljuk, gondolunk-e reá és az a kívánság lelkesít-e, hogy az Ô akaratát még jobban megismerjük és még tökéletesebben betöltsük? Vágyva-vágyjuk-e az ô kegyelmét, hogy minket megvilágítson, megújítson és megerôsítsen?''

Newmannek ezeket a szavait azért idéztük, mert egyrészt ezek segítenek megérteni az itt közölt elmélkedéseket és imádságokat, másrészt pedig bizonyítják azt a belsô rokonságot, mely megvan Newman tanítása és Szent Benedek szelleme között. A mai embernek való fölfogása mellett éppen ez a rokonság szerettette meg velem Newman imádságait. Ezért szeretném, ha a magyar hívôk közt is jobban ismerôs lenne a XIX. század talán legnagyobb katolikus hittudósának a lelki képe. Eddig csak itt-ott találtam néhány imádságát. Sokat lefordítottam magam is a ,,Kiáltás a mélybôl'' címû imakönyvemben. Megjelent a Szalézi Mûvek kiadásában Newman elmélkedésébôl két kis füzet: Nagypéntekre és Május hónapjára. Ezen két kisebb munkája után az elmondottakon kívül még azért is adom most közre ezeket az elmélkedéseket, mert most van százados évfordulója e nagy szellem megtérésének.

3.

Úgy érezzük azonban, hogy kell még néhány szót szólanunk ezeknek az elmélkedéseknek tárgyáról és formájáról is.

1. Tárgya: Isten és akit ô küldött, Jézus Krisztus. Szent János mondja -- és mindörökre igaz, amit mond, -- hogy ez az örök élet: megismerni Istent és megismerni az ô küldöttét, a mi Urunkat. A régi világ nagy emberei elmélkedésükben elsôsorban erre törekedtek, míg a mai ember Isten kedvéért ugyan, de magát keresi. A régiek célja az volt, hogy Istent és Krisztust egyre jobban megismerjék, és ezzel már itt a földön megízleljék az örök élet elôízét, -- az újabbak rendszeresen és módszeresen hibáik levetésével és az erények gyakorlásával foglalkoznak. A régiek ezért élvezhették a béke nyugalmát, az újabbak megkapták a harc izgalmát.

Az ôsi krisztusi fölfogásnak ma is ható képviselôje, Szent Benedek, legelsôsorban és mindenekelôtt azt kívánja gyermekeitôl, hogy valóban Istent keressék. Ez nemcsak a belépés és befogadás föltétele, hanem ez a szentbenedeki életnek legelsô programja. Itt valóban áll: Aki keres, az talál; -- de áll Szent Ágoston szava is: Nem keresnétek, ha már nem bírnátok. Csak egyre többet akarunk bírni belôle, egyre mélyebben szeretnénk Istenbe elmerülni. (Szép példákat találunk az Istenbe való elmerülés csodás gazdagságára Lucie Christene Naplójában is. Ha mi is szeretnénk az Egyetlenrôl elmélkedni, mert Máriával vágyunk az ,,optima pars'' és az ,,unum necessarium'', akkor ezt is ajánlani tudjuk Newman elmélkedéseinek kiegészítése gyanánt.)

Míg a mai ember lelki problémája, hogy milyen vagyok és hol állok a lelki élet útján, a régieknek egyetlen problémája csak ez volt: kié vagyok? Istené-e vagy sem? Newman ennek a régi szellemnek a képviselôje a mai világban. Különös varázsa éppen ebben van, hogy mint tudja az ôsi eszményt közel hozni a ma emberéhez.

Azt is mondhatnók, hogy ezeknek az elmélkedéseknek lelke a dogmatika, míg a modern elmélkedések irányítója a morális. De míg a dogma megismerése elsegít a misztikához, addig a morálissal megragadunk az aszkézisben. Igaz, hogy amikor a mai hívôk ezt a szót hallják: misztika, akkor a lelki életnek rendkívüli jelenségei: látomások és hallomások, elragadtatások és fölemelkedések stb. jutnak az eszébe. Ebbôl Newman elmélkedéseiben semmit sem találunk. Sôt talán elsô olvasásra nagyon is ,,intellektualista'' eszmefuttatásnak látjuk. Próbáljuk meg csak azonban mi is elimádkozni a tabernákulum elôtt, és akkor megérezzük bennük ugyanazt a tüzet, mint amit a liturgia formájában hideg, de lelkében lángoló collectái gyújtanak bennünk.

2. Alakjában is visszatér Newman a régi kor ,,affektív meditációjához''. Akik nagyon keresik a módszert és a rendszert, azok talán nem is fogják elmélkedésnek találni. De még kevésbé fogják elmélkedésnek ítélni, akik szerint az elmélkedésnek gyakorlati föltételben és még aznap megvalósítandó tettben kell kivirágoznia. Amíg valaki a tisztulás útján jár, addig elmélkedései valóban föltételben és föltételei tettekben virágozhatnak ki. De ha valaki már a világosság életét éli és Istennel egyesülés ízét kóstolgatja, az már nem tud ígérni és fogadni, mert itt a lélek csak nézni és látni, megtapasztalni és szeretni tud: -- Newman pedig ezt az utat járja.

Ha mégis valami szabályt akarunk megállapítani mind a régi bencés aszketikus iskola meditációja, mind pedig Newman itt közölt elmélkedései számára, akkor hasonlattal tudjuk ezt megtenni. Az ember testi életének fôfunkciója, a lélegzés, két ütembôl áll: belélegzésbôl és kilélegzésbôl. Ha az imádság és elmélkedés a természetfölötti élet legfôbb funkciója, lélegzetvétel a kegyelem világából, akkor ebben is ezt a két ütemet találjuk meg, hol világosabban, hol burkoltabban.

Az elsô, a belélegzés, amikor engedjük az égi igazságokat lelkünkbe szövôdni. Szinte mély lélegzetet veszünk a hitigazságok levegôjébôl. Ez a munka még inkább az észnek a tevékenysége, mely emlékezetébe idézi a megismertet, máshonnan merített tudásával kiegészíti, összekapcsolja, életté alakítja.

A második mozzanat a kilélegzéshez hasonlítható, mikor imádságban az ég felé fordul az ember, szárnyat ad szíve vágyának és sóhajtással, fölfelé töréssel, Isten után való sóvárgással siet égi hazája felé. Ez pedig már az érzelem feladata. Nem szeret az, ki nem érez, -- és nem lát az, aki nem szeret. A mai ember fél az érzelemtôl, és lelki életét az értelem látására és az akarat törekvésére alapozza, -- a régiek nemcsak hogy nem féltek az érzelmektôl, hanem még imádkoztak is érte, amint ezt bizonyítja a Misszálé könyörgése is: ,,Pro dono lacrymarum''.

De hol marad akkor az akarat és a tett? Végsô eredményben nem ezek a döntôk a lelkiéletben? A békét a földön nem a jóakaratú embereknek ígérte az Isten? És az égbe nem tetteink kísérnek el minket?

Nem hiányzik az akarat tevékenysége ebben az elmélkedésben sem, de nem erôszakos feszüléshez és lázas tevékenységhez hasonlít, hanem a magvetô munkájához. Nem akar azonnal valamit alkotni, hanem csak el akarja ültetni az Igét szíve talajába, azután rábízza ezt az idôre és a kegyelemre, tudván, hogy majd a maga idején az elvetett mag meghozza gyümölcsét.

Ezek a megjegyzések nem akarnak értékkülönbséget megállapítani a régi és az új elmélkedés között, -- csupán rámutatnak arra a tényre, hogy van egy ma már sokaktól elfelejtett régi meditáció is. Ennek képviselôi közé tartozik Newman is, akinél nemcsak mélyebb gondolkodója, de fôként lángolóbb imádkozója alig volt napjainknak.

Budapest, 1945. Szeplôtelen Fogantatás ünnepén.

Szunyogh X. Ferenc O. S. B.


I. A teremtô Isten

1. Mindenki saját útján halad

a) Isten mindent jól és a jóra teremtett, mindenkit önmaga saját egyéni javára hozott létre. Ami egynek jó, korántsem az a másiknak. Ami az egyiket boldogítja, a másiknak szerencsétlenség. Isten úgy határozott, a boldogság legnagyobb fokát akkor érem el, ha isteni tervét bûnös módon nem zavarom. Ô látja sajátosságomat, nevemen szólít; ismeri erôm határát és tudja, minek felelek meg legjobban és hol találom meg legnagyobb boldogságomat. Ô azt készségesen meg is akarja nekem adni.

Igen, Isten tudja mi az én boldogságom: én azonban nem tudom. A jóra és boldogságra nincs általános szabály; ami tetszik az egyiknek, nem tetszik a másiknak. A tökéletességhez Isten sokszor különös utakon vezet. Jól tudjuk, Ô csak a mi valódi boldogságunkat akarja, mi azonban nem ismerjük sem igazi boldogságunkat, sem az odavezetô utat. Vakok vagyunk és magunkra hagyottan eltévednénk az úton. Azért teljesen az Ô vezetésére kell bíznunk magunkat.

Egészen az Ô kezébe helyezzük magunkat és nem ijedünk meg, ha ismeretlen utakon vezet. Ez: ,,via mirabilis'' -- csodálatos út --, amint az Egyház mondja. Biztosak lehetünk, jól vezet bennünket. Oda vezet, ami valóban leginkább javunkra szolgál, nem pedig ahogy mi azt elképzeljük, vagy ahogy az másoknak felelne meg.

b) Istenem! Teljesen és fenntartás nélkül kezedbe helyezem magamat. Jólét vagy nélkülözés, öröm vagy bánat, barátság vagy egyedüllét, becsület vagy megalázás, dicsôség vagy megvetés, kényelem vagy kínlódás, jelenléted, Uram, vagy elrejtettséged: --- minden jó, ha Tôled jön. Te vagy a szeretet és a bölcsesség! Mit kívánhatnék ennél többet? Akaratod szerint vezéreltél és dicsôséggel fogadtál. Rajtad kívül mim van a mennyben és kit keressek itt a földön? Testem elöregszik, lendületem ellankad! De Te, szívem Istene maradsz és osztályrészem mindörökké (1848. márc. 6-án).

2. Rendeltetésem!

a) Isten önmagában teljesen tökéletes és boldog volt, dicsôítésére mégis egy világot akart létrehozni. Ô mindenható, mindent önmaga hozhatott volna létre, de szent akarata az volt, hogy terveit teremtett lényei által valósítsa meg. Mindannyian az Ô dicsôségére vagyunk teremtve, azért vagyunk itt, hogy akaratát teljesítsük. Azért teremtett, hogy legyek, és azt tegyem, amire egyedül én és senki más nem rendeltetett. Isten szándékaiban megvan a kijelölt helyem és az Ô világában senki más nem foglalhatja azt el. Legyek bár szegény vagy gazdag, tiszteljenek vagy vessenek meg az emberek, Isten ismer és nevemen szólít.

Azért teremtett, hogy szorosan meghatározott módon szolgáljam, valami olyan értéket bízott reám, melyet senki másra sem. Megvan a magam missziója: -- idelenn ugyan lehet, hogy ez homályban van elôttem, a másvilágon majd megtudom. Tervei kivitelénél valamiképp szüksége van reám, mint ahogy minden arkangyalnak megvan a kijelölt helye a mindenségben. Csak nem szabad kudarcot vallanom, mert különben mást szólít helyettem: -- kôbôl is tudja hívni Ábrahám gyermekeit! Részem van tehát a nagy isteni mûben, a lánc egyik szeme vagyok, egy szál az embereket összekötô kötelékbôl. Isten nem hiába teremtett. Amennyire tudom, mûvét teljesítenem kell. Mûködési körömben a béke angyala, az igazság hirdetôje kell hogy legyek már azzal is, hogy megtartom parancsait és hivatásom szerint szolgálom.

Azért bármi is legyek és bárhol is tartózkodjam, teljes bizalmamat Belé helyezem: életemet nem élhettem le hiába. Ha beteg vagyok, betegségem Ôt szolgálhatja: ha levert vagyok, bánatom hódoljon Neki; ha szükségben vagyok, vigyen ez a szükség közelebb Hozzá. Betegség, tanácstalanság és nyomor szükséges eszközök lehetnek valamilyen nagy cél eléréséhez, ami megértésünk határán túl esik. Isten semmit sem tesz hiába; Ô tudja mire jó, ha életemet meghosszabbítja vagy megrövidíti. A bánat kelyhét nyújthatja nekem, elboríthat szellemi csüggedéssel, vagy elfödheti elôttem a jövôt: Ô mindig tudja, mire szolgálnak ezek.

b) Ó, Adonai! Te irányítottad Izraelt és vezérelted Józsefet, ó, Emmánuel, Te kifürkészhetetlen bölcsesség, teljesen Neked adom át magam, Benned bízom szívvel és lélekkel. Bölcsebb vagy, mint én; jobban szeretsz, mint én sajátmagamat. Cselekedj bennem és általam, ahogy Neked tetszik. Szolgálatra születtem, hogy a Tiéd, egyedül a Tiéd legyek, a Te vak eszközöd. Én nem kívánok látni, sem tudni, egyedül csak azt kérem, használj fel. (1848. márc. 7.)

3. A Teremtô szeret engem!

a) Nincs olyan emberi szellem, mely fel tudná fogni a szeretetnek azt a fokát, melyet az örök mennyei Atya egyszülött Fia iránt érez. Ez a szeretet örök és végtelen; oly mérhetetlen, hogy a teológusok a Szentlelket nevezték e szeretet után, ezzel akarták kifejezni ennek a szeretetnek a végtelenségét és tökéletességét. Azonban gondolj arra lelkem és hajolj meg alázatosan a félelmes titok elôtt: ahogy az Atya szereti Fiát, úgy szeret a Fiú téged, ha kiválasztottjai közé tartozol. Nyomatékosan jelenti ki: ,,Ahogy az Atya szeretett, úgy szeretlek én titeket; maradjatok meg tehát a szeretetben''. A kinyilatkoztatott igazságok egész körében van-e ennél a titoknál magasztosabb?!

A szeretet, mellyel a Fiú téged, a teremtett lényt körülvesz, hasonló az Atya szeretetéhez a még világra nem jött Fia iránt. Ó milyen csodálatos titok! Ez magyarázza meg az érthetetlent, felvette emberi alakomat és meghalt értem. Az elsô titok elébe vág a másodiknak, de csak a másodikban teljesedik. Ha nem szeretett volna olyan határtalanul, akkor nem is szenvedett volna érettem. Most értem meg, hogy azért ment értem a halálba, mert úgy szeret engem, mint apa a fiát; sôt nemcsak úgy, mint a halandó apa, hanem ahogy az örök Atya örökön élô Fiát szereti. Most fogom fel a megfoghatatlan, feneketlen megalázás értelmét! Inkább engem óhajtott megváltani, mint új világokat teremteni.

És milyen állhatatos az Ô szeretete! Ádám óta szeret bennünket. Kezdet kezdete óta mondta: ,,Soha sem foglak elhagyni, vagy elfelejteni''. Még a bûnben sem mondott le rólunk. Rólam sem! Mindig újból és újból reám talált és vérével megváltott. Magára vállalta és elhatározta, akaratom ellenére is megszerzi számomra az üdvösséget, ami ellen oly makacsul védekeztem. Mi mást akar most tôlem, miután örökkön élô szeretetével vett körül? Semmi mást, mint hogy viszontszeressem, olyan szegényes mértékben, ahogy teremtett lény alkotójával szemben érezni tud.

b) Ó, titkok titka: az Atya mérhetetlen szeretete Fia iránt olyan, mint a Fiú szeretete a mi irányunkban. Miért van ez, Uram? Mi jót találtál bennem szegény bûnösben? Miért tekintettél reám a szeretet mély, átható pillantásával? ,,Mi az ember, hogy törôdsz vele? Mi a teremtett lény, hogy meglátogatod ôt?'' A szegényes test, a bûnös lélek, csak kegyelmedben tud élni, ezért feléjük irányítottad szeretetedet. Teljesüljön mûved bennem, Uram, és ahogy szerettél engem a világ kezdete óta, engedd, hogy úgy szeresselek viszont mindörökké.


II. A megváltó Isten

1. Urunk lelki szenvedései

a) Midôn Jézus nagy tanításait bevégezte (Mt 26,1), így szólt tanítványaihoz: ,,Az Emberfiát elárulják, hogy megfeszítsék''. Ahogy a hadsereg hadirendben felvonul, ahogy a hajó tüzelôállásba helyezkedik, ahogy a haldokló végrendeletét elkészítve Isten felé irányítja gondolatait, úgy foglalja az Úr még egyszer össze tanításait, elismétli fáradhatatlanul a szeretet szavait: -- és utána megkezdi szenvedéseit. Szabad elhatározásából távolítja el a korlátot, mely eddig távol tartotta tôle a Sátánt, megnyitja emberi szívét a szörnyû szorongattatásoknak, mint a halálraítélt katona, aki maga vezényel tüzet önmaga ellen.

És nemsokára megjelent a Sátán, hogy rövid idôre hatalmába kerítse az Urat.

Tanítványai között elégedetlenség és rosszindulatú bírálat csúnya szelleme terjedt el. Az egyik elkezdte és úgy látszott, hogy a többi is utána megy. Jézus lelki szemei elôtt ott lebegett halálának egész lefolyása, egészen a sírbatételig. Kitartó akarattal mindig erre gondolt. Megjelent egy asszony, illatos olajjal megkente szent fejét; a szeretetnek ez a külsô jele betöltötte az egész házat s az Úr tiszta lelkére a mindhalálig tartó gyengédség és hûség fátyolát borította. Ekkor azonban megszólal az áruló durva hangja; most tárja fel elôször bensôjét és így nyersen megszentségteleníti azt a megszentelt órát. ,,Ad quid perditio haec?'' Mire való ez a pazarlás? Mondja a hûtlen kezelô, aki lopásait piszkos fösvénykedéssel akarja takargatni és sajnálja Urától az utolsó tiszteletadást külsôségeit. A bethániai ünnep csendes és meghitt összhangját így töri meg az egyenetlenség rikoltó hangja. Bizalmatlanságot és elégedetlenséget vetnek és így minden megváltozik. A Sátán megkezdte mûködését.

Ahogy Júdásból egyszerre kifakadt, hogy mi lakik benne, tovább nem késlekedett, hogy aljasságát keresztülvigye. Elment a fôpapokhoz, megegyezett velük az összegben, melyért Mesterét kiszolgáltatja. Az Úr látta, mi megy végbe lelkében. Látta, amint a Sátán bebocsátásért kopogott szívén és az megnyílt elôtte, mint ismerôs, megbecsült és bizalmas barát elôtt. Látta Judást a fôpapokhoz menni és hallotta megállapodásukat. Igen, ezt egész idô alatt látta; -- akkor is, mikor Júdás még közösségükben élt; látta már a hivatás pillanatában is! Más valami: eseményt a jövôben homályosan megsejteni, és más azt közvetlen közelben tudni. Urunk már lelkileg is át akarta élni a sötét hálátlanság egész kegyetlenségét, aminek Ô áldozata és játékszere lesz majd. Júdással bizalmas barátként bánt és megértésének számos tanújelét adta. Saját maga és az apostolok pénztárosává tette, csodatevô erôvel ruházta fel és beavatta ôt a mennyei birodalom titkaiba, elküldte prédikálni és helyettesei egyikévé tette. Így persze a szolga hibái a mesterre vetettek rossz fényt. Midôn egy pogányt a barát keze tôrrel leszúrt, így kiáltott fel: ,,Te is fiam, Brutus!'' Mélységes elhagyatottság érzését kelti fel, ha az ember megérzi az emberek -- a barátok -- hálátlanságát! Isten nap-nap után találkozik hálátlanságunkkal, de isteni lénye nem érzi azt fájdalmasan. Azért akart emberi szívet, hogy a hálátlanság teljes súlyát átérezze. Istenem, érzed-e ott fenn a mennyekben irántad tanúsított hálátlanságomat? (1855. aug. 18.)

Látok lelki szemeimmel egy férfit; nem tudom megmondani fiatal-e vagy öreg. Lehet ötven éves, de lehet, hogy csak harminc. Egyszer ilyennek, máskor olyannak tartanád. Arcának kifejezése megfoghatatlan és szóval ki nem fejezhetô. Talán azért látszanak vonásain a kor jelei, mert minden bûn terhét ô viseli. Tény, hogy ez az arc tiszteletreméltó, mégis gyermekded, méltóságteljes, nyugodt, szelíd, szerény. Ragyog róla a szentség és jóság bája. Ezek a szemek vonzanak és meghatják szívem; lehellete édes és önmagam fölé emel. Ó, szeretném örökké ezt az arcot nézni és csodálatát soha abba nem hagyni!

Hirtelen egy durva embert látok közeledni, kemény ököllel sújt az égi arcba. Kemény kéz ez, durva ember keze, talán fegyvert is rejtegetett, Ôt azonban nem lepi meg. Jézus elôre látja a dolgokat, nyugodt és komoly marad, az izgalom legkisebb nyoma sem látszik rajta, arckifejezése változik el csupán, mert arca megdagad és egy idô után az ütés hatására arca elveszti minden báját, mintha felhô ereszkedett volna reá.

Ki emelt kezet Jézusra? Lelkiismeretem azt mondja: ,,Te magad voltál az''. Remélem ugyan, hogy most nem én vagyok az, de lelkem a rettenetes tényt magát vizsgálja. Képzeld el, Krisztus elôtted áll és te kezeddel szentséges arcát ütöd meg! Azt mondod: ,,Ez lehetetlen, ezt nem tudnám és nem is fogom soha megtenni!'' De mégis megtetted. Minden szándékos bûnöddel ezt tetted. Jelenleg Jézus már nem szenvedhet, de földi életében megérezte volna a fájdalmat. Vess pillantást a múltba és emlékezz arra az idôre, napra és órára, midôn szándékosan nagy bûnt követtél el. Talán kigúnyoltad és csúfot ûztél a szentségbôl. Talán testvéredet, Jézust sötét gyûlölettel megsértetted. Talán tisztátalan cselekedeteket vittél véghez! Talán Isten szava elôtt szándékosan befogtad füledet. Ilyen és másfajta bûnökkel, melyeket jól ismersz, sújtottál a Legszentebb arcába.

b) Ó, mélységesen megsértett Mesterem, mit mondjak? Bûnös vagyok! A kétségbeesés mély örvényébe esem, Testvérem, ha nem emelsz föl. Nem tudok Reád nézni; reszketek Elôtted, befedem szemem, arccal földre borulok. A Sátán leránt a mélybe, ha nem könyörülsz rajtam! Rettenetes elôtted állni, Rád tekinteni, fordítsd azért Te a szememet Feléd és örökké csak Rajtad fog függeni. Tisztítótûz tekintetedet kiállani! Reám néz az, ki ellen annyit vétkeztem. Te azonban szent Vagy, megengeded újra és újra, hogy nézzelek, pedig oly mérhetetlenül megbántottalak. Színed látása az életem, egyetlen reményem. Látásod egyedüli üdvöm, Téged nézlek, akit bûneim megsebesítettek. Színed elé állok és nézlek: ki akarom állani tekintetedet, hogy tüzében megtisztuljak.

Istenem, hogy nézhetek arcodba, ha belsômben mélyen gyökeredzô hálátlanságomra gondolok. Ez már szokásommá lett és változatlanul uralkodik bennem, sôt még ijesztô módon növekedik is! Nap-nap után elárasztasz jóságoddal. Te magad vagy táplálékom, ahogy Júdásnak is táplálékul adtad magad és mégsem hozok gyümölcsöt, újból és újból hálátlan vagyok. Meddig, Uram, még? Mikor szabadítasz meg ebbôl a nyomorult rabságból, ettôl a végzettôl? Ugyanaz, aki Júdást megkaparintotta, öreg napjaimra kezét az én vállamra is reá tette és nem tudom, hogyan húzzam ki magam hatalma alól. Nap-nap után mindig ugyanaz. Mikor adsz az eddig nyújtott kegyelmeknél még nagyobb kegyet, azt, hogy hasznomra fordítsam jótéteményeidet, hogy azok gyümölcsöt is hozzanak? Mikor adod kegyelmed hatását, mely egyedül adhat szegény haldokló lelkemnek erôt és az örök életet? Uram, nem tudom, dicsôségedben mennyire okozok Neked fájdalmat, azt azonban tudom, minden újabb bûn, hálátlanság, melyeket most követek el, azok közé a sebek és ütlegek közé számítanak, melyek szenvedéseid közben Reád hullottak. Engedd, minél kevesebb részem legyen szenvedéseidben. A napok múlnak és látom, mindig újabb bûnökkel fájdalmaid elôidézôje voltam. Elismerem, hogy a legkedvezôbb esetben is, mint ember szolidárisan felelôs vagyok a látások bûneiért is; szomorú azonban látni, hogyan növekszik napról-napra egyre fokozottabban a magam részesedése is. Ha mások meg is sértenek, ne engedd, hogy én is megbántsalak! Ne tûrd, hogy testi és lelki kínjaidat még én is növeljem. Add, hogy ráeszméljek, kevesebbet kellett volna szenvedned, ha bûneim nem fokozták volna fájdalmadat. Uram, olyan szorosan vagyok megkötözve, hogy nem tudom magam kiszabadítani! Mária, könyörögj értem! Szent Fülöp, részesíts közbenjárásodban, ha méltatlan vagyok is arra. (1885. március 10.)

2. Az Úr lemond az emberi részvétrôl

1. a) A résztvevô szeretet örök törvényszerûség, jelképe a legszentebb Szentháromság egymás iránti kimondhatatlan szeretetének, vagy jobban mondva, a három isteni személy szeretete minden emberi szeretet elôképe és kiteljesedése. Isten, a végtelen egység mindig három személyû volt. Az Atya öröktôl fogva boldog volt Fiában és a Szentlélekben és azok benne; öröktôl fogva egy az Isten és még sincs egyedül. Lényének megfoghatatlan igazságában és személyének ismétlôdésében tökéletes és végtelen boldogságot élvez és ezt semmiféle teremtett dolog már nem is fokozhatja. Egyedül csak a Sátán terméketlen és magányos, csak ô van önmagára utalva, csak ô és követôi! Midôn a Fiú értünk a földre szállt és emberi testet vett fel, nem akart földi szeretet nélkül élni. Harminc évet töltött Máriával és Józseffel a földön, így az égi Szentháromság földi mását alkotta. Milyen tökéletes, boldogító összhang uralkodott hármuk között! Egyiknek már tekintetét is jobban megértette a másik, mintha bôbeszédûen elôadta volna gondolatait. De nemcsak megértették egymás tekintetét, hanem be is fogadták, feleltek reá és teljesítették. Megértésük olyan volt, mint három hangszer tökéletes összhangja: ha az egyiket megütik, valamennyi teljes harmóniában hangzik.

Ezt a szent egységet elôször József halála zavarta meg. De azért semmiféle zavaró hang nem keletkezett; hisz élte utolsó percéig egy maradt velük. Kötelékeik szorosabbak és bensôségesebbek lettek ereje hanyatlásával, egész addig, amíg beállt az utolsó betegség és a halál. Olyan volt ez, mint a dallam, mely a dalban végighúzódik és amelyet teljes harmóniában énekel mindenki. Ez a dal József halálával mélyebb és gyengébb hanggal végzôdött, nem mintha József a maga szentségével az összhangot nagyobbította volna, de a szeretet önmagában számottevô és így midôn József meghalt, csak az egyik hárfa némult el.

Milyen volt a szeretet hármuk között, midôn József meghalt! Mária föléje hajolva tartja ôt. József legmélyebb, odaadó áhítattal Máriát nézi és reá támaszkodik: -- Isten és az Istenanya karjában van! Ez az utolsó, kimondhatatlan pillanat, mind a hárman érzik a válás fájdalmát, olyan ez, mint a láng, mikor utolsót lobban és azután elhamvad. Érzés nagyságában ehhez a perchez az ellentétes pillanat hasonlítható, midôn Jézus megszületett. Jézus születése és József halála a kimondhatatlan kedvesség és báj két pillanata, egyedülállóak az emberiség történetében! Szent József a limbusba tér, hogy ott Isten színétôl távol várja meg, míg ideje elérkezett; -- Jézus prédikálni, szenvedni és meghalni megy; -- Mária pedig tanúja lesz szenvedéseinek, halála után pedig az élet gondjai és a pogányok kôszívûsége közepette Nélküle él tovább.

Jézus születésével kezdôdik és József halálával végzôdik a tiszta, tökéletes szeretet a földi szentháromság három tagja között. József halála, mely ezt megszakította, egy másik szakításnak a kezdetét is jelentette, mely az anya és fia között ment végbe. Harminc évig teljes elvonultságban csak egymásnak éltek, de most már Jézusnak is távoznia kellett, hogy elkezdje prédikációit és szenvedéseit. Elsô elkerülhetetlen próbaként saját akaratából megfosztotta magát a szeretet közösségétôl és annak örömeitôl. A fogantatás percétôl anyja és az Ô szíve között az a szeretettel teljes összhang uralkodott, melynek elôképe öröktôl fogva megvolt közte, az Atya és a Szentlélek között.

b) Nézd, lelkem, e három szív egységét! A hit által, ha látni nem is tudod, részese lehetsz ennek a szeretetnek. Istenem, hiszem és tudom, akkor a földön mennyei dolgok közössége kezdôdött és azóta soha meg sem szûnt. Kötelességem és örömöm ebbe a közösségbe belépni, kötelességem és örömöm, hogy akkord legyek abban a csodálatos zenében, amely a názáreti házban kezdett el csengeni. Add kegyelmedet, csak annak segítségével hallhatom és érthetem meg ezt a harmóniát és csak így visszhangozhat bennem. Engedd, hogy lelkem Jézussal, Máriával és Józseffel lélegezzék. Engedd, hogy bennük elmerülve a világtól és annak gondolataitól távol élhessek. Engedd, hogy Ôket nézzem örömömben és bánatomban egyaránt és édes szeretetükben éljek és haljak.

2. a) Jézus és Mária között a földi együttlét utolsó napja a kánai menyegzô volt. A boldogító bensôséges viszony akkor már meg volt zavarva, mert már nem élhettek csupán egymásnak; ahogy nyilvánosságra léptek, a dolgok új rendje kezdôdött. Jézus elsô csodájával nemcsak a maga, de anyja dicsôségét is kinyilvánította, mert hisz anyja kérésére mûvelte azt. Különösképp megtisztelte anyját, mert szavára tervei sorrendjét megváltoztatta, habár csodatételeinek ideje még nem érkezett el, kérésére az elsôt mégis keresztülvitte. Azonban kérése teljesítésével anyjától e szavakkal vesz búcsút: ,,Asszony, mi van közted és köztem?'' Áldását adta, de visszavonhatatlanul elhagyta; magánosan és támogatás nélkül távozott paradicsomából.

Valóban a világ fôpapjának minden földi köteléktôl, a hús és vér minden vonzalmától mentesnek kellett lennie, hogy az emberiségnél hivatását teljesítse. Anyjával Názáretben való hosszas együttélésének az lehetett egyik indítóoka, hogy azután megmutassa, mint mond le a földi tûzhely ártatlan és tiszta örömeirôl azért, hogy pap lehessen, mint ahogy lemondott az Ég dicsôségérôl és boldogságáról, midôn emberré lett. Az Ószövetség sem említi Melkizedek apját és anyját; a leviták is csak akkor lettek méltók papi méltóságukhoz és csak akkor vették fel ôket a papi rendbe, ha a természetes vonzalmakkal szemben erôseknek mutatkoztak és így szóltak anyjukhoz és apjukhoz: ,,Nem ismerlek titeket'', sôt még fegyvert is emeltek öveik ellen, ha a seregek Urának dicsôsége úgy kívánta. Hasonlóképp mondja az Úr is anyjának: ,,Mi van közted és köztem?'' Ez volt az elválás áldozata; ez volt az elsô lépés a nagy áldozati cselekményhez, melyet az emberiség üdvére hoztak; ez volt a felajánlás a szent ,,hostia'' bemutatása elôtt. Legdrágább Megváltóm, ki érettem lemondtál anyádról, add kegyelmedet, hogy érted egykedvûen le tudjak mondani minden földi barátról és hozzátartozóról.

A legfôbb fôpap így szól családjához: ,,Nem ismerlek titeket''. Mégis egész biztosak lehetünk afelôl, hogy szeretô szíve e szavak kiejtése közben meleg, gyengéd érzéssel gondolt vissza születése óta eltelt idôre, a meghitt gyermekkorra, melyet szülei körében töltött el és akiket most el kellett hagynia. Erzsébet és János is egykor a szent családhoz tartoztak. Erzsébet is, mint József, meghalt, s most együtt várakoztak arra a napra, midôn Jézus megnyitja a mennyek kapuit. János már régen megvált a házi tûzhelytôl és lemondott mindenféle földi vonzalomról, megkezdte prédikációit az eljövendô Megváltóról és annak megjelenésére várakozott.

b) Add meg Jézus a kegyelmet, hogy ebben a szent közösségben élhessek. Engedd meg, életem teljen el a Te és barátaid körében. Ne engedd, hogy szívemet a látható dolgok elcsábítsák és ne engedd, hogy szívem másnak szentelje magát, mivel Te láthatatlan vagy. Oly sok baráttal áldottál meg, ne tûrd, hogy magamat nekik alárendeljem, vagy reájuk számítsak és bármiképp is szívemet hozzájuk kössem. Életem csak Benned legyen, csak azokkal érintkezzem és társalkodjam, akiket a földön Magad köré rendeltél és akikben az égben most gyönyörködsz. Lelkem csak a Tiéd és Veled együtt Máriáé, Józsefé, Erzsébeté és Jánosé.

3. a) Midôn Jézus ideje elérkezett, nemcsak Máriáról és Józsefrôl mondott le; sok láthatatlan szolgája és barátja is volt rajtuk kívül, akik szerették, akikrôl éppúgy le akart mondani. Biztosan gondolhatunk arra, hogy születésétôl fogva érintkezésben állott a pátriárkák és próféták nagy szellemeivel, akik eljövetelét elôkészítették és hirdették. Látjuk Ôt egy alkalommal egész napon át Mózessel és Illéssel beszélgetni eljövendô szenvedéseirôl. Milyen tág gondolatkör tárul így elénk és mily keveset tudunk róla! Hosszú éjszakákat csak imádkozással töltött el és ez testét és lelkét az alvásnál is jobban felüdítette. Az isteni Mestert senki sem erôsíthette volna jobban és úgy szólva új életet öntött belé a dicsôült próféták kara, kiknek Ô elôképe és kiteljesedése volt. Társaloghatott Ábrahámmal, aki eljövendô idejét elôre látta, Mózessel, ki eljövetelét hirdette, elôképeivel Dáviddal és Jeremiással, Izaiással és Dániellel, akik legtöbbet beszéltek róla. A szeretet legtisztább forrása állott rendelkezésére. Mikor szenvedéseit megkezdeni Jeruzsálembe ment, a szent papok, akik áldozataikat reá való tekintettel hozták, elébe mentek. Az az áldozat hasonló volt a maihoz, midôn a pap a szentmisében megemlékezik Ábel, Ábrahám és Melkizedek áldozatáról valamint Izaiás izzó parazsáról, vagy ahogy lelki közösséget tart az apostolokkal és vértanúkkal.

Maradjunk még egy pillanatra Máriánál, mielôtt Fiának, Urunknak lépteit követjük. Egykor megtagadta valakinek, hogy övéitôl elbúcsúzzék, mielôtt Ôt követné, úgy látszik szent édesanyjával szemben is így viselkedett. Vajon visszatetszô lesz-e Ô elôtte, ha Máriával foglalkozunk elôbb, akkor, midôn elmélkedésünk tárgyának az ô szenvedésének kell lennie? Ó, Mária, áhítattal tiszteljük hét fájdalmadat; de ebbe a hét fájdalomba nincs beleszámítva a legnagyobb: a Fiadtól való búcsú. Vajon nem foglalja-e ez magában az összes eljövendô fájdalmakat is? Hogy viselted el az egyszülött Fiadtól való elválást? Milyen komorak lehettek az egyedüllét elsô sötét napjai! Hová vonultál vissza? Hol töltötted Fiad nyilvános mûködésének három esztendejét? Kezdetben egyszer megpróbáltál hozzá közeledni, azóta azonban semmi hír sem volt felôled, amíg a kereszt lábánál újra találkozunk veled. A feltámadás leírhatatlan öröme után állandó vigaszod volt, hogy most már senki sem veheti el tôled, minden szenvedés és lealacsonyítás megszûnt az Ô részére mindörökre, nem kell többé érte könnyet ontanod, -- és mégis ezután még hosszú évek álltak elôtted, melyeket tôle távol, istentelen világban éltél le.

Többi fájdalma mellett a legszentebb Szûz kimondhatatlanul szenvedhetett Fiának elvesztése miatt, akivel harminc évig élt egy fedél alatt. Midôn az Úr tizenkét éves lett, a templomban utal elválásukra és midôn csodatételeinek ideje elérkezett, így szólt anyjához: ,,Mi van közted és köztem?'' -- Mi közös kettônkben? És nemsokára elhagyta Anyját. Egyszer megpróbálta viszontlátni Fiát, de hiába; a tömeg között nem tudott hozzáférkôzni és Ô nem igyekezett Máriát fogadni vagy szeretô szóval illetni. Mária csak a végén vitte keresztül, hogy elmehetett Hozzá és látta, ahogy a keresztfán függ és meghal. Feltámadása után már csak negyven napig marad a földön, anyját hagyta megöregedni és nélküle kellett életét bevégeznie. A szomorúság és elválás milyen hosszú ideje a názáreti boldog harminc esztendôhöz hasonlítva!

Látom Máriát egyedül lakásában, mialatt Fia és Ura Júdeában vándorol, anélkül, hogy helye lenne, hol fejét lehajthatja. Látom kétszeres szenvedését, mert maga oly elhagyatott és Fia oly sok ellenségtôl van körülvéve. Vajon milyen szomorúan telhettek napjai? Néha híre érkezett, hogy Jézus veszélyben van, vagy szükséget szenved. Talán hallotta, hogy Fia a pusztába ment, hogy megkísértessék. Legszívesebben megosztotta volna fájdalmait, de nem szabad. Hozzá is eljutott a szörnyû hír, hogy fia megzavarodott. Rokonai és barátai felkerekedtek, hogy megfogják. Mária is odament, hogy lássa fiát és beszéljen vele, de a nagy tolongásban lehetetlen volt és fia most sem igyekezett Máriát fogadni, vagy szeretô szóval illetni. Szomorúan tért vissza újra otthonába, fiától semmi életjel, egyedül él tovább azok között, akik talán nem is hisznek ôbenne.

Látom Máriát újra a mennybemenetel után. Ez is újra az elválás ideje, de ez már tele van vigasszal. A virradat ideje és nem a bánaté. Az Úr távol volt, de már nem a földön és nem szenvedett többet; a halálnak nem volt többé rajta uralma. Naponta felkereste anyját a megszentelt áldozatban. Látom a szent Szüzet a szentmisénél és Jánost az oltárnál. Elmerülve várja a percet, midôn Fia megjelenik. A szent cselekvés alatt beszélget Vele; magához veszi azt, akinek életet adott egykor.

b) Ó, szent Anya, légy velem a szentmisén, midôn Fiad hozzám jön! Mikor gyermek volt, Ôt szolgáltad, midôn felnôtt, ajkán csüngtél és keresztfája alatt álltál! Maradj velem, szentséges Anya, hadd kapjak én is valamit tisztaságodból, ártatlanságodból, erôs hitedbôl. Ô legyen szeretetem és imádatom egyedüli tárgya, mint ahogyan nálad volt.

4. a) Jézusnak még más barátai is voltak, akik mindenkor készen álltak szolgálatára és akikrôl többet tudunk: -- ezek a szent angyalok. Az arkangyal hangja hirdette a Prófétának, az örökkévalónak Mária méhében való eljövetelét; angyalok énekeltek születésénél és imádták a jászolban; angyal vezette Egyiptomba és hozta vissza; a pusztában a kísértés után angyalok szolgálták Ôt és vitték keresztül csodatetteit, ha nem akart Ô maga a ,,legyen'' hatalmi szavával élni. Végül azonban nekik is megparancsolta, távozzanak, mint ahogy anyjával tette. Csak egy állt mellette az Olajfák hegyén, de a szenvedés alatt egész egyedül maradt. Elfogatásakor utal erre, mikor jelzi: az Atya kérésére az egész angyali sereget odaküldhetné; akkor tehát nem voltak mellette. Az Anyaszentegyház a mennybemenetel napján a dicsôség királyához és az angyalok urához imádkozik, ne hagyjon bennünket árván. Az angyalok ura és parancsolója önként lemondott az angyalok szolgálatáról, hogy szenvedései kelyhét csordultig töltse.

Midôn anyjától elvált, más emberi barátokat választott ki magának, a tizenkét apostolt, mintha szeretetet keresett volna náluk: szeretni és szerettetni. Ahogy mondta, nem szolgának választotta ôket, hanem barátaivá, bizalmasaivá tette ôket. Megosztotta velük titkait, ôszinte és nagylelkû akart velük lenni, mint az apa kedvelt gyermekéhez. Kinyilatkoztatásaival boldogabbá tette ôket, mint az Ószövetség királyait, prófétáit és bölcseit. Kedves kis gyermekeinek nevezte ôket és fölemelte ôket a világ bölcsei és tudósai fölé, mert reájuk bízta kincseit. Ujjongott a lelke, ha dicsérhette ôket, hogy nehézségei mellett kitartottak mellette és mintegy hálaképp bejelentette nekik, hogy tizenkét trónuson fognak ülni, és Izrael tizenkét törzse felett ítélkeznek, örült szeretetüknek, mikor a végzetes óra közeledését érezte és az utolsó vacsorán maga köré gyûjtötte ôket, mintha támaszt keresne bennük. ,,Vágyakoztam az órára, hogy halálom elôtt együtt fogyasszuk a húsvéti bárányt.'' Közte és az apostolok között tehát kölcsönös segítési vágy és mélységes szeretet uralkodott. Imádásraméltó akarata azonban úgy határozott, hogy még az apostolok is hagyják el, egyedül akart maradni szenvedéseiben. Az egyik elárulta, a másik megtagadta, a többi elillant és ellenségeinek prédául hagyta. Még feltámadása után sem akart egy sem hinni benne. Egyedül lépett a kínzás elé.

Ô a Mindenható és Üdvözítô! Lelkét az Isten látásának boldogsága árasztotta el, ezt a lelket azonban minden emberi természetbôl folyó gyengeségnek ki akarta tenni és így akarta érezni a fájdalmat, melyet az okoz, ha valakit minden földi öröm elhagy. Éppúgy, ha neki úgy tetszett, megfoszthatta lelkét Isten jelenlétének világosságától is és ezt meg is tette. Ez volt a végsô és legszörnyûbb kín, melyet lelkére mérhetett. Földi hivatása alatt az emberektôl Istenhez menekült, hozzá kiáltott szorongattatásaiban. Ha az emberek durva hálátlansága túlságosan reánehezedett, az Istennel való közösség erôsítette. Éjszakákon át imádságba merült. Ilyenkor így szólt:

Az Atya szereti a Fiút és megmutat mindent, amit Ô cselekszik. Megköszönte az Atyának, hogy titkait a világ bölcsei elôtt elfedte, a kicsik elôtt pedig kinyilatkoztatta. Ez a lényeges vigasz volt éltetô eleme és ettôl akarta magát megfosztani, nemcsak részben, hanem egészen.

Szenvedéseinek kezdetén így szól: Halálosan szomorú az én lelkem. És a végén: Istenem, miért hagytál el engem? Így mindentôl meg volt fosztva.

b) Istenem, Megváltóm, ki a világosságtól és vigasztól megfosztva álltál, lelkedet a halálnak sötét árnyékai vették körül, szíved epedve szomjúhozta a szeretetet és mindez az emberekért történt, -- ne fosszál meg szíved fényességétôl, mert ennek elvesztésével elsorvadok és gyengeségemben tönkremegyek. Ki más tudná lelkem napjának lehanyatlását megakadályozni? Ki tudna világosság nélkül életútján vándorolni, ki tudna tiszta levegô hiányában dolgozni? A szentek talán tudnak, -- én azonban nem. -- Én a teremtményekhez fordulnék, saját gyönyörûségemet hajszolnám, ha Te visszavonulnál tôlem. Már nem is szomorkodnék, nem éhezném és nem szomjúhoznám az igazságot, hanem megragadnám az alkalmat, és a királyok lakomájának morzsáin élnék, vagy tán szeméttel, szalmával, hamuval csillapítanám éhségemet, ami nem méreg, de azért nem is táplálék. Istenem, ne hagyj el mostani aszályomban és bajomban. Nyújtsd felém kegyelmed vigaszát. Hogyan tanuljam a legkisebb gyöngédséget vagy szelídséget, ha Reád nem tekintek? Hogy lehetnék kitartó az imádságban, ami kétszeres kötelességem, mióta az oratóriumban vagyok, ha Te nem bátorítasz és nem adod, hogy örömömet leljem benne? Az öreg emberben már alig van hév, önkénytelenül elmarad mások mögött és az elmulasztottat nem tudja pótolni. És mégis, Istenem, nem Szent Fülöp-e az én atyám, aki az életben -- úgy látszik -- soha nem volt vigasz nélkül? Megpróbáltatásoknak tetted ôt ki, de arcod fényességét sohasem vontad meg tôle! Szent Fülöp, eszközöld ki részemre békéd és örömöd, szelídséged és szeretetreméltóságod, önmegtagadásod és odaadásod egy-részét! Habár helyettesed vagyok, mindenben egyenes ellentéted vagyok.

3. Urunk testi szenvedései

1. a) Urunk testi szenvedései nagyobbak voltak, mint valamennyi vértanúéi, mert ô maga így akarta. Minden testi fájdalom foka a testben élô halhatatlan lélek érzékenységének természetétôl függ. A növények nem éreznek, mert nincs lelkük, szellemük. Az állatoknak megismerésük foka szerint több-kevesebb érzésük van. Az ember tökéletesebben érez bármely állatnál, mert a szellem él benne. Jézus lelke pedig sokkal mélyebben érzett, mint bármilyen emberi lélek, mert az isteni Igével személyes egységet alkot. Krisztus azért a szenvedést erôsebben érezte, mint bármelyik ember, mint ahogy természete messze felülemelkedett az emberén.

A szétszóródás enyhíti a fájdalmat. A csatában sokszor megsebesül a katona és nem is veszi észre. A betegek magas lázban nagyon szenvedôknek látszanak, de ha elmúlt, csak némi izgatottságra és általános rosszullétre emlékeznek vissza. Éppígy lényegesen megkönnyíti a kínt az izgalom és a lelkesedés. Elôfordul, hogy bennszülöttek, kik cölöphöz kikötve a lassú halál martalékai lesznek, mégis bizonyos szellemi bódulatban kínjaik ellenére énekelnek. Hirtelen fellépô fájdalom viszonylag könnyebben viselhetô el, mint a hosszantartó. A fájdalom tartama teszi azt oly nehézzé. Ha emlékezetünk nem idézné vissza természetszerûleg a fájdalomérzést, melyet egy percben éreztünk, a fájdalom folytatólagos perceiben még fokozottabb mértékben, akkor a szenvedést könnyebben viselnôk el. A fájdalmat második percében érzékenyebben érezzük, mert már az elsô perce is bennfoglaltatik és a harmadik érzékenyebb, mint a második, mert magában foglalja az elsôt és másodikat is és így tovább. A kín idôvel növekszik. Krisztust szenvedése alatt sem izgalom, sem lelkesedés, sem lelki közömbösség nem segítette kínjai elviselésében, szembenézett a gyötrelemmel, mielôtt az még elérte volna. Egész emberi lényét kitárta a szenvedés elé és keblébe fogadta. Minden szenvedést a fájdalom teljes tudatában viseli el.

Azért nem akart a bódító italból inni, ez szellemének elkábítására vezetett volna. A szenvedés teljességét akarta átélni. Lelke teljesen csak szenvedésére irányult, semmi sem tudta onnan elvonni. A múltat és jövôt olyan tevékeny szellemmel foglalta össze, hogy passiója lefolyásának minden percében minden szenvedése összpontosítva volt, és minden kín, akár elszenvedte már, akár még elôtte volt, minden pillanatban jelenvalónak hatott reá. Mindamellett lelke oly nyugodtan, oly józanul, oly izgalommentesen és tisztán szenved, hogy magára veszi a szenvedés egész terhét anélkül, hogy elutasítani tudná magától. Mindenesetre ártatlanságának és annak tudata, hogy mindennek hamarosan vége lesz, szenvedéseit elviselhetôbbé tehette, de még ezt a vigaszt is elhessegette magától, gondolatait minden megkönnyebbüléstôl elfordította, csak azért, hogy egész teljességében és tökéletesen szenvedjen.

b) Én Uram és Megváltóm, aki érettem oly tiszta öntudattal, belsô összeszedettséggel és szellemi erôd megfeszítésével ilyen gyötrô kínokat álltál ki, segíts, ha testi fájdalom szörnyû kínja kísértésbe ejt, hogy isteni nyugalmad kis töredékével viseljem azt el én is. Szent Szûz és Anya, ki láttad Fiad szenvedését és vele együtt Te is szenvedtél, szerezd meg a kegyelmet, hogy szenvedéseimet az övével és tieddel egyesíthessem és érdemeitek és a szentek érdemeiért bûneim vezekléseként elfogadtassanak és segítsenek az örök élet elnyerésében. (Nagyhét szerdája, április 19.)

2. a) Urunk szenvedése azért volt oly nagy, mert lelke olyan erôsen szenvedett. Ez nyilvánul meg az Olajfák hegyén szenvedett halálos kínja alatt, mielôtt még testi szenvedései elkezdôdtek volna. Az elsô gyötrelem, mely egész testét átjárta, nem kívülrôl jött, nem az ostorcsapásoktól, a tövisektôl vagy szegektôl, hanem lelkébôl. Lelke halálküzdelmet vívott és ô maga ezt már halálnak nevezte. ,,Szomorú az én lelkem mindhalálig.'' A halálfélelem olyan nagy volt, hogy az egész testet majdnem szét akarta feszíteni. Mint ahogy az özönvíz idején a föld mélyén lévô zsilipek megrepedtek és az ég csatornái megnyíltak, úgy a vér a görcsösen összehúzódó szívbôl hevesen tört elô minden pórusból és nehéz cseppekben lassan és súlyosan hullott le a földre.

Ilyen élôhalott állapotban maradt Jézus az Olajfák hegyén szenvedett órától egész haláláig, és amint elôször érzett halálfélelme a lelkébôl tört elô, úgy az utolsó is; szíve szakadtáig. Nem az ostorcsapás volt a kezdete és nem a kereszt volt kínjainak bevégzôje. Lelki kínja és nem a testi okozta halálát. A hóhérok csodálkoztak, mikor holtan találták. Hogyan halt meg? A remegô, reszketô szív, mely eleinte oly ijesztôen ontotta magából a véres izzadságot, végül megtört. Megtört és Ô meghalt. Mindjárt megtört volna, ha az Úr nem akarta volna még fenntartani. S mikor a mérték betelt, megszûnt dobogni.

b) Ó, megkínzott szív: szeretet, fájdalom, félelem, az emberi bûnök látása törtek meg s az a tudat, hogy azokat mint sajátodat kell elviselni, lidércnyomásként nehezedik Reád. Az Isten dicsôségéért való buzgólkodás, a közeledben levô bûn-káosztól való borzadás, mintha bele kellene fúlnod az emberiségnek ebbe a kloákájába, a mélységes szégyenkezés, undor és ellenszenv, mit ez Benned keltett, -- ugyanakkor azonban a lobogó részvét a saját akaratukból elkárhozó lelkek iránt, kikért hiába haltál meg: -- mindezek az érzések és gondolatok halálfélelmedben egyesültek és lelkedre áramlott a szomorúság zuhataga, önként kiszolgáltattad magad ezek hatalmának, ez volt a halálod: Ezt az erôs, elôkelô, nemes, végtelenül gyöngéd és tiszta szívet a bûn keményen megsebezte.

Irgalmas és jóságos Uram! Mikor érheti el szívem tökéletességednek csak kis töredékét is? Hisz még oly kôkemény, oly gôgös, oly hitetlen, oly szûkös, oly önzô, oly tisztátalan! Mikor lágyul meg és válik a Tiedhez hasonlóvá? Ó, legalább taníts meg, hogy Téged figyelve kövesselek és olyan mélyen és szívbôl szeresselek, mint ahogy Te legelôször szerettél engem. (Nagycsütörtök, április 20.)

4. Bevégeztetett

Most már mindennek vége, Uram, szenvedéseidnek és megaláztatásodnak. Követtünk a pusztában való böjtöléstôl egész kereszthalálodig. Negyven napig vezekeltünk, az idô hosszú volt és mégis rövid, de most már elmúlt. Könnyebbség ez és megváltás, köszönjük, hogy Bennünket is megváltottál. Köszönjük Neked a szomorúság idejét és még inkább köszönjük, ha elôre nézünk az ünnepekre. Bocsásd meg, ha hiányos volt a nagyböjti idônk és örvendeztess meg az ünnepi idôk alatt.

Valóban még keveset tettünk érted, Uram! Nagyon is jól ismerjük mennyire közönyösek, lanyhák vagyunk, mennyire hiányzik bennünk az önmegtagadás, a vezeklés szelleme, akkor is, ha nem menthetjük magunkat gyönge egészségünkkel. Milyen ímmel-ámmal és habozva imádkozunk és elmélkedünk, milyen szórakozottak, kedvetlenek és ingerlékenyek vagyunk! De talán vannak köztünk, akik többet is tettek. Úgy nézz ránk, Uram, mint egy egészre; lásd meg bennünk a közösséget, és ami jó az egyikben van, váljék hasznára a másiknak is. Áldozatos szenvedéseinkkel ugyan nem érdemeltük ki a húsvéti örömöket, de azért mégis örvendezünk.

Több örömet és ujjongást érzünk Teéretted, mint a lemondás, amit gyakoroltunk, megérdemelt volna. Engedd, hogy ez ünnepi érzés Általad önmagában igazolja magát. Mindenható szenvedéseidnek és szentjeid bûnbánatának érdemeiért légy kegyes és irgalmas! Fogadj el mint kis nyájadat szomorú idôben, elszakadt országban, olyan évszázadban, mely elvesztette a hitet és szeretetet! Könyörülj rajtunk, kímélj meg minket és adj nekünk békét!

Szeretett Megváltóm! Most a sírban fekszel, de nemsokára újra feltámadsz. ,,Bevégeztetett'', ezzel megfizetted a váltságdíjat, igazán mindent megtettél. Ó, végezd be bennünk feltámadásodat is! Mivel megvettél minket, használj fel, végy birtokodba és tégy egészen a Tieddé! (Április 22.)


III. Isten és a lélek

1. Isten a lélek boldogsága

Téged bírni, lelkek szerelmese, a halhatatlan lélek egyedüli boldogsága. Az örökkévalóság egész boldogsága az, hogy látásodban örvendezünk. Ebben az életben szórakoztathat és gyönyörködtethet ugyan engemet az érzékek múlandó hiúsága, de ez nem tart sokáig; mindezt elveszítjük, mihelyt ezt a világot elhagyjuk. Egy napon minden árnykép eltûnik. Mit tegyek akkor? Semmisem marad hátra részemre, mint a mindenható Isten. Ha a Reá való gondolat most nem okoz örömet, akkor az örökkévalóságban sem marad semmim, amiben örömöm telnék. Isten és lelkem az egyedüli lények, kik az egész világon reám való vonatkozásban megmaradnak. Isten a mindenségben minden, ha akarom, ha nem: Mi lesz velem, ha nem szeretem Ôt és ha nem marad más, amit szeressek? Ha ellenszenvet érzek iránta és Ô örökkétartó ideig reám tekint?

Uram, hogy merészkedtem én kimondani, hogy a mindenségben minden Te leszel, ha akarom, ha nem? Nem ezt kellene-e teljes szívvel, lélekkel kívánnom? Rajtad kívül ki nyújthat nekem boldogságot? Ha úgy, mint most az idôk és érzékek minden öröme körül is venne, az évek és évszázadok folyamán nem fárasztanának-e ki? Ha ez a világ örökké tartana, lehetnének-e örökké lelkem tápláléka? Van-e földi dolog, amely végül is nem untatna? Szeretik-e az aggastyánok még azt, amit fiatalságukban szerettek? Ez a világ nem változik-e folytonosan? Biztos vagyok, Istenem, eljönne az idô, bármily távoli is, amidôn a földi örömök kimerülnének és én újabbak után sóvárognék. Te vagy egyedül, Uram és Istenem, az örökkévalóság tápláléka, igen, Te egyedül. Egyedül Te töltheted be és elégítheted ki az emberi lelket. Az örökkévalóság unalmas és szegényes lenne Nélküled, még ha semmi büntetést sem rónál ki. Téged látni, Téged nézni, Téged figyelni az örökkévalóság kiapadhatatlan öröme. Te igazából sohasem változol, de azért mégis mindig és mindig újabb csodálatos mélységeket rejtesz magadban és az elmélkedô értelem mindig új szemszögbôl hatolhat Beléd, örökké elölrôl kezdjük megfigyelésedet, mintha soha nem láttunk volna. Jelenlétedben a gyönyörûség zuhatagként árad, ízleljük, de soha jól nem lakunk vele. Ez, Uram, igaz osztályrészem idelenn és az örökkévalóságban.

Milyen távol vagyok még attól, hogy így cselekedjem! Ezt tisztán látom és be kell vallanom. Szívem árnyak után szalad, mindent elôbbre helyezek a Veled való érintkezésnél. Mindig úgy sietek, ha Tôled elmegyek. Sokszor nagyon terhesnek érzem imáim elmondását. Alig van foglalkozás vagy szórakozás, amit ne ûznék szívesebben, mint hogy gondolataimmal Benned elmerüljek. Atyám, add kegyelmedet, fogjon el mély szégyenérzet ezért a mulasztásért. Ránts ki lustaságomból és hidegségembôl és ébreszd fel szívemben a teljes és tökéletes vágyat Utánad. Taníts meg az elmélkedés, a lelkiolvasmány és az imádság szeretetére. Taníts meg mindannak szeretetére, amik az örökkévalóságban foglalkoztatják majd lelkemet.

2. Krisztus a múltban, jelenben és mindörökké ugyanaz

A földön minden változásnak van alávetve. Ezt mondom és hiszem, Uram, de minél tovább élek, annál jobban és jobban érzem is. Egész jövôm kitárva fekszik elôtted, félelmetes Uram. Pontosan tudod, mi történik velem minden évben, mindennap, egészen utolsó órámig. Én nem tudom, csak azt, hogy életemben állandóan változásokat látsz. Egy év sem múlik el úgy, hogy ne lennék külsôleg és belsôleg más, mint az év kezdetén. Semmilyen idôszakban sem maradok ugyanaz. Mennyi váratlan és kemény csapás fog még sújtani? Nem tudom, és azt sem tudom, mennyi ideig fogok élni. Állandó változás vezet elôre, akár akarom, akár nem. Ó, Istenem, kihez tartsam magam? Itt nincs semmi, mire támaszkodhatnék, vagy amibe belekapaszkodhatnék! És ha megtenném is, elvennéd tôlem. Tudom, szeretetbôl ragadnád el tôlem támaszomat azért, hogy egyedül Reád hagyatkozzam.

Rajtad kívül, Istenem, minden változó, Te maradsz egyedül állandó. Mindig ugyanaz vagy, az emberiség igaz Istene és azért változatlan. Te vagy a legritkább és legbecsesebb, az egyetlen kincs, mert egyedül Te vagy állandó. A teremtmény változik, a Teremtô nem. A teremtmény csak akkor menekedhet meg a változástól, ha Reád támaszkodik. Az angyalok Téged szemlélnek és övék a béke, ezért tökéletes a boldogságuk. Nem veszíthetik el, mert Téged sem veszíthetnek el. Nincsenek gondjaik és bajaik, mert szeretik a Teremtôt, tehát nem valami múlót vagy érzékelhetôt, hanem ,,Jézus Krisztust, aki tegnap, ma és mindörökké ugyanaz''. Uram, egyedüli Istenem és Mindenem! Ne engedd, hogy valaha is mulandó dolgokat hajszoljak. Idelenn minden semmis, mint a tovasuhanó árnyék. Ne engedd, hogy szívemet valami itt a földön lekösse! Ne engedd, hogy valami is elragadjon Tôled! Végy körül egészen és hassad át egész lényemet. Vedd isteni oltalmad alá ezt a gyenge szívet és ingadozó szellemet! Vonzz magadhoz reggel, délben, este és légy vigasztalásom. Légy a ragyogó világosság, amire mint vezetômre és a béke szerzôjére nézek! Engedd, Uram, Jézusom, hogy lángoló és tiszta szeretettel szeresselek! Engedd, hogy azzal a meleg szeretettel, sôt még nagyobbal is szeresselek, mint ahogy az emberek e föld teremtményeit szeretik! Add, hogy ez a szeretetem olyan gyengéd és állhatatos legyen, mert a földi szerelemben is ezt tartjuk nagyra. Add, hogy megtaláljalak és érezzem, Te vagy lelkem igazi egyetlen öröme, menedéke, egész erôsségem, egyetlen vigaszom, utolsó reményem, legnagyobb félelmem és teljes szeretetem!

3. A szeretet ténye

Uram, hiszem, tudom és érzem, Te vagy a legnagyobb jó. Ezzel nem akarom csak azt mondani, hogy a legnagyobb jó és a legfelsôbb jóakarat vagy, hanem a legnagyobb mindent felülmúló szépség is vagy. Hiszem, bármily szép is teremtésed mûve, Hozzád hasonlítva, ki minden szépség ôsforrása és teremtôje vagy, csak por és hamu, még tekintetre sem érdemes semmi! Tudom, az angyalok és szentek tökéletes öröme és boldogsága abból áll, hogy Téged nézhetnek, örök szépség. Már itt a földön dicsôségednek egy sugara szent lelkeket rajongással tölt el. Még én is kicsiségemben érzem mindennek igazságát, mert könyörületbôl felvetted természetünket és mint ember jöttél közénk. És mi láttuk dicsôségedet, mint az Atya egyetlen szülöttjének dicsôségét. Drága Megváltóm, minél többet figyelem szavaidat, mûvedet, cselekedeteidet, szenvedéseidet, melyeket az evangélium mond el, annál jobban felismerem csodálatraméltó dicsôségedet és szépségedet.

Jóságos Megváltóm, épp, mert látom, milyen szép vagy, azért szeretlek és azért vágyom Téged mind jobban és jobban szeretni. A létezô világban Te vagy az egyetlen jóság, egyedüli szépség és gyönyörûség, semmi sem hasonlítható Hozzád. Végtelenül ragyogóbb és csodálatosabb vagy, mint a legremekebb teremtmények, ezért veszlek körül különleges, semmihez sem hasonlítható, igazán egyetlen szeretettel. Ha Téged szemléllek, Uram, minden homályosnak és zavarosnak tûnik fel. Semmit a földön, még azt sem, ami természetszerûleg a legkedvesebb elôttem, nem tudnék úgy szeretni, mint Téged. Inkább mindent elvesztek, csak Téged nem, mert Istenem, Te vagy legfôbb Uram és egyetlen szerelmem.

Te azonban végtelenül jobban tudod nálam, hogy valójában milyen kevéssé szeretlek, hogy csak a Te kegyelmed segítségével tudlak szeretni. Az nyitotta meg szellemem látó erejét, mellyel dicsôségedet megláthattam. Szívemet hatalmába az kerítette és csodálatos szépséged gyönyöreire fogékonnyá az tette. Érzékeimnek rettenetes megromlása tudna csak visszatartani, Uram, attól, hogy Téged szeresselek és szemléljelek.

Ki van hozzám közelebb, Istenem, mint Te? És mégis e világ dolgai, minden ami természeténél fogva gyönyörûségemre szolgál, állandóan meg akar fosztani látásodtól! Itt csak kegyelmed segíthet. Azért, Uram, tartsd távol szememtôl, fülemtôl, szívemtôl az ilyen nyomorult zsarnokságot! Törd szét bilincseimet, emeld fel szívemet, add, hogy egész valóm csak Feléd irányuljon, soha se veszítselek el szemem elôl és add, hogy szeretetem napról-napra növekedjék.


IV. A bûn

1. ,,Ellened vétkeztem egyedül''

a) Örök idôktôl fogva, Uram, kimondhatatlan boldogságban éltél, mert Te vagy az egyetlen, legmagasztosabb tökéletesség. Késôbb szellemeket kezdtél alkotni, hogy Veled legyenek és boldogságodban különbözô fokokban résztvegyenek. De ehelyett nemsokára fellázadtak Ellened. Elôször az angyalok egy része, majd az emberiség nem Neked, másnak kívánt szolgálni. Nem azért teremtettél-e bennünket, hogy boldogok legyünk? Teremtésünkkel boldogabb lettél-e és hogy lehettünk volna mi másképp boldogok, mint ha Neked szolgálunk? És mégsem akartunk boldogok lenni az Általad kijelölt úton, mást választottunk és elhagytunk. Istenem, hogyan köszöntük meg -- én is -- jóságodat a bûnnel?! Micsoda rút hálátlanság volt ez? Mi lesz büntetésem azért, hogy a nekem szánt boldogságot megvetettem és a poklot a mennyek elé helyeztem? Tudom, mi lesz büntetésem, így fogsz szólani: Hagyjátok saját külön útján járni! Tönkre akart menni: -- menjen hát tönkre. Megveti az általam nyújtott kegyelmeket: -- váljanak neki átkossá.

Neked, Isten, jogod van reám, mert egészen a Tiéd vagyok. Te vagy a mindenható Teremtô, én pedig a teremtmény, kezed alkotása. Te vagy az Úr és Mester. Ahogy a fejsze és kalapács nem sújthat a velük dolgozó kezére, épp oly kevéssé tehetek ellened valamit én is. Te semmivel sem tartozol nekem. Nincs Veled szemben semmi jogom, csak kötelességeim vannak. Teljesen Tôled függök. Életem, egészségem, minden perc kegyelme csak Tôled függ. Akaratom nem rendelkezhet életem felett, épp oly kevéssé, mint a fejsze és kalapács. Sokkal jobban függök Tôled, mint itt a földön bármi függ urától és parancsolójától. A fiú nem függ egész életen át az apától; az anyag, amibôl a fejsze készül, már elôzôleg is megvolt. Én azonban teljesen Tôled függök. Ha lehelleted tôlem csak egy percre is megvonod, hulla vagyok. Teljesen és maradéktalanul a Te mûved és tulajdonod vagyok: -- egyedüli kötelességem tehát, hogy Neked szolgáljak.

b) Istenem, mennyire megfeledkeztem errôl eddig és felejtem el állandóan még most is! Mennyi ideig éltem úgy, mintha magam ura és parancsolója lennék és lázongtam ellened! Saját tetszésem szerint cselekedtem és nem a Te akaratod szerint. Annyira konok voltam már, hogy nem is éreztem, milyen nagy mulasztás ez tôlem. Nem értem, milyen rettenetes a bûn, hisz nem vetem meg és nem gyûlölöm, mint ahogy kellene. Nem érzek ellene utálatot és megvetést, nem fordulok el tôle lelki borzalommal, pedig szégyen és vétek Veled szemben. Inkább játszadozom vele, mert ha nem is követek el halálos bûnöket, de nem érzek ellenszenvet a bocsánatos bûnök iránt. Istenem, milyen ijesztôen nagy a különbség aközött, ami vagyok és aközött, aminek lennem kellene!

2. Folytatás

a) Nem merem földi elöljáróim valamelyikét megsérteni; vigyázok, mert tudom, ebbôl kellemetlenségem származhatik: -- de nem törôdöm vele, ha Téged megsértelek. Tudom, Uram, a sértés nagysága arányban van a sértett nagyságával: -- ennek ellenére mégsem félek Téged megbántani, pedig Te a végtelen Isten vagy. Uram, mit éreznék, minek nevezném magam, ha egy földi elöljárómmal szemben így viselkednék és ilyen erôszakos lennék? Ha apámra vagy egy tisztelt papra mérnék csapást és nem haboznék arcukba sújtani? Ezt a gondolatot még elviselni sem tudnám: -- és mégis, mi ez ahhoz mérten, hogy kezemet Reád emeltem? Hisz mi más a bûn? Vétkezni annyi, mint Téged a legdurvább módon megbántani. Ebben van tehát, lelkem, a bûn gonoszsága: a bûn a kéz felemelése mindenható Teremtômre, oltalmazómra és leendô bírámra, az ellen, aki maga a méltóság, dicsôség, szépség, tisztelet és szentség megtestesítôje: -- az egyedülvaló Isten ellen.

b) Uram, megborzadok lelkem állapotán! Mi lenne belôlem, ha szigorú volnál hozzám? Életem nem egyéb, mint nagy és kis sértések sorozata drága irgalmas Megváltómmal szemben! Mennyi súlyos vétket követtem el ezelôtt és mennyit követek el még ma is a legkisebb dolgokban is! Mi lesz még belôlem? Hová jutok, ha magamra maradok? Mit tehetek egyebet, mint hogy alázatosan ahhoz megyek, kit oly súlyosan megbántottam és megsértettem és könyörgök hozzá, törölje el lesújtó vétkemet. Uram Jézus, úgy szerettél, hogy megváltásomra lejöttél a mennyekbôl. Mutasd meg bûnöm nagyságát, magyarázd meg az abban rejlô méltatlanságot, taníts meg, hogy szívbôl fakadó bûnbánatot érezzék és bocsáss meg nagy irgalmasságodban. Könyörgök, drága Megváltóm, végy újra magadhoz! Csak kegyelmed segíthet erre. Egyedül nem tudom magamat megmenteni. Nem tudom visszanyerni azt, ami elveszett. Nélküled nem fordulhatok Hozzád, hogy kegyedet visszanyerjem és lelkemet megmentsem. Ha csak magamban bízom, a gonosz mind jobban elhatalmasodik felettem, teljesen elszakadok Tôled és kötelességem elhanyagolásában egészen megmerevedem. Helyetted saját magamat helyezem központba, magam faragta bálványokat imádok helyetted, egyedül igaz Isten és Megváltó, hacsak kegyelmed ebben meg nem akadályoz. Azért hallgass meg, Uram, elég soká éltem már ilyen ingadozó, határozatlan és békétlen életet. Most már hû szolgád akarok lenni, nem akarok többé vétkezni. Légy irgalmas, nyújtsd kegyelmedet, legyek az, amivé lennem kellene.

3. A bûn hatásai

a) Te vagy, Uram, a végtelen irgalmasságú Isten. Mindent szeretsz, amit alkottál, a lelkek kedvelôje vagy. Hogy van az, hogy mégis ilyen nyomorult világban élek? Ez a fájdalommal és szenvedéssel tele világ lenne az, melyet teremtettél? Ádám utódai közül ki marad gond nélkül a bölcsôtôl a sírig? Mennyi szomorú betegség és gyengeség, mennyi baleset fordul elô az életben, mennyi szörnyû aggodalom! Hány embert sújtott porig, vagy tört meg a bánat és szomorúság, viharos szenvedély vagy állandó félelem! Milyen csapások árasztják el a földet, pestis, éhínség és háború! Miért mindez, Istenem? Lelkem! Állj meg és kérdezd még egyszer: Miért van ez így? Megváltoztatta-e Isten természetét? Miért lett a föld ilyen szerencsétlen?

Istenem, nagyon is jól tudom, miért van ez a sok rossz. Nem Te változtattad meg természetedet, hanem az ember rontotta el a magáét. Vétkeztünk, Uram, s innen van a szörnyû változás. Mind a szenvedés, amit magam körül látok és aminek egy részét nekem is viselnem kell: a bûn eredménye. Nem léteznének, ha nem vétkeztünk volna. Csak kis részletfizetés a bûnért, csak homályos, ködbe veszô képe a bûnnek. A bûn százszor rosszabb, mint a pestis, éhínség vagy háború. A csúnya betegség elpusztítja és eltorzítja a testet, megrontja a vért, megtámadja a fejet, szívet, tüdôt, minden szervet, tönkre teszi az idegeket, minden tagban fájdalmat okoz, olthatatlan szomjat, reszketést, didergést és ôrültséget idéz elô: -- ez mégis mind semmi ahhoz a borzasztó betegséghez viszonyítva, amit bûnnek nevezünk. Ezek csak a bûn hatásai, annak árnyékai, semmi egyéb. Oka egész más, rosszabb és borzalmasabb, mint hatása.

Istenem, mutasd meg nekem ezt a gonoszságot! Engedd, hogy felfogjam annak a rossznak minden borzalmát, amiben tudtomon kívül szenvedek. Mutasd meg, mi a bûn?

A test és a lélek kínja mind csak a bûn eredménye, de ez még mind semmi a másvilágon elszenvedendô büntetés mellett. A föld legnagyobb és kibírhatatlan szenvedései kicsinyek a pokol kínjaihoz hasonlítva. A lélek szörnyû félelmei és ijedelmei semmivé törpülnek a lelkiismeret soha el nem múló vívódásai mellett. A legrosszabb megpróbáltatások, minden földi javunk elvesztése, barátok árulása, vigasztalan egyedüllét, mind semmi ahhoz mérten, ha Isten látásától vagyunk megfosztva. Az örök büntetés egyedüli mérôfoka a bûn súlyosságának.

b) Istenem, erre taníts meg, nyisd ki szememet és szívemet, esedezve kérlek, és értesd meg velem, milyen megvetésre méltó a halálnak ez a teste. Ne csak taníts erre, Uram, hanem irgalmadban és kegyelmedben vedd is el tôlem.

4. A bûn gonosz volta

a) Uram Isten, jól tudom, a teremtést igazán tökéletesen alkottad s ha ez áll az érzékelhetô világra, akkor annál inkább áll az értelemmel megáldott lényekre. A mennybolt kárpitját borító csillagok csodálatos harmóniában futják pályájukat; a földet alkotó elemek csodás összhangban vannak céljukkal: de sokkal nagyobb volt a harmónia a mennyekben, amikor az angyalokat elôször teremtetted. Létük elsô percétôl az angyalok kara fenséges összhangot és egyedülálló szépséget alkotott. Az ember teremtésének ezt az összhangot más megnyilvánulásokban kellett volna megvalósítania és tovább fejlesztenie. Hirtelen azonban ennek a finom és választékos szövevénynek egy pontján rettenetes repedés támadt, mind mélyebb és mélyebb lett és egy részt teljesen megsemmisített. Azután az emberi nemben is mutatkozott hasonló szakadás és kiterjedt minden emberi ábrázatra. Ez a rettenetes rossz, mely Isten mûvének nagy részét megsemmisítette: a bûn.

Ilyen Istenem, szemedben a bûn. De mi a bûn a világ ítélete szerint? Csak egészen pici baj, vagy egyáltalán semmiség. A Teremtô szemében pedig: a bûn elrontotta egész alkotását; nagyobb baj, mintha a csillagok pályájukat elhagyták volna és cél nélkül bolyonganának a világûrben, s ez által új káosz keletkeznék. A vétkes ember azonban a bûnt csak gyönge szavakkal jelzi. Letagadja. A világ pedig nevet rajta, elnézô vele szemben és megbotránkozva tiltakozik a megérdemelt örök büntetés ellen. Inkább megtagadja magát az Istent, de nem akarja elismerni a pokol gondolatát. A világ a bûnt valami tökéletlenségnek vagy illetlenségnek minôsíti, ízlés hiányának vagy pusztán csak gyengeségnek.

Lelkem, figyelmesen gondold át ezt a nagy különbséget a bûn megítélésében, mely a mindenható Isten és a világ ítélete között tátong! A kettô közül melyiknek akarsz hinni: Isten véleményének vagy az emberének? Istennek van-e igaza vagy teremtményének? Legnagyobb rossz-e a bûn vagy a legkisebb?

b) Uram és Megváltóm, nem habozhatom. Igaz, ,,minden ember azonban hazug.'' Neked hiszek jobban, mint az egész világnak. Vésd erôsen belém a bûn förtelmének meggyôzôdését, taníts meg, hogy utáljam, mint a pestist, mint a mindent elemésztô lángot, igen, mint magát a halált. Engedd, hogy minden fegyverrel küzdjek ellene, -- s hogy legyôzhessem, zászlód alá menekülök.

5. A bûn ocsmánysága

a) Uram, tudom, tökéletes vagy és semmiben sincs hiányod. Azt is tudom, emberi természetet vettél fel, leszálltál az Égbôl, hogy minden emberi szenvedést elviseljél és meghaljál. Ez a tény homályba borítja az eget és elveszi e földtôl, mely kezdetben oly szép volt, a fényt és tündöklést. Eljöttél, Uram, nemcsak a szokásos földi szenvedéstôl sújtva, hanem elszenvedted a soha nem hallott legnagyobb fájdalmakat is. Az Evangélium igazi alapvetô ténye és egyetlen alapja: Jézus Krisztus, a megfeszített. Tudom, Uram, hiszem és komolyan lelkembe zárom.

Miért volt a természetben ez az irtózatos változás? Tesz-e Isten valamit is indok nélkül? Nem, lelkem, ezt a bûn okozta. Bûnöd miatt szállt le az örökkévaló a mennyekbôl és azért szenvedett idelenn. Ebbôl ismerem fel, milyen nagy rossz a bûn: a végtelen Isten halála az egyetlen fokmérôje, összes testi és lelki szenvedései a Getszemani kertben eltöltött idôtôl haláláig, mind a bûntôl származnak. Milyen szörnyû lehet tehát a rossz, ha csak ilyen áldozat tudja helyrehozni és csak ilyen áron váltható meg! Ebbôl ismerem fel legjobban, milyen szörnyû a bûn. Borzalmas, mert a földön elterjedt minden rossz onnan ered és még borzalmasabb, mert az Isten fiát a szégyenfára szegezte.

b) Szeretett Uram és Megváltóm, hogyan vehettem ilyen könnyen ezt a dolgot, pedig milyen szörnyû következményei vannak? A jövôben kegyelmed segítségével komolyabban gondolok a bûnre, mint ahogy eddig tettem. A balgák nevethetnek a bûnön, de én a dolgokat igazi megvilágításukban akarom látni. Szenvedô Megváltóm, szenvedéseidet én okoztam. Mindenek felett szép vagy isteni természetedben, de épp olyan szép vagy szenvedéseidben is. Imádásra méltó tulajdonságaidat nem hogy elhomályosítaná, hanem azok annál tündöklôbben ragyognak, minél figyelmesebben nézzük megaláztatásodat. Ebben még sokkal szebb vagy nekünk. Sohasem akarom azonban elfelejteni, hogy az emberek bûne, az én bûnöm ezt a megalázkodást szükségessé tette. Szerelmem megfeszíttetett és pedig nem más által, hanem általam. Én feszítettelek meg! Az én bûnöm miatt szögeztek fel a keresztre! Uram, milyen rettenetes ez a gondolat! De már nem tehetem meg nem történtté. Most csak annyit tehetek, hogy gyûlölöm mindazt, ami szenvedéseidet okozta. Végül is nem kell-e gyûlölnöm? Ne szeressem-e végre Uramat és Mesteremet annyira, hogy ellenségét gyûlöljem és szakítsak mindazzal, ami Tôle elvon? Ne utasítsam-e el teljesen és tökéletesen magamtól a bûnt? Nagy szereteteddel taníts meg erre és tégy arra erôssé, Uram. Ültess belém heves, mélyen gyökeredzô gyûlöletet a bûn iránt.

6. A bûn rabszolgasága

a) Úr Isten, egyedül Te vagy erôs és szent. Te vagy ,,a szent és erôs'' Isten. Te vagy minden dolog szentsége és erôssége. Semmi teremtett dolog nem állandó és nem talál támaszt önmagában, hanem összedûl és elmúlik, ha Te nem vagy vele és nem tartod fenn. Te vagy, Isten, a mennyekben az angyalok és szentek erôssége, idelenn a földön pedig Te vagy az igazak segítôje! Rajtad kívül nincs lény, ki szent és erôs lenne. Imádlak ennek tudatában. Teljes szívvel akarom megérteni a nagy igazságot és hirdetni, hogy rajtad kívül semmi hatalom és erô nem létezik.

Istenem, Te vagy a szellemek ereje. Te vagy az én erôm is. Mily igaz tehát -- és ennél nincs igazabb --, hogy én csak benned vagyok erôs! Mélyen átérzem, Istenem, ha egy percre magamra maradok, tévútra kerülök. Amilyen biztos, hogy az elejtett kô leesik, oly biztosan zuhan szellemem, szívem reménytelen mélységbe, ha a jobbod nem tart. Ha elhagysz, elvesztem! Milyen különös és mégis mily igaz, hogy természetes hajlandóságom restségre, kicsapongásra, a vallás és az ima elhanyagolására, a világ szeretetére hajlik, nem pedig a Te szeretetedre, szent életre és önuralomra! Dicsérem és helyeslem, amit nem cselekszem. Szívem földi hiúságokat kerget, romlásra és feloszlásra törekszik és végül a halálban messze kerül Tôled, a halhatatlan Istentôl.

b) Uram, eléggé megismertem már, milyen borzasztó a bûn rabszolgasága. Ha távol vagy, bárhogy is igyekszem, nem tudok helytállani, akaratosságom, gôgöm, érzékenységem és önzésem uralkodnak felettem. Napról-napra növekednek bennem és végül ellenállhatatlanok lesznek. A régi Ádám mind erôsebb lesz bennem és végül rabságba ejt. Sok rossz dolgot ismerek, mégis megteszem, végül még én panaszkodom keservesen, hogy rabjuk lettem és nem tudok velük szakítani. Micsoda zsarnokság a bûn! Súlyos teher, megbénít és lenyom, és mi lesz a vége? Drága érdemeidért, mindenhatóságod erejével erre kérlek, Uram, adj életet, szentséget és erôt. Szentséges Isten, engedd, hogy erôs legyek! Halhatatlan Isten, tégy kitartóvá! Szent, erôs, halhatatlan Isten, könyörülj rajtam!

7. Minden bûnnek megvan a büntetése

a) Te, Istenem, mindent látsz és mindent hallasz. Tekintetedet mindenre irányítod. Bármi is történik a világban, szemed elôtt folyik le. Mindig nálam vagy és látod minden gondolatomat, ismered minden cselekedetemet. Te, Istenem, látod legcsekélyebb tettemet, és hallod legjelentéktelenebb és legmeggondolatlanabb szavamat. Szívem minden legtitkosabb és talán önkénytelen, már el is feledett gondolatát magad elôtt látod és beírod az élet könyvébe. Létezésem minden napján felejtek, de Te semmit sem felejtesz el. Fel vannak jegyezve elmúlt és jövendô éveim tettei egész halálomig, míg a lapok mind meg nem teltek és a könyv befejezôdött. Hová meneküljek lelked elôl? Feltétel nélkül, teljesen és tökéletesen a Te kezed között vagyok.

Milyen sokszor cselekszem rosszat, Istenem, és milyen ritkán jót! Milyen sivárak egészben szemlélve minden napom cselekedetei! Könyvedbe bejegyezted minden sértésemet, hanyagságomat, vétkemet és mindegyiknek megvan a maga külön büntetése, ez a büntetés napról-napra lassan, de biztosan növekedik. Amint a tékozló ember végül is összeomlik napról-napra növekedô adósságainak terhe alatt: úgy fenyeget engemet is a rám váró büntetéseknek folytonos növekedése. Elfelejtem gyermekségem és fiatalságom bûneit, pedig mind fel vannak jegyezve a nagy könyvben. Abban foglaltatik egész életem története és egy napon majd ellenem tanúskodik. Semmisem semmisült meg, minden feljegyeztetett. Lelkem, mi mindent kell kiállanod? Milyen megpróbáltatás elôtt állasz, mi lesz az eredmény? Sok ezer bûn hibáját és büntetését vettem magamra. A tisztítóhelyre küldenek, ki tudja mennyi idôre és mikor jöhetek ki onnan? Addig nem, míg az utolsó fillért le nem törlesztettem, de mikor lesz az?

b) Drága Megváltó, könyörülj rajtam! Bízom, hogy bûneimet megbocsátottad, de fennmarad még a büntetés. Irántam érzett szereteted ellenére, habár a Tied vagyok, mégis a tisztítóhelyre fogsz küldeni. Ott a büntetésben még egyszer átélem vétkeimet. Ott szenvedni fogok, de itt van már az idô, hogy mély bánatot indítsak magamban. Eljött az idô a jócselekedetekre, búcsú elnyerésére és a bûnök terhét mindenképp igyekezni kell eltörölni. A szentek az emberek szemében ugyan mentesek a bûntôl, valóban azonban nagy számlájuk volt Veled szemben, és állandó megpróbáltatásokkal fizettek. Nekem nincsenek érdemeim, de nem is voltak igazi szenvedéseim. Azt sem tudom, volna-e elég erôm a szeretetnek ilyen cselekedetét véghez vinni, amivel bûneim bocsánatát elnyerhetném. Kilátásom nagyon komor, csak végtelen szenvedésedben bízom. Drága Megváltóm, annyiszor bebizonyítottad már jóságodat, légy most könyörületes, légy kegyelmes igazságodban.


V. A kereszt hatalma

a) Istenem, ki jött volna rá a természetes gondolkodás folyamán arra, hogy tökéletességed egyik módja saját magad lealacsonyítása, hogy tervedet szenvedéseddel vidd keresztül? Örök idôktôl fogva kimondhatatlan boldogságban éltél. Jól megértem, mikor a teremtést megkezdted és teremtmények világával vetted körül magad, akkor olyan tulajdonságok virultak ki Benned, melyek e nélkül nem nyilvánultak volna meg. Mindenhatóságodat nem nyilváníthattad volna ki, ha nem lett volna tárgya, amin megmutathattad. Akkor kezdted csodálatos és gyengéd gondviselésedet, hûségedet és gondoskodó szeretetedet teremtményeid iránt kinyilvánítani. Ki gondolhatta volna, hogy teremtésed lealacsonyításodat is magában foglalja és szükségessé teszi! Nagy Isten, mennyire megalázkodtál, midôn testünket és vérünket magadra öltötted és a keresztfát halottas ágyadnak választottad! Sokkal jobban dicsôítlek és magasztallak, mert mindenhatóságodat szenvedéseidnek mélységeiben nyilvánítottad ki, mintha mûvedet anélkül hajtottad volna végre. Végtelen nagyságodnak megfelelôen így szárnyaltad túl minden gondolatunkat.

b) Úr Jézusom, hiszem és kegyelmed segítségével mindig hinni és vallani fogom, tudom, hogy igaz és a világ végéig az marad: a világban semmi nagy dolog nem történhetik szenvedés és megalázás nélkül. Minden csak ezek segítségével történhetik. Hiszem, Istenem, hogy a szegénység jobb, mint a gazdagság, a fájdalom jobb, mint az élvezet; az ismeretlenség és megvetettség jobb, mint a hírnév; a szégyen és gyalázat jobb, mint a fény és dicsôség. Uram, nem kérem, hogy ezekkel a megpróbáltatásokai sújts, mert nem tudom, elviselném-e vagy sem, de legalább hinni akarom, még pedig ôszintén, legyen bár szerencse vagy balszerencse osztályrészem. Nem akarok a gazdagságban, megtiszteltetésben, tekintélyben, hatalomban bizakodni. Nem akarom, hogy szívem e világnak sikereit és elônyeit hajhássza. Nem kívánok magamnak földi javakat sem. Kegyelmed segítségével inkább azokat becsülöm, akiket nem látnak meg és megvetnek. Tisztelni akarom a szegényt, becsülni a szenvedôt, bámulni hitvallóidat és szentjeidet és a világ megvetése által részesedni akarok bennük. Végül, Uram, ha gyenge is vagyok és nincs erôm a szenvedésért mint javamért könyörögni, legalább azt a kegyet kérem Tôled, viseljem, ahogy kell a szenvedést, melyet bölcsességed és szereteted reám mér. Viseljem el úgy a fájdalmat, gúnyt, megvetést, szégyent, félelmet és bizonytalanságot, ahogy Te, Jézusom, azt tôlem elvárod és ahogy saját szenvedéseddel erre megtanítottál! Megígérem, nem akarok soha kegyelmeddel felemelkedni, nem fogok különleges állásra pályázni, a világtól semmi nagyságot nem akarok elérni, meghúzódom mások mögött és ismeretlen akarok maradni. Igyekezni fogok, hogy az igazságtalanságot és sértést alázatosan viseljem el és a rosszért jóval fizessek. Mindenben meg akarok alázkodni, haragos szavakra hallgatással felelek és nem vesztem el türelmemet, ha kín és szenvedés nem akar véget érni. Mindezt el akarom viselni irántad és kereszted iránt érzett szeretetbôl, azzal a tudattal, hogy ily módon a világ és az örök élet ígéreteit elnyerhetem!


VI. A feltámadás

1. A Szentlélek temploma

Imádlak örök Ige, mert kegyelemmel teljes lejöveteledben nemcsak a teremtett lény természetét, szellemét és lelkét vetted fel, hanem földi alakot is: a Mindenható örök idôkre a teremtett sejtbe akarta magát belehelyezni. Ô, aki öröktôl fogva tiszta, végtelen és megfoghatatlan szellem volt és csak saját magasztos nagyságának törvényeit hordozta magában, örökre szoros kapcsolatban akart lenni azzal, ami a természet szegénységének van alávetve. Mindenhatóságod, Uram, önmagát védi, de csakis Mindenhatóságod engedhette meg földreszállásodat minden belsô veszteség nélkül. Testednek több része volt hatalmadban, mint Neked a test gyengeségében. Ezért kellett feltámadnod, ha már meghaltál, mert tested, miután birtokba vetted, nem volt többé elválasztható Istenségedtôl még a sírban sem. Ott is a Te tested maradt, s nem indulhatott feloszlásnak. Nem maradhatott a halál martaléka, ha ilyen csodálatos módon a magadévá tetted. Ami a Tied, annak örökre tökéletesnek kell maradnia. Alázatosan imádlak, drága Jézusom, ebben a szent testben, megváltásunk eszközében.

Felnézek Reád, Uram, és szentséges testedet úgy tekintem, mint feltámadásom zálogát. Meg kell ugyan halnom, semmi sem biztosabb ennél: -- de nem halok meg örökre, újra fel fogok támadni. A pogányok, akik nem ismertek, a testet nyomorultnak és jelentéktelennek tartották, minden erkölcsi rossz fészkének, okának és mentségének. A testnek meg kell semmisülnie: ez volt az eljövendô életrôl való legmagasabb fölfogásuk, vagy ez volt ennek a magasabbrendû létezési formának a föltétele. Hogy a test valójában énjüknek egy része és hogy újra helyreáll a halál után, bár nem érdemeljük ezt a kegyelmet; ez meghaladta értelmüknek képességét. Valóban, melyik emberi szellem jött volna rá kinyilatkoztatás nélkül, hogy ez a test, mely tapasztalatunk szerint oly gyatra, alacsonyrendû, oly érzéki és bûnös, állatok testvére, tele romlandósággal, arra kijelölve, hogy porrá és hamuvá váljék, képes legyen arra, hogy ilyen magas hivatást töltsön be, égi és halhatatlan legyen és mégis test maradjon! Csak Te, a Mindenható, tetted ezt lehetôvé. Nem csodálkozom, ha a világ bölcsei, kik nem hisznek Benned, mosolyognak a feltámadáson. Kegyelmed segítségével azonban tanításodat mindig lelkembe vésem, habár éles ellentétben van a világ tanításával. Ó legjobb, legmagasztosabb és legnagyobb Mesterem, Te vagy az igazság. Tudom és teljes szívembôl hiszem, hogy testem, amiben élek, újra fel fog támadni. Tudom, hogy mostani csúnyasága és lealacsonyodása ellenére egy napon, ha méltó leszek reá, romlatlan és átszellemült alakban újra felkel. Tudom és kegyelmed segítségével nem is akarom többé elfelejteni.

Taníts meg élni, mint ahogy élni kell annak, aki hisz a test méltóságában és szentségében, ahová belehelyeztél. Drága Megváltóm, azért jövök oly gyakran és oly komolyan szent lakomádhoz és táplálkozom tested- és véredbôl, hogy kimondhatatlan szentséged segítségével én is megszentelôdjem. Tudom, írva vagyon, testünk a Szentlélek temploma. Ne becsüljem és tiszteljem-e, amit oly csodálatos módon táplálsz és amit az isteni Lélek hajlékul választott ki magának? Istenem, ki a kereszten felmagasztaltattál, félelmed járja át testemet. Feszítsd meg lelkemet és testemet minden reá tapadó bûnömért, és tedd olyan ragyogó tisztává, mint amilyen Te vagy.

2. Egyedül az Isten

Tamással együtt imádlak, Uram és Istenem! Ha én is úgy mint ô, azelôtt hitetlenséggel vétkeztem is, annál mélyebben imádlak most. Imádlak, mert egyedül Te vagy imádásra méltó és dicsôséggel teljes, fôleg lealacsonyodásodban, midôn az emberek megvetnek, épp úgy, mint az angyalok dicsôítésében. ,,Istenem, mindenem'', Téged hinni annyit jelent, mint mindent bírni, ami csak enyém lehet. Magamtól nem mernék ilyen merész kívánságot kiejteni, ez részemrôl nagy merészség lenne, ha Te nem biztattál volna és nem adtad volna számba a szót. Magadra öltötted természetünket, testvérem lettél, meghaltál, mint az emberek, csak sokkal borzasztóbb módon: -- mindezt azért, hogy ne kelljen Rád a távolból félelemmel nézni, hanem így bizalommal tudjunk közeledni Hozzád. Beszélsz hozzám, mint ahogy Tamással beszéltél és intesz nekem, érintselek meg, mint ahogy ô tette. Istenem, mindenem, ha örökkévalóságig is beszélnék, mást már nem mondhatnék. Ha az enyém vagy, szívem túlárad a sok jótól. Nélküled azonban semmisem vagyok, elfonnyadok, szétesem és tönkremegyek. Uram Istenem, add magadat, és semmi egyebet.

Tamás eljött és megérintette szent sebeidet. Ó, mikor jön már el a nap, mikor megadatik nekem, hogy valóságban láthassam és csókolgassam ôket? Milyen dicsô nap lesz az, ha valaha, minden bûn és tisztátalanságtól megszabadulva, méltó leszek arra, hogy Hozzád, a megtestesült Igéhez, ott fenn a fényesség házában közeledjem! Milyen ragyogó reggel lesz az, midôn a tisztítótûz szenvedései után elôször pillantlak meg saját szememmel, színrôl-színre látlak, reszketés nélkül nézhetek szemedbe és láthatom, amint szánakozó ajkad megnyílik. Borzongató örömmel letérdepelhetek, megcsókolhatom lábadat és végül két karod közé veszel. Téged, az egyedül szeretettet, és egyúttal lelkem szerelmesét, már most akarlak szeretni, hogy majd egykoron is szerethesselek. Ó, örökkévalóság felséges napja, fogyatkozás és végnélkül való, melytôl még annyira messze vagyok most, míg a halálnak e testében zarándokolok, míg ezer gondolat gyötör és szór szét és akármelyikük örökre elzárhatná elôlem a mennyországot: ó nap, mikor ragyogsz föl számomra? Uram, milyen nap lesz az, ha minden bûntôl, a bocsánatostól és halálostól is, örökre megszabadultam, ha teljesen méltóan és tisztán állhatok Elôtted. Ha már képes leszek jelenléted elviselésére és félelem nélkül állhatok szemed elé és reszketés nélkül viselem el az angyalok és arkangyalok kutató tekintetét, ha közöttük állok és ôk körülöttem. Nem vagyok ugyan méltó arra, hogy odajussak, Téged lássalak és érintselek, azonban alázatosan akarok mindig közeledni Hozzád, hogy elérjem azt, ami most még nincs megengedve. Te, Megváltóm, Istenem is vagy, lelkemnek egyetlen ura. Széttörök szívemben minden bálványképet. Csak Jézust, mint a megfeszítettet akarom bírni. Életem csak Hozzád való imádkozás legyen, érted való áldozat, teljes odaadás a kenyértörés szent közösségében.

3. Jézusi türelem

,,Nézzétek kezemet stb. Van ennivalótok?''

Imádlak, Uram, csodálatos türelmedben és gyöngéd együttérzô leereszkedésedben. Tanítványaid tanításaidnak és csodáidnak ellenére elvesztették hitüket és midôn a halálba indultál, elmenekültek. Késôbb sem lettek bátrabbak, elfelejtették, hogy feltámadásodat harmadnapra jósoltad meg. Sôt még Magdolnának és a többi asszonynak sem hittek, akik elmondották, hogy újra élve láttak. Mégis megjelentél elôttük, megmutattad sebeidet, engedted, hogy illessék azokat, velük ettél és megajándékoztad ôket békéddel. Van-e, Jézusom, oly nagy akaratosság, melytôl szeretetedet megvonod? A számtalan esés és visszaesés legyôzi-e türelmedet és elnézésedet? Nemcsak hétszer bocsátasz meg, hanem hetvenszer hétszer. Semmi vízözön nem olthatja ki az olyan szeretetet, mint a Tied. Ilyen vagy mindenütt a földön az idôk végéig: megbocsátó, kíméletes, tûrô, várakozó, ha a bûnözôk még oly kihívóak is. Szánakozva mentegeted tudatlanságukat. Minden embert, még ellenségeidet is, napról-napra, évrôl-évre az utolsó óráig kegyelmed édes bíztatásával felkeresel. Ismered belsônket, tudod, csak por vagyunk.

Isten, mi mindent tettél már értem! Az emberek szigorúnak tartják ítélkezésedet és büntetésedet túl keménynek, ezt magamról azonban nem mondhatom. Mások magukról beszélhetnek, de az ítélet napján szégyenükre, felvilágosítod ôket. Semmi közöm ezekhez. Az én tapasztalatom egész más: én csak jótéteményeidben részesültem: -- és én teljes öntudattal, szívvel és lélekkel tanúsítom, irántam csak jóságos és irgalmas voltál. Hányszor lázadtam fel Ellened és mégis megbocsátottál. Újból és újból segítô kezet nyújtottál. Elbukom és mindig felemelsz. Bûneim ellenére változatlanul szeretsz, vigasztalsz, gondoskodol rólam, elárasztasz áldásoddal, fenntartasz és elôbbre segítesz. Visszaélek kegyelmeddel és mindig újabbakkal árasztasz el. Megsértelek, mégsem neheztelsz. Csak jót teszel velem, mintha semmi megbánni, vezekelni, jóvátenni valóm nem lenne, mintha leghûségesebb sáfárod lennék. Sôt még szereteted bûn elkövetésére csábít, mintha az csak gyengeségbôl fakadó elnézés lenne, valóságban pedig félelmet kellene bennem ébresztenie. Vallom, Uram, minden nap újabb bizonyítéka határtalan, legyôzhetetlen szeretetednek.

Légy türelmes velem hálátlanságom, romlottságom és hûtlenségem ellenére! Elôhaladásom rendkívül lassú, de legalább megpróbálkozom, hogy elôbbre jussak. Bár bûneim vannak, mégis mindig szemmel tartlak és komolyan törekszem arra, hogy lelkemet megmentsem. Adj idôt gondolataim rendbeszedésére, hogy jól kezdjem el. Ki akarok vetkôzni a lustaságból és lanyhaságból, szomorúságból és csüggedésbôl, fel akarok ébredni és vidám szeretnék lenni, hisz a Te szeretetedben vándorolok e földi létben. Csak Benned reménykedem és örvendezek. Csak kegyelmedet add, annak segítségével megteszek mindent, amit tudok, Te pedig kegyelmeddel fejezd be mindezt, akkor jelenlétedben és öt szent sebed szemléletében és imádatában boldog leszek.


VII. Isten velünk

1. A lélek bizalmasa

a) Keresztelô Szent János megvált a világtól, nazireus fogadalmat tett. Elfordult a világtól, ellene lépett fel és lelki felsôbbsége érzetében a bûnbánat szavaival beszélt hozzá. Erre egész Jeruzsálem hozzáment a pusztába és szemtôl-szembe került vele. Prédikációjában arra az Egyre utalt, aki eljövend és egész más módon fog hozzájuk szólni. Nem fog tôlük elválni, nem fog úgy fellépni, mint valami felsôbb lény, hanem testvérként jön hozzájuk, mint testükbôl való test és vérükbôl való vér, egy a sok közül, ki a tömegbôl jön és hozzájuk tartozik. Igen, már köztük élt, de nem ismerték fel... Emberfiának nevezte magát, mert habár Isten fia volt, mégis azt akarta, hogy minden tekintetben közönséges embernek tartsák. János és a szinoptikusok, bár egyébként egymástól sokban különböznek, ezt a vonását különösen hangsúlyozzák. A Keresztelô így szólt: Ô egy közületek, akit nem ismertek. Akkor Jézusra mutat, de nem a tömeg, hanem csak egy-két tanítványa elôtt. Ezek keresték Jézust és hazakísérték. Végül Jézus kezdte önmagát feltárni és dicsôségét csodatetteivel nyilvánítani. Mégpedig hol? Egy lakodalomban, ahol sokszor fordulnak elô kicsapongások. És hogyan? Újabb bort szerzett, ami pedig épp ilyen kicsapongások eszköze. Ezen a lakodalmon nem mint tanító és mester vett részt, hanem mint vendég, anyjával, családtagjával. Azért Máté evangéliuma így szól: Jézus jött, nem evett és nem ivott, és az emberek azt mondották, hogy ördöge van -- eljött az Emberfia, evett és ivott, és az emberek azt mondották, hogy falánk és fegyelmezetlen. Jánost gyûlölték ugyan, de tisztelték: -- Jézust megvetették (l. Mk 1,22.27.37; 3,21: hogyan csodálkozott a nép Rajta és hogyan vélte, hogy goromba lehet Vele; továbbá l. 2,16). Nyilván az Úrnak és missziójának jellegzetes vonása lehetett ez: ha két egymástól annyira független evangélista elmondja ezt a tényt és Izaiás próféta (53. fejezetben) ugyanezt elôre megjósolta.

b) Uram, az általad teremtett emberi természet iránti szeretetbôl választottad ezt a módot. Szerettél minket nemcsak mint teremtményeidet, mint kezed alkotását, hanem mint embereket. Jobban szereted az embereket, mint bármely teremtményt. Miért vajon? Hogy lehetséges ez? Mi különleges van az emberben? Mi az ember, hogy reá gondolsz? Hogy mégsem ,,angyalt választottál''. Ki tudja elhatározásaid mélységét kifürkészni? Jobban szeretted az embereket, mint az angyalokat, mert nem angyali természetet vettél fel, hogy üdvünkért dolgozzál. Nem akartál több hatalmat magadra venni és magasabb állásra sem törekedtél, mint amilyen a rendes emberi lét eredménye. Nem akartál sem mint nazarénus, sem mint pap vagy levita, sem pedig mint szerzetes vagy remete eljönni, hanem emberi természetünk teljében és egyformaságában, mert épp ezt szeretted olyan nagyon. Nem akartál mint kész, tökéletes férfiú feltûnni, hanem mint természetes emberfia. Nem földbôl újra alkotva, vagy olyan dicsô alakban, amiben most vagy, hanem abból a húsból és vérbôl, amelyben Ádám elbukott. Minden emberi gyengeséggel, érzéssel és vonzódással. Egyedüli kivétel az, hogy a bûntôl mentes vagy.

Jézusom, milyen méltó Hozzád, mint a nagy Istenhez, az Atyától Reád bízott mûvet ilyen gazdagon és túláradóan bevégezni, amint azt Te tetted. Nem akartál félmunkát végezni és épp az áldozat nagysága dicsôséged mint Istennek és nekünk bûnösöknek vigaszunk és megbékélésünk. Drága Megváltó, inkább vagy ember, mint Keresztelô Szent János, vagy az evangélista, sôt inkább, mint kedves, szent Anyád. Isteni tudásod felôlem mindenkiét felülmúlja, épp úgy, mint emberi természetemet személyes tapasztalatod alapján ismerted fel. Idôsebb bátyám vagy. Nem félhetek és szívem teljes bizalmával fordulok ahhoz, aki oly kedves, gyengéd, bizalmas, komoly, szerény, mindenek fölött alázatos és természetes. Mennyei dicsôséged ellenére ugyanaz vagy, mint a földön voltál: mindenható Isten és mégis gyenge gyermek -- a szent és amellett érzô, egész ember.

2. Jézus, az elrejtett Isten

Ne légy hitetlen, hanem hívô!

a) Imádlak, Istenem, ki láthatatlan rejtekedben majdnem félelmet ébresztesz. Imádlak és teljesen a láthatatlan iránti hitbôl szeretnék élni. Ha magamat természetes mivoltomban vizsgálom, mint akit megfosztottak örökségétôl és kitaszítottak, akkor különös kegynek tartom, hogy imádhatlak láthatatlan Úr és Isten. Tudom, a bûn válaszfalat emelt kettônk közé és tudatlansággal büntetett. A bûnbeesés elôtt Ádám érintkezett az angyalokkal. Szentjeid bensôséges kötelékkel Hozzád kapcsolva színrôl-színre láttak és különbözô módon érdemesnek találtattak, hogy jelenlétedet érzékelhessék. De mi marad hátra más egy hozzám hasonló bûnösnek, mint bírni Téged, anélkül, hogy láthatnálak! Nem kell-e már azon is örvendeznem, hogy abban a megfoghatatlan kegyelemben és irgalomban részesültem, hogy egyáltalán az enyém lehetsz? A bûn eredményeképp a hitélet a legfelsôbb fok, amit elérhetek és boldognak kell lennem abban a tudatban, hogy a valóságos élet és a meglátás felé haladok. Egyedüli mód, melynek segítségével még ez életben Feléd közeledhetem, a hit mindabban, amit kijelentettél: -- és én hálásan rovom ezt az Általad kijelölt utat.

b) Istenem, Te csupa irgalom vagy. A hitbôl élni mai állapotomban szükséges a bûn folytán, Te áldásodat adtad reá. Boldognak jelentetted ki azokat, kik nem látnak és mégis hisznek. Tehát boldogabb vagyok, ha hiszek Benned, mintha láthatnálak. Részesíts bôségesen ebben a boldogságban! Engedd, hogy higgyek, mintha csak látnálak! Add, hogy mindig úgy légy szemem elôtt, mintha valóságban és érzékelhetôen elôttem állanál. Engedd, hogy élô közösségben legyek Veled, állandóan a rejtett, de mégis oly élô Istennel. Szívem legbelsejében tartózkodol, életem élete vagy. Keblem minden lehellete, értelmem minden gondolata, szívem minden jó iránti törekvése láthatatlan jelenléted eredménye. Természet és kegyelmed folytán élsz bennem. Testedet csak homályosan sejtem, de lelkiismeretem mélyén tisztán hallom hangodat. Arra akarok figyelni és úgy akarok Hozzád szólni, mint a bûnbánó nô: Jó Mesterem! Légy mindig így velem! Ha kísértésbe esnék és el akarnálak hagyni, akkor, Istenem, ne hagyj el engem.

Szeretett Megváltóm, mennyire szeretnék Neked elégtételt szolgáltatni a világ minden hitetlenségéért! Mindazért a sok igazságtalanságért, amivel nevedet, szavaidat, Egyházadat és a szeretet szentségét illetik. Hogy tehetném ezt meg, mikor magamnak is hitetlenség és hálátlanság oly nagy adósságát kell letörlesztenem. A szentmiseáldozatban, a tabernákulumban valóságban és igazán testeddel és véreddel vagy jelen: -- a világ azonban nem hiszi el, sôt nevet ezen a kegyelemmel gazdag igazságon. Egykor Magad mondottad és apostolaiddal kijelentetted, hogy a világ elôtt elrejted magadat. Ez a jóslat most inkább, mint valaha bevált. Én azonban tudom, amit a világ nem tud. Vedd át helyettük hódolatomat és imádatomat. Legalább én ne találtassam vétkesnek. Másokat nem tudok a bûntôl visszatartani, de legalább egy azok közül, kiket véreddel megváltottál, élete minden napján hangos szóval akar dicsôíteni. Minél jobban megvetnek az emberek, annál erôsebben akarok Benned hinni, én Jézusom, lelkembe rejtôzött Isten, ki elsô percemtôl fogva csak jótéteményeivel árasztott el.

3. Jézus a lélek világossága

,,Uram maradj velünk, mert közeleg az est.''

Imádlak, Istenem, mint az egyetlen igaz világosságot, öröktôl fogva, örök idôkig minden teremtett lény elôtt már léteztél, de nem egyedül, hanem csodálatos háromságban. Végtelen világosság voltál és vagy, mely saját magadat világítod meg és szemléled. Az Atya a világosságot a Fiúban, a Fiú pedig az Atyában látja. Ami a kezdet kezdetén, az vagy ma is: a teremtményektôl teljesen különbözô: nem létezô fényben ragyogsz. Isteni tulajdonságaid olyan különbözôek és színpompásak, mindegyik olyan tökéletes tisztaságában és szépségében, mintha mindegyik külön-külön egyedülálló legmagasztosabb tökéletesség lenne. Minden teremtett dolog Hozzád mérve csak sötét. Még az angyalok fényessége is szegényes árnyék világosságodhoz mérve. Elhalványulnak, elsötétednek és eltûnnek elôtted. Maguktól még Reád se tudnának pillantani. A szeráfok szárnyaikkal elfödik arcukat és szóval-tettel hirdetik megfoghatatlan dicsôségedet. A napba sem tudok nézni, pedig az csak szegényes testi jelképed. Még egy angyal látását sem tudnám elviselni, hogy tudnék Reád nézni és tovább élni? Kiszáradnék, mint a fû, ha arcod tüzének közvetlenül ki lennék téve. Kegyelmes Isten, ki közeledhet Hozzád dicsôségedben és mégis nem tudok távol maradni Tôled.

Nem élhetnék távol Tôled, Te vagy lelkem egyedüli világossága, a mindenség fényforrása, minden földi embernek világítasz. Nélküled teljes homályban élek a pokol sötétségében. Elhervadok, kiszáradok, ha távol vagy tôlem. Akkor éledek újra, ha világosságod ismét felém ragyog. Akaratod szerint jössz-mész! Istenem, nem tarthatlak vissza, csak könyörgöm, maradj velem. Uram, maradj velünk, mert este lesz! Maradj reggelig és ne menj el, míg meg nem áldottál. Maradj halálomig mellettem ez árnyékvölgyben. Maradj mindaddig, míg a köd eloszlik és az örök reggel napja keresztül tör rajta. Maradj lelkem édes világossága, mert jô az est. Szorongó félelmet okozó sötétség, mely nem Tôled ered, borítja lelkemet. Semmi sem vagyok és kevés hatalmam van önmagam felett. Nem tudom megtenni, amit szeretnék. Szomorú és vigasztalan vagyok. Valami hiányzik és nem tudom mi? Lelkem utánad sír, szüksége van Reád, ha nem is érti meg: miért? Elismerem és bízó lélekkel vallom: csak részben és nagyon szegényesen értem meg. Világíts nekem soha ki nem alvó világító tûz. Akkor kezdem világosságod segítségével és benne az igaz világosságot látni és felismerni, hogy minden világosság forrása vagy. Maradj, édes Jézusom, ne hagyj el. Természetem öregszik és összeesik, épp azért adj még több kegyelmet.

Maradj velem és én magam is világossággá kezdek válni, másoknak világítani. Minden világosság Tôled jön, tôlem csak a sötétség. Általam akarsz másokat megvilágítani. Ó bárcsak úgy dicsôíthetnélek, ahogy legjobban szereted, azzal, hogy környezetemet felvilágosítom. Add nekik is világosságodat, mint nekem. Bennem és általam világosítsd meg ôket. Taníts meg, miképp hirdessem dicséretedet, igazságodat és akaratodat. Engedd, hogy hirdesselek, de nem prédikációval, nem puszta szavakkal, hanem példámmal, tetteim vonzó hatásával és rejtett erejével, szentjeidhez való észrevehetô hasonlatosságommal és szívemben irántad érzett boldogító szeretet nagyságával.


VIII. A mindenkit kielégítô Isten

,,Mutasd az Atyát és az elegendô.''

,,Fülöp, aki engem lát, az Atyát is látja.''

A Fiú az Atyában van és az Atya a Fiúban! Mély alázattal imádlak, örökkévalóság magasztos titka. Imádlak megfoghatatlan Teremtô, ki elôtt csak kis atom, valami tegnapról vagy egy óra elôttrôl származó kis dolog vagyok. Ha néhány évre visszatekintek, még nem is léteztem és nélkülem minden ment a maga útján. Te azonban öröktôl fogva vagy, nélküled semmi sem létezhet, még egy percig sem. Örök idôktôl fogva isteni természeted van, és a Fiú az Atyában, az Atya a Fiúban élt. Ha élünk vagy nem, elegendô vagy magadnak, a Fiú az Atyának, az Atya a Fiúnak. Minden egyéb csak limlom és hiúság önmagában. Volt idô, mikor a dolgok nem léteztek és lehetséges volna, hogy még most se létezzenek. Elegendô volna Részedrôl, ha az Atya az azonos lényegû Fiút megölelve a Fiú az Atya ölében élne, ez a kölcsönös szeretet a Szentlélekben elevenen lobog. Imádásra méltó titok! Emberi értelmem nem vezetett volna reá, de hiszem. Hiszem, mert kinyilatkoztattad, örömmel ismerem el szavadat, hisz csak tudod, ki vagy, ki más tudhatná? Én biztosan nem, hisz csak por és hamu vagyok, csak Te mondhatod meg nekem. Elfogadom tanúságtételedet, erôsen hiszem, ha nem is értem, mert hívô életet akarok élni és a Benned való hitet a sajátmagamba vetett bizalom elé helyezni.

Nagy Isten, öröktôl fogva elegendô vagy önmagadnak, az Atya a Fiúnak és a Fiú az Atyának. Hogyne lennél elegendô nekem, a hitvány teremtménynek, Te a nagy, nekem a kicsinynek! Kettôs módon lehetsz elegendô, az Atyában és Fiúban is és Szent Fülöppel ismétlem: ,,Mutasd meg nekünk az Atyát és az elegendô.'' Elegendô gazdag bôségben, ha a miénk vagy. Erôsíts, erôs Isten, hatalmaddal, vigasztalj édes békéddel, emelj fel arcod szépségével, világosítsd meg lelkemet örök lényed fényességével, kimondhatatlan szentséged illatával tisztítsd meg szívemet. Márts meg benne, adj annyit, amennyit elbírok kegyelmed áradatából, mely életed szent háromságából folyik.

Ne engedd, Uram, hogy elfelejtsem valaha is az igazságot, Te vagy életem, Te vagy egyedüli életem. Te vagy az út, az igazság és az élet. Te vagy életem és minden ember élete: mindazoké, kiket ismerek, kikkel találkozom, kiket látok és akikrôl hallok. Mind csak Benned és Általad él, nélküled semmik sem lennénk. Rajtad kívül senki sem tudja az üdvösséget megtalálni. Ne engedd, hogy napi teendôim közepette ezt valaha is elfelejtsem! Ébressz bennem igaz szeretetet a lelkek iránt, kikért a halálba mentél. Taníts meg megtérésükért imádkozni és mindent megtenni, ami tôlem telik, hogy ez sikerüljön. Bármilyen éleseszûek és kellemesek is legyenek az emberek, szellemük bármily fennkölt és mûvelt, csak ha az övék vagy, lehetnek boldogok. Egyedül és teljesen csak Te vagy elegendô. Véred az egész világnak elég. Ahogy nekem elegendô vagy, úgy az egész emberi nemnek is. Legyen, Uram, kereszted mindenkinek az elegendônél is több és tedd hatásossá, mert megtörténhetik, hogy gazdag kegyelmed ellenére hatástalanná lesz bennem, ha nem teszed hatékonnyá.


IX. Az egyedül változatlan Isten

,,Most nem követhetsz, ahová megyek, késôbb azonban követni fogsz.''

Egyedül Te vagy, Isten, örökké ugyanaz: az ember változik. Te nem változol, sôt még mint ember is ugyanaz maradtál, mert Jézus ma is olyan, mint tegnap, és az örökkévaló idôn át ugyanaz marad. Igéd megmarad a mennyekben és a földön. Elhatározásaid változatlanok, ajándékaidat nem bánod meg. Természeted és tulajdonságaid mindig ugyanazok maradnak. Atya, Fiú és Szentlélek önmagukban és egymáshoz viszonyítva öröktôl fogva örök ideig vannak. Imádlak változatlanságodnak vidám békéjében és egében, aki Te magad vagy. Kezdettôl fogva tökéletes vagy, nem nyerhettél, de nem is veszthettél semmit. Semmi sem árthatott Neked, mert nem létezik semmi, amit nem Te teremtettél volna és amit bármikor el nem pusztíthatnál. Imádlak végtelen szilárdságodért, mely minden teremtett dolog központja és támasza.

Ezzel ellentétben az ember örökké változik. Mindennap közelebb jut a sírhoz. Magas korommal, éveim számával mindig megrövidítem az idô és örökkévalóság közötti idôközt. Szünet nélkül változik belsô lényem. A fiatalság nem hasonlít az öregkorra és folyton távolodom a fiatalságtól a vég felé. Istenem, ahogy elôrehaladok, úgy esem össze. Alkotórészeimre bomlok. A lélek nem halhat ugyan meg, mert halhatatlannak teremtetted, a porhüvely azonban lassan-lassan por és hamuvá válik: -- azzá, amibôl lett. Minden az égvilágon változik. Tavasz, nyár, ôsz és télnek megvan a maga folyamata. A földi javak is váltakozók: a magas polcon levô lebukik, az alacsony fölemelkedik. A gazdagság szárnyrakél és elrepül; veszteségeink tönkretesznek minket; barátaink ellenfeleinkké lesznek; és fordítva: céljaink, terveink, vágyaink változnak, Rajtad kívül semmi sem állandó. A változó lények központja és élete vagy, Reád mint az Atyára támaszkodnak, tekintetük Feléd fordul és karodban védve érzik magukat.

Tudom, meg kell változnom, ha szent arcodba akarok nézni. El kell viselnem a halál által okozott változást. Testnek és léleknek meg kell halnia a világ számára. Valódi lényem, a lelkem, kell, hogy újra szülessék. Csak a szentek láthatnak. Ez a jó most nem lehet az enyém. Nekem is azt mondod, mit Péternek: Ahová én most megyek, nem követhetsz, késôbb azonban utánam fogsz jönni. Segíts változatlan kegyelmeddel, ha ezen a nagy és szörnyû, de mégis boldog változáson átesem. Idelenn változatlanságom állandó változás. Teremts napról-napra képedre, hogy dicsôségrôl-dicsôségre változzam, amint csak Reád tekintek és karodra támaszkodom. Tudom, Uram, ha Hozzád akarok jutni, sok megpróbáltatáson, kísértésen és harcon kell keresztülmennem. Nem tudom, mi vár reám, csak annyit tudok, meg kell teljesen változnom és azt is tudom, hogy e változások, ha nem vagy mellettem, nem szolgálnak javamra, hanem ellenkezôleg. Szerencsés vagy szerencsétlen vagyok-e, szegény-e vagy gazdag, egészséges vagy beteg, szeretô barátoktól körülvéve vagy elhagyatott: -- minden rosszra fordul, ha az örök Változatlan nem tart. Minden jóra fordul, ha Jézus velem van, ki mindig, tegnap, ma és az örökkévalóságban ugyanaz marad.


X. Isten a merô szeretet

,,Jobban szeretsz-e, mint ezeket?''

Azt kívánod tôlünk, Istenem, hogy szeressünk, pedig Te magad vagy a szeretet. Ezt a tulajdonságodat örök idôktôl fogva gyakorolod. A világ teremtése elôtt mindenhatóságodnak, igazságodnak, bölcsességednek és elôrelátásodnak nem volt tárgya, amire irányuljon, de az örökkévalóság óta szeretsz, mert nem egyszerû vagy, hanem három személyû. Az Atya öröktôl fogva szerette Fiát és hasonlóképpen a Fiú az Atyát és ez a kölcsönös, lényeges szeretet Atya és Fiú között maga a Szentlélek. Kimondhatatlan örök gyönyörûséged és boldogságod ez az állandó szeretet. Imádlak végtelen szeretet!

A teremtés mûve által bizonyos fokig szereteted még gyarapítottad, mivel nemcsak a Veled egylényegû személyeket szeretted, hanem teremtményeidet is. Te vagy önmagadban és értünk a szeretet, jobban szereted az embereket bármely más teremtménynél. A szeretet késztetett arra, hogy a mennyekbôl leszállj és szegényes természetünk törvényeit felvegyed. Csak a szeretet tudott legyôzni és ide a sötétségbe, a siralom völgyébe lehozni. A bûnösök iránt érzett végtelen szeretetbôl haltál meg, ugyanez a szeretet mennybemeneteled után is itt tart a földön a tabernákulumban, ilyen szegényes külsô formában. Ó örök Szeretet, ha nem volnál végtelen, maradnál-e itt csak egy órát is: korlátok közé szorítva és lenézésnek, megbecstelenítésnek és a sértésnek kitéve? Nem tudom, az örökkévalóság mit jelent, csak azt tudom, minden mértéken és megértésen felül álló bensôséggel és erôvel szeretsz.

És most még azt parancsolod, szeresselek viszont, mert elôbb Te szerettél engem! Nagyon, mindenekfelett szeresselek! Ezt kérdezed: Jobban szeretsz-e engem, mint ezeket? Istenem, milyen megszégyenítô reám nézve ez a kérdés! De vajon valóban jobban szeretlek-e, mint az átlagemberek? A legtöbb egyáltalán nem is szeret, még gondolataikból is kizárnak. Kellemetlennek találják a Reád való gondolást, nincs szívük irántad. Azért igazad van, midôn megkérded, szeretlek-e egy kissé. De miért nem szeretlek nagyon, miért nem repesek eléd lángoló szeretettel, hisz magadhoz vontál, egész közel és csodálatosképp kiválasztottál, hogy fiad és szolgád legyek. Nincs-e elég okom, hogy jobban szeresselek, mint más, habár mindenkinek szeretnie kellene Téged. Nem tudom, milyen személyes jótéteményben részesítettél másokat, hiszen mindenkiért haltál meg, de tudom mi az, amit egész különleges módon értem tettél. Drága Uram, annyit tettél értem, hogy lelkem egész erejével kell Téged viszontszeretnem.


XI. Isten a szentek szentje

Te, Uram, szent vagy, maga a szentség! Végtelen a távolság közted és minden ember között. Szavakkal nem tudjuk kifejezni. Imádlak, Uram, különleges szent mivoltodban és örök tisztaságodban, üdvöd lényednek ebbôl a legbelsôbb forrásából fakad, ezt soha teremtett dolog nem érintette. Imádlak sajátmagadnak tökéletes és szent megismerésében, mert általa fogalmat kapunk az örök Ige keletkezésérôl. Imádlak végtelen tiszta önszeretetedben, mikor az Atya a Fiút, a Fiú az Atyát szereti és ebben a szeretetben megértjük a Szentlélek származását. Imádlak fölfoghatatlan boldogságodban, melyet e lényegszerû szeretet gyümölcseként magadban hordozol. Nem értek semmit a mennyei dolgokból, szavakat használok és nem értem meg ôket. De hiszem ezeknek a szavaknak az igazságát, ha azt csupán csak a szegényes emberi szó homályosságával tudom is kifejezni.

Imádlak külsô és belsô szent mivoltodban: mûveid szentségében épp úgy, mint saját természeted szentségében. Teremtett lény nem közeledhet magasztos szentségedhez, de Te közeledsz minden teremtményedhez. Megérinted, körülveszed ôket és beléjük hatolsz. Rajtad kívül semmi sem él, Te pedig csak jót teremtettél. Minden dolgot a maga nemében jól alkottál meg. Imádlak, mert a teremtés alkalmával minden dolog, ha bele lehelted hatalmadat: ez tartja, vezeti és megôrzi a megsemmisüléstôl különleges segítséged nélkül is. Mindenbe hatékony erôt plántáltál, s ezáltal Benned és Általad, de önmaguktól is tudnak cselekedni. Értelmes teremtményeidnek megadtad a képességet, hogy akarják az igazat. Az embert egyenesre teremtetted tiszta természettel, kegyelmed szabad akaratából, úgy élhet, mint egy angyal a földön. Fôleg azért imádlak, mert az Ige megtestesülésével és lejövetelével kegyelmed bôségével ajándékoztál meg és így az örök javak birtokába jutottam. Szent vagy ezekben a mûvekben, elfedem arcomat ez elôtt a megközelíthetetlen szentség elôtt.

Bûn ugyan van a világon, de nem Tôled származik, hanem ellenségedtôl, tôlem és hozzám hasonlóktól. Magam és minden ember szégyenfoltjaként be kell vallanom, habár a jóra kellene törekednünk, mégis a rosszat akarjuk. Milyen mélység tátong közted és köztem, nemcsak természetünkben, hanem akaratunkban is! Akaratod mindig szent, tisztátalan akaratommal hogyan is merhetek Hozzád valaha is közeledni? Mi közös Veled? Mégis Hozzád kell mennem, Te hívsz, ha ütött utolsó órám és bírám leszel. Jaj nekem, hisz ember vagyok, tisztátalan nyelvvel és tisztátalan népek között élek! Kereszted, Uram, mutatja a köztünk lévô nagy távolságot, de egyúttal át is hidalja. Megmutatja nagy méltatlanságomat és egyúttal a bûn iránt érzett mély utálatodat. Taníts meg kereszted mély értelmének felfogására, megértem azáltal, mennyire elidegenedtem Tôled és add, hogy a kereszt valósítsa meg a Veled való újra egyesülést.


XII. A negyvennapos tanítás

1. Isten birodalma

Uram, milyen csodálatosak voltak a társalgások, melyeket feltámadásod után idôrôl-idôre tanítványaiddal folytattál! Mikor kettôjükkel Emmaus felé mentél, megmagyaráztad nekik a reád vonatkozó összes jövendöléseket. Apostolaidnak megadtad szentségeid bôségét, és leszögezted Egyházad kormányzására és fenntartására szolgáló szükséges útmutatásokat és irányelveket. Így készítetted ôket elô a Szentlélek eljövetelének napjára, midôn a próféta látomása szerint az isteni Lélek lehelletére a zörgô csontvázak élô testekké váltak. Arra a napra készítetted elô ôket, midôn a magasból világosságot és erôt küldtél le nekik és szellemeddel felkented ôket. Mindazt, amit akkor mondtál nekik, egyszerû és komoly hittel gondolom át. ,,Isten birodalma'' volt tanításaid és utasításaid szent anyaga. Ne engedd, hogy egy percre is elfelejtsem, itt a földön Magadnak egy birodalmat alapítottál: -- az Anyaszentegyház a Te mûved, a Te alapításod és eszközöd. Uralmad alatt, törvényeid szerint és éber szemed elôtt élünk. Ha az Egyház beszél, Te magad szólasz hozzánk. A csodálatos, jól ismert igazság birtokában ne engedd, hogy érzéketlenek vagy fásultak legyünk. Emberi helyetteseid gyengeségében ne hagyd elfelejtenem, hogy Te beszélsz és cselekszel bennük. Midôn a földet elhagytad, az idôk végezetéig megalapítottad Isten birodalmát. Így akarod fenntartani helyedet e földön és így akarod igédet látható formában érvényre juttatni még akkor is, ha már személyesen és láthatóan nem vándorolsz az emberek között. Igaz, hûségesen szeretô hittel akarom lelki szemeim elôtt megtartani képedet, amint az apostoloknak az isteni birodalom minden törvényét és igazságát megtanítottad, lélekben nézlek és figyelek szavadra.

Jöjj, jóságos Megváltó, és taníts engem is ilyen módon, önmagában erre nincs szükség, nem is követelem, mert Te az Egyházon keresztül szólsz hozzánk és hallhatom az igazság szavát, mert csalhatatlan Egyházadban az embereket továbbra is olymódon tanítod, mint az apostolokat. Szükségem volna azonban arra, hogy napról-napra az élet új körülményei és szükségei szerint tanításodban részesíts. Meg kellene adnod az igazi isteni ösztönt a kinyilatkoztatott dolgokhoz, hogy megértve az oly világosan meghatározott igazságokat, a többit is megsejtsem és magamévá tegyem. Igazságod megértésére már azért is szükségem van, mert így szellemem minden más igazság megismerésére fogékonnyá válik, vagy legalább is távol maradok minden téves felfogástól és hamis koreszméktôl. Szükségem van a pünkösdi szellemre, a szent Atyák és Egyház szellemére, ennek segítségével nemcsak az elismert igazságokra mondom azt, amit ôk, de egyáltalában azt gondolom, amit ôk. Mindenben mentesnek kell lennem a gondolat eredetiségétôl, amely az igazságtól eltévelyeg és Tôled eltávolít. Add kegyelmedet a szellemi kérdésekben, hogy az igazat a hamistól mindig meg tudjam különböztetni.

Erre a célra add meg, Uram, lelkiismeretem tisztaságát, mert egyedül így részesülhet sugallatodban és hasznosíthatja azt. Nagyothalló vagyok, szavadat nem hallom meg, szememet homály borítja, így bizonyítékaidat nem tudom tisztán kivenni. Egyedül Te nyithatod meg fülemet és szememet, tisztíthatod és alakíthatod át szívemet. Adj helyet lábaidnál, mint Máriának, ott akarom szavaidat figyelni. Add az igazi bölcsességet, hogy akaratodat inkább az imádságban, elmélkedésben, személyes beszélgetésben keressem, mint az olvasásban és tûnôdésben. Engedd, hogy hangodat mindig kivehessem az idegen hangok közül, hogy ahhoz tartsam magam. Beszélj hozzám lelkemen keresztül, ha dicsôítlek és Benned bízom, mert a te Lelked messze túlhaladja az enyémet.

2. Megnyugvás Isten szent akaratában

,,Mit törôdsz vele? Kövess engem.''

Te, Istenem, egyedül vagy mindenekfelett bölcs és mindentudó. Tudod mindazt, ami velünk a világ kezdete óta történik, mert magad határoztad el. Mindent a legbölcsebben rendeztél el, és tudod, hogy életem folyamán egész halálomig mi lesz sorsom. Tudod, meddig kell még élnem és hogyan fogok meghalni. Mindezt a legaprólékosabban elrendezted, kivéve a bûnt. Életem minden eseménye csak javamra szolgál, mert Tôled jön. Tökéletes bölcsességed, fogyhatatlan szereteted, csodálatos gondviselésed segítségével vezetsz évrôl-évre, ifjúságtól a késô öregkorig.

Uram, azért jöttél e világra, hogy Atyád akaratát, nem pedig a magadét vigyed keresztül: add, hogy lehetô legôszintébb és egyszerû odaadással hajoljak meg az Atya és Fiú akarata elôtt. Legjobban tudod, mi jó nekem és jobban szeretsz, mint ahogy magamat szeretni tudom. Gondviselésedben bölcs és segítô védelmedben mindenható vagy. Épp oly kevéssé tudom, mint Péter, mit rejteget a jövô és teljesen megnyugszom ebben a tudatlanságban. Tiszta szívvel köszönöm, hogy nem hagytál magamra és a nagy felelôsséget nem az én vállamra helyezted, hanem teljesen kezedbe helyeztél. Nem is kívánhatok egyebet, mint a Te gondoskodásod és nem az enyém alá való helyezésemet. Kegyelmed segítségével mindenhová követlek, ahová mész és nem a magam útját akarom járni. Bevárom utasításodat és aszerint ártatlanul és félelem nélkül cselekszem. Tartózkodni akarok a türelmetlenségtôl is, ha néha sötétségben és felfordulásban is hagysz és nem fogok sem panaszkodni, sem haragudni, ha szerencsétlenség vagy súlyos aggodalom száll reám. Tudod, Uram, a magad részét úgy teszed meg, mint ahogy én is igyekszem kegyelmeddel teljesíteni irántad való kötelességemet. Senkit sem hagysz el azok közül, akik keresnek, és senki, aki bízik Benned, nem csalatkozik. Minél buzgóbban könyörgök oltalmadért, annál biztosabban és tökéletesebben részesítesz benne. Azért kiáltok most Hozzád teljes szívvel-lélekkel és alázatosan kérlek, ments meg önmagamtól és a velem ellentétes idegen akarattól. Arra is kérlek, hogy mérhetetlen nagy szánalmadban ne légy túlságosan szigorú, hanem légy enyhe velem szemben elhatározásodban. Ne sújts nehéz megpróbáltatásokkal, melyeket csak a szentek tudnak elviselni. Légy irgalmas gyengeségemmel és kérve kérlek, ha szabad, vezess nyugodt, biztos úton a mennyek felé. Azonban mindent Reád bízok, szeretett Megváltóm, nem alkudozom: -- de ha még nagyobb megpróbáltatásokkal akarsz sújtani, adj még több kegyelmet! Árassz el erôddel és vigaszoddal, csapásaid ne okozzák halálomat, hanem szolgáljanak üdvömre, az életre.

3. Urunk búcsúja apostolaitól

Imádlak, Uram, apostolaid körében, kiket feltámadásod után negyven napig meglátogattál és irányítottál. Az idô akkor oly áldott, ünnepélyes és a világ zajától teljesen mentes volt. Oly jó volt Veled lenni, hogy mikor elteltek a napok, az apostolok azt hitték, még alig kezdôdtek meg. Milyen hamar repülhetett el ez az elsô húsvéti idôszak. Talán észre sem vették, mikor végére ért. Semmiképpen sem gondoltak szívesen a végre, teljesen betöltötte ôket a jelen perc öröme! Ó, a vigasz milyen ideje volt ez! Milyen ellentét ahhoz képest, ami éppen akkortájt történt! Ez volt földi létük legboldogabb ideje: az emberek szóbeszédétôl és kíváncsi tekintetétôl távol, a mennyei élet elôre megízlelése. Feltámadott Megváltóm, boldogok voltak világosságodban és ki is használták ezeket a napokat elmélkedésre és imádásra!

Te, Uram, azonban jobban tudtad mit jelent ez az idô és mi vár reájuk. Ôk azt remélték és kívánták, hogy a béke csendje soha véget ne érjen és még boldogabb kövesse. Te azonban örök bölcsességedben tudtad, hogy hasznos és szükséges reájuk nézve a harc és szenvedés vállalása, mert általa magasztosabb boldogsághoz jutnak. Ha el nem hagyod ôket, a Vigasztaló sem jöhetett volna el hozzájuk. Elhagytad ôket, mert tudtad, hogy szomorúsággal teljes hiányodban többet nyernek, mint észlelhetô jelenlétedben. Imádlak Atya, mert Fiadat és a Szentlelket elküldötted és Titeket azért imádlak Fiú és Szentlélek, mert küldetésteket akartátok.

Istenem, ne engedd elfelejtenem soha, hogy idelenn a földön a vigasz perce csak pihenés és nem állandó állapot. A földön ez nem állandó, csak az Égben. Idelenn csak arra adtad, hogy újabb eseményekre és szenvedésekre elôkészítsenek. Uram, részesíts néha-néha legalább ilyen vigasztalásban. Árassz el jelenléted édességével, ennek segítségével nem lankadok el az úton. Különben nagy gyengeségem folytán megtörténhet, hogy szolgálatodat terhesnek találom, elhagyom az imádságot és elmélkedést, kiszáradt lélekkel végzem napi teendôimet és kísértésbe esem ezeket csak a bennük rejlô örömért véghez vinni és nem a Te kedvedért. Add idônként isteni vigaszodat, de ne engedd, hogy abban pihenjek. Hadd használjam fel arra, amire szántad. Ha vigaszodat visszavonod, ne engedd, hogy sértôdött és levert legyek, hanem fordítsam gondolataimat és vágyamat az Ég felé!

4. Isten útjai nem a mi útjaink

,,Mert így szóltam hozzátok, szomorúság szállta meg szíveteket, de én az igazat mondom: rátok nézve jó, hogy elmegyek.''

Isteni Megváltó, imádom végtelen bölcsességedet. Látja, amit mi nem látunk, és mindent a legjobban elrendez. Midôn megmondtad apostolaidnak, hogy elmész tôlük, megrémültek, mintha úgyszólván bizalmukat csúnyán kijátszottad volna. Úgy tûnt fel, hogy szemrehányásokkal akarnak illetni: Nem hagytunk-e el mindent miattad. Hazát és otthont, családot, rokonságot, apát és anyát, asszonyt és gyereket, barátot és szomszédot, lemondtunk hivatásról és szokásainkról, csakhogy kövessünk! Nem szakítottunk-e a világgal és nem haltunk-e meg számára, csak azért, hogy örökre egyesüljünk Veled és Érted éljünk? És most elhagysz minket, azt mondod! Okos dolog-e ez és igazságos? Így tartod meg ígéretedet? Azért egyeztünk meg? Uram, imádunk, de egészen megzavarodtunk és nem tudjuk, mit mondjunk.

És mégis, Isten egyedül igaz, míg minden ember hazug. Bárcsak diadalmaskodnék isteni szavad szellemünkben a látszat minden okfejtése és rábeszélôképessége felett! Hit és nem a szemlélet kell, hogy vezessen bennünket. Te igazolva vagy, mégha az emberek meg is vádolnak, ügyed diadalmaskodik, még ha elbukás is fenyegeti! Téged igazán bírni azt jelenti, hogy Téged vesztünk el legelôször. Elsôsorban az embernek szüksége van belsô, láthatatlan, személyes segítségre és nem külsô vezetôre, bármily hasznos is legyen az. Te az embert nem csak felületesen, hanem gyökerében akartad meggyógyítani; nemcsak arculatát akartad megváltoztatni, hanem szívét megújítani és a rossz minden gyökerét kiásni és megsemmisíteni. Lelkét akartad meglátogatni, azért testileg elhagytad, hogy lélekben újra eljöhess hozzá. Azért nem maradtál apostolaiddal, mint földi vándorlásod idején, de lelked elment közéjük, hogy a Paraklétos hatalmával sokkal bensôbb közösségben örökre velük maradj.


XIII. A mennybemenetel

1. Fölszálla!

Követlek, Uram! Mennybe való felmenetelednél szív és lélek veled emelkedik. Ennél nagyobb diadal még nem volt. Betlehemben mint kis gyermek a mi emberi alakunkban jelentél meg. Ez a test a legboldogabb Szûz méhébôl származott, nem létezett, míg kezed munkájával nem alkottad. Lelked is új alkotása volt mindenhatóságodnak, midôn a szent méhbe bementél. Isteni lényed tiszta hajléka, tested és lelked a földön csak akkor kezdett létezni. Ebbôl áll a diadal, a föld most felemelkedik a mennyhez. Látom testedet, mely a kereszten függött, szegektôl átfúrt két kezedet és lábadat, látom átszúrt oldaladat felemelkedni. Megkínzott tested ég felé emelkedik, az angyalok Feléd ujjonganak. A boldog lelkek ezrei, kik a mennyet megtöltik, szétoszlanak, mint a tenger habjai és egy ,,via triumphalis''-t alkotnak. Megnyílnak az isteni paloták; a kerubok, kik a bukott emberek elôtt lángoló pallossal védik a mennyek bejáratát, mély tisztelettel hajolnak meg Elôtted és ragyogó bevonulásod elôtt. Ó dicsô nap!

Az apostolok most már érezték, hogy valóban Ô volt, bármennyire félreértették azelôtt. Mielôtt eljött, féltek a naptól és csak a nagy elszakadás fájdalmát tudták átérezni. De midôn Ô elment, az Evangélium szerint ,,nagy örömmel'' tértek vissza Jeruzsálembe. Most értették meg a diadal értelmét, de a maguk gyöngeségét is, midôn az ellen tiltakoztak, hogy Uruk és Mesterük, üdvösségük dicsôséges feje, az egész emberiség vezetôje és fejedelme magasztos mûvének koronáját megkapja. Ez volt a megváltott ember diadala, a megváltás befejezése, a végsô felvonás. Ez koronázta meg a mûvet, az ember most már valóban a mennyekben van, megkapta örökségét! A bûnös emberiségnek az örök Ige személyében egyik gyermeke, saját teste és vére van odafenn az égben. Milyen csodálatos eljegyzése földnek és mennynek! Fájdalommal kezdôdött és hosszú, titokzatos munkával készülôdött az örök lakodalom. Születés és házasság összetartozik, azért az ember újjászületik, midôn az emberfia a mennyekbe bevonul.

Istenem, reméljük, kegyelmed segítségével a testben követni fogunk. Ruhád szegélyébe kapaszkodunk, midôn a magasba emelkedel, mert magunk nem tudunk a földrôl felemelkedni. Milyen nagy öröm lesz az, ha egykor Veled a mennyekbe kerülünk! Milyen kimondhatatlan nagy lelkesedés annyi szenvedéssel teljes év után! Te vagy egyedül erôs! Megfogtál kezemnél fogva, akaratod szerint vezettél és azután dicsôségedbe magadhoz vettél. Mi van a mennyekben Rajtad kívül és mit akarok a földön Nélküled? Testem és szívem epekedik, Te vagy szívem Istene és örök ideig tartó örökségem.

A mennyekbe menni annyit jelent, mint Istenhez, az egyedülvalóhoz és egyedül üdvözítôhöz menni. Ott tökéletes az öröm, semmi más és senki sem üdvözölhet, aki nem fürdött isteni lényed szemléletében, nem rejtôzött és nem olvadt teljesen bele. Minden szent teremtmény csak a legfelsôbb lény ruházata, melyet magára öltött örökre és egyedülálló fényében ragyog. Rengeteg sok dolog van a világon és mindegyik csak saját magának középpontja. Odafenn azonban csak egy név van: Isten, ez az igazi természetfölötti élet. Ha idelenn igaz életet akarok élni és az örök természetfölötti életet odafenn a mennyekben el akarom érni, csak egy a teendôm: Istennek gondolatában élni. Taníts meg erre, Uram, add kegyelmedet, annak segítségével gyakoroljam, hogy értelmemet, érzelmeimet, kívánságaimat, reményeimet és célomat csak szereteted vezesse és hassa át, csak a Te nézésedbe merüljenek el, az foglalja el ôket.

Odafenn csak egy név és csak egy gondolat van, idelenn sok. A földi életben számtalan dolgot, munkát, célt, mulatságot hajszolunk és végül a halál mindent befejez. Idelenn a földön még a jó sem vezet a mennybe, mert gyökere romlott és a használatban elmállik, mert önmagában nincs állandósága és tartása. Lesüllyed a rosszhoz, mielôtt jól végezne, sôt mielôtt még elkezdett volna jónak lenni. Legjobb esetben hiúságok hiúsága, ha nem valami rosszabb, mert rendszerint a valóságos bûn csíráját hordja magában. Mindezt átlátom, Istenem! Tudom, hogy csak Te vagy az igaz, a jó és szép, hogy csak Te elégíthetsz ki idelenn és hogy csak Te vezethetsz át oda a dicsôségbe. Egyedül Te és rajtad kívül senki más az út, az igazság és az élet. A föld sohasem vezetne az égbe. Te vagy az egyetlen odavezetô út! Isten, egyedül Te!

Istenem, kételkedhetem még egy percig is abban, melyik legyen az én általam választott út? Nem kell-e habozás nélkül, azonnal és teljesen mint egyetlen osztályrészemet fogadnom Téged? Hová menjek máshová. Szavaid az örök életre szólnak. Lejöttél a földre és véghezvitted értem azt, amit senki más nem tudott volna megtenni. Csak az vezethet a mennybe, aki onnan jön. Honnan vegyem az erôt a magas hegy megmászására? Ha a világot a legjobban is szolgáltam volna és ahogy az emberek mondják, kötelességemet kifogástalanul teljesítettem volna, mit tehet értem a világ és legjobb erôi? És ha hivatásomat jól betöltöttem volna is, polgártársaimmal csak jót tettem volna, hírt, nevet és általános közbecsülést is szereztem volna, nagy tetteket vittem volna véghez és ha a történelem egyik nagy embereként is ünnepelnének: -- mindez a mennyekbe fog-e vezetni? Azért csak Téged választalak egyedül örökségemnek, hisz csak Te élsz és soha meg nem halsz. Minden bálványt eldobok magamtól és teljesen Neked adom át magamat. Kérlek azért, Uram, add utasításaidat és vezetésedet, erôsíts meg és vegyél karjaid közé.

2. Szószólónk az Atyánál

Imádlak, Megváltóm, ki a mennyekbe szálltál fel és ott közvetítôm és szószólóm lettél. A mindenség uránál van egy szószólóm! Idelenn a földön fontos dolog vállalásánál mindig ismerôs befolyásos embert keresünk, s ha találunk, nagyon számítunk ígéreteire. Te vagy a Mindenható s egyszersmind a mindenkit szeretô. Sok millió ember él e földön és mindannyiukért meghaltál, azonban a Tieidért élsz, kiket a világból magadnak elkülönítettél. Még csodálatosabban élsz választottjaidért. Nevüket kezedbe írtad, mindig elôtted vannak; ismered hányan vannak és belelátsz szívükbe. A világ sorsát szerintük igazítod és ha számuk betelt, itt van a világ vége.

Engem is kiválasztottál és jelenlegi kegyelmedben részesítettél és ezzel ráállítottál a jövendô üdvösség útjára. Nagyon jól tudom, bármi is legyen velem szemben titkos szándékod, egyedül csak az én hibám lesz, ha nevem nem lesz bent az élet könyvében. Nem tudlak felfogni, de meglehetôsen ismerem önmagamat, így tudom és egészen bizonyos vagyok ebben. Elônyös terepre helyeztél, a gyôzelmi díj már majdnem kezemben van. Ha jelenleg az angyalok és szentek társaságában vagyok, segítségükkel elérek annyit, hogy velem való barátságuk örökre megmaradjon velem. A világ népe ilyen viszonyt nagyon ki tud aknázni a maga hasznára. Ha tehát, Istenem, saját anyádat a mi anyánkká is tetted, akkor elvárhatok tôle bizonyos családi gondoskodást, hogy ne hagyjon el utolsó órámban. Ha ôt és Téged szabad erre kérnem, nem tudnám-e ezáltal a kiválasztottak legcsalhatatlanabb jelét, állhatatosságomat életem végéig megtartani? Egyedül nem tudnám ezt soha megszerezni. Minden eszköz birtokomban van, azok segítségével megkaphatok biztosan mindent, amire szükségem van. Mégis nincs birtokomban, mert idelenn nem adatott meg a birtoklás biztonsága.

Uram, a lelkiismeretfurdalástól és önmagam iránt érzett kedvetlenségtôl kétségbeesetten összeroskadok. Felelôsség nélkül elhanyagoltam az általad kezembe helyezett eszközöket, mindent a maga menetére hagytam, mintha a kegyelem szükségszerûen, fáradozásom nélkül is az üdvösséghez vezetne. Mit mondjak Neked? Régi szokások rabságában nyögtem, gyenge vagyok, tehetetlen, levert, szegényes és erôtlen. Mintha úgy teremtettek volna, mint az alacsonyrendû állatokat, mert mint azok, földre szegzett arccal járom az élet útját. Csak csúszkálok, ahelyett, hogy fölemelt fôvel járnék és szememet az Égre irányítanám. Add meg, Uram, mert oly nagy szükségem van rá, hogy mély bûnbánatot érezzék számos bocsánatos bûnöm miatt, szolgálatodban való hanyagságom, lustaságom és lanyhaságom miatt. Meg kell vallanom, ezek mind a legbiztosabb jelei annak, hogy nem tartozom kiválasztottaid közé. Ki más ment meg sajátmagamtól, mint Te?

Szent titkaidba, Uram, nem tudok behatolni. Tudom, valóban mindenkiért haltál meg, de mégsem akartad, bár megtehetted volna, hogy mindenki részesüljön a megváltásban. Biztos az egyiknek az vagy, ami a másiknak nem és mégsem vagy igazságtalan. Nem tudom, mi a szándékod velem, de ha irántam tanúsított végtelen irgalmad jeleire támaszkodom, melyekkel elárasztottál, akkor remélhetem, hogy azok közé tartozom, kiknek neve az élet könyvébe be van jegyezve. Tudom, biztosan érzem és hiszem, ha valaki elveszti az élet koronáját, az csak önhibájából történik. Kora fiatalságom óta kegyelmed vesz körül. Annyira érdeklôdtél irántam, mintha jelentenék számodra valamit és ha elvesztem a mennyek országát, mintha Téged is veszteség ért volna. Ezer kegyes útmutatásoddal felfelé vezettél, közvetlen közeledbe hívtál, házadba és termeidbe bevezettél és saját magaddal tápláltál. Nem szeretsz-e korlátlanul egész a végig igazán, hûségesen és hatásosan? Szent meggyôzôdésem, igen. Mindig törekszel jót tenni velem és elárasztasz jótéteményeiddel. Úgyszólván várod kéréseimet és akkor bebizonyítod kegyelmed erejét.

Igen, Uram, óhajtod, imádkozzam Hozzád és állandóan figyelsz hangomra. Nincs semmi, amit ne volna szabad Tôled kérnem. Bevallom bûnös hanyagságomat ezzel a nagy kegyelemmel szemben. Egészen bûnös vagyok, csak játszottam ezzel a legnagyobb kegyelemmel, azzal a hatalommal, hogy a Mindenhatót szánalomra indíthatom. Milyen hanyag vagyok az imádságban és abban, amire szükségem van! Milyen kevéssé gondolok más bajával! Milyen kevéssé gondolok arra, hogy az egész világ, fôleg Egyházad bajait és kívánságait Neked elôadjam. Milyen lusta vagyok, az élet mindennapi eseményeihez nem kérek különös kegyet és különös segítséget! Milyen keveset imádkoztam másokért! Milyen ritkán kísértem imádságommal munkámat és vállalkozásomat! Nem kértem vezetésedet és áldásodat.

Most azonban, Uram, ki akarom használni az idôt. Késôn van az, ha az élet véget ér, mert a sírban már nem lehet imádkozni, és a tisztítóhelyen már nem lehet semmiféle érdemet szerezni. Amilyen alacsonyrendû vagyok, éppoly hatalmas és erôs leszek Általad és Szent Atyád és szentjeid segítségével. Ezáltal sokat tehetek egyházadért, a világért és szeretteimért. A lelkek vére ne hulljon fejemre, ne rójam éltem útját anélkül, hogy Reád gondolnék! Engedj mindent színed elé vinnem; bármit teszek, keressem beleegyezésedet és minden cselekedetemet kísérje áldásod. Semmit sem akarok Nélküled tenni, hanem szívemet mindig feléd fordítom. Nem akarom elfelejteni, Te vagy szószólóm a legfelsôbb Úr trónusánál. A napóra a nap felé fordulva követi járását, így igazgassad Te is életutamat. Teljesen kezedbe helyezem magam.


XIV. A Vigasztaló

1. A Szentlélek, mindennek élete

Imádlak, Úristen, örök Parakletos, ki egylényegû vagy az Atyával és Fiúval. Imádlak, mint mindennek életét. Általad alkot egészet és áll fenn az észlelhetô világ, ahol minden a megfelelô helyén van. Belsô törvényeik szerint mozgatod ôket és különbözô részeit harmonikusan tartod össze. A föld mostani alakját Tôled nyerte és hat ,,nap'' alatt az emberiség lakóhelye lett. Teáltalad nônek a fák és bokrok és hajtanak gyümölcsöt. Általad követi tavasz a telet és ébred új életre a természet. Az élet tavasszal csodálatosan pompásan és ellenállhatatlanul tör elô, legyôz minden akadályt, a természetnek ez a csodálatos diadala a Te dicsôséges jelenléted. Tôled nyer életet nap-nap után az állatok sokfélesége és Tôled kapják lehelletüket. Az egész teremtett világ élete vagy, a testi emberi és állatvilágé, de leginkább a szellemi világé. Általad, mindenható Parakletos, éneklik a szentek és angyalok dicséretedet a mennyben. Te ébreszted fel újra a holt lelkeket, hogy Neked szolgáljanak. Tôled ered minden jó gondolat, kívánság és akarat, minden erô és siker. Általad válnak szentekké a bûnösök. Te erôsíted és harcosokat támasztva újítod meg az Anyaszentegyházat. A vértanúk pedig Általad nyerik el pálmájukat.

Te alapítasz új rendeket az Egyházban, újabb ájtatosságokat honosítasz meg, új vidékek térnek meg a hithez és a régi apostoli tanítás új magyarázatot kap és tovább fejlôdik. Dicsérlek és imádlak, Szentlélek, a mindenség uralkodója.

Különösen pedig imádlak mindazért, amit lelkemért tettél. Érzem és tudom -- nemcsak mint hittételt, hanem mint személyes tapasztalatot tudom --, Nélküled nem támadhat jó gondolatom, semmi jót nem cselekedhetem. Ha saját erômbôl akarok valamit tenni, biztosan nem sikerül. Ezt elég keservesen tapasztaltam. Csak akkor érhetek el valamit, ha lehelleted bennem van. Ha ezt megvonod tôlem, három halálos ellenségem: a bûn, a halál, a Sátán legyôz és földre teper. Nélküled olyan gyenge és teljesen tehetetlen vagyok, mint a víz. Ahogy megszûnsz bennem mûködni, úgy kezdek elhalványodni, kiaszni és teljesen tönkremenni. Jó kívánságaim, szándékaim, tervem, célom, sikerem, gyakorlataim egyedüli és állandó oka, forrása Te vagy. Semmim sincs, amit nem kaptam volna, és most magasztos vigasztaló jelenlétedben kijelentem, semmim sincs, amivel dicsekedhetnék. De van sok, nagyon sok, amin szégyenkeznem kellene.

Milyen enyhe és könyörületes voltál velem, Uram! Kora ifjúságomtól fogva szívembe oltottad az isteni Lélek iránti különös tiszteletet. Kezdettôl fogva szolgálatodba fogadtál és öregségemben sem fogsz elhagyni. Fiatalságomban sok jó szándékot ébresztettél fel bennem, magadhoz vonzottal. Nem érdemeimért, hanem szabad akaratodból, túláradó szeretetbôl. Teljes biztonsággal abban bizakodom: -- továbbra sem fogsz elhagyni, hacsak rettenetes sértést nem követek el ellened. Könyörögve kérlek, ments meg ilyen cselekedettôl! Ments meg a lanyhaságtól és lustaságtól! Inkább mindig több és több erôvel és hatásosan gondolj nyomorúságomra és gyengeségemre, amíg országodba, a mennyekbe elviszel.

2. A Parakletos: az Egyház élete

Imádlak, Szentlélek Isten, a legszentebb Szentháromság harmadik személyét, mert itt e bûnös világban a hegyen olyan messzire fénylô világosságot állítottál fel. Te alapítottad az Egyházat, rendezted el és tartottad meg. Állandóan ajándékaidban részesíted azért, hogy az emberek lássák, hozzá közeledjenek, belépjenek és ott éljenek. Így úgyszólván az eget lehoztad a földre és csodálatos közösséget hoztál létre, ahol az angyalok mint Jákob létráján fel és le járnak. Jelenléted helyreállította a közösséget Isten és emberek között. Megadtad nekik a kegyelem világosságát, amelynek egykor a dicsôség fényébe kell átmennie. Dicsérlek és áldalak határtalan irgalmadért irántunk bûnösök iránt.

Isteni Parakletos, fôleg azért imádlak, mert végtelen jóságodban felvettél Egyházadba, természetfeletti mindenhatóságodnak ebbe a mûvébe. Nem volt jogom a világ minden javát fölülmúló ilyen csodálatos kegyelmet kérni. Sok ember volt, kiknek sokkal jobb volt a természetük az enyémnél, sokkal vonzóbb tulajdonságaik voltak, mint nekem és kevésbé szennyezte be lelküket a bûn: -- és ennek ellenére kifürkészhetetlen szeretettôl vezetve, mégis engem vettél fel nyájadba. Minden tettednek megvan az oka és tudom jól, elhivatottságom is, emberi fogalmazás szerint, bölcs elhatározás eredménye: de tudom azt is, hogy ennek oka nem bennem van. Semmit sem tettem ennek elnyeréséért, hanem éppen ellenkezôleg, mindent megtettem ellene. Mindent megtettem, hogy terveidet keresztezzem és azért mindent csak kegyelmednek köszönhetek. Irántam viseltetett érthetetlen szereteted nélkül bûnben és sötétségben élhettem és halhattam volna meg, mindég csak rosszabbá váltam volna, talán még istentagadó lett volna belôlem, talán még meg is gyûlöltem volna az Istent és végül az örök tûzre, a pokolba kerültem volna. Csak a Te diadalmas szereteted ôrzött meg ettôl. Volt-e istentelenebb ifjúkor, mint az enyémnek egy része volt? Nem ingereltelek-e a végsôkig fel? Harcoltam és küszködtem erôsen, hogy megszabaduljak Tôled. Erôsebb voltál azonban nálam és gyôztél. Szavam sincs már: csak alázattal és imádattal borulok le a porba szereteted és irgalmad mélysége elôtt. Végül kegyelmed lassan, de biztosan Egyházadba vezetett. Még azt a kegyelmet is adtad, hogy ezt a hivatottságot teljesen kihasználjam és üdvösségemre fordítsam. Vezess és állandóan vigyél végtelen irgalmad forrásához. Lelkem pedig lángoló imádással legyen teli. Vésd mélyen lelkembe szentségeid és parancsaid iránt az igaz szeretetet. Tanítsd meg a megbocsátást, hisz ezt mindig megadod nekem és taníts meg, hogy az oltáron jelenlétedet úgy értékeljem, mint megbecsülhetetlen igazgyöngyöt. Nélküled semmit sem tehetek, Egyházadban és szentségeidben vársz reám. Engedd, azokban találjak mindig támaszt, míg az örök élet dicsôségében kimondhatatlan teljességüket elérik.

3. A Parakletos: a lélek élete

A legmélyebb alázattal imádlak, Uram, mert a bûnök terhét magadra vetted, pedig nemhogy hasznot hajtanának Neked, hanem megszentségtelenítenek és megsértenek. Szolgája lettél azoknak, kik azt nem kérték és nem érdemelték meg. Imádom ezt az érthetetlen leereszkedést, mivel engem is szolgálni akarsz. Tudom és érzem, saját utamra engedhettél volna akaratom szerint. Teljesíthetted volna vágyamat és meghagyhattad volna jogomat a pokolra és egészen magamra hagyhattál volna. Meghagyhattál volna a Veled való ellenségeskedésben és ami azzal egyenlô, a szellemi halálban. Végül másodszor is örök halált haltam volna és csak magam lettem volna az oka. De Te, örök Atya, jobb voltál hozzám, mint én saját magamhoz. Megadtad kegyelmedet, elárasztottál vele és ennek segítségével élek.

Örök Parakletos, imádlak, mert lelkem világossága és élete vagy. Megelégedhettél volna azzal, hogy külsô ösztönzésben, adományban és segítségben részesíts. Így az életbe bevezethettél volna és belsô erôd segítségével megtisztíthattál volna, midôn a sötét kapun a másvilágba lépek. Végnélküli szeretetedben kezdettôl fogva bevonultál lelkembe, birtokba vetted és templomoddá avattad azt. Kegyelmed által titokzatos módon bennem lakozol és magaddal, az összes angyalokkal és szentekkel csodálatos közösségben egyesítesz. Némelyek véleménye szerint csak kegyelmeddel vagy jelen bennem, pedig bennem vagy örök lényegeddel is és egyéniségem megtartása mellett úgyszólván beléd olvadok. Testemet, ezt a nyomorult földi burkot nemcsak birtokodba vetted, hanem még templomoddá is emelted. Ó, csodálatos, félelmetes igazság! Hiszem és vallom ezt, Istenem, bár megérteni nem is tudom.

Vétkezhetem-e, ha oly bensôségesen egyesültél velem? El tudom-e valaha is felejteni, ki van velem és bennem? El tudom-e kergetni belôlem lelkemnek ezt a fönséges vendégét a bûnnel? Ez az egyedüli, ami nem tôle származik és amit épp azért gyûlölnie és megvetnie kell! Ez a Szentlélek ellen elkövetett bûn lenne. Kettôs biztosíték van bennem a bûn ellen: elsôsorban a félelem annak a megszentségtelenítésétôl és megbecstelenítésétôl, ami valóságos jelenlétedbôl kifolyólag bennem vagy, továbbá bizalmam abban, hogy jelenléted tudata megoltalmaz a bûntôl. Ha vetkezem, ó Uram, visszavonulsz és szegény lelkem magára marad. Isten mentsen meg ettôl! Mindent, amivel megajándékoztál, fel fogok használni. Téged hívlak, ha kísértések vagy megpróbáltatások érnek. Óvakodni fogok a lustaságtól és lanyhaságtól. Kegyelmed segítségével sohasem foglak elhagyni.

4. A Parakletos: a szeretet forrása

Imádlak Istenség harmadik személye! Te vagy maga a szeretet, az Atya és Fiú élô szeretete. Szívünkben Te ébresztesz fel minden természetfeletti szeretetet ,,Fons, vivus ignis, caritas, élô forrás, tûz, szeretet.'' Pünkösd napján tûz alakjában jöttél le és tûz maradsz bennünk: -- ez kiolvasztja szívünkbôl a bûn és hiúság salakját s az imádat és odaadó szeretet lángját gyújtja fel. Egyesíted a mennyet a földdel azáltal, hogy megmutatod Isten természetének dicsôségét, szépségét és örökre megszeretteted velünk osztályrészünket. Imádlak öröktôl fogva lángoló tûz, a lelkek éltetôje, kik csak Általad válnak méltókká a mennyekre.

Isteni Parakletos, felismerem Benned a természetfeletti szeretet okozóját, ez a szeretet ment meg minket egyedül. Az ember természettôl fogva vak és keményszívû minden szellemi dologban. Hogyan nyerhetné el önmagától a mennyek országát? Kegyelmed lángja teljesen megújítja és csak ennek segítségével talál örömöt abban, ami nem tetszene neki Tenélküled. Te, a mindenható Parakletos, Te vagy magad a teremtô erô, Te vagy a vértanúk ereje és kitartása kínjaik közepette. Te vagy hitvallóid támasza az elrejtett élet egyhangú és alacsony tevékenységében. Te vagy a tûz, ennek segítségével nyerik meg a prédikációk a lelkeket és ezáltal feledkeznek meg a hittérítôk önmagukról. A Te segítségeddel ébredünk fel a bûn halálából és cseréljük fel a teremtett világhoz fûzött rabszolgaságunkat a Teremtô tiszta szeretetével. Általad ébresztjük fel magunkban a hit tevékenységét, a reményt, szeretetet és megbánást. Általad élünk a kígyóméreggel telített földön és a járvány mégis megkímél. A Te segítségeddel szenteljük magunkat szent szolgálatodra és teljesítjük magasztos hivatásunkat. Szívünkben meggyújtott tüzed segítségével imádkozunk, elmélkedünk és vezeklünk. Nem élhetnénk, ha elhagynál bennünket éppúgy, mint a nap melege nélkül a test sem élhetne.

Szentséges és megszentelô Uram, ami jó bennem van, csak Tôled ered. Nélküled napról-napra rosszabb lennék, végül ördöggé válnék. Ha a világban egyáltalán különbözöm csak valamit is a többiektôl, az azért van, mert a világtól elkülönítettél és szívembe ültetted Istennek szeretetét. Hogy most meg annyira különbözöm a szentektôl, ez azért van, mert nem könyörgök eléggé esdekelve és állhatatosan kegyelmedért életem minden viszontagságában, és a megadott kegyelmeket nem használom ki kellôképpen. Gyarapítsd bennem a szeretet kegyelmét méltatlanságom ellenére is. Ez mindennél drágább a világon és miatta lemondok mindarról, amit számomra a világ nyújthatna. Ajándékozz meg, Istenem, ezzel a szeretettel, hisz ez az életem.


XV. A szent áldozat

1. A szentmise

a) Legmélyebb alázattal imádlak, Uram, keresztedért és szenvedésedért, melyet a szentmisében értünk, bûnösökért megújítasz. A szeplôtelen testet a legkegyetlenebb szégyennek és legfájdalmasabb kínoknak tették ki. Levetkôztettek, kegyetlenül megkorbácsoltak. Isteni tagjaid úgy reszkettek az ütések alatt, mint a fák a zivatarban. Mikor ekként elbántak Veled, mezítelenül csupaszon, emberek látványosságára a keresztre szegeztek, hadd láthassa mindenki, hogyan reszketsz, hogyan halsz meg. És miért mindez, örök Isten? Milyen érthetetlen mélység van ebben a sorsban? Hisz puszta szavaddal szenvedés nélkül is megválthattál volna, de Te véred árán akartál visszaváltani. Megölt áldozati bárány, nézlek és vallom: -- halálod az egész világ bûneinek váltságdíja. Hiszem és vallom, Te egyedül tudtál teljes értékû elégtételt nyújtani, mert isteni természeted a szenvedésnek végtelen nagy értéket adott. Ahelyett, hogy amint megérdemeltem volna, hagytál volna tönkremenni, felmagasztosultál a kereszten és magadtól mentél a halálba.

Ilyen áldozatot nem volna szabad sohasem elfelejteni. Nem lehetett az csupán a világtörténelemnek egy múló eseménye, egyszeri cselekmény, melyet elnyelt az idô, az emberek nem ismerték meg és csak hatásaiban él tovább. Ez az áldozat rendkívül nagy volt, túlélte az idôk múlását és a jelenben élôén, állandóan fenn kellett maradnia, örök mennyei dicsôségedbe tértél meg, de azért rettenetes keresztáldozatodat a világ végéig megjeleníted. Ezt a hittételt nemcsak azért valljuk, mert szívesen és örömmel fogadjuk el, mivel Urunk és Megváltónk gyengéd szeretetét hirdeti, hanem eszünk is helyesli és elfogadhatónak találja ezt a gondolatot. Magunktól nem is sejthettünk ilyen csodálatos tanítást, de midôn tudomásunkra jutott, megismerjük ezt a tökéletességet, mely a szenvedésre hajlott. Legmélyebb alázattal imádjuk tökéletességednek ezt az újabb nyilvánulását. Elhagytad, Uram, ugyan már a világot, mégis naponként a szentmisében újra vérontás nélkül feláldoznak. Szenvedést és fájdalmat már nem szenvedhetsz el, mégis újólag és újólag kiteszed magad az emberi méltatlanságnak és korlátoltságnak. Túláradó módon bizonyítod be az emberiség iránt érzett irgalmadat, mikor mindennap megalázkodol. Mindenhatóságod ellenére nem vethettél véget a bûnnek, mert nem akartad elvenni az emberek szabadakaratát és azért megalázkodásodnak nincs vége. Így maradsz örökre az áldozó pap.

b) Felajánlom magam, Istenem, mint a köszönet áldozatát. Értem haltál meg, és azért egészen Neked adom át magam. Nem vagyok már a magamé. Te visszavásároltál, és ezt a vásárt ezentúl saját cselekedeteimmel akarom véglegesíteni; a világtól és ami benne van, belsôleg teljesen el akarok szakadni és a bûntôl meg akarok tisztulni. Lemondok még az önmagában ártatlan dologról is, ha az nem Érted van. Lemondok hírnévrôl, dicsôségrôl. Erôm csak Benned legyen és Téged dicsérjen. Engedd, hogy elhatározásomat be is váltsam.

2. A szentáldozás

Kiben lakhatsz, Istenem? Csak egészen tiszta és szent lelkekben! A bûnösök ugyan elmehetnek Hozzád, de Te magad kihez mehetnél máshoz, mint a megszenteltekhez? Te vagy a szent, a szentek szentje. Midôn a földre jöttél, a boldogságos Szûz szeplôtlen méhében készítettél magadnak méltó szent lakóhelyet. Ô is csak akkor fogadott be, mikor már elkészült rá. Élte legelsô idejétôl malaszttal volt teljes, úgyhogy a bûnt nem is ismerte. Így növekedett évrôl-évre kegyelemben és érdemekben, addig, amíg leküldted arkangyalodat, hogy isteni anyaságát kihirdesse. Ilyen szentnek kell lennie a legfenségesebb hajléknak. Dicsérem és áldom, Uram, nagy szent mivoltodat.

Istenem, hajlékodnak szentnek kell lennie és mégis nálam is óhajtasz lakni! Földi alakban, ugyanabban a testben és vérben akarsz hozzám jönni, mint amilyent Máriától nyertél! Eljössz hozzám, Istenem, és reám tekintesz, habár én nem nézhetek magamra! Vagyok-e olyan jó, pártatlan és igaz bíró magammal szemben, hogy teljes valóságomban és emberi gyarlóságomban felismerjem magam? Te ellenben ilyen bíró vagy, mindent látsz és mégis eljössz hozzám? Te tudod csak, Uram, milyen igaz, mikor ezeket a szavakat mondom: ,,Uram, nem vagyok méltó, hogy hajlékomba jöjj.'' Te tudod legjobban, milyen méltatlan az ilyen nagy bûnös magához venni a háromszorosan szent Istent, kit a szeráfok reszketve tisztelnek. Elmúlt bûneimnek nemcsak nyomait és sebhelyeit látod, de a mély forradásokat, csonkításokat és az állandó zûrzavart is, mit lelkemben okozott. Látod bennem a számtalan eleven bûnt, ha ezek nem is halálosak, de erôszakosságukkal, bûnös voltukkal és büntetésükkel bennem mûködnek és ocsmány ruhaként vesznek körül. Ismered rosszrahajló kedvteléseimet, ingadozó alapelveimet, szórakozott, csapongó gondolataimat, számos gyengeségemet és gyarlóságomat, és ennek ellenére mégis eljössz! Már most is tudod, milyen kevéssé tartom meg fogadkozásaimat: -- és mégis eljössz! Istenem, nem kellene-e fenséged ijesztô fényétôl és emésztô tüzétôl megsemmisülnöm? De Te tegyél képessé jelenléted elviselésére, hogy úgy ne kelljen szólanom, mint Péternek: ,,Uram, menj el tôlem, mert bûnös ember vagyok''.

Egyedül Te adhatsz erôt jelenléted elviselésére. Tisztítsd meg szívemet és lelkemet mindentôl, ami már elmúlt, törölj ki belôlem minden rosszra való emlékezést. Szabadítsd meg lelkemet minden gyengeségtôl, betegségtôl, ingerlékenységtôl. Értessed meg a láthatatlan dolgok valódi értelmét. Engedd, hogy igazán a tettekben és az élet minden vonatkozásában többre becsüljelek, mint bármily földi dolgot és megtanuljam a jövendô világot a mostaninál többre becsülni. Adj bátorságot, de helyes ösztönt is a jó és rossz megkülönböztetésére, minden dologban való alázatosságra. Add, hogy gyengéd, epedô szeretettel törekedjem utánad.

3. A lélek táplálása

,,Lelkem utánad szomjazik.''

Az egész teremtés Benned él, a táplálékot kellô idôben adod neki. ,,Mindenek szemei Benned bíznak, Uram!'' A mezô állatainak ételt, italt adsz. Tôled nyerik létüket naponta: -- ha megvonnád segítségedet, a semmibe süllyednének. A természet megerôsíti ezt az igazságot: -- aggodalmas, panaszkodó módon keresi mindazt, amije nincs. Minket, gyermekeidet egész más táplálékkal tartasz fenn. Tudod, hogy rajtad kívül semmit sem elégíthet ki és azért akartál ételünk és italunk lenni. Ó, imádásra méltó titok! Ó, legcsodálatosabb könyörület! Dicsôséges, szép, erôs Istenem, tudtad jól, semmi más nem tudja szegény szívünket és halhatatlan lelkünket fenntartani és azért emberi testet és vért vettél magadra, ez az isteni test és vér pedig táplálékunk lett.

Mily félelmetes gondolat! Különbözô módon bánsz az emberekkel, de számomra a Te tested és véred, az Isten teste: az egyedüli élet, e nélkül elpusztulnék, -- és hátha ez mégis megtörténik, ha vele élek is és talán éppen ômiatta? Hogy merészelhetek Istennel táplálkozni? Tele vagyok aggodalommal és félelemmel: haladok-e vagy hátrafelé lépek? Elôre haladok-e igazán, hogy Veled egyesüljek? Midôn magamhoz veszlek és számat kinyitom, félelmet és ijedtséget érzek, de mit tehetek mást? Ki máshoz forduljak? Ki menthet meg, ha Te nem teszed, ki tisztíthat meg rajtad kívül? Csak Te adhatsz erôt az önmegtagadásra és csak Te támaszthatod fel testemet a sírból. Az élet minden bajában azért fordulok Hozzád, nagy félelemmel, de mélységes hittel.

Istenem, Te vagy életem, Nélküled elepedek. A pokolban a kárhozott lelkek elepednek a szomjúságtól, mert elvesztettek. Elepednek, mert nem vágytak utánad, természetük legbensejébôl fakad e szomjúság. Én azonban más szomjúságra vágyom: -- szeretnék új természetet kapni, amely éppen annyira vágyódik utánad, mint amennyire fél elvesztésedtôl. Nemcsak azért jövök el Hozzád, Uram, mert Nélküled szerencsétlen vagyok, vagy mert szükségem van Reád, hanem azért, mert malasztod arra ösztönöz, szeretetedet önmagáért és dicsôségedet és szépségedet önmagában szeressem. Nagy félelemmel, de még nagyobb szeretettel jövök. Ne engedd, hogy valaha is elveszítsem irántad érzett fiatalos és ruganyos szeretetemet, bármennyire is eltelnek az évek és bármennyire megöregszik e szív és terhessé válnak a földi dolgok. Bárcsak kiegészítené kegyelmed természetem gyöngeségét. Segíts, Uram, annál jobban, minél tehetetlenebb vagyok. Minél inkább akar szívem elôled elzárkózni, annál tökéletesebbek és szembeötlôbbek legyenek megpróbáltatásaid, annál hatásosabb és sürgetôbb legyen bennem való jelenléted.


XVI. A Szentséges Szív

Jézus szentséges Szíve, imádlak az Istenség második személyében való egyesülésedben. Mindaz, ami Jézus személyéhez tartozott, az övé, mint Istené is: -- épp ezért éppen úgy kell tisztelni és imádni, mint magát Jézust. Az emberi természetet nem úgy vette fel, mintha az valami Tôle különbözô, Tôle elválasztható lenne, hanem valóban és tökéletesen természetévé tette, úgy, hogy számunkra az Istenfiának fogalmában örökre benne van. Imádlak, Jézus Szíve, mint magát Jézust, mint az örök Igét az emberi természetben, amivel teljesen egyesült és ahogyan örökre Benned él. Te vagy az emberi alakot öltött Fölségnek a Szíve. Benned imádom a testté lett Emmánuelt. Tisztellek getszemani lelki szenvedéseidben, halálfélelmedben, midôn véred minden pórusodból kitört s a földre ömlött. Kiüresítettek a kereszten, mikor teljesen elvéreztél. Halálod után lándzsával megnyitották oldaladat és így megváltásod kimondhatatlan kincsének utolsó maradékait is kifolyatták.

Uram és Megváltóm, imádom szentséges Szívedet, mert az irántunk, bûnösök iránt való gyöngéd emberi érzelmeidnek székhelye és forrása. Szeretetednek eszköze és szerve ez a Szív. Értünk dobogott és irántunk vágyódva gyötrôdött. Értünk és üdvösségünkért szenvedett. Égett benne a vágy, hogy Isten dicsôsége bennünk és általunk megnyilvánuljon. Szíved a csatorna, melyen át dúsgazdag emberi érzéseid és isteni szereteted felénk hömpölygött. Szentséges Szívedbôl eredt és árad felénk szüntelenül irántunk érzett nagy és érthetetlen irgalmad, mely Tôled mint Istentôl és embertôl, teremtôtôl, megváltótól és bírótól származik. Ez az Istenember szeretetének szent jelképe és szentsége! Megmentettél isteni erôddel és emberi szánalmaddal. Reám öntötted csodálatos véredet!

Jézus szentséges és szeretettel legteljesebb Szíve! Elrejtôzöl a szent Eucharisztiában és ebben a számûzetésben napról-napra sóvárogva dobogsz értünk, emberekért. Úgy szólsz most is, mint az utolsó vacsorán: ,,Desiderio desideravi -- nagyon vágytam e vacsorát veletek elfogyasztani.'' Teljes szeretetemmel és tiszteletemmel imádlak ezért, érzéseim teljes hevével és mindenekelôtt odaadó és határozott akarattal. Engedd, hogy szívem a Tieddel dobogjon, midôn a szentmisében leszállsz érettünk szenvedni és táplálékunkká lenni. Ha eszlek és iszlak, egyidôre méltatlan hajlékod leszek. Tisztítsd meg szívemet minden földi salaktól, gôgtôl és érzékiségtôl, nyerseségtôl és kegyetlenségtôl, minden fonákságtól, rendetlenségtôl és lanyhaságtól. Töltsd be úgy szívemet, hogy semmi napi esemény és körülmény meg ne zavarhassa és fel ne dúlhassa. Találja meg a békét Irántad érzett félelmében és szeretetében.


XVII. Isten végtelen tökéletessége

,,Belôle, Általa és Benne van minden.''

Belôle. Imádlak, Istenem, a világon minden létezônek eredete és forrása. Egykor semmi sem volt Rajtad kívül. Így volt ez hosszú örökkévalóságon át. Egyedül Neked nincs kezdeted, hanem mindig voltál, kezdet nélkül, öröktôl fogva, magad által szükség van Reád és így minden tökéletesség Benned és Belôled volt: Világok világa, végtelen mélysége minden nagyságnak és csodálatosnak, szépnek és szentnek, végtelen tökéletességek kincseskamarája, egyszóval: -- végtelen egység a kimondhatatlan sokféleségben! Istenem, ez a gondolat felülmúl minden teremtett természetet, annál inkább értelmemet. Nem érek fel odáig, csak a szavakat tudom ismételni és hinni: -- de meg nem értem. Ám hinni tudok és tudlak imádni Téged, nagy, jóságos Istenem, a tökéletességek egyetlen forrását. Kegyelmed segítségével teszem azt most és mindörökké.

Általa. Minden lény a teremtés óta csak általad él, mert elhatározásod és teremtô erôd hozta létre, öröktôl fogva, boldogságod közepette, mindenkinek kijelölted megjelenésének óráját. Minden legkisebb anyag a Te mûved és megfelel tervednek. Elsôsorban is minden lélek csak különleges teremtô erôdnek és hivatásodnak köszönheti létét, öröktôl fogva az egyes teremtményt saját egyéniségében figyeled és az összességhez való viszonyában. Engem is örök idôktôl fogva látsz. Tisztán látod, vajon elveszem-e vagy megmenekülök, vajon életem a mennyekben vagy a pokolban folytatódik? Ó szörnyû gondolat! Istenem, adj erôt e gondolat elviselésére, nehogy a Reád gondolás megzavarjon engem. Te vezess örök üdvömhöz!

Benne. Tudom és hiszem, minden Benned él. A teremtett világban minden élôlény, minden kiváltság, öröm és minden szerencse egészen a Tied! Minden, ami a dolgokban jó, csak azért lehetséges, mert elmerülnek tökéletességed végtelen tengerében. A látható világ minden szépsége és fönsége a Te visszavert fényed, vagy jobban mondva árnyékod, tulajdonságaid teremtô formában való mûve és megnyilvánulása. Minden, ami a tehetségben vagy lángészben bámulatra méltó, csak gyenge fénye örök idôktôl fogva létezô szellemednek. Bármilyen jót is cselekszünk, nemcsak a Te segítségeddel történhetik, hanem isteni mintaképed utánzata. Istenem, látlak-e vajon egy napon? Milyen látvány hasonlítható ehhez a nagyszerû látáshoz? Valóban látni fogom-e a kegyelem forrását, amely megkönnyít, erôsít és vigasztal? Tôled vagyok, Általad lettem és csak Benned élek: -- azért engedd, Istenem, hogy visszatérjek Hozzád és mindörökön örökké Veled legyek.


XVIII. Isten mindentudása

,,Minden tisztán és nyíltan van szeme elôtt, minden teremtmény láthatóan áll színe elôtt.''

Imádlak, mint a mindent látó Istent. Tudásod más és magasabbrendû, mint a teremtett lényeké. Mi érzékeink és elménk segítségével ismerjük fel a dolgot és csak nagyon ritkán más módon. Tudásod nemcsak terjedelménél, hanem természeténél és tulajdonságainál fogva is egész más. Az angyalok tudása a Tiedhez hasonlítva csak tudatlanság. Az emberi lélek, melyet megtestesülésedkor felvettél, a teremtéskor mindazon megismerés birtokában volt, amit az emberi természet csak felfogni tud, ez azonban csak szerény vízcsepp mindent bevilágító értelmednek és tudásodnak óceánjában.

Lehetséges lett volna ez másképp? Öröktôl fogva önmagadtól vagy, és boldogságod önmagad felismerése és szemlélése volt. Az Atya a Fiában nézte önmagát és megszerette önmagát és Fiát a Szentlélekben. Épp úgy a Fiú és Szentlélek az Atyában ismeri és szereti magát: ez a végtelen megértés és a végtelennek a szeretete. Felismerted tökéletesen lényedet és ugyanakkor felismertél mindent, ami benne és általa létezik, az egész mindenséget határtalan végtelenségében, sokféleségében, szépséges fönségében. Ez mind véges és határolt, Te azonban a végtelen Isten vagy és önfelismerésedben a mindenséget teljes terjedelmében, mélységében és sokféleségében felfogod.

Nagy Isten, ezt mind jelenleg magadban látod, hisz a Te mûved. Tisztán látsz, minden legkisebb részt önmagában és összefüggéseiben. A szellemet épp oly tökéletesen fogod fel, mint az anyagot. Minden egyes lélek gondolatait és szándékait oly tökéletesen ismered, mintha e földtekén csak egy lélek lenne. Engem is lelkem legmélyéig ismersz, múltam, jelenem és jövôm mint egész áll szellemed elôtt. Lelkem leggyöngébb rezdüléseit is meglátod, melyek felébrednek, eltûnnek és már meg is szûnnek létezni. A test és lélek minden mozzanata, akár cselekedet legyen az vagy csak gondolat, tisztán tárul ki elôtted a kezdet kezdetétôl a végéig, minden még legtávolabbi következményeivel együtt. Tudod jól, mi lesz a végem. Élénken áll elôtted az óra, midôn bírói széked elé kell állnom. Milyen súlyos gondolat: -- az örök bíró elôtt állani! És mégis nélküle nem élhetek, hisz legnagyobb támaszom a tudat, hogy örökké belelátsz szívembe. Uram, add meg a vallási élet véres komolyságát, hisz mindig csak erre vágytam. Hass oda, hogy ne kelljen soha ezt a tekintetet kikerülnöm, ismerjem meg már most is és alakíts teljesen tetszésedre. Taníts meg, hogy szeresselek mindig jobban és jobban: -- akkor békében élhetek és nem félek Tôled.


XIX. Isten gondviselése

Imádlak, Istenem, mert teremtésednek kifejlôdésére célt és irányt szabtál. Mindent bizonyos célból teremtettél és oda irányítod. Az ember célja: hogy Téged szolgáljon, Neked hódoljon, és így saját üdvösségét elérje: a test és lélek boldog örökkévalóságát jelenlétedben. Erre a célra alkottál mindent; mégpedig minden ember részére. Tekinteted és kezed épp úgy van rajtunk, mint anyagi teremtéseden. Minden élôlényt megtartasz egész tevékenységében, hogy célját elérhesse. Minden rovar és féreg erôdbôl él, addig, míg kiszabtad neki. Minden bûnös, minden pogány, minden gúnyolódó és istentagadó csak Általad él, hogy vezekeljen. Minden teremtményeddel irgalmas és gyengéd vagy, mintha csak egyedül volna a világon. Minden dolgot egyúttal egyénenként is nézel: és ebben a halandó világban mindegyiket szereted és mindegyiket isteni tulajdonságaid teljességével segíted, mintha atyaként ôrködnöd kellene felette és szeretetét meg kellene szolgálnod. Istenem, milyen szívesen nézlek és imádlak, mindenütt és mindenkor, mint minden dolog csodálatos mesterét.

Gondviselésed minden parancsa legtisztább szeretetbôl fakad. Ha szenvedést mérsz reánk, ez szeretetbôl történik, hisz e világnak bajait vagy teremtményeidnek javára rendelted, vagy a rossz elkerülhetetlen következményei, amit mi okoztunk és nem az Isten. De Te még a rosszat is jóra fordítod. Bánatot zúdítasz az emberre, hogy megbánást ébressz fel bennük és visszafordulásra kényszerítsed, erényeiket gyarapítsad és hogy a jövôben elérjenek Téged, a legfôbb jót. Semmi sincs hiába, hanem mindennek megvan a kegyelemmel teljes célja. Még haragodban és büntetésedben sem feledkezel meg irgalmadról. Igazságod irgalommá változik, még a bûnbánatot nem érzô bûnössel szemben is, megvéded a többieket a velük való érintkezéstôl, vagy figyelmezteted ôket. Erôs, megingathatatlan hittel hirdetem, Uram, a Gondviselés bölcsességét és jóságát a kifürkészhetetlen elhatározásokban és érthetetlen sorsokban, melyeket egyesekre és népekre mérsz.

Életem a reám, méltatlanra pazarolt kegyelmeknek és irgalomnak láncolata. Tulajdonképpen nem is hinnem kell a Gondviselésben, hiszen régóta tapasztalom, hogy vezetsz engem és hogyan vezetsz. Évrôl-évre vezettél és utamból minden veszélyt elhárítottál, meggyógyítottál, megerôsítettél, lelkesítettél, vezettél és elviseltél. Ne hagyj most sem el, ahogy erôim fogynak. Ezt nem teszed meg, hisz mindig csak Reád támaszkodtam. Bûneim ellenére hûséges leszel hozzám mindhalálig, hacsak én is az leszek. Karodban megpihenhetek, öledbe hajthatom fejemet. Add és gyarapítsd naponta irántad érzett mélységes hûségemet, kettônk között lévô bensôséges köteléket, legmélyebb bizonyosságom zálogát, hogy engem, gyermekeid legnyomorultabbját nem hagysz el soha.


XX. Isten minden a mindenben

,,Isten és mindenki Atyja, ki mindenki felett van, mindenben és mindannyiunkban.''

Isten betölti egymaga az Eget és egyúttal betölt mindent a mindenségben. Örök Isten, vallom ezt az igazságot és imádlak ebben a magasztos és csodálatos titokban. Teremtményeidnek épp ez a boldogsága, hogy egyéniségük elvesztése nélkül elmerülhetnek annak a teljességében, aki mindenek felett van, mindenben és mindannyiunkban. Ha kegyelmed segítségével egykor a mennyekbe juthatok, ott csak Téged foglak látni, mert Benned minden alkotásodat látom és az alkotásodban csak Téged. A földön se láthatok semmit világosság nélkül és a dolgokat a fény visszasugárzásában pillantom meg, így az örök honban Isten dicsôsége bevilágítja a szellemeket ,,és ez a fény a Bárány''. Istenem, imádlak most teljes erômbôl (legalább is igyekszem, amennyiben tôlem telik), mint egyetlen, igaz világosságot, mint a lélek életét, amit mindannyian egykor látni és bírni remélünk, ha majd az égbe jutunk.

Örök fölfoghatatlan Isten, hiszem és vallom: mérhetetlenül nagyobb, magasztosabb és gazdagabb vagy, mint az egész világegyetem. Nézem a világûr mélységét, melyen a csillagok milliói szétterülnek. Értem, hogyha egy híd az egyik végétôl a másikig vezetne, sok millió év kellene, míg keresztül tudnék rajta menni. Szemlélem mûveid gazdagságát, változatosságát és ezerféle összetételét, az elemeket, elveket, törvényeket és hatásokat, melyek tökéletességét eredményezik. Iparkodom öntudatosítani: mennyi módja van megismerésüknek; hányféle tudomány és mûvészet foglalkozik velük. Ha értelmem nem volna határolt, évszázadok és évezredek kellenének a világ ismeretének teljes megismerésére. Ha pedig minden ismeretet elsajátítottam volna, új, soha sem sejtett nézôpontok és feladatok támadtak volna. A mai végsô következtetés a holnap fejlôdésének csak kiindulópontja és elôfeltétele lenne; mindig jobban és jobban ismerném meg mûveid szépségét. Mindig elölrôl kellene kezdenem. Ha pedig az érzékelhetô világon keresztül is hatoltam volna és felszállanék a szellemi világba az angyalokhoz és szentekhez, újra új világok és magasabbrendû csodálatos megismerési módozatok tárulnának fel elôttem. És mégis, minden ami a mindenség teljességében, mélységében és magasságában él és mûködik, csak kicsiny parány nagyságoddal és dicsôségeddel összehasonlítva, amit szentjeid bámulva néznek. Az örökkévalóság lényege: mindig új, állandó, kimeríthetetlen megismerése az igazság és szeretet bôségének, határtalan elmerülés a végtelenségbe és Irántad való teljes odaadás.

Istenem, önismerésed, fölfoghatatlan isteni természeted felismerése örökkévalóságod gyönyörûsége, önmagad szemlélete az egylényegû Fiúban és Szentlélekben, ahol a Szentháromságban magadat, az egy Istent, látod, alkotja végtelen boldogságodat. Mi vagyok én, Istenem, hogy üdvösséget akarsz adni nekem a Te üdvösséged által? Nemcsak arra méltatsz, hogy lássalak, hanem valóban még saját örömödben és üdvösségedben is részesítesz. Ó, készíts elô erre, taníts meg ez után epekedni!


XXI. Isten felfoghatatlan tökéletesség

Mindenható Isten, minden tökéletesség végtelen teljessége vagy. Öröktôl fogva minden ismeret, de még inkább felfogásunkat meghaladó tulajdonság kizárólagos, abszolút és mindent átható forrása és lényege vagy. Itt véget ér értelmem, ha ez a gondolat így reám nehezedik: -- azonban erôsen és tántoríthatatlanul hiszem ezt az igazságot, habár ez a legsúlyosabb titok. Kitartok mellette, mert jótéteményeid és kegyelmeid megnyilvánulásai magasztos létezésedet és tökéletességedet világosan bizonyítják. Ezt mindig látom és tapasztalom, ezért a kétkedés minden erejével szemben is értelmemben nyilvántartom. Kitartok mellette és oly bensôségesen átérzem ezt a gondolatot, mely értelmes lényem egy részét alkotja; hiszen egészen erre teremtettek és mintegy erre az alapra építettek fel; az alapot pedig elvetni nem lehet, mert különben összedôl a ház: -- az én szellemi világom is összeroppanna ezen hit nélkül. Erôsen ragaszkodom hozzá, mert lelkiismeretem bensômben elôttem álló tényként fogadja el, olyannyira, hogy éppúgy letagadhatnám saját személyemet, mint az Istent és saját létezésemben való hit minden okát elveszíteném, ha Isten létezését tagadnám. Hiszem, mert Nélküled nem tudnék élni és mert a Veled való közösségtôl minden fogalmat felülmúló boldogságot várok. Hiszem, mert félelem támadna bennem, ha ebben a vigasztalan világban segítség és támasz nélkül, egyedül kellene élnem. Legfôképpen pedig irántad érzett alázatos szeretetbôl, -- dicsôséged és nagyságod iránt érzett örömbôl, -- Érted, az egyedül magasztos iránt való eltörölhetetlen vágyakozásból: hiszem. Éretted hiszem, mert szívesen gondolok Reád és örülök, mert tökéletesen szép és dicsôséggel teljes vagy. Egy Isten van és nincs Hozzá hasonló.

Végtelen nagyságod, tökéletességed és egyedülvalóságod azt a gondolatot ébreszti, ha teremtményeket életre keltesz, végtelen távolságra vagy tôlük. Elválaszt tôlük örök korod: -- hisz ôk mindannyian egyszer megkezdték az életet; -- magasztosságod mindent felülmúl és teljesen különbözöl tôlük, illetve teljesen ellentétes vagy velük. Mit adhattál nekik természetedbôl, hisz az övék annyira másféle? Mi lehetett az övék a Tiedbôl, vagy mi hathatott reájuk jól, ha csak külsôleg is? Ha Te az emberek boldogsága lehettél, akkor az ember önmagából vagy valamilyen tulajdonság által a ragadozó madarak vagy vadak, a mezôn legelô bárányok vagy a nagy és kis állatok milliárdjainak boldogsága kellene, hogy legyen. Az ember nincs annyira magasan az állat felett, mint Te felettünk. Mert mi a teremtmény Hozzád képest? Elszálló lehellet, magasba törô és elillanó füst, színed elôtt megsemmisülô nyomorúságos lény. Uram, nincs-e ez ellentétben az értelemmel? Tökéletesbôl nem származik-e tökéletes? Ha lényed nem tudott második Istent létrehozni, akkor egyáltalán tudtál-e alkotni, nem kellett-e olyan lényeket létrehozni, kik semmiben sem hasonlítanak Reád és így bizonyos értelemben méltatlanok Teremtôjükhöz?

Milyen közösség lehet így közted és köztem? Hozzád viszonyítva nem vagyok-e egyéb, mint egy marék nyomorúság, mint egy a széltôl ingatott nádszál, amely végül letörik és kiszárad. A Te alkotásod vagyok, bûn nélkül teremtettél. Hogy tekinthetsz reám jóindulattal még akkor is, ha az eredeti bûn nélküli állapotban lennék? Hogy láthatod bennem önmagadat, a Teremtô képmását? Hogy lehetséges ez? De Te mondottad, mûved jó és az embert saját képmásodra teremtetted. Azért mégis, Istenem, mérhetetlen mélység tátong közöttünk.


XXII. A magát közlô Isten

Uram, tökéletességed olyan, hogy nem lehet mással közölni, de mindeneket megteremtô mindenhatóságod által elég erôs vagy a teremtett lényekkel önmagadat közölni. Mindenható életed nem rombol, hanem életet ád. Mindig ugyanaz maradsz önmagadban, de állandóan erô és jóság sugárzik lényedbôl és ez átmenve belénk, erôt és jóságot kölcsönöz nekünk is. Nem értem, miként történik ez? Értelmem itt cserbenhagy, de a természet minden tanúsága megerôsít, a hit pedig teljes biztonsággal a misztérium igazságára utal. Veled hidaljuk át a Közted és köztünk lévô tátongó ûrt. Az élô Isten egyúttal az életet adó Isten. Minden jó kútforrása, központja és székhelye vagy. Dicsôséged nyomai úgy sugároznak szerte, mint a nap sugarai a természet felett, anélkül, hogy tökéletességedet csökkentené, vagy magasztos megközelíthetetlenségedet sértené. Nem tudom, miként lehetséges ez, de így van. Egyedülálló vagy, magasztosan emelkedsz minden teremtett lény fölé, mégis az övék vagy teljesen. Benned léteznek, Belôled részesednek és Beléd olvadnak anélkül, hogy egyéniségüket elvesztenék. Míg természetünk rombadôl, lehelleted éltet és kegyelmed segítségével tudjuk elviselni jelenlétedet.

Tégy, Istenem, Hozzád hasonlóvá, mert nyomorúságos lényem ellenére is olyan nagyon vágyom Hozzád hasonlóvá lenni. Szelíd tekinteted pihentesd rajtam, kezed alkotásán, ,,nehogy gyengeségemben tönkremenjek''. Szabadíts meg velem született gyengeségemtôl, hisz amire oly nagy szükségem van, az lehetséges is bennem. Erre az egész világ elôtt a legmeggyôzôbb tanúságot tetted, midôn természetünket felvetted és magadhoz emelted. Add a csodálatos kegyelmet, hisz ezt olyan nyilvánvalóan ígérted meg és vitted keresztül. Add meg nekem azt, amit az emberi természetnek Jézusban adtál. Segíts, hogy részem legyen isteni természeted minden gazdagságában és tulajdonságaiban, melyek Mária fiában emberiek lettek. Befogadóképességem arányában adj a Benned mindannyiunk részére felhalmozott életbôl, mely az emberek élete. Taníts meg és segíts, hogy úgy éljek, mint az angyalok és szentek, tégy erre méltóvá, ölj ki belôlem mindent, ami lelkemet beteggé teszi: a lustaságot, ingerlékenységet, érzékenységet, minden gyarlóságot és rendellenességet és teljességeddel töltsd be bensômet. Lehelj reám, ébredjen életre a csontváz. Leheld reám Lelkedet és keltsd életre bennem az akaraterôt és gyújtsd meg a szeretet lángját. Ezt kérve, kérem mindazt, amire szükségem van és amit megadhatsz. Minden kegyelem és ajándék koronája a szeretet Lelke, csak ott lehet a maga teljességében, ahol mind megvan ez a szépség és dicsôség, minden erény ôrzôje és minden tisztátalanság megölôje. Esdem a szeretet tüzét és ezzel hatásos erôt, kitartást és állhatatosságot, minden emberi gyengeség kiirtását kérem és azt az egyszerû kívánságot, hogy Neked akarok tetszeni: ezzel a hit, remény és szeretet mennyei megnyilvánulását kérem. Midôn buzgóságért könyörgök Hozzád, az a vágyam, hogy megszabaduljak minden emberi félelemtôl és ne áhítozzam emberi dicséretre. Kérem az imádság ajándékát, hisz az oly édes. Kérem, hogy felismerjem valódi kötelességemet, mely csak égô szeretetbôl származhatik. Midôn jóságért könyörgök, ugyanakkor szent életért, békéért és örömért, a kerubok ragyogásáért, a szeráfok lángjáért és szentjeid sugárzó dicsôségéért is könyörgök. Ezzel mindazt kérem, amire oly nagy szükségem van és ami minden adományt magában foglal.

Ezeket kérve, ugyanakkor Teutánad epedek, Istenem, semmi más után, csak Utánad, ki teljesen odaadtad magad értünk! Jöjj valóban és lényegedben szívembe, áraszd el szereteted lángjával, azzal hogy saját magaddal töltöd be. Csak Te elégítheted ki az emberek lelkét, ezt meg is ígérted. Te Vagy az élô Fény és állandóan lobog emberek iránti szereteted. Jöjj lelkembe, gyújtsd fel benne szent tüzedet, hogy Hozzád hasonló lehessek.


XXIII. Isten az örökkévalóság egyetlen támasza

Istenem, hiszem és vallom, a tökéletesség teljessége vagy, ez a nagy bôség tudja a lelket egyedül kielégíteni és boldogítani. Szomorúan tapasztaltam már elég gyakran, semmi földi és teremtett dolog nem tud bennünket állandóan kielégíteni, végül minden unalmas, üres lesz és megunjuk. Hiába volna enyém minden földi boldogság, végül csak kifárasztana, egyhangú és hiábavaló lenne. Ha a vízözön elôtti életet minden földi kincs birtokában Nélküled kellett volna leélnem, végtelenül szerencsétlen lettem volna. Végül is eszemet vesztettem volna és unalmamban életemnek sajátkezûleg vetettem volna véget. Ha nem tudtam volna Veled, Istenem, érintkezni, úgy éreztem volna magam, mintha magános börtönben ülnék, magamra hagyva, társak és barátok nélkül. Te, egyedül, Véghetetlen, vagy örökké új, az Elsô és az Utolsó; a Napok öregje.

Mivel örökké öreg és örökké fiatal vagy, azért vagy az örökkévalóság tápláléka, örökké kell élnem, nemcsak ideig-óráig, és semmi hatalmam sincs létem felett, nem pusztíthatom el, ha még istentelen módra kívánnám is. Akaratom ellenére is értelemmel és tudatosan kell élnem. Nélküled azonban az örökkévalóság véget nem érô szenvedés lenne. Egyedül Te tarthatsz fenn és Te lehetsz lelkem tápláléka. Egyedül Te vagy kimeríthetetlen, és minduntalan felajánlod nekem a megismerés és szeretet mindig újabb és újabb tárgyait és szempontjait. Millió esztendô múlva sem foglak megismerni, sôt úgy tûnik majd, hogy most kezdem csak megismerésedet. Millió év után Benned ugyanazt a kedvességet és üdeséget fogom megtalálni, sôt még nagyobbat is, és a Benned talált öröm és boldogság mindig újra és újra kezdôdik. Így azután az egész örökkévalóságon keresztül gyermek maradok és isteni, véghetetlen természetednek alapvonásait épp csak hogy kezdem fölismerni. Mert minden jónak egyedül Te vagy székhelye és középpontja, egyedüli maradandó ez árnyékvilágban. Mennyország vagy, kiben az üdvözült lelkek örökké élnek és örökké örvendenek.

Azért, Istenem, osztályrészemül választlak. Már csak tisztán emberi okosságból is, a világtól elfordulva, Téged kell választanom. Elhagyom a világot, azt akarom, hogy enyém légy! Lemondok mindarról, ami csak ígéreteket tud adni, azért, hogy megkapjam azt, ki mindent teljesít. Kihez forduljak, Uram? Vágyom arra, hogy idelenn megleljelek Téged, éhségemet kielégítsem Veled, Jézusom, aki feltámadtál és felszálltál a mennyekbe és annak ellenére mégis földön lakó népeddel akarsz élni. Szememet Hozzád emelem, várom az élô kenyeret, mely a mennyekbôl szállott alá! Add meg nekem mindig ezt a kenyeret, semmisítsd meg életemet, mely úgyis hamar elmúlik, ha Te nem is pusztítod el, és telíts meg természetfölötti életeddel, mely nem lát halált mindörökké.


Függelék

Mindennapi imádság az igazság világosságáért

Istenem, vallom, hogy életem sötétségét meg tudod világítani, sôt egyedül csak Te tudod. Menynyire vágyom, hogy ez a sötétség megvilágosodjék. Nem tudom, akarod-e ezt, csak azt tudom, hogy ezt megteheted és én meg vágyva vágyom rá. Ez elegendô, hogy könyörögjek érte, hisz nem tiltottad meg, hogy kérjem azt, amire szükségem van. Kegyelmed segítségével megígérem, hogy teljes lélekkel befogadom azt, amit idôk folyamán igazságnak megismertem, ha egyáltalán a bizonyosságig eljutok. Kegyelmed segítségével gondosan védekezem az önámítás ellen, ami arra csábíthatna, hogy a természet parancsait kövessem, nem pedig az értelem ítéletét.

A jó halálért

Uram és Megváltóm, utolsó nehéz órámban szentségeid erejével és vigasztalásod éltetô lehelletével segíts! Engedd, hogy a feloldozás szavai hangozzanak el felettem, vegyem magamhoz útravalóul testedet és véredet, a megtisztulás fürdôjét. Add, Uram, hogy szent olajjal kenjenek meg és jelöljenek meg, hogy a Tied vagyok és végül törölje el bennem a bûn minden nyomát és büntetését az igazi szeretet és a belôle fakadt bûnbánat. Hajoljon fölém az édes Szûzanya, Mária. Suttogjon vigasztaló szavakat fölöttem ôrzôangyalom és mosolyogjanak reám dicsôséges szentjeid. Velük együtt és általuk könyörgök a kitartás adományáért és azért így haljak meg, mint ahogy élni szeretnék! Hitedben, egyházadban, szolgálatodban és szeretetedben. Amen!

A küszöbön álló halál elôtt

1864. március 13-án, reggel hét órakor.

Ezeket a sorokat közvetlen a halál elôtt, a halált várva, írom. A házban és odakinn senki sem sejt ebbôl semmit, talán csak az orvos. Pillanatnyilag testileg és lelkileg is teljesen jól érzem magam, azért megírom most, amit még meg kell írnom. Nem tudhatom, meddig leszek még erôm teljes birtokában. Az egy, szent, katolikus és apostoli anyaszentegyházban való hitben halok meg. Bízom abban, hogy Urunk Jézus Krisztus által az Anyaszentegyházra bízott szentségek felvételéhez jól elkészülve és a szentek közösségében fogok meghalni. Mennybemenetelekor Ô maga nyitotta meg a mennyek kapuját és az soha nem fog becsukódni. Remélem, hogy ebben az Egyházban fogok meghalni, melyet az Úr Péterre alapított, hisz ez az Egyház az Ô újólagos eljöveteléig fog tartani.

Lelkemet és testemet felajánlom a szentséges Szentháromságnak, Urunk Jézus, a testté vált Ige kegyelmének és érdemeinek, drága Anyánk, Máriának, Szent Józsefnek, atyámnak, ilyen méltatlan fiú atyjának, Szent Néri Fülöpnek, Keresztelô Szent Jánosnak, védôszentemnek, Szent Henriknek, Athanasiusnak, Szent Nazianzi Gergelynek, Szent Krizosztomnak, Szent Ambrusnak, Szent Péternek, I. Szent Gergely pápának és a nagy Szent Pál apostolnak; végül kedves szent ôrangyalomnak és minden mennyben élô angyalnak és szentnek.

Imádkozom Istenhez, hozzon össze mindannyiunkat a mennyben és egyesüljünk mind a szentek lábainál. Épp így szeretnék könyörögni tévelygô testvéreimért, mint az, aki az eltévelyedett báránykát keresi, hogy haláluk elôtt Isten kegyelmével leljék meg az igazságot és a békét.

J. H. N.

Írtam a halálra várva

1870. július 23-án és kiegészítettem 1881. február 13-án.

Szívvel-lélekkel arra vágyom, hogy szeretett Ambrus páterem kriptájában temessenek el. Ez utolsó határozott kívánságom.

Ha a kolostorra a már elhelyezett háromhoz hasonló emléktáblát akarnak elhelyezni, akkor a következô latin felírást szeretném, feltéve, hogy a latin szöveget jónak találják és nem emelnek kifogást ellene: de ne írják fel, ha azok, kiknek ítéletére adok, szkeptikusnak találnák:

JOHANNES HENRICUS NEWMAN

ex umbris et imaginibus in veritatem.[*]

Die 11. 8. A. S. 1890.

Requiescat in pace!

Egyedüli nehézség Szent Pálnak zsidókhoz írt levelében van, (X. 1.) mert ott az ,,umbra'' a Törvényre vonatkozik; -- de ha sok szempontban mi meg is kapjuk az igazság képét, mégis sok a homály benne, például a szentséges Szentháromság tanában.

U. i. o. gl. D.

____________________

* A látszat- és árnyékvilágból a valóságba.


A látszat- és árnyékvilágból a valóságba.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)