Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Nihil obstat. Arthur J. Scanlan, S.T.D. Censor librorum Imprimatur. Francis J. Spellman, D. D. Archbishop, New York. New York, April 24, 1942. ____________________ Nihil obstat. Roebling, N. J., die 24.-a Martii 1942. Fr. Tarsicius Gerencsér, O.F.M. censor. Imprimi potest. Arrochar, S.I.N.Y. die 25-a Martii 1942. Fr. Medardus Medveczky, O.F.M. commissarius provincialis. Tartalomjegyzék


Mindent Istenért!

Lechner Mária Franciska alapítóanya egyénisége

Írta: Kiss Szaléz, O.F.M.

Detroit, Mich.

A ,,Magyarok Vasárnapja'' kiadása, 1942


Nihil obstat

Arthur J. Scanlan, S.T.D.

Censor librorum

Imprimatur

Francis J. Spellman, D. D.

Archbishop, New York.

New York, April 24, 1942.

Nihil obstat

Roebling, N. J., die 24.-a Martii 1942.

Fr. Tarsicius Gerencsér, O.F.M.

Censor.

Imprimi potest.

Arrochar, S.I.N.Y. die 25-a Martii 1942.

Fr. Medardus Medveczky, O.F.M.

Commissarius provincialis.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Lechner Mária Fransiska

Bevezetô

1.	Bölcsôtôl a sírig

2.	Új Mózes

3.	Isten, én és az imádság

4.	Keresztény alázat

5.	Állandóan Istennel

6.	Földi mindenhatóság

7.	Égô csipkebokor

8.	Testvér, szegény, ellenség

9.	Könny és mosoly

10.	Örökre együtt

11.	Szent szikrák és szent lángok

12.	A nagy család szíve

13.	Franciska Anya titokzatos teste

14.	Bízz és beszélj

P. Kiss Szaléz mártíromsága (Hetényi Varga Károly)


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1942-ben jelent meg a Magyarok Vasárnapja Kiadónál az Egyesült Államokbeli Detroitban. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Kapisztrán Szent Jánosról nevezett magyarországi ferences rendtartományé.

A könyvhöz csatoljuk a szerzô mártíromságát leíró fejezetet Hetényi Varga Károly: Szerzetesek a horogkereszt és a vörös csillag árnyékában címû monográfiából.

A programban szereplô illusztrciókat csak megfelelô képernyôbeállítás esetén (256 szín) lehet torzításmentesen látni.


Lechner Mária Franciska

MINDENT AZ ISTENÉRT!

A SZEGÉNYEKÉRT!

A TÁRSULATÉRT!

Lechner Mária Franciska

Az Isteni Szeretet Leányai Társulatának megalapítója

Született Edlingben, 1833. január 2-án.

Társulatát megalapította Bécsben, 1868. november 21-én.

Meghalt Breitenfurtban, 1894. április 14-én.


Bevezetô

Amerikai missziós utamon bárhol megfordultam, mindenütt úgy találtam, hogy az itteni katolikus magyar élet elválaszthatatlan az Isteni Szeretet Leányainak áldozatos munkájától. Sokszor elcsodálkoztam fáradhatatlanságukon, amit csak igénytelenségük múlott felül. Kevesebb jutalomért senki se dolgozott náluknál többet Magyar Amerikában!

Minél jobban megismertem ôket, végzett munkájukat, annál jobban érdekelt a szellem, amelybôl éltek s élnek. Így terelôdött figyelmem az Isteni Szeretet Leányai Társulatának megalapítójára, Lechner Mária Franciska Anyára. Hálás vagyok érte az isteni Gondviselésnek. Hálámat igyekeztem leróni. A jó Nôvéreknek tartott lelkigyakorlatok elmélkedéseibe bele-beleszôttem Franciska Anya nagyszerû életpéldáját, lelkének nagy kincseit. Új tûz gyulladt a szívekben, a szemek új fénytôl csillogtak s persze, hogy a száj se maradhatott így néma. Kértek és mindig hangosabban mondogatták:

-- Kedves Father, a szó elrepül, a legszebb gondolat is elszürkül a gondterhes hétköznapok egymásutánjában, de a betû, az írás az megmarad! Tessék leírni, részünkre megörökíteni Alapító Anyánkról elmondott elmélkedéseit...

Jóságos Anyjukért sürgetô, serénykedô buzgóságuknak engednem kellett. Így született meg ez a jóakarattal készült könyvecske. Vajha, elérné célját! Jobbá tenne bennünket. Föllelkesítene Franciska Anya példájának követésére és fölszítaná bennünk az ô közbenjáró erejének hitét, s így elôbbre vinné azt a célt, ami leányainak és tisztelôinek leghôbb vágya, hogy megdicsôülve lássuk Ôt oltárainkon.

Szent Tamás mondotta egykor Szent Bonaventuráról, aki Szent Ferenc életét írta:

-- ,,Hagyjuk a Szentet dolgozni a Szentért!''

Mi ugyan szentek nem vagyunk, de arra törekszünk. S minél ôszintébb és eredményesebb ez a törekvésünk, annál biztosabban közeledik felénk az Ô és a mi nagy napunk.

Ebben a szerény munkában nem kimerítô életrajzot akartam adni, célom inkább ellebbenteni a fátyolt egy nagy lélek rejtett világáról és néhány új meglátást, új megpillantást biztosítani azoknak, akik ôt szeretik, tisztelik és követik.

Az elsô lapokon röviden összefoglaltam életének kiemelkedôbb állomásait és eseményeit. Fôképpen azokat, amik jellegzetesen kiemelik szellemét, annak mélységeit. Ez a folyamatos kép segít egységbe fûzni azokat az erényeket és életképeket, amiket róla alkothatunk erényein való további elmélkedéseinkben.

Ami jó van ebben a kis munkában, vagy ami jó belôle esetleg származik, azért legyen hála a minden javak Forrásának.

Végül kötelességszerûen és készségesen kijelentem, hogy mindazzal, amit Franciska Anya lelke gazdagságáról, csodálatos bizalmáról, imameghallgatásairól és a hozzá hasonlókról írtam, a legkevésbé sem kívántam az egyház hivatalos ítéletét megelôzni, -- melynek minden soromat és szavamat hiánytalanul alávetem.

Father Kiss Szaléz

ferences misszionárius


1. Bölcsôtôl a sírig

Lechner Franciska 1833. január 2-án született a bajorországi Edlingben. Édesapjának a neve Lechner Xavéri Ferenc és édesanyjáé Fuszstetter Mária. Semmi rendkívülit sem jegyzett és ôrzött meg róluk az utókor. De azt ma is hiszi és vallja minden edlingi polgár, hogy jó katolikus módra éltek, igen békés és dolgos volt az egész család, becsületességük és igaz jóhírük csorbítatlanul kísérte a sírba ôket. Amilyen egyszerûek ezek a vélemények, olyan igazán mélyértékûek. Jegyezzük meg jól, hogy az édesapa bizalmi állású ember volt, aki, községi fuvaros létére, a falu terményeit vitte eladni a vásárra hosszú éveken át, mindenki megelégedésére, a közbizalmat soha el nem veszítve. Az édesanya igazi bajor nô, szíve az Istenért élt és keze a családért dolgozott. Kevésszavú, gyorskezû asszony. Hét leány anyja. Eszében-lelkében hét kiházasítás gondja. Csupa körültekintô gondosság, -- egyetlen pehely sem mehet veszendôbe a szeme láttára.

Franciska a jó szülôk negyedik gyermeke. Ô a család szíve. Középre került. Három testvér elôtte, három utána. Szerette is mindenki a ,,Francit.'' Eszes, eleven életrevaló, nyíltszemû és nyíltszívû. Egyszerû és mégis igen szomjas-lelkû, -- bátor gyermek. Nem önzô. Ami az övé, az másé is, -- hovatovább mindenkié. Mindenki szereti, mert nincs benne semmi póz, pedig elsô tanuló az iskolában. Tanítójának a jobbkeze, társainak igazi vezére. A ház hatalmas udvara az ô iskolája. Nagyszerû elôadó. A legkielégíthetetlenebb publikum napról-napra hû hozzá: az iskola minden tanulója. A szavát elhiszik, komolyan veszik. Játékaiért lelkesülnek. ô a gyermek-sereg lelke, jószelleme.

Persze maga is igazi gyermek. Egész szívvel játszik és cselekszik. Fôjátéka az apácás, kapucinus zárdai élet. Minden fiú kapucinus, -- talán még szakállt is csinált nekik. Minden leány apáca, -- alig bírt elég ruhát szerezni, hogy beöltöztesse övéit. Imádkoztak, szemlesütve jártak. Jaj volt annak, aki vétett az illem, a becsület ellen. S ez nem játék nála csupán, hanem élet. Ha egy kapucinus testvér jött a faluba alamizsnát gyûjteni, ô szaladt kopog	tatónak ajtóról-ajtóra. Xavér pedig, aki unokaöccse, a zsákot vagy a kosarat hordozta.

Az élet sehol se játék csupán, és a legkevésbé az falun. Francit is hamar posztjára állította a mama vagy a papa. De mindenki nagy ámulatára Franci kitûnô munkás volt. Örömmel, vígan, ügyesen dolgozott. Eltanult minden házi munkát, értett a földmûves munkához is és édesapjának szinte pótolhatatlan munkatársa lett. Számolt, rakodott, éles szemmel figyelt otthon és a vásáron mindent. Felnôttnek számított lélekben-testben.

Lelkivilága elmélyült. Tizenkétéves korában áldozott elôször. Lassan kialakult benne jövô hivatása. A biztos utat ugyan nem látta még, csak azt érezte biztosan, hogy nem lesz férfié a szíve, a keze és az élete, hanem Krisztusé. Kettôzött buzgalommal dolgozott, mert tudta, hogy el kell válnia az édes otthontól. Imáit megsokszorozta, -- szinte állandó kapcsolatban élt szíve fehérostyás kincsével, Jézussal. A család évszázados feszülete elôtt sokszor és hosszan imádkozott. Így lett tizenhat éves.

Münchenbe indult. Elsô otthonát a Miasszonyunkról nevezett Szegény Iskolanôvéreknél találta meg. Sokáig úgy gondolta, hogy iskolái elvégzése után, velük osztja meg a neki is tetszô nevelô munkát. Nagyszerûen tanult, -- hamarosan kitûnôen képzett kézimunka tanítónô lett. A gyermeknevelésben kitûnônél is maradandóbb elismerést szerzett.

Történt, hogy I. Lajos, bajor király, az afrikai négerek megtérítése végett, Münchenbe hozatott vagy harminc kis néger leánykát és a jó Nôvérekre bízta azok nevelését. Franciskán kívül senki sem bírt velük. A kis vadócok igazi ,,mindene'' így Franciska lett, aki fogyhatatlan türelemmel nemesítette lelküket. A legkisebb hazugságot is igyekezett kitépni szívükbôl. Másrészt ôszinte bizalomra szoktatta kis feketéit. Az intézet idôsebb leányai közül valamelyik egyszer, a szentáldozás napján, hazudott s ezt az egyik kis afrikai észrevette. Franciskához futott ámuló nagy szemével: -- ,,Ni, Mama, Jézust eszik és hazudik!'' Ez a kicsi történet jó fényt vet Franciska ügyes és Jézus lelke szerinti nevelô szellemére. Szerette és értékelte is munkáját mindenki. Szívesen fogadták volna maguk közé a Nôvérek. De ôt egy bensô vágy másra, többre ösztökélte.

1864- és 65-ben a müncheni Siketnémák Intézetében tanított munkára, kézügyességre. De alig egy év múlva már Svájcban találjuk, ahol Dr. De Pazzo Jánossal, az ,,Isteni Szeretetrôl Nevezett Társulat'' vezetôjével, a szociális tevékenységek mellett, két iskolát is szervezett a katolikus és protestáns gyermekek nevelésére. A jólelkû pap mindenfelé kéregetett, míg Franciska nagyszerû intézményeket tartott fenn azokból a szerény adományokból. A munka ment fennakadás nélkül. Ô maga elemében volt. Remélte, talán ez az út lesz az övé, -- ez már valamelyest térítô, missziós munka volt. A Társulat azonban világi maradt, -- ô pedig feltétlenül egyházit akart. Más nehézségek is merültek fel és ô önzetlenül félreállt, másokat engedett a maga helyére. Ekkor már 1868-at írtak s ô harminchatodik évében járt. Erôs nyugtalanság kínozta egész bensejét. Valami ûzte a biztosabb és a belsô nyugtot szerzô jézusi út felé. Pár hónapig a bajorországi Ebersbergben serénykedett és szinte napok alatt váltotta valóra 100 munkás család szíve vágyát: gyermekeik részére óvodát, magán elemit és kézimunka iskolát szervezett. De 	ez a mûve is másé lett, -- tiszta önzetlenségbôl.

Ebersbergbôl Innsbruckba ment, ahol Isten utáni szomjúságtól ûzve tartotta meg lelkigyakorlatát. Lelkét teljesen feltárta lelkivezetôjének, aki vágyát Istentôl származónak ítélte és kimondta néki az elôrét. S ô ment sok reménnyel, és szinte semmi pénzzel Bécsbe, hogy nagy életmûvét megvalósítsa.

Mi volt a lelke vágya? Mindenek elôtt és legfôképpen a szegény és tapasztalatlan szolgáló leányok részére akart biztos, ingyenes, meleg otthont teremteni, ahonnét a sok testi és lelki nyomort rejtegetô életkörülményekre felkészülten mennének új munkahelyükre, de ahová bármikor visszatérhetnek, mint saját, értük létezô otthonukba. Ez volt az alap és fô eszme és ez szélesedett, tágult, míg 25 év alatt 600 nôvért 27 hatalmas intézményben, jól értsük meg: százezrek javára állított munkába, amely munka korszerû és nagyszerû volt. 1868. november 17-én ment kérvénye, tervezett társulatának rövid alapszabályaival, az illetékes minisztériumba jóváhagyás és alamizsna gyûjtési engedély végett. Szûz Mária bemutatása ünnepén, november 21-én tudta meg a jó hírt, hogy kérése teljesedett. Ez volt az ,,Isteni Szeretet Leányai Társulatának'' elsô születésnapja.

Ettôl az elsô boldog naptól a fáradhatatlan munka, az akadályt nem ismerô hivatástudat, a semmibôl teremtô és az önemésztô küzdelem, a rendíthetetlen Istenbe vetett bizalom, a szinte érthetetlenül bôterû nevelô mûvészet, de egyben a tengernyi félreértés és rosszakarat, a sokféle és nagyfokú testi-lelki szenvedés hozta létre pompás Mária-Intézeteit, elemi iskoláit, az árvák és elaggottak otthonait, cseléd és beteg-üdülôit, a közép- és felsôfokú oktatás csarnokait. Kéregetett, tervezett, épített, nevelt, tagokat toborzott, egyházi és világi hatalmasságokkal tárgyalt, koronásfôk és szegények javán fáradozott, eget ostromló imával, áldott kézzel testi és lelki sebeket gyógyított, szomorúakat vigasztalt, betegeket vidított, száz és száz utat megtett gyalog, kocsin, vonaton, hidegben, melegben, hóban, porban, sárban, sokszor betegen, majdnem halálra váltan, s mindig alapelvéhez híven: ,,Jót tenni, -- örvendeztetni, -- boldogítani, -- égbe vezetni.''

Lelke égett, ûzte a szeretet és a rengeteg munka, s mégis mindig a pontosság és a lelkiismeretesség mintaképe volt. Föltétlen ura lelkének, szavának, -- mûvésze szenvedései eltitkolásának. A munka második életeleme, mert az elsô nála a kegyelem és az isteni akarat. Kincstára az Isteni Gondviselés, égi közbenjárói a háromszor csodálatos Anya és Szent József. Istenben és Istenért élt. Ô volt az elsô, utána édes és áldott szegényei s végül életmûve, a társulat, -- önmaga nem számított. Élete lázas, szentpáli és szentferenci törtetés, -- majd jött hirtelenül a megállás és a csendes, szinte váratlan halál. ó, dehogy is halál, csak a porhüvelyétôl való megválás. 1894. április 14-én az Úrangyala után csak pihenôre segítette ma is építô, fenntartó, vezérlô lelke a hûséges ,,szamár-testvért'', a testét, de lénye, szelleme építi, tökéletesíti nagy mûvét tovább.

Ki ne szeretné jobban megismerni ezt a tôrôlmetszett, modern, korszerû és mégis örökkévalóságot lehelô lelket és életszellemet?

Mi, az ô leányai és tisztelôi, kincssóvár, kegyelmi gazdagodásra éhes lélekkel nézünk reá és ellesett, jobban és világosabban meglátott életeszméit magunkévá igyekezünk tenni, az életét mintázzuk, magunkba szôjük: Istenért, a szegényekért és a Társulatért!

Bizonyára a kedves Olvasó számára is hasznos lesz, ha itt nem teszi félre e kis munkát, hanem tovább kíséri azt a lelket, akit mindnyájunk lelke javára adott a jóságos Isten.


2. Új Mózes

Az isteni világrend egyik alaptörvénye, hogy az életközösségek részére az Isten különös szándékát, a szerzetesi, sajátos életeszmét az alapító élje meg és ragyogtassa föl olyan fényben, hogy az soha el ne halványuljon. A szerzet-alapítók nem halnak meg, élnek mûveikben. Újra- és újraélik az isteni szándékot, amely nem kôszerû valami, hanem élô, emberek javára szánt isteni útmutatás.

Szeretem Franciska Anyát a mi életünk új Mózesének tekinteni. Ô a mi mannánk és Ô a mi fényoszlopunk. Mannánk, mert teljesen Jézussal él s így képes ránevelni arra az életmûvészetre, amely az ostyai Jegyessel való megszakítatlan közösséget és élet-egységet szorgalmazza.

Fényoszlopunk, mert élete, eszméi és szabályai a legbiztosabb útirányok a számunkra, amelyeken célunk, céljaink felé közeledhetünk.

Az elsô Mózes nem bírta fejét örök álomra hajtani addig, míg a választott nép utódainak, az Ígéretföld leendô birtokosainak még egyszer lelkére nem kötötte boldogságuk biztosítékait, az isteni törvényeket: az Istennek tetszô élet nélkülözhetetlen alapelveit. Vajon a mi új Mózesünk ilyen igaz életvezér-e? Kiteljesedtek-e benne azok az isteni életelvek, amelyek Mózes ajkán utoljára hangzottak el? Lássuk! Tegyük azokat egyenkint vizsgálatunk tárgyává:

1. Szeresd az Istent! A nemes gyümölcs fokozatosan fejlôdik rügybôl virággá és növekszik parányi gyümölcskébôl, mondjuk, ízes almává. A pici gyermek, aki a család szíve, január 2-án született, de már 3-án újjászületett vízben és Szentlélekben, a szentkeresztség révén. A picike és a végtelen nem sokáig voltak egymás nélkül. S hiszem, hogy sohse voltak egymástól ,,hosszú ideig'' távol. A szív gyermeke igaz szeretetet sugárzott. Szeretett és szeretetre indított. Egy jó nép elsôsorban Isten szeretetében él. A pici Franci számtalan ösztönzést nyert az Isten szeretetre, az elsô, kacsóit imára kulcsoló, parányi homlokát és keblét kereszttel megjelölô szülôi szeretettôl az utolsó ,,Isten vezéreljé''-ig. S az a gyermek, akinek éles szeme és éles esze a jeleseket és kitûnôket érdemelte az iskolában, a szeretet tudományában is az élre törekedett. Persze a szeretet nem tantárgy, ebbôl nem lehet kikérdezni a gyermeket, -- ezt élni kell! ô pedig jelesül élte!

Micsoda bájos kép lehetett az, amikor a gyermek-barát Jézus késôi utóda naponkint maga köré gyûjtötte a falu gyermekseregét s a gyermek-mesternô tanított, magyarázott, feddett és mesélt...

Nem a szeretet kis csodája az, hogy amit nem bírt keresztülvinni a lelkipásztor, azt elérte a gyermek-barát Franci? Szombatonkint hosszú volt a gyermekeknek a rózsafüzér. Ima helyett kint hancúroztak a templom elôtt. A komoly Franci fejébe vette, hogy ô rendet teremt. Sorbaállította övéit s lábujjhegyen a templomba vezette, kijelölte ott a helyüket és igazán buzgó rózsafüzérezésre szoktatta ôket. Ó, hányunknak nem sikerült ez a mieinkkel?! Hány kedves Nôvér próbálta ezt elérni növendékeivel s hányszor, de hányszor sikertelenül.

Szíve meleg, puha szív volt, -- puhított és hajlított. A szeretet kis csodája ô és ebbôl lesz majd a szeretet élô misztériuma késôbb, -- de nem szóban, hanem életben, gyôzelmes szeretet-áldozatban.

2. Imádd az Istent. Jó, imás szülôk komolyan imás gyermeke. Boldog, ha a templomban lehet. Még apácás-kapucinus játékában is az ima, az összeszedett szemlesütés a fô. Egy alkalommal, alig kilencéves korában, a missziós atya beszélt a pogány missziókról. Színes, lelkes szavakkal ecsetelte, hogy mennyien nem ismerik még Jézust... Ô azonnal tüzet fogott. Beszélt Xavérral, hasonló korú unokaöccsével és elindultak pogányokat téríteni. Szíve csak egyet vert: Mindenki szeresse és imádja az Istent! Az eszköz kivihetetlenségét nem mérlegelte, -- ô elindult, mert a szíve súgta. Az eredménytelenség nála nem fegyverletétel volt; -- nem, csak alkalmas idôre várás a biztosabb cselekvésért. Alig volt még tizenhatéves s nem lelte nyugtát otthon. Pedig a családban is, a faluban is mindenki szerette, becsülte. Altöttingbe zarándokolt a Szûz Anyához. Régi szokáshoz híven, leemelt a kápolna folyosóról egy nagy keresztet és körülhordozta, -- majd a világ legtermészetesebb módján: magányosan, szüzességi fogadalommal tette mindenét a szeretet és az élet-áldozat jézusi oltárára. Teljesen, komolyan, soha visszatérést nem ismerve! Égbeszálló életima ô serdülô korától. Piszkos füst, hamu nincs áldozati oltáránál. Rajta és áldozatán az égi Atya mosolygós szeme pihent.

3. Ne kísértsd, ne ingereld az Urat. Józan, egészséges, bizonyos fokig szinte férfias határozottságot lehelô jelleme visszariadt az Isten-bántástól, a bûntôl. ô szeretni és imádni, nem pedig kísérteni vagy ingerelni akarta az Urat. Káromló, piszkos szót nem tûrt meg maga körül. A vétkezôt kizárta kerti iskolájából. Visszatérni csak a teljes javulás után lehetett. A könnyelmû vagy tudatos bûnöst nem tûrte meg övéi között. Micsoda mély élet és nevelô bölcsesség!

Apja mellett pontosan jegyzett mindent. Egy szem búza, egyetlen fillér se veszhetett el. Jobban vigyázott a máséra, mint a magáéra.

Nevelônô korában, amint már tudjuk, még a kis, a könnyelmû hazugságot se tûrte meg növendékeinél. Nem engedte tüskés szívbe az édes Jézust.

A rábízott vagy vállalt munkát a legbecsületesebben végezte el mindenkor. Az adományok gyûjtésénél és azok felhasználásánál a leglelkiismeretesebben vigyázott az adományozó szándékára. Csalárd és hálátlan sohse akart lenni!

Élete Isten-vigasztalás és nem Isten-kísértés!

4. Minden törvényét tartsd meg. A legapróbb részletekig kidolgozta, kitervezte nem csupán nagyszerû hímzéseit és varrásait, hanem minden tettét. Alaposság, teljességre törekvés jellemezte minden munkáját. Mennyivel inkább a lelkét! Neki törvény, isteni szent parancs: nemcsak az ó- és újszövetség minden szava, hanem a legcsekélyebb lelkiismereti indítás, vagy tiltás is. Egész életmûvén végigvonul a magasabb Kéz irányítása. Sokan kimosolyogják, elgáncsolják törekvéseit, de ô megy elôre törhetetlenül, ha emberi törékeny teste nem egyszer ágyba dôl is. Semmi és senki meg nem állíthatja, ha a lelkében érzi az égi indítást és hallja az égi szót. Egyetlen ellene felhozott rágalom se bizonyult valónak! Teljesen Isten törvénye és szándéka szerint cselekedett, élt és halt meg. Megdicsôült benne az isteni akarat!

5. Ûzd ki a testedet-lelkedet megrontó pogányt az ígéret földjérôl. Szent Pál apostol kitûnô életismerete szerint a testi és lelki pusztulás fôoka, -- származzék bár a kísértés a test vagy a szemek kívánságától, avagy az élet kevélységétôl, -- maga a sátán, a hazugság és álnokság fejedelme. Vele szemben sohasem tehetjük le a fegyvert.

Tôle csak a halál vagy a beteljesült szentség szabadít meg! Ez letagadhatatlan igazság! De van ennél letagadhatatlanabb igazság is. Ugyanis az evangéliumi Mester életének és mûködésének legmarkánsabb összefoglalását az evangélista így fejezte ki: ,,Körül járt, jót cselekedvén.'' (Mt 4,23) Ezzel a szüntelenül jót cselekvô élettel törte meg a legbiztosabban a sátán hatalmát.

Franciska a jócselekedet ördögûzô erejét kora ifjúságától ismerte. Testét és lelkét nem adta át a kísértôknek soha! Másokét is védte tôle. Testi és lelki nyomort eltüntetni volt az ô legfôbb törekvése. Kell-e és lehet-e ezt hiánytalanabbul kifejezni, mint önmaga tette, amikor életprogramját így körvonalazta: ,,Jót tenni, -- örvendeztetni, -- boldogítani, -- égbe vezetni.'' Ehhez alig van hozzátenni való. Hacsak nem az, hogy ez nála természetes, örömmel teljes apostolság. Persze, hogy futott tôle a ,,pogány'', a sátán!

* * *

Tekintsünk a mi új Mózesünkre és kövessük útmutatását!


3. Isten, én és az imádság

Nem kell nagy emberismeret ahhoz, hogy magunk is elismerjük: A külsô a belsô tükre! Lehet ideig-óráig alakoskodni, színészkedni az életben, de nem sokáig. Elôbb vagy utóbb, az igazság kinyilvánul. Isten elôtt még inkább lehetetlen a kétszínûség, a kétkulacsosság. Örök igazság: ,,Senki két úrnak nem szolgálhat!'' (Mt 6,24) Talán még igazabb: ,,A jó fa rossz gyümölcsöt nem teremhet sem a rossz fa jó gyümölcsöt. (Mt 7,18)

Olyan mély, tiszta és ámuldozó öröme van annak a természetbúvárnak, aki módszeresen, mindenre kiterjedô alapossággal figyeli meg az élet akármilyen pici területét, mondjuk a szobai akváriumot, vagy valamelyik gyermek selyemhernyóját, avagy a kert egyetlen rózsatôjét. Egészen mindegy, hogy mit, csak módszeresen és kitartóan tegye. Új világot fedez fel, telve harccal és törtetéssel az életért, a kiteljesedésért. Minden az egyetlen és a föltétlenül elérendô célt szolgálja. A külsô szerzés és a belsô feldolgozás, a küzdelem és a gyôzelem, a kezdet és a vég, mind-mind ezt szorgalmazza. Nagyszerû élmény, nagyszerû tanítás!

Ennél nagyszerûbb, amikor eligazodik valaki a bölcselôk és a nagy életvezérek, a szellemi és a történelmi nagyságok gondolatrendszerében és megleli világ- és életszemléletük centrumát, lényegi pontját. Ugyanis valamely bölcseleti és világnézeti rendszer a legkönnyebben a dolgok lényegérôl, azok természetérôl és létezésérôl vallott elvekbôl ismerhetô meg. Ez a rendszer szíve. Ezáltal szinte otthonosan érzi magát a kutató abban a ,,világban'', amely sokaknak égigérô fallal körülvett, titkos város.

A legnagyszerûbb megismerés pedig az, amikor sikerül rátalálnunk az Isten választottjainak, az ô belsô egy-mindenségüknek rejtett titkaira és tisztán szemléljük: Ki nekik az Isten? Kik ôk az Isten szemében? Milyen a kettôjüket összefûzô, az ôket élet-egységbe kapcsoló ima-szellemük? Ez az a titkos várkastély, amelynek kapuján lángbetûkkel világít: ,,Ez az én titkom!'' És mégsem lehetetlen a szentélybejutás. Boldog, aki benyithat és élvezheti csoda-világukat, ami nekik egészen természetes, mindennapi, sôt mindenperces élet!

Franciska Anya lelki és kegyelmi életének ez a titkos, belsô világa nehezen megközelíthetô. Nála különösen nehéz, hiszen élete a tettek szakadatlan láncolata, pihenést nem ismerô alkotó. Látszólag rohan a mindig több és több alapítás után. Külsôleg egy mindig tevékeny, soha meg nem pihenô szervezô, cselekvô. Igazán ,,született alapítónô'', akinek nincs ideje arra, egyik életrajzírója szerint: ,,hogy órákig imádkozzék és elmélkedjék.'' De éppen ez a nagy törtetés, ez a semmibôl való alkotás, ez az egyiket még be sem fejezô és máris a másikba kezdô, szinte vakmerô, sokszor esztelennek látszó alapítási láz, valamint a tényleges eredmények szakadatlan láncolata a titkok titka! Mi hajtja ôt? Lázas tevékenysége honnét forrásoz? Ki segíti? Mi a célja?

Ezekre senki sem fog helyes és kielégítô választ adni addig, amíg belsô kegyelmi világában tisztán nem látja:

Ki neki az Isten?

Kije ô az Istennek?

Milyen mély az áhítat-szelleme? Próbáljuk megismerni ezt a kegyelmi háromságot, ezt a valós, belsô egységet.

Mi is az ô lelke lelkébôl származott jelmondatának elsô része? Íme ez:

,,MINDENT AZ ISTENÉRT!''

Életet, kegyelmet, munkát, örömöt, szenvedést, éjjelt, nappalt..., mindent, mindent az Istenért! Kije az ilyen léleknek az Isten? ,,Mindene!'' Nem hangzik ebben sajátosan, újszerûen a szenttamási és a szentferenci hitvallás? A léleknek és mindenének egészen Isten Ôszentfelsége elé boruló hódolata és önátadó szolgálata? Az ôsi és mégis mindig mai: ,,Én Uram és én Istenem!'' (Jn 20,28)

,,Istenem és mindenem!'' (Szt. Ferenc.)

De igen! Az ô ,,mindent az Istenért!'' cselekvô életelve ugyanezeknek a külsô élet számára szánt foglalata. Igen, Franciska Anya mindene az Isten!

S ha igen, akkor kije ô, mi az ô énje az Istennek? Ez is egészen világos: Ô az Isten kicsi szolgálója, az ô paránya! Az, aki nem okoskodik, nem kritizál, aki hallgat az égi szóra és tüstént cselekszik, aki nem nézi, mi a nehéz, nem méricskéli, ki és mi áll a parancs útjába: ô teljesíti azt, neki ez kötelessége!

Akinek az Isten az élet maximája, az az Isten minimája! Akinek az Isten az élet teljessége, annak az Énje az Isten semmicskéje! Mind a kettô szüntelenül betölti lelke egymindenségét. Ez életereje, ez életcélja! Viszont ebbôl világos, hogy a lelkét Istenbe emelô és az Istent lelkébe levonó ima- és áhítat szelleme teljes és szüntelen.

Vegyük szemügyre közelebbrôl ezt az áhítat szellemet.

Ifjúkori naplójegyzeteibôl részletezzük ezt a hármat:

1. ,,Reggel szíved mélyébôl imádkozzál!''

2. ,,Minden munkádnál indítsd föl a jószándékot!''

3. ,,Este ne hajtsd fejedet álomra lelkiismeretvizsgálat nélkül!''

Az elsônél ,,szíved mélyébôl'' a lényeges. Ez az, amit a szeretet törvény ,,teljes szívedbôl''-ként szorgalmaz. De, aki teljes szívbôl, vagy szíve mélyébôl szeret és imádkozik, -- a kettô lényegileg egy --, az teljes elméjébôl, teljes lelkébôl és minden erejébôl is szeret és imádkozik. Annak a lelkébôl megérthetôen hangzik a késôbbi, komoly sürgetés: ,,Mindent imával, semmit sem ima nélkül''.

Ez viszont második életelvéhez vezet, amelyben a ,,minden'' és a ,,jószándék'' a fontos. Az Isten imádása és szeretete: az Isten dicsérete. Ezen a földön a legérthetôbb Isten-dicséret a jó munka, a jócselekedet. A jócselekedet lelke pedig a jószándék. Akinél minden munkát a jószándék értékesít, annál teljes az Isten magasztalása és dicsérete.

Az elmaradhatatlan önfürkészés, a szenvedô Jézus lábánál napi nyomorúságait megkönnyezô és azokat a tôle telhetôen engesztelô emberi gyarlóság nem rontja le Istenhez való ragaszkodását, sôt beteljesíti azt. Istenben boldogult Prohászka püspök atya szerint: ,,az ima lehet édes, fényes, szenvedéses.'' Ilyen a mi jó Franciska anyánké is.

Kissé feltûnô nemde, hogy hiányzik nála a kérô ima? Nála hiányozhatik ez?! Igen! Az önzô, az erôszakoskodó imát nem ismerte. A bizalmasan könyörgô is ritka nála. Ô nem kér, ô cselekszik: ,,Én teszem a magamét, az Isten meg teszi a magáét!'' Minek ott a kérés, ahol napként világít: ,,Tudja a ti Atyátok, amire szükségtek van.'' (Mt 6,32)

Ezek után nem lesz fölösleges, ha megismerjük életében a szóbeli, az elmélkedô, a szemlélôdô és a nyugalmi imát is. Ezek teljesebbé teszik édes, fényes és szenvedéses áhítatát. Jobban megértjük nála, az általa készített és nôvéreivel, szegényeivel, árváival és öregjeivel sokszor elimádkoztatott könyörgéseit. ô maga is imádkozott és könyörgött velük, de a lelke magasabban és mélyebben esdekelt az övékénél. Velük azért imádkozott, hogy nevelje és emelje ôket.

A szóbeli imákat, akár a kar-imát, akár a magán rózsafüzért vagy valami más imát, amit végzett mindig teljes, külsô és belsô összeszedettséggel végezte, -- igazán példaszerûen.

Breitenfurtban fiatal nôvéreivel együtt imádkozott a zárda udvarán, szerényen lépdeltek. Történt, hogy egy nagy varjú éppen ô melléje szállt és vele sétált. A fiatal nôvéreket ez nevetésre ingerelte, alig bírták azt visszatartani. Franciska Anya, mintha semmit se venne észre, nyugodtan és pillanatnyi megállás nélkül, tovább imádkozott. Ima után azonban így szólt hozzájuk: ,,Íme, gyermekek ez a varjú a kísértôt jelképezi. Gyakran elétek idéz valamit, hogy az imánál elszórakozzatok és világias gondolatokba merüljetek. Azért vigyázzatok! Ne hallgassatok a kísértô sugallataira és akkor ott hagy benneteket. Ha a varjút azonnal elûztétek volna, nem nevettetek volna. Mindjárt az elsô támadásnál szálljunk szembe a kísértôvel, akkor gyôzedelmeskedünk.''

Megvolt benne az elmélkedés égi adománya is. Megfontolt, színes lényeget látó szellem, és egyben ,,született szónok.'' Hosszú és gyakori utazásai alkalmával órákig a legnémább csendben és lelki magányban élvezte Ura és Istene édességét. -- Százszor megfontolta tennivalóit, -- aprólékos gonddal kitervezte mondanivalóit. Innét eredt nagy biztonságérzete és a legnehezebb órákban is mosolygós, örvendezô, napsugaras lelkülete.

Éjszakánkint hosszasan és bensôségesen beszélt isteni Mindenével, -- belemerült az ô szemléletébe, -- új gondolatok, új meglátások villantak föl ilyenkor benne. Ezeken a meghitt éjszakákon gyúltak ki lelke egén a vezérlô eszmék: ,,Fizikai és erkölcsi nyomort irtani,'' ,,Lelkeket boldogítani, lelkeket menteni.'' Itt kell keresnünk rendületlen bizalmának és az isteni Gondviselésben megpihenô nyugalmának mélyforrásait. Sokaktól, egyházi és koronás fôktôl megcsodált, nem evilági bölcsességét is innét kell származtatnunk. Gazdag éjszakák gazdag gyümölcsei mindezek! Koronájuk pedig az a nyugalmi égbenézés, amely különösen utolsó évét, utolsó hónapjait jellemezte. Azok a természetesen kiejtett, de meglepetéseket keltô kijelentések, amiknek semmi külsô okát sem lelték a jó nôvérek, mindennek az Úr karján pihenô életnek ízes, de meg nem értett gyümölcsei: ,,Mindent elrendeztem,'' ,,Ez az utolsó lelkigyakorlatom'', ,,Nem látom többé Boszniát és Magyarországot,'' ,,Isten veletek, nem látlak többé benneteket,'' ,,Ti vagytok az utolsók, akiket én öltöztettem be, azért tinektek a legjobbaknak kell lennetek.''

Utolsó betegségében mindenki izgul körülötte, orvos orvost ér, csak ô nyugodt, a nagy rohanó, a nyugtot nem ismerô alkotó. Mosolyogva veszi a prágai kis Jézuska köpenyét, -- ô tudja, hogy ez csak övéinek jó vigasznak. Nincs kérése a lourdes-i Szûz Anyától, amikor az egyik zarándok a közvetítésére vállalkozik: ,,A szentmisében és a szentáldozásban mindent elintéztem a jó Istennel.'' Ez már az örök haza zenéje. Annak a békéje és nyugalma ez, aki teljesen az Uré, akinél állandó lakást vett a Szentháromság és hiánytalanul teljes nála az isteni birtokbavétel. Itt inkább némán csodálkozni lehet, mint emberileg megérteni a belül történteket. Ô az Istené egészen és az Isten az övé!

* * *

Mikor leszünk már mi is egészen Jézusé?


4. Keresztény alázat

Aki a maga belsô, lelki világában az áhítatnak olyan fönséges dómját építette föl, mint Franciska Anya, homokra az nem épített, hanem a legszilárdabb alapra, a keresztény alázatra.

Életrajzírói igen félve írnak errôl a rejtett kincsérôl. Igaz, ez hétpecsétes levélnél is titkosabb valami Franciska Anyánál és nehéz az eligazodás. Úgy van vele az ember, mint a napfényrôl a homályos alagútba tévedô: sehogy se bír eligazodni, -- vakká lesz az új helyen, pedig nincs ott sötétség, csak természetes homály. Akiket külsô, lázas, fényes teljesítményû élete foglalkoztat, -- félve érintik a homályosat. Ó, pedig mennyi titok, új és mélyebb, rejtett öröm várja ott a tisztelettel közelítôt! Próbáljunk eligazodni ,,altemplomában,'' alázatosságának jézusi homályában.

Ifjúkori életeszméink egyikét így fogalmazta meg: ,,Jócselekedeteidnél ne hiányozzék az alázatosság.'' Micsoda üde, tiszta, evangéliumi levegô! Semmi cicoma, semmi mesterkéltség! Nem is hiányzott az evangéliumi szellem nála soha!

A Szentlélek tanítása szerint az öltözet, a nevetés és a járás az ember legjobb ismertetôje. (Sir 19,27)

Franciska Anya öltözete mindenkor egyszerû, rendes, tiszta, a szent szegénység rajongójához méltó. Sohse esett túlzásba. Sohse lett hûtelen szerzetesnôi és fônöknôi méltóságához. A fényûzésnek ellensége volt mindenkor, de a fölösleges dolgokat se tûrte meg magánál vagy nôvéreinél. Érdemes kézbe venni szobájának képét: milyen igénytelen rend, milyen rendezett igénytelenség tart ott prédikációt! Milyen kár, hogy elsô bécsi ,,otthona'', az Isteni Szeretet Leányainak Rivo Tortója, (Rivo Tortó assziszi Szent Ferencnek és elsô társainak legendás szegénységû otthona) a Siketnéma u. 5. III. emeleti szobácska nem maradt meg. Micsoda szegénység és mégis milyen tiszta megelégedés uralkodott ott! Ehhez a példás igénytelenséghez, ehhez a tiszteletet parancsoló, rendezett szegénységhez késôbb a Fácán utcai Anyaházban és minden új alapításnál hû maradt. Hogy a szegénység vagy az alázat volt-e fôbb indítéka, azt csak a jó Jézus tudja!

Arcán, egész megjelenésén elömlött az evangéliumi vígasság. Kedves szavajárása Szalézi Szent Ferenc mondása: ,,Furcsa szent a szomorú szent.'' Nevetése tiszta és üde, sohasem hahota. -- A hangos, fékezetlen nevetést valóságosan utálta. Nagyszerûen értett a szomorúság-ûzéshez. Nem tûrte övéinél a lehangoltságot. Sohsem volt szüksége adomákra vagy idétlen tréfákra. Az alázat fegyelme diadalmaskodott szemén, szaván, mindenén, öröm volt vele lenni!

Járása, külsô magatartása mindig komoly és öntudatos. Lépése igazi, szentbonaventurai ,,gressus gravis,'' súlyos lépés. Nem azért, mert kissé kövér volt, hanem mivel ,,szeme a lába alatt pihent mindig,'' -- minden lépésénél a lélek verte a taktust. De azért ne próbáljon valaki egy fontoskodó, lassú ,,bölcset'' faragni Franciska Anyából a föntiek alapján, -- mert ô azok ellenére, sôt éppen azok alapján tudott: serény, mozgékony és mindig ,,útonlévô'' lenni, lelke vagy Társulata kára nélkül.

Lelkének és jellemének krisztusi alázatát még tisztábbá és érthetôbbé teszik a következô megfontolások:

Semmi munka sem volt számára megalázó. Minden munkát meg akart ismerni és mindenben segített. Kapált, varrt, fôzött, hímzett, nevelt, írt, kormányzott egyforma természetességgel, -- lélekkel és kegyelemmel. Soha semmi olyant nem követelt, amit önmaga elôbb meg nem tett. Mindenki munkáját ismerni akarta -- tapasztalásból.

A kéregetésben mindig az elsô volt. Az engedély megszerzések kálváriás útját megjárta majdnem az összes dél- és kelet-európai országokban. Mint mindenkitôl tisztelt alapítónô, 1889-ben, a ,,Csodálatos Anyáról'' nevezett legújabb, bécsi anyaházban, minden egyéb munkája mellett, maga volt a szakácsnô. Annyi természetes humorral és fáradhatatlansággal viselte ezt a ,,tisztséget'', hogy könnyet csalt a rejtekben nôvérei szemébôl.

Komolyan int a Szentírás: ,,Van, aki álnokul megalázza magát és belseje tele van csalárdsággal'' (Sir 19,23) Nem kell ônála valami ilyesmitôl félnünk? A legkevésbé! Neki nem kenyere az alázatossággal való kérkedés. Amikor tele van lelke alázattal, még akkor is elhárítja azt.

1875-ben egykori nagy tisztelôje, egy magasállású és befolyásos személy, azt tanácsolja neki, hogy mondjon le rendfônöknôi tisztségérôl. Az illetéktelen egykori tisztelôjét nagyszerû levéllel szereli le. Csak az elejét és a befejezését olvassuk el és elég:

,,Ön azt akarja, hogy rendfônöknôi hivatalomat letegyem. Ez ismeretes elôttem...'' ,,Ha alázatos volnék, örülnék az ön részérôl ért megvetésnek, így azonban mélyen érzem azt az ütést, amellyel ön sújtani akar!'' Milyen mesteri elrejtése annak, ami a kincse s mégis, milyen homálytalan tükre ez annak!

A fôrangúakkal és a szegényekkel szemben egyformán természetes, kedves és mértéktartó. Sem a fény, sem a nyomor nem zavarta meg. Fölfelé nem bókolt, lefelé nem taposott. Mindenkinek a javát akarta, de sohasem tolakodóan. Szívesen segített, a panaszost türelemmel meghallgatta, de a titkok után nem kutatott. Mindig ura volt szavának, tiszteletadásának és érdeklôdésének.

A vett jóért ôszintén hálás. ,,Sok hibánk van, de hálátlanságról senki sem vádolhat'' -- mondogatta. A hála nála nemcsak ima, hanem ôszinte szolgálatkészség és leleményes ,,visszafizetése'' a vett jónak. Kifogyhatatlanul találékony a jótevôinek szánt meglepetésekben. A határon azonban itt se ment túl, -- nem tolakodott, nem erôszakoskodott, -- sohasem akart hálásnak látszani.

Önmagával elégedetlen. Minduntalan többre ösztökélte önmagát Istenért, a szegényekért és a Társulatért. Önmagával való elégedetlensége még arra is rávette, hogy a szabálykönyvbôl nyilvánosan fölolvasta a rendfônöknô kötelességeit és pontról-pontra fennhangon vádolta magát. Gyakran felhangzott: ,,Ebben még nem vittem sokra!''

A dicséretet sohasem kívánta, ha elmaradt, nem hiányolta. Istenért élt és cselekedett. -- Az ô tetszése, lelkiismeretének öröme volt szemében a fô. Amikor világi tisztelet és elismerés érte, elmerengett, elszólta magát: ,,Szegény Lechner Franciska, mennyi port vernek föl miattad!''

Már súlyos betegen feküdt, amikor a király, végzett munkáinak elismeréséül, arany éremmel tüntette ki. A nôvérek féltek vele közölni az örömhírt, féltek, hogy megárt édesanyjuknak. Milyen nagy volt a meglepetésük, amikor a hírközlés után egészen nyugodtan így szólt: ,,Jubileumomra kéziratot reméltem a királytól, de az a végzetes változás a minisztériumban egészen lefoglalta az uralkodót.'' Ezzel egyszerûen elrejtette a nagyobb kitüntetés tényét és mentette az uralkodót a várt és elmaradt elismerésért. Bármennyire nem érdekelte a kitüntetés, de Társulatának jóhíre, tisztelete mindig a lelkén feküdt. Csakis ezért örült, ezért fogadta ôszinte hálával az elismerést.

A dicséret arcát pírba borította, néha pillanatra meg is zavarta. Érzelmein mûvészien uralkodott. Önmaga vallotta be egyszer: ,,Ha lelkemben viharok dúltak, úgy el tudtam rejteni, hogy környezetem nem is sejtette szenvedéseimet.'' Ez a lelki uralom könnyebben érvényesült a dicséretnél, mert a szenvedés iránt volt a legérzékenyebb. Egy alkalommal Karolina Auguszta királynônél alaptalanul bevádolták. Ezt ment valahogy rendezni, nehogy Társulatának kárára legyen. A királyné kegyesen fogadta, az ügyet nem remélt rövidséggel intézték el. Végül a felséges Asszony, kezét szorítva, a szemébe mondta: ,,Örülök, hogy megismertem. Most már senki se merészeljen hátrányosat mondani önrôl, -- azonnal visszautasítanám.'' A nem várt dicséret hirtelen megzavarta, elpirult és nehezen találta meg a hálás szavakat.

Egész nyugodtan pontot tehetnénk már most lelke alázatosságának megismerésére, és még se tesszük. Nem tesszük pedig azért, mert mindenkitôl elismert, emberfölötti alapító és szervezô munkássága egyben félreismerésének egyik leggyakoribb forrása. Gyakran éri az alaptalan ítélet. ,,Túl sokat akart, elsiette a dolgokat.'' Kötelességünk ezekben is, éppen az alázatosság szempontjából tisztán látnunk.

Való igaz, hogy vállalkozó szellem és alkotó egyéniség, -- de nem önfejû, nem önmagától induló. Belsô hang, titkos megérzés, kegyelmi meglátás indítja és sarkallja. Önmaga tehetetlenségét jól ismeri, de tapasztalásból tudja: ,,Mindent megtehetek azáltal, aki engem megerôsít.'' (Fil 4,13) Alkotó keze az Úr kezében pihen, vele épít, mert ,,ha az Úr nem építi a házat, hiába munkálkodnak, akik azt építik,'' (Zsolt 126,1) vallotta teljes hittel és alázattal. Következetes célratörekvésében, a gáncsok, a bajok le nem szerelik, a megkezdett munka abbahagyására rá nem vehetik. Mások félúton, félnehézségek után is hátrafordultak volna. Nem ô. Ô a végzô állhatatosság híve. S ez az ô legszebb bizonyítéka, hogy nem önmagáért, nem emberi célokért s a legkevésbé evilági dicsôségért élt és küszködött. Jól érezte magát az Úr az ô alázatos szolgálóleányánál és örömmel pihent meg szeme hûséges, kitartó munkálkodásán.

* * *

Vajon a mi szavunk, tettünk és életünk is az égi Atya tiszta örömének forrása?


5. Állandóan Istennel

A legkeményebb gránitra épült, mûvészi templom is üres, ha nem tölti be személyes, lényegi jelenlétével az Isten. Salamon templomépítô öröme akkor érte el a maga beteljesülését, amikor gyönyörû templomát betöltötte az ôsatyák, Ábrahám, Izsák, Jákob és a szent elôdök, József, Mózes és Dávid Istene. Mit érne Franciska Anya alázatra épült áhítatszentélye, ha nem vett volna abban ,,állandó lakást'' az Isten?! Ne aggódjunk! ô, aki az Úrral építette élete templomát és minden mûvét, nem hiába építette azt. Betöltötte ôt születése után alig egy nappal az Isten, kegyelmileg önmaga is ápolgatta azt, elsô szentáldozása lobogóvá és nagy tettekre éretté növelte, magányos szüzességi fogadalma a vérkorszakában, 16 éves korában, örök szövetségre változtatta és szerzetesi élete örökéletre méltóvá magasztosította.

A hit természeténél fogva csoda-világ, homályos, igen sokszor érthetetlen önmagában, -- ilyen a hívô is! Megváltozik azonban a helyzet, amint a hitet cselekedeteiben szemléljük. Hogyan? Ez lehetséges? Igen, Szent Pál nagyszerûen rávezet az elsô lépésekre a Rómaiakhoz írt levelében (10,11): ,,szívvel hiszünk, szájjal pedig vallást teszünk.'' Szóval az igaz hit a szívben fogamzik, ez a termô talaja. Prohászka püspökünk nagyszerûen igazolja ezt két nagy elme ellentétes szavait idézve. -- Báró Eötvösünk könyörgött egykor: ,,Isten, ki a fûszálnak harmatot, a virágnak napsugarat, a tengernek vihart adsz, hogy el ne poshadjon, -- adj a szívnek hitet!'' A sötét, de jókedvében kacagó Byron így sikoltott: ,,Emberek, a szívembe ne nézzetek, mert ott poklot láttok!''

Franciska Anyának szíve a hit mennyországa. Nem pici eszével értette meg az ima és a hitoktatás tartalmát, az örök igazságokat, hanem édes, meleg, szomjas szívébe szívta azokat. Ez a telistele szív ömlött ki kerti-katedráján, ez oktatott, ez nevelt, ez épített. Sôt, mintha ez semmi se lenne, kész volt elindulni a pogányok közé megismertetni szíve Istenét és boldoggá tenni mindenkit Ôbenne. Ha vérét és életét nem áldozhatta föl, mint vér	tanú, -- hosszú, kálváriás elôkészülete, jelöltsége a nagy mû elôtt, valamint rendalapító és építô fáradhatatlansága: hosszú, lassú, valós vértanúság! S milyen teljes, milyen lelkes vértanúság! Mindenét kimerítette szíve Istenéért, a fizikai és az erkölcsi nyomor kiirtásáért.

Harmadik altättingi zarándoklata után utoljára látogatta meg szülôhelyét. Bensôn, könnyesen hálálkodott. Végül is a temetôbe ment s kedves halottainak sírkövén függô szenteltvíztartóból meghintette a drága hantokat. Amennyi hit csak keze mozdulatába férhetett, az mind benne volt. Ilyen egész, külsô, hitvalló, liturgikus élete is. Nincs egyetlen elnagyolt keresztvetése, egyetlen elsietett térdhajtása. Egész szívvel hisz és egész testtel vallja meg Urát és Istenét. -- Az ôsi, családi kereszt elsô tanácsadója, elsô erôforrása. Viszi magával, mint féltett, drága kincsét. -- Pici Mária szobra a neki és az érte olyan sok jót kieszközlô Csodálatos Anyát idézi lelkébe. -- Szentmiséiben, szentáldozásaiban elmerül, megerôsödik, új fényt, új reményt merít azokból. Szíve, lelke, mindene átizzik és a legnagyobb bajok közepette is fennen hirdeti cselekedeteivel: ,,Minden lehetséges a hívônek!'' -- (Mk 9,22)

Szent Bonaventura szerint az igazi szerzetes hat dologra kell, hogy figyeljen és azok megtartásával: ôszinte és szent életre való törekvésérôl bizonyságot tegyen. A hit és a hittel teljes élet hatos próbája ez. Vizsgáljuk meg Franciska Anya életét is, hogy lelkének aranya felragyogjon szemünk elôtt.

1. Hogy el ne vesszél és a tökéletességben elôre haladj, szeresd az imádságot és a szent olvasmányokat, -- gyakran keresd fel a templomot és szívesen idôzz szobádban, -- kerüld a tereket és az utcákat, azok tétlenségét s ha valami kiszólít, szemfékezve siess vissza.

Ki tud felhozni egyetlen esetet Franciska Anya életébôl, amely elmarasztalja ezekben? Az ima mindenható kulcs a kezében, zárdái a hosszú, fáradságos utazások céljai, a kápolnák meghitt lelki szanatóriumai, s a szeme, az ajka ritkán nyílik, -- hiábavalóságra, hiúságra pedig soha.

2. Szíved és érzékeid szemérmét mindig ôrizd meg. Hogy ezt elérd, senkivel se legyen külön barátságod, még lelki se, sôt annyira a közösé légy, hogy senki se lehessen ellened anélkül, hogy a közösség ellen is ne lenne.

Mit kell még kiemelnünk lelki hófehérsége bizonyságául a szüzességi fogadalom és azon igazság mellett, hogy legelkeseredettebb ellenségeinek se jut még csak eszébe se, hogy ez ellen vádolják? Számtalan bizonyság igazolja, hogy nemcsak maga nem akart, hanem nôvéreinél se tûrt még lelki-privát-barátságot sem. Az egyébként mindenkiben könnyen hívô Franciska Anya itt hitetlenné, bizalmatlanná válik: vagy lemond veszélyes barátságáról az illetô, vagy megy a rendbôl, -- harmadik megoldás nincs! Abban pedig valóságos mûvész, hogy mindenki a magáénak higgye ôt igaz és sajátosan kitûntetô szeretetben. S ez, nemhogy Társulata egységét megbontotta volna, hanem egyenesen így lett ô a közös egység szívekben gyökérzô, szilárd és biztos alapja.

3. A nyelvedet a legszorgosabb gonddal ôrizzed. Ha másokkal vagy, sohse beszélj szükség nélkül. Ha jelenlévôt vagy távollévôt dicsérnek, vagy ócsárolnak, te lehetôleg se ne dicsérj, se ne ócsárolj.

A béke ôre és a háborúság okozója a a nyelv. Jól tudta ezt Franciska Anya. Ezért igen kevés-beszédû. Hû az evangéliumi: ,,Igen-igen, nem-nemhez!'' Sohasem kíváncsi, nem faggató, -- még hivatalból sem. Meggyôzôdése, ha a szeretet nem nyitja meg a szívet és az ajkat, a faggatás, a kényszer biztosan lezárja azokat. Csak lélekbôl dicsér és csak szükségbôl fedd, -- dicsérgetés és ócsárolás nem sajátja.

4. A lehetô legnagyobb gondossággal kerüld az ,,úgy látszik'', -- ,,úgy hallatszik'' nyomán terjedô ,,továbbadást.'' Meg se hallgass másról mást, mint épületes dolgokat.

Továbbadás, titoksértés lehetetlenség nála. Ezernyi munkája, beteges keze ellenére is, maga írja meg a ,,bizalmas'' válaszokat. Az árulkodást utálta és büntette, -- de szívesen beszélt és pedig ízes örömmel nôvérei ,,sikereirôl'', a Társulat ,,dicsôségérôl''.

5. Sokszor emlékezz meg szívedben az Úr jótéteményeirôl és gondolj az utolsó dolgokra. Franciska Anya az örvendezô, élô hála. Szíve túláradó örömmel telik meg mindenegyes újabb égi kegynél és evilági sikernél. Hogy énekelte és énekeltette a Te Deumot! Egyrészt a hála, másrészt meg rövid, hátralévô ideje sarkallta a pihenést nem ismerô tevékenységre. Gyarlósága, halála egyaránt szeme elôtt lebegett. A pokoltól és a haláltól nem félt, az eget belsô, szent hittel remélte, nyugodtan, munkásan és utolsó évében tudatosan várta.

6. Ne ítélj meg senkit se szívedben, se száddal, csupán önmagadat. A jó Franciska Anyának mindig nehezére esett a rendfônöknôi hivatalától elválaszthatatlan bíráskodás, ítélethozatal. Fájt ez neki. Ô emelni s nem lenyomni, -- menteni s nem elveszteni akart. Ítéletei szinte mestermûvek. -- A vétkezô cselekedetei és a szent szabályok hozzák meg az ítéletet, ô csak ott és akkor szól, ahol és amikor valami kimarad vagy helytelenül alkalmazzák a Társulat egyik-másik törvényét. Földi adósságairól pontos számadást vezetett és tréfásan mondogatta: ,,Bûnöm elôttem van mindenkor!'' Menynyivel jobban érezte ,,adósságát'' Istenével és Mindenével szemben. De mint mindenben, ebben is kerülte a feltûnést. Nem szerette azokat a nôvéreket, akik 	súlyos, külsô vezeklést akartak bûneikért vagy a bûnösökért. Igen jól ismerte a szent szabályokat és mindig azok tökéletes megtartását szorgalmazta. Ez volt az ô néma és szent penitenciázása.

Prohászka püspök atya, a teljes és élô keresztény hit nagy élesztôje és apostola, mondotta egykor: ,,Azt az erôs, teljes, lelkes hitet, azt az egész katolikus hitet kívánjuk és hívjuk vissza, amely nem rejtôzik félénken a szív redôjében, hanem katolikussá teszi az észt elveiben, a szívet az ô indulataiban, a nyelvet az ô szavaiban, a zsebet az ô adományaiban, a kart az ô cselekedeteiben, az egész embert észben, szívben és testben!'' Szószerinti hûséggel alkalmazhatjuk minden kívánalmát Franciska Anyára és boldogan mondhatjuk: nála mindez teljesen megvolt. Sôt teljesebb is volt ezeknél hite és kegyelmi élete. A mi új Mózesünk hite nem félénk és remegô, mert az ô Istene nem a rózsabokorban, hanem a szívében pihent és onnét szólott. Ô nem fölfelé és nem kifelé küldte fohászait, hanem befelé imádkozott. A hívô Anya és az imádott Isten egymásban pihent és lakott. Nem csupán esténként szólt teremtô és 	kormányzó Istene hozzá, mint boldog ôsszüleinkkel tette egykor, hanem annyiszor, ahányszor szíve vagy szándéka diktálta. Franciska Anya viszont sohse volt rest szándékai azonnali teljesítésére. Szemlélôdô, mélyen értô szelleme mindenkor a biztos útra, a kívánt eszközök kiválasztására segítette. Sohse bánta meg, árkon-bokron követte szíve-lelke sugalmát. Sokan megcsodálták hegyeket mozgató hitét. Néha talán kissé ,,mosolygós'' volt ez a csodálat, -- de nem Franciska Anya hite! Az Isteni Mester és a Jegyes szava benne sokszor és csengôen hangzott: ,,Bizony mondom nektek, hogyha valaki e hegynek mondja: Indulj meg és merülj a tengerbe! és nem kételkedik szívében, hanem hiszi, hogy megtörténik mind, amit mond, meglesz neki.'' (Mk 11,23). Ô is mozgatott hegyeket, sôt hegyeknél nagyobb dolgokat is! Hofbauer Szent Kelemen, Bécs nagy apostola, mondotta sok és keserves tapasztalat alapján: ,,Nincs borzalmasabb valami, mint az irigységtôl megkeményedett papi vagy szerzetesi szív.'' S hány ilyen kôsziklánál keményebb, hegynél nagyobb akadályt kellett eltávolítani Franciska Anyának és elôbb vagy utóbb, de sikerült neki. S ami a legszebb életében, nemcsak ,,mozdítani'', hanem ,,puhítani'' is tudott. Az ellenségbôl barátot varázsolt elô szent hite, a hitbôl származó és a benne mûködô kegyelem. Elmondhatjuk róla is Szent Pál Apostol szavait: ,,Az Úr kegyelmébôl vagyok, aki vagyok s az ô kegyelme bennem nem volt haszontalan.'' (1Kor 15,10)

* * *

És mibennünk?


6. Földi mindenhatóság

,,A hit pedig a reménylendô dolgok alapja'' -- hirdeti joggal Szent Pál apostol (Zsid 11,1) Amilyen valakinek a hite, olyan a reménye is. A hegyeket mozgató hitû Franciska Anya az Istenbe és az ô gondviselésébe vetett rendíthetetlen bizalomnak evilági csodája. Ha valaha oltárainkon tiszteljük ôt, bizonyára a nagy bajba jutottak, a reménytvesztettek, a kétségbeesés örvényének partjaira vetôdöttek védôje, kedveltje lesz.

Erre az egészen csodálatos bizalomra vonatkozólag van életében a legtöbb, szinte kézzelfogható adatunk. S milyen meglepô, hogy még ebben is milyen nehezen megközelíthetô a lelke. Az eredményeket látjuk, ismerjük, de nem a hogyant. Azonban minél mélyebbrôl kell felszínre hoznunk elrejtett kincsét, annál inkább akarjuk azt, mert annál értékesebb az mindannyiunk számára.

Egész életén átvonul a titkos Kéz vezérlése. Ez a Kéz Istené. Ez a Kéz vezette hosszú, tekervényes, 35 évre terjedô életszakaszán át, míg eljutott a lényeghez, életmûvének kezdetéhez. Semmi se volt ebben a 35 esztendôben céltalan, semmi se fölösleges. Ennek a legnagyobb bizonyítéka az a sokrétû, eseményekben, szenvedésekben és mindenek felett eredményekben gazdag 25 esztendô, amely emberileg teljesen megérthetetlen. A hosszú és az elért sikerekhez mérten mégis olyan rövid 60 esztendôt koronázta meg ez az isteni Kéz a halál és megdicsôülés utolsó évével. Ezt a 61 esztendôt azonban az öntudat evilági ébredésétôl az árnyék világból való elköltözésig kettô jellemezte: kegyelem és kötelességteljesítés. Szinte örvendezô bizonyossággal hirdeti egész lénye: Olyan jó picinek, minimának lenni és tudni, hogy a nagy Istené, a lét és lényem Maximumáé vagyok! Tisztán és világosan látta, hitte az Úr Jézus intését: ,,Nálam nélkül semmi jót sem cselekedhettek.'' (Jn 15,5) Ezért hangoztatta olyan eréllyel: ,,mindent az Istennel, semmit se nélküle.'' Sôt ô ,,mindent az Istenért'' és ,,ôbenne'' akart végbevinni. Gyermekkorában és késôbb is mindent a kegyelem indítására kezdett s annak vezérlô fényénél végzett. Valóságos mûvész lett az eszközök kiválasztásában és azok alkalmazásában. Másrészt letagadhatatlanul nagylelkû, sokszor hôs önemésztésig menô kötelességteljesítésében. Hanyagság és gondatlanság ismeretlen valami igen mozgalmas életében. Pusztán emberi dolgokért sohse küzdött. Egyetlen és legfôbb kötelességének ismerte és vallotta: ,,Mindent megtenni az Istenért, a szegényekért és a Társulatért!''

Fôképpen élete nagy mûvének korszakában, 25 esztendôs rendalapító és szervezô munkájában diadalmaskodott benne a kegyelem és a kötelességteljesítés harmonikus egysége.

Amikor Bécsbe érkezett, hamarosan tapasztalnia kellett, hogy minden ígéret, mástól táplált remény: üres semmiség. Egyedül állt a nagy császár-városban. S milyen élvezet ennek az ,,egyedül való'' léleknek elsô tapogatózásait figyelni. Betegágyában fogamzott meg a minisztériumba küldendô kérvénye, -- sikeres lett. ,,Társtalanságát'' hamarosan a jó Láng testvérek barátsága, külsô anyagi támogatása és Steiner Antal belsô, lelki, társalapítói és munkatárs-szerzôi odaadása váltotta fel. Késôbb ,,kéregetô'' azután meg ,,házszerzô'' sok-sok gondja jutott biztos révbe. Szomorú volt elsô bécsi lelkigyakorlata, amikor az amúgyis sokaktól megzavart ,,elsô követôket'' máshová, biztos zárdába tanácsolta a túlbuzgó lelkiatya. Mégis, nemcsak, hogy szét nem verte tanácsával a kicsi nyájat, hanem újabb hûség és lelkesedés forrása lett az. Szinte mindannyian erejükön felül dolgoztak. Eszményképükkel, vezérükkel, Franciska Anyával volt az Úr, ezt mindegyikük érezte és tapasztalta.

Errôl a ,,hôskorról'' fennen hirdette Franciska Anya: ,,Senki se szégyenült meg, aki az Úrban bízott'' (Sir 2,11)

1870. január 8-án Annunciáta fôhercegnô lett a Társulat fôvédnöke és ez okból meglátogatta a tiszta, szép bécsi Mária Intézetet. Melegen érdeklôdött minden iránt, különösen az érdekelte, hogy mennyi az alaptôkéje a nagyjövôjû intézménynek? Mire Franciska Anya hittel és bizalommal teljesen, egyenesen márványba kívánkozó szavakkal felelt: ,,A mi alaptôkénk kimeríthetetlen; alaptôkénk az isteni Gondviselés!'' Ekkora bizalomnak az eredménye is lenyûgözô! Olvassuk csak el Franciska Anyának az elsô négy év után kiadott, legelsô értesítôjét! Négy év alatt öt rendházat alapított és bennük 10,600 szolgálat nélküli leányt gondoztak. Az ellátási napok száma: 148,400. A gondozottak közül: 8,900 nyert új állást, 590 kórházba került vagy ment és csak 210-et bocsájtottak el bizonyos okok miatt. A vasárnapi iskolában 210-en nyertek ingyenes oktatást. A kézimunka-iskolában 160-an. 322 árvát gondoztak és a dornbachi kisdedóvóban 130 gyermek részesült gondos nevelésben. -- S mindezt semmibôl! Vagy dehogy is semmibôl: kegyelembôl és munkás szeretetbôl! Nem az isteni Gondviselés csodája ez?!

Pedig ez még csak a kezdet!

Hol van még a többi évek eredménye? Ki ismeri a maga teljességében ezeknek az éveknek nemcsak az eredményét, hanem ezernyi gondját, szenvedését, isteni, titkos kegyelmét? Ma csak sejtjük azokat. Teljességükrôl csak az utolsó napon alkothatunk majd tiszta képet magunknak. Annyi bizonyos, hogy megalkuvást nem ismerve ment a maga utján. Csak Istenre épített és engedett építeni! A pénzt, az embereket csak eszköznek tekintette. Egyiket se becsülte túl.

Egy alkalommal rájött, hogy az egyik fônöknô ,,örömöt'' akart neki szerezni és titokban, kicsinyenként 600 forintot tett félre építésre. Pórul járt vele. Az építésbôl nem lett semmi, sôt a pénzt sem tarthatta meg, mert a szent szabályok ellenére, a pénz nem volt elkönyvelve.

Az Istenre hagyatkozó szegénységet mûve éltetô erejének hitte: ,,Ha egyszer az Istennél leszek, kérni fogom, hogy a Társulat mindig szegény maradjon.'' Máskor meg: ,,Kérem az Istent, sohse adjon bôséget!''

Nem is ismerte a bôséget. A gondot, a bajt annál jobban. Néha hetekig ágynak esett miattuk, szinte a halál környezte. Mindezek szószerint beigazolták rajta a próféta szavát: ,,Akik pedig az Úrban bíznak, megifjodnak erejökben, szárnyok kel, mint a sasoknak, futnak és nem fáradnak, járnak és nem fogyatkoznak el.'' (Iz 40,31) Gyenge nô létére is beteljesítette a zsoltáros intelmét: ,,Cselekedjetek férfiasan és erôsítsétek meg szíveteket mindnyájan, akik az Úrban bíztok.'' (Zsolt 30,25) Ezek nélkül egészen érthetetlen lenne határtalan bátorsága és kitartása az igazságért vívott küzdelmekben. Püspöktôl érsekig, érsektôl bíborosig ment, de addig nem nyugodott, míg diadalra nem segítette, amit az Istenért és szegényeiért, égi szóra kezdett. Harcai és küzdelmei nagyok, de gyôzelmei csodálatosabbak: kegyelmi remekmûvek!

Nincs fogalma a kétkedésrôl Istennel szemben, de a magabízásról se erôivel vagy képességeivel szemben. Abszolút bizalommal csüngött isteni Mindenén, akinek szeretetébôl élt, igazságában bízott és hatalmában megdicsôült. Istennel szemben odáig jutott, hogy képtelen lett a bizalmatlanságra, sôt késôbb a reményre is. Nem tudott remélni, mert akarni sem tudott már. Elvesztette önakaratát és az Istenébe öltözött. Isten akaratából élt, azzal cselekedett és abban pihent meg örökre. Teljes szívvel és szüntelenül imádkozza: ,,Legyen meg a Te akaratod!'' Így lett ô: a testet öltött földi mindenhatóság!

* * *

Vajon mi mik vagyunk?


7. Égô csipkebokor

A mi új Mózesünk maga lett az isteni szeretet égô, de soha el nem égô csipkebokra. Szíve lett a szeretet oltára s azon lángolt szerelme. Tüzes, kegyelemmel nemesített vért vitt az agyba, a tagokba és magába a szívbe. Gondolat, vágy, érzelem, cselekedet ebben a tiszta vérben, ebben a tüzes szeretetben fogamzott és valósult meg. A Lechner család ,,szívgyermekét,'' a ,,Francit'' pici gyermekségétôl magának szemelte ki a Szeretet. Elhalmozta Szíve kincseivel korához mérten és szüntelenül növelte azt benne.

Hiába keressük fiatal éveiben annak a gyakori gyermek-kitörésnek mását, ami az egyszeri gyermeket arra vitte, hogy keservében, szepegôn, könnyes szemmel kérdezte: ,,Miért olyan könnyû rossznak lenni, és miért olyan nehéz jónak maradni?'' Igazi jó gyermek volt a mi ,,Francink.'' Szíve az isteni Szívben nemesedett. Igen szerette magát az Istent és nem csupán az ô adományait. Ez az önzetlen, a személyes Istent keresô szeretet vitte altättingi fogadalmas oltárához, ahol önfelajánlását, a megengedett örömökrôl való áldozatos lemondását jószívvel vette az Úr, mert a szeretet elsô iskoláját kitüntetéssel fejezte be: ,,Aki parancsaimat bírja és azokat megtartja, az az, aki engem szeret.'' (Jn 14,21) A ráalkalmazott szavak beteljesedésének bizonyítéka a Kereszt tövében illatozni kívánkozó, liliomos önfeláldozás.

Az Istent azonban nem lehet nagylelkûségben legyôzni. Akinek szívét, liliomos életét elfogadta, azt kivezette a régi, szép világból és új világ teremtôjévé képezte ki. Francin elömlött a lázas nyugtalanság, ellenállhatatlanul súgta fülébe a belsô hang: ,,Menj ki atyáid földjérôl!'' S ô ment, bármennyire szerette is drága szüleit, jópajtásait, a becsületes munka egyszerû és Isten áldásától ízes kenyerét. Érezte, hogy: ,,Akar velem valamit az Úr, -- nagyobbra választott ezeknél a Végtelen.'' Minden bizonytalan volt elôtte. Nemcsak a kezdet kezdetén, hanem hosszú éveken át. Sok mindenbe belefogott, sokszor felujjongott: ,,Ez az, ez az enyém!'' csak azért, hogy rövidre rá ismét tovább vándoroljon az ígéret földje felé. Bármennyi azonban ezekben a vándorló években a bizonytalanság, van benne egy nagy bizonyosság is: Franciska akarata és szíve a végtelenbe tágult. Akaratával átölelte a teremtô Szeretet nagy világát és szíve kifogyhatatlan szeretetével rámosolygott mindenegyes teremtményre. Nem nézte fehér német-e vagy afrikai néger, okos-e vagy tudatlan, szegény kócos-e vagy városi egyetlen, katolikus-e vagy svájci kálvinista, süket-e, néma-e vagy tüzesszemû, ordítozó kis ördög; csak szerette, mert a Szeretet arra ösztökélte, hogy a magyar papköltô, Mécs László, szavaival fejezzem ki apostolságát: ,,A vadócba rózsát oltok, hogy szebb legyen a föld.''

Lelke, jelleme, szelleme elmélyült, mindig jobban és jobban lángolt szíve oltárán a szeretet tüze. Tudott örülni és szomorkodni, szeretni és gyûlölni, -- együtt örvendezni és együtt szenvedni Jézussal, -- titokzatos testének mindenegyes tagjával. Utazásaiban, sokrétû munkájában rájött a könnyben úszó világ, a siralom völgyének millió bajára s ellenállhatatlanul hangzott feléje a nagyvárosok cseléd szobáinak bûn és nyomor poklából, a kiuzsorázott testû és lelkû életroncsok betegágyairól, a kóborló, züllésnek indult árvák és szegények éhes szájából...: Segíts, segíts! ô megrázkódott, felnyögött szíve isteni Mindenéhez: ,,Hogyan?... Én képtelen vagyok!''

Így vitte, vezette a Szeretet Bécsbe, de semmije se volt, csak szeretetet sugározni kész teste-lelke, amelyben himnuszként zengett szüntelen: ,,Jót tenni, örvendeztetni, boldogítani, égbe vezetni.'' Szent Bonaventura írta Szeráfi Szent Ferenc életének kezdetérôl: ,,Nem volt mása Krisztus e szegénykéjének, csak két garasa: teste és lelke, csak ezeket adhatta önzetlen szeretettel.'' Ezek a szavak minden erôltetés nélkül ráillenek Franciska Anya bécsi, dél- és közép-európai missziójának kezdetére, sôt mélyebbé válik Szent Ferenc és Franciska Anya szeretetben lángoló, nyugtot nem ismerô lelkének hasonlósága, ha tovább olvassuk Szent Bonaventura sorait: ,,Minden idôben feláldozta testét a böjt szigora s lelkét a vágy tüze folytán, kívül a pitvarban égô áldozatot, belül a templomban illat áldozatot mutatott be.'' A templomépítô Ferenc helyett a Mária Intézeteket építô, az árvákat összeszedô, a fizikai és erkölcsi nyomort pusztító Franciska Anyára értjük itt ezeket a beszédes sorokat. Ez az egyetlen Szeretet változatos hasonlósága!

Franciska Anya szíve gyakran elszorult és az édes Üdvözítôvel mondogatta: ,,Kérjétek az aratás urát, küldjön munkásokat az ô aratásába. Az aratás ugyan sok, de a munkás kevés.'' (Mt 9,37) Mit tett nehéz helyzetében? Találékony szeretete a mennyiséget milyenséggel pótolta: bár kevés, de kiváló munkásokat állított az ,,aratásba.'' Éber gonddal és féltô szeretettel nevelte ôket; még a kis hibáiknak sem kegyelmezett. -- Számtalanszor a lelkükbe véste: ,,Kis rókák pusztították el az Úr szôlôjét és: Ki a kicsiben hûtlen, a nagyban is az.'' Így épült, szépült a nagy mû kívül és belül, s osztogatta a szeretet ízes gyümölcseit személyválogatás nélkül az ámuldozó világban.

Milyen igazak Prohászka püspök szavai: ,,A haladást az ész hordozza, az elváltozott korok nézetét és életét az új eszmék szolgálják, de az alakítás, a harmónia, a boldogság a szívbôl ered.'' Franciska Anya életének is ez a magyarázata: isteni szeretettôl izzó szíve épített, nemesített, boldogított. Ebben a véget nem érô hármas apostolságban kifogyott, kiürült volna, ha Szent Pállal igaz nem lenne róla is: ,,Élek én, de már nem én élek, hanem Krisztus él énbennem.'' (Gal 2,20) Csak a szeretetben Krisztussal eggyé forrt Franciska Anya érteti meg velünk hegyeket mozgató hitének és a kegyelem és kötelesség földi mindenhatóságának ezeregy ,,érthetetlen'' eseményét. Szinte édes mosolyra fakadunk szavait olvasva: ,,Meg nem fejthetô módon a pénzes dobozban 300 forintot találtam.'' Ugyan ki fejtette meg nekünk, hogy a kéregetésre indulni képtelen nôvéreknek a szükséges cipôket ki küldte? -- ki mérte meg a lábukat, hogy mindegyiknek ,,éppen jó'' volt? -- ki számolta meg ôket? A Szeretet, aki indít és cselekszik választottaiban a szegényekért és az erkölcsi nyomorgókért, a jókban, a megtérésre és a kegyelemre sóvár gazdagokban pedig övéiért.

A tizennyolcadik századbeli pozsonyi barát, Kósa Jenô atya, a Szeráfok hat szárnyához hasonlóan, hat pontban foglalta össze a szeráfi, vagyis a legnagyobb szeretet sajátságait. Elmélkedjünk róluk és alkalmazzuk azokat egyenként Franciska Anya szeretetére.

1. ,,Egész szívet teremtett az Isten, az egészet kívánja; vetélytársat és más örököst nem tûr meg maga mellett; nem akar hitvány, világi érzelmekkel és szeretettel összekeveredni.'' Franci is, Franciska is egész szívét ajándékozta Szerelmének, Istenének. A pici Franci az ô pici szívét, a serdülô Franciska már liliomos, szerelmes szívét. -- Nem lehetett senki más szíve birtokosa, még kevésbé örököse. A világ nem érdekelte, örömeit, gyönyöreit megvetette, szegényeit, hajótörötteit segítette.

2. ,,A második szárny lelkeden legyen, mely Isten képét viseli magán; s éppen azért lett Istenhez hasonló, hogy egyedül ôt szeresse.'' Franci sohse volt ,,képromboló.'' A szent, a külsô tárgyak mindenkor drágák voltak elôtte. A szent keresztet, a szentek képeit, sôt magát a templomot is nemcsak szerette, hanem édes, hûséges gyermek-szája csókjaival halmozta el. Szívecskéje diktálta a csókok számát, azért volt olyan sokáig sokszor a templomban vagy udvari ,,klastromában'', az elhalt nagyszülôk házacskájában. Ami ,,Francinál'' még szentes játék, az már ,,Franciskánál'' szent valóság. Minden igyekezettel azon volt, hogy az isteni képmás tisztán ragyogjon lelkén, -- azért sokat nézett befelé. ,,Franciska Anya'' pedig a lelkében élt. Ott pihent meg, ott ismerte fel tennivalóit és szemlélte a megelégedést és továbblelkesítést lelke isteni képmásán. Lelkét az Istenben, Istent a lelkében ismerte és szerette meg!

3. ,,A harmadik szárny elmédet emelje s az imádság, elmélkedés, stb. útján oda törekedjék, ahonnan eredetét nyerte.'' Idézzük vissza mindazt, amit az ô lelkét és Istenét összekapcsoló áhítat-szellemérôl elgondoltunk. Valóban emelkedett, szárnyalt az Ég felé eleinte, késôbb az Eget vonta a lelkébe. -- Kettô sarkalta: ,,Közelebb, közelebb, Tehozzád, Istenem!'' és ,,Jöjj hozzám, maradj velem, lelkem szerelmes Mindene!''

4. ,,Vigye magasba a negyedik szárny erényedet, hogy a királyi szeretet teljesen uralkodjék benned, s minden cselekményed necsak tôled, a kegyelem állapotában lévôtôl származzék, hanem a szeretet nyílt s határozott parancsára történjék.'' Franciska Anya szeretetbôl lett azzá, aki volt és szeretetben élt a Szeretetért. Akarata összeforrt az övével. Nem kellett a végén parancs sem, elég volt egy pillantás, egyetlen jel s kész volt azonnal cselekedni vagy valamit abbahagyni. Kegyelem volt az ereje, kötelességteljesítés az öröme. A harmónia, a kettônek szeretetben megdicsôült egysége nem bomlott fel benne soha! Nem, hiszen ô csak az Istenért és az Ô szerelmes szándékainak megvalósításáért élt!

5. ,,Az ötödik szárny kapcsolódjék minden erôdbe, hogy az alsó és a felsô ember összes tehetségei Istenre irányuljanak, Isten szerint igazodjanak.'' Teste a lélek szent igáját viselte, viszont a lélek a test minden képességét igénybe vette. A szellemi, érzelmi, akarati és cselekvô	képességek mind a ,,gyakorlatban'' edzôdtek. Semmi se volt satnya, suta, elhanyagolt benne. Franciska Anya szeme, lelke, kint is, bent is rendet teremtett. A szeretet világa és életrendje volt ez. Isten volt a központ, mert belôle indult és feléje, hozzá tért vissza minden. A hûtlenséget nemcsak másban, hanem elsôsorban magából irtotta. Az alsó és felsô ember, a test és a lélek békés szeretetben teljesítették a Szeretet minden akaratát, megismert vagy megsejtett vágyát.

6. ,,A hatodik szárny a te teljes erôsségedbôl múljon fölül mindeneket, úgy hogy sem viszontagság, sem kísértés sem üldöztetés, sem semmiféle szenvedés vagy szenvedély el ne szakíthasson téged a te édes szerelmedtôl, Istentôl.'' Ez az utolsó, a legfôbb követelménye a szeráfi Isten-szeretetnek s ez is hiánytalanná fejlôdött Franciska Anya életében. Sem a világ, sem a test, sem az ördög nem vallhatta ôt a magáénak. Megtört rajta minden kísértésük, csábításuk, -- ármánykodásuk pedig megszégyenült. A test és a lélek minden gyötrelme, az ellenségeskedések és a rágalmak özöne, a belsô és külsô szenvedések nem ártalmára, hanem javára és dicsôségére szolgáltak, -- mert Isten volt a mindene! Szerette Szerelmét nemcsak betlehemi édességében vagy tanító jóságában, hanem különösen a gyalázat és a szenvedés királyi utján. A keresztrefeszített Szeretet volt eszményképe és ô meg Annak igazi büszkesége.

Íme, a mi Új Mózesünk égô csipkebokor és földi szeráf az ô nagy, határtalan szeretetében. Nemcsak Istenért, hanem értünk is. Ég és lobog ô ma is Szerelmese, Jegyese égi honában.

* * *

Vajon, mi égünk és lobogunk-e szeretetben Istenért?


8. Testvér, szegény, ellenség

,,Akik szentek voltak, azok a keresztény két évezred bármely szakában szeretet által gyôztek. Nem tudás, nem disputálás volt tulajdonképpeni erejük, hanem a krisztusi szeretet Isten és ember iránt. Ez volt az a gyôzedelmes s mindig korszerû hatalom, mellyel legyôzték, azaz, hogy meghódították a kétkedô s a szenvedô világot'' (Prohászka O.) Ez a gyôzedelmes, korszerû és hódító szeretet Franciska Anya lelkiségének és tevékenységének is velejárója, természetes lelki- és életadottsága. A szerzetesi élet, a jótékonysági tevékenység, valamint ellenségeinek ármánykodásai elvégezték rajta a maguk munkáját.

Röviden bár, de meg kell ismernünk testvéri, embertársi és ellenség szeretetét, hogy ôt ezekben is megcsodáljuk és kövessük!

,,Mindent a Társulatért'', volt az ô legsajátosabb evilági célja. ,,A jól rendezett szeretet önmagunknál kezdôdik'' oktat az ôsrégi bölcsmondás. Franciska Anya, ha személy és valóság szerint meghalt is önmagának és isteni Mindenének élt, nem halhatott meg lelkének s annak a misztikus testnek, az ô Társulatának, amelyben ez a lélek, ez az életelv kellett, hogy éltessen, vezessen, vele hódítson, segítsen, övéit, szegényeit üdvözítse. Társulata viszont nôvéreibôl tevôdött össze, akiknek ô lett és volt is sôt ma is a vezérlô szelleme, eszményképe.

Hogyan sikerült ez ôneki? A szeretet által. Szent Pál apostol intelmeit szószerinti pontossággal törekedett megvalósítani: ,,Mindezek fölött pedig szeretettel legyetek, mely a tökéletesség köteléke; s a Krisztus békessége uralkodjék a ti szíveitekben, melyre hivatva is vagytok egy testben.'' (Kol 3,14) Szeretet és béke fûzte össze édes nôvéreivel egy testté és ez az egy test élte Krisztusba kapcsolódva a maga nagyszerû életét.

A szeretet táplálta a békét s a béke növelte bennük a szeretetet Krisztus új törvénye szerint: ,,Új parancsolatot adok nektek, hogy szeressétek egymást, hogy amint én szerettelek titeket, ti is úgy szeressétek egymást.'' (Jn 13,34) Franciska Anya Krisztus példája szerint szerette összes nôvéreit, kivétel nélkül. Mindenét rájuk sugározta s nekik adta Krisztus szándéka szerint.

Szeretete elsôsorban nagyigényû s nagylelkû volt. Elvárta nôvéreitôl, hogy teljesen elszakadjanak mindentôl testben és lélekben, még szüleiktôl és saját akaratuktól is. Viszont biztosította nekik testük és lelkük minden javát és megígérte nekik Krisztus és az Egyház nevében az égi örökéletet.

Ezért mindenek elôtt igazi édesanyjuk lett. Sôt amennyivel több és nagyobb a lélek a testnél és a vérnél, annál több és nagyobb volt az ô szeretete nôvérei iránt a legjobb édesanya szereteténél. Szeretetet, jóságot, fényt, bíztatást, lelkesítést sugárzott feléjük minden szava, tette.

Igen bölcsen, és józan mérséklettel jelölte meg kötelességeiket. Hûséges, lelkes munkát várt tôlük, de semmi rendkívülit. Éles szeme mindenre figyelt. Gyorsan és jóságosan cserélte a munkában nôvéreit, ha a szükség vagy a szeretet úgy kívánta. Nem egynek mondotta: ,,Jöjj, gyermekem, más munkám van számodra.'' S ebben semmi lekicsinylés sem volt, sôt a gondolatot is teljesíteni kívánó szeretet vezette, hogy lelkesen és örvendezôen munkálkodjanak. Az elért eredménynek szívbôl örült, sôt nem fukarkodott a szívbôl jövô elismeréssel sem.

A kevés és rövid szabálynak -- a tiszta és egyszerû parancsnak híve. Még az 1875-ös általános káptalanon is, amikor már messze voltak a kezdet nehézségeitôl, így fejezte ki szabályt készítô célját: ,,Kevés rendelet, melyet megtartanak, többet használ, mint sok, melyet figyelembe sem vesznek.'' Viszont, ami szabály, azt maga is komolyan megtartotta és másoktól is megkövetelte. Nem szerette a szabályt vagy akaratát okodatolni: szólt és cselekvést várt azonnal. De nem volt híve a ,,parancsolásnak.'' A lélek és nem a ,,drill'' mûvészetét szorgalmazta. Tiszta, világos szavaiban több volt a szeretettel és bizalommal teljes kérés, több a megtisztelô hit, mint a hatalmi akarat vagy parancs. Szavait komolyan is vették és szívesen teljesítették nôvérei.

Személyválogatás nélkül fedd, de mindig javító célzattal. Nem szerette a kákán is csomót keresô akadékoskodást, ha nem nézett is el semmit. Szeme elôtt lebegett mindig, hogy csak egész emberekkel érheti el Isten szándéka szerinti célját. Feddéseiben nem vezette indulat, sôt sokszor nem is szólt, hanem a hibázó mellé állt és mutatta neki a jobbat s mosolyogva hozzátette a végén: ,,Próbálja meg így. Ugye menni fog?'' S a válasz csak ,,igen'' lehetett, minthogy a legtöbbször az is volt.

Nem sietett a kitevéssel. Gyakran mondta az elküldést szorgalmazóknak: ,,Ami késik, nem múlik.'' Számtalan esetben ôt igazolta a jövô. Az esetlenek, a kezdetben ügyetlenek, mint a kis Jozefa nôvér, aki szegényes tejüket is kiöntötte legelsô helyükön, késôbb értékes tagokká fejlôdtek. Természetesen, ahol tudatos rossz akaratot tapasztalt, ott gyorsan és határozottan cselekedett. Nem ismert alkut a lázítókkal és a privát barátságot elhagyni nem akarókkal szemben. De kegyetlen velük sem volt. Józan mérséklettel és lelküket megmenteni igyekvô szeretettel irányította lépteiket a világba s ha maguk is úgy akarták, gyámolító, támogató kezét kint se vette le róluk. Nem szerzett ellenséget a zárdai életre alkalmatlanokból sem magának, sem az ügynek.

Bánat és ôszinte javulás esetén még a legnagyobb bûnösnek is örömmel megbocsát. Gyakran maga kereste a vétkezôt s irgalmas jóságával a jó útra vezette vissza. Sohse gondolt többé a megbocsátott dologra. Nem emlegette, sôt magának a vétkezônek se hagyta említeni azt: ,,Hagyjuk, gyermekem, az el van felejtve; maga se gondoljon arra.'' Ennyi jóság és szeretet nemcsak, hogy lefegyverzett, hanem sokkal jobban felfegyverzett a jó harcok harcára.

Mindenkinek igazi mindene. Fárasztó utazásainak legelsô feladatát abban látta, hogy mosolyt, vigaszt, bátorítást, örömöt vigyen nôvéreinek. Boldog volt közöttük és boldogított. örült és szomorkodott, mosolyt és könnyet megosztott velük. Különösen a kéregetô nôvérekre és a betegekre ügyelt gyöngéd szeretettel. Ismerte a kéregetés terhét és számtalan veszélyét. Felvértezte ôket személyes tapasztalata alapján erôvel, bölcsességgel. Egy-egy látogatása után mennyivel vidámabban, bizakodóbban mentek a maguk nehéz, de a Társulat intézményeinek fennmaradását biztosító s azt fejlesztô útjára. A betegséget is minden árnyalatában ismerte. Lelket, bizalmat öntött betegeibe, mosolyt lopott fáradt, lázas arcukra, szemükbe. A komolyan mosolygós Anya még a tréfát is megengedte magának, csakhogy felvidítsa ôket. Gondozásukat minden munka fölé helyezte s a legnagyobb szegénységben is gondoskodott gyógyításukról és kényelmükrôl.

Mindenkinek jó példát adott, de életnormát nem csinált magából. Sohse lehetett Tôle hallani: ,,Nézzenek reám, -- engem kövessenek!'' Szavaiban, körleveleiben is ritkán utal magára. A Társulat negyedszázados határkövénél finom alázattal felsóhajtott: ,,Bár világosítaná föl a Szentlélek elménket, hogy mulasztásainkat megismerve, kegyelmeivel jóföltételeinket híven végrehajtanók!'' Az ilyen és hasonló sorok viszont mindennél jobban hatottak. Sohse engedte, hogy kiszolgálandó úrnônek tekintsék. Megértette és híven követte isteni Mesterét: ,,Az emberfia nem jött, hogy neki szolgáljanak, hanem, hogy ô szolgáljon'' (Mt 20,28) Igazi leleményességgel tudta feltûnés nélkül hasznossá tenni önmagát. A rejtett és titkolt hiányt vagy ûrt is észrevette s maga állt helyt azonnal, sokszor hosszú, kimerítô utazások után.

Így nevelte övéiben a tevékeny szeretetet és a mosolygós, fényes békét, hogy százszoros gyümölcsöt teremjenek ezen a földön s méltók legyenek az örök boldogságra és dicsôségre.

Forrón szeretett nôvérei mellett a szegények, a tudatlan, munkátlan, beteges szolgálók, a kimerült vagy elaggott cselédek, az apátlan-anyátlan árvák, a céltalanul kóborló vagy az erkölcsi és lelki nyomorba került leányzók, a magukkal is tehetetlen özvegyek és öregek voltak a szemefényei, életének dédelgetett, féltett kedvencei. Jézust látta, ápolta, gondozta, szerette bennük. Az életét áldozta értük és beigazolta életével és halálával: ,,Nagyobb szeretete senkinek sincs annál, mintha valaki életét adja az ô barátaiért.'' (Jn 15,13) Valóban Franciska Anyának ,,barátai,'' szívének választottai voltak a Mária intézetek, iskolák, óvodák, üdülôk, menhelyek lakói, azok apraja-nagyjai. Nappalát, éjszakáját, tudását, leleményességét, fáradhatatlan munkáját értük áldozta. A halál sem állította meg életáldozatát, második Franciska Anyaként él és cselekszik nôvéreiben az ô választott barátaiért.

Nagyszerû rátermettséggel, gondviselésszerû felkészültséggel ismerte fel korának szükségét és csodálatosan orvosolta azt. Szíve a nagyvárosok sötét cselédszobáinak százezres testi, erkölcsi, lelki roncsai, a minden módon kihasznált szolgálók felé húzta. Irgalmas szamaritánusuk lett Krisztusért. Összegyûjtötte az ügyetlen, tudatlan, de még éptestû és éplelkû szolgálni szándékozókat, testüket-lelküket gondozta, elôkészítette ôket munkájukra, helyet szerzett a számukra, gondjukat viselte, meghitt, tiszta otthonnal várta ôket 	bármikor vissza. A fáradtakat új erôre segítette, a betegeket kórházba vitte, a kimerültek csendes hajlékáról, mosolygós haláláról gondoskodott. Piszkos kis árvák, kócos csibész-lányok lettek máról-holnapra ,,mássá,'' dolgos gondos keze alatt. Az irgalmasság testi és lelki cselekedeteit, égi, lángoló, sohasem lankadó szeretettel és szinte utolérhetetlen jósággal, vidám, figyelmet elterelô, soha meg nem alázó leleményességgel gyakorolta. Csak a teljesen elzüllöttek, az eltompultságig megromlottak elôtt állt meg néha tehetetlenül. De velük is elment a lehetôség végsô határáig, sôt a földi ,,lehetetlent'' is legyôzte nem egyszer szeretetének égi mindenhatóságával. Az ô szeretete igazán a ,,csodálatosan legmagasabbra'' jutott. Miért? Hallgassuk meg Nagy Szent Gergely pápa szavait: ,,Akkor érte el valakinek a szeretete annak csodálatosan legmagasabb fokát, amikor irgalmas szeretettel leereszkedett felebarátainak legutolsójához is!'' Ezt cselekedte a mi örökké élô Franciska Anyánk! Ámulva nézünk fel reá s elszoruló, boldog örömtôl dobogó szívvel kérdezzük: mi van ennél nagyobb széles e világon? Még egy, egyetlen egy: ,,Semmi sincs csodálatosabb a nagy világban az ellenségeit is szeretni tudónál.'' (Szt. Ágoston) Franciska Anya még ide is eljutott isteni Mestere nyomán.

Bôven kijutott neki az ellenséges aknamunkából. Mily sokan igyekeztek elgáncsolni, lehetetlenné tenni. De mindhiába! ô Jézusának követésére szánta magát és jól megértette: ,,Ha engem üldöztek, titeket is üldözni fognak!'' (Jn 15,20) Nem maradt ki Krisztus üldözött választottainak táborából. Nagylelkûen elszenvedte a támadásokat és minden igyekezetével arra törekedett, hogy ,,jóval gyôzze meg a gonoszt'' (Róm 12,21) Maga az isteni Mester jelölte meg ennek a nehéz mûvészetnek a módját és ô azt mindenben követte:

,,Szeressétek ellenségeiteket, jót tegyetek azokkal, akik titeket gyûlölnek s imádkozzatok üldözôitekért és káromlóitokért.'' (Mt 5,44) Amíg csak ôt üldözték személyében vagy ócsárolták, s ez nem volt Társulatának és ,,barátainak'' ártalmára, -- csendes békével imádkozott. Nagy öröme telt bántalmazóinak Istenhez térésében. Ha azonban az ádáz gyûlölet ,,ártalmas'' volt, akkor ártalmatlanná tette azt bármilyen áldozatába került is de óvakodott a gyûlöletet a leghalványabb rosszal is viszonozni. Sohse akart ártani, csak védeni. Igen gyakran elôfordult, ,,hogy varázsszerûen ható, nyugodt, szelíd szavával lefegyverezte ellenfeleit'' -- írja egyik életismerôje. Sôt szerette ôket, igyekezett javukra lenni s valóban nem egy ellensége késôbb tisztelôje, elért eredményeinek csodálója, szándékait önzetlen és lelkes odaadással támogató külsô s néha belsô munkatársa lett.

Ha igaz, amint valóban az, a régi mondás: ,,Amilyen a szíved, olyan az életed,'' akkor Franciska Anyának szeretettôl csordultig telt szíve után: élete a szeretet élete volt. S ha a nagy assziszi Szent Ferenc szerint: ,,Annyit érsz, amennyit cselekszel,'' akkor csak a jóságos Isten tudja, mennyit cselekedett az ô fáradhatatlan Minimája, s mennyit ér ô az égen és a földön! Egy egészen bizonyos: Élete a megszámlálhatatlan és a sokrétû szeretet valóságos csodája!

* * *

Milyen értékû és hányrétû a mi szeretetünk?


9. Könny és mosoly

,,Bár mindenben nyomorúságot szenvedünk, de nem búsulunk, sok szenvedésben forgunk, de kétségbe nem esünk'' (2Kor 4,8) -- olvassuk Szent Pál apostol könnyes boldogságáról. Ugyanezek hûségesen ráillenek a jó Isten hû szolgálójának, Franciska Anyának a lelkére is. Bár kiitta az élet szomorúságának kelyhét, s bár egyetlen percre se tette le élete keresztjét, mégis tudott bizakodón örvendezni, örvendezvén soha kétségbe nem esni!

Kora ifjúságában, romlatlan testének és liliomos lelkének üde tavaszában találkozott már a kereszttel és annak rajongó szerelmese lett. Mintha róla írta volna Gróf Széchenyi István klasszikus sorait: ,,Boldogok, akiket nem nyavalya, testi gyengeség vagy haláltól való rettegés kényszerít térden csúszni a kereszthez, hanem már életük legszebb éveiben, midôn a fiatalság, egészség és jólét érzése szinte a halhatatlanság elôörömeivel tölti be ôket, -- önként, a legfôbb Jóhoz való szeretetbôl emelték föl lelküket a Legtökéletesebbhez!'' (Hitel) Nem, ô nem térden csúszva ismerte meg a kereszt erejét. Az ô pici szeme, szívének édes, könnyíteni igyekvô jóságával nézett föl Rá, arra a fölfeszített Krisztusra, aki a Lechner család 200 éves feszületérôl nézett le. Korán megszerette ôt. Arca, szeme, szenvedô teste mindenüvé elkísérte s ránevelte gyermekségében a rossz gyûlöletére és az ellene való küzdelemre. ,,Örömöt hinteni'' a Szenvedô és a szenvedôk felé s ,,jót tenni'' a Keresztrefeszítettel és a keresztrefeszítôkkel minden módon: benne élt és lobogott már ,,Franciban'' s elkísérte 25 esztendôs belsô és 25 esztendôs külsô apostolkodásának minden útjára ,,Franciskát'' és ,,Franciska Anyát.'' Természetesen élete utolsó szakában, a nagy mû idején, vette ki a kehelybôl és a keresztbôl a legnagyobb részt. Külsô és belsô világa, testének minden porcikája, lelkének legelrejtettebb tehetsége egyaránt részesült abból. Egészen magára kellett öltenie Krisztust. Magára is öltötte ôt szellem szerint annyira, hogy Szent Pállal elmondhatta: ,,Ami testünkön mindenkor velünk hordozván Jézus sanyargatását, hogy Jézus élete is kinyilváníttassék a mi testünkön.'' (2Kor 4,10)

Nézzük elôször az ô kelyhes lelkét

Otthoni elindulásától haláláig, közel félszázadon keresztül, annyiszor vette körül a bizonytalanság, a jézusi társtalan elhagyatottság érzete, hogy képtelenek vagyunk csak megközelítôleg is helyes képet adni arról. El-elmerült bujában, gondjában, de ha jött a kehely, kiitta és nyugodtan indult útjára. -- Hová, merre vezet, mit rejt, mit takar? Nem izgatta! Ô már erôs és teljesíti az övét s nyugton várja, hogy az Úr is megtegye a magáét. Az övé a kehely, a gond, az alapítás, a szükséges eszközökrôl az Isten gondoskodjék.

Nagy mûve elején, amikor még egyházi elismerést se nyert terve, gyakran megesett, hogy jóhiszemû emberek megzavarták Franciska Anya ,,kicsiny nyáját'' az ilyen beszédekkel: ,,Kalandos vállalkozás az egész mû!'' -- ,,merészség,'' -- ,,vakmerôség fillér nélkül alapításokba kezdeni,'' -- ,,össze fog omlani az egész, menjenek, meneküljenek biztosabb helyre, amíg nem késô,'' -- ,,kár elpazarolniok ifjúságuk drága idejét ilyen haszontalanságra''... Mint éles tôrök verték át ezek az ô jóért törtetô anyai szívét-lelkét. Még ezer szerencse, hogy éles szeme, bizalmat lehelô arca idején észrevette a bajt és megnyitotta a sötétben vergôdô lelkek birodalmát: mindent elmondtak neki s ô mesterien orvosolt.

Maga vallja meg késôbb: ,,Némelykor rettenetesen szenvedtem. Ha nagyon csüggedt voltam, kis unokahúgommal, az alig 5 éves Rézikével, a kápolnába mentem és felszólítottam, hogy imádkozzék velem, mert az ártatlan gyermek könyörgésétôl meghallgatást reméltem.'' A gyermek ártatlanságába rejtôzködött az a nemes ártatlanság, amely vele is elmondhatta volna Jób igazát: ,,Nem vétkeztem s keserûségben lakik szemem''. (Jób 17,2) Persze a világért se panaszkodott, hanem a munkában elfáradt testét lopta meg leleményesen s míg nôvérei aludtak: ,,Éjjel egyedül borultam a legméltóságosabb Oltáriszentség elé, hogy gondterhes szívemet megkönnyítsem.'' Erôforrás volt számára az ôsi, jólismert, családi feszület is, melyet mindig magával vitt: ,,Ilyenkor tekintetemet a feszületre emeltem, amelynek lábánál a fájdalmas Anya szobra állott. E drága emlék látása sok szorongatásomban vigasztalt meg.'' Ha semmi módon se nyert vigaszt, az apostol szavával lelkesítette önmagát: ,,Ha jót cselekedvén, békével tûrtök, az kegyelem Isten elôtt.'' (1Pt 2,20) A kegyelemrôl viszont tapasztalásból vallotta, hogy a leghatalmasabb alkotó hatalom. Vigasz nélkül sohse élt, -- bármi áron, de lelkét összekötötte a vigasztaló Istennel, aki a ,,vígan adakozót szereti.'' (2Kor 9,7)

Általában könnyen hívô, szívesen bizalmas lelke volt. Igen mélyen megsebezte a szívét, ha rádöbbent, hogy bizalmával visszaéltek. S ez, sajnos, nem is ritkán fordult elô. A nagy emberismerô nem bírta, talán nem is akarta elkerülni a Júdás csókját is eltûrô Jézus szomorúságának megtapasztalását. Ebben is hasonló kívánt lenni Mesteréhez. Volt benne része elégszer! Viszont ez annál értékesebbé tette elôtte a hûek jóságát. Örvendezve volt értük hálás!

Megismerte a minden mértéken felüli szenvedést is, -- kiürítette utolsó csöppig a neki szánt szenvedések, különösen a lelki gyötrelmek kelyhét. Hallgassuk meg ôt: ,,Szenvedéseim minden mértéket felülmúlnak. Z. nevû, számûzött kultúrharcos, föllázította ellenünk az érseket és rettenetes terveket szôtt Társulatunk ellen. Meghiúsította a tanítónôképzô felállítását Sarajevóban.'' Így tört ki a fájdalom hatása alatt az, aki tudta mit jelent: ,,Én Istenem, Én Istenem, miért hagytál el engem?'' (Mt 27,46.) Pedig a fájdalmas anya hû leánya volt, aki olyan erôsen tudott állni, olyan erôs asszonyhoz híven tudott szenvedni, hogy maga bevallotta: ,,Ha lelkemben viharok dúltak, úgy el tudtam rejteni, hogy környezetem nem is sejtette szenvedésemet.'' Ez olyan magas foka a belsô és külsô önuralomnak, hogy tisztelettel és csodálkozással tekintünk föl gyôzelmes arcába. Ô a mi ,,szelíd bárányunk,'' a mi életünk virága, aki úgy emelkedik ki szenvedéseibôl ,,mint a liliom a tövis közül'' (Én 2,2) Ha a tövisek megszúrták, jobban árasztotta illatát.

Ismerjük meg ezek után az ô kereszttel ékes testét

A szent kereszt napsugaras dalnoka, assziszi Szent Ferenc lelkendezve köszönte meg a neki juttatott szenvedést: ,,Hálákat adok néked, Úr Isten a szenvedésekért, melyeket szenvedek és könyörögve kérlek, növeld azokat százszorosra, ha néked úgy tetszik.'' A két nagy kármelita apáca könyörgése is hasonló. Szent Terézia azt sóhajtozta: ,,Szenvedni vagy meghalni!'' Pazzi Szent Magdolna hozzáfûzte: ,,Uram, nem meghalni, hanem szenvedni akarok!'' Hiába keresünk Franciska Anyánál ezekhez hasonló sóvárgást. Ô nem mert ilyesmit kérni, hiszen túlontúl ismerte a maga ,,törékenységét.'' Ô egyszerûen a Kereszt kicsi, törékeny, de soha el nem törô szolgálója akart lenni. A fájdalmas Anya leánya, aki melléje állt, ha bírt, vagy lelkével állt ôrt, amikor Jézusához híven, a keresztje alatt leroskadt, ágynak dôlt vagy halálra vált szinte. Szerelme és ereje rejtett volt, de a külsô eseményekbôl felmérhetjük azokat! Annyi és oly sokféle baj, betegség kísérte szinte állandóan, hogy Isten egészen rendkívüli támogatása nélkül meg nem érthetjük, hogyan volt képes annyit dolgozni és szenvedni.

Már Bécsbe érkezése után, a nagy mû megkezdése elôtt, -- ez a legigazibb kezdés jele! -- halálos beteg lett: ,,Szegényen, elhagyatottan és megcsalva álltam ebben az idegen városban. Ezt annyira szívemre vettem, hogy halálosan megbetegedtem.'' Három hét múlva már kérvénye a minisztériumban pihent. Hamarosan engedélyt nyert a gyûjtésre, de alig bírta, olyan kimerült volt. Késôbb falun próbálkozott, ahol viszont kínzó gyomorbaja gyötörte. Ez még csak 1868!

A Fácán utcai házban 1869 hústvétján gázömlés történt, a fáradt s mégis éber anya vette észre s mentette meg leányai életét, no meg Társulatát is a gondatlanság botrányától. Semmi nyugta se volt az új házban, mert a gonosz volt tulajdonos mindig több és több pénzt követelt s ahol csak bírt, rombolt; -- gyûlölte, piszkolta a nôvéreket. Ô némán tûrt!

1870-ben ismét súlyosan beteg lett, de a neki felajánlott fürdôt egyik nôvérének engedte át: ,,Neki nagyobb szüksége van rá!'' Megfeszítette minden erejét és erôsen, keményen, pihenést nem engedve dolgozott, -- mintha ûzte, hajszolta volna valami. Bizonyára a szeretet és elôrehaladott kora, hogy mûvét teljesen befejezhesse halála elôtt.

Hatéves, emberfölötti munkáját betetôzte egy szerencsétlen lépés, elesés. Jobb karját eltörte. Merevsége megakadályozta az írásban, pedig igen szerette bizalmas dolgait maga elintézni. Megadással fogadta s viselte újabb keresztjét. -- A neki ,,engedetlen'' jobb kéz munkáját azonban kamatostól beszedte testének többi tagjain.

Boldog örömmel zarándokolt 1879-ben a híres Mária Zellbe. Szûz Anyja kedvesen fogadta, de hûsége bizonyságául tífusszal látogatta meg amúgy is kihasznált testét. Mindenki megijedt, csak a jó Anya mosolygott. Tudta, hogy érik, hasonul örök Példaképéhez. A baj el is múlt s ô lelkesen, szinte fékezhetetlen buzgalommal dolgozott ismét. 1886-ban azonban olyan súlyosan letört szervezete, annyira beteg lett, hogy a legrosszabbra voltak elkészülve. Galinberti pápai nuncius és Dunajevszki krakkói érsek meglátogatták és vigasztalták. Mosolygósan köszönte meg figyelmüket. Újból felépült. Úgy látszik csak azért, hogy 1888. esztendô ,,egészen különös szenvedését,'' amit nem engedett nyilvánosságra hozni, jobban magához ölelhesse. Rendkívüli szenvedését enyhítette a gyönyörû új anyaház, -- az ô régi álmának beteljesedése. Hamarosan elkészült vágyainak netovábbja, fölséges anyaházi temploma. Erre már jöhetett az új fájdalom: 1891-ben jobb és bal szeme elhomályosult. Bal szemét 1892-ben szürke hályog miatt megoperálták. Teljesen tisztában volt annak veszélyével. Nôvérei remegtek, kicsinyek, öregek reszketô szívvel és kézzel imádkoztak. S nem hiába! Persze ez nem jelentett a kifáradt testnek nyugtot, sôt! Fog- és fejfájásai, idegbántalmai növekedtek. A negyedszázados jubileum ezüstös, öröm kelyhébe az ô szenvedése vegyült. Így volt ez szép! 1894-ben pedig magához vette az Úr azt, aki mindig kész volt élni és dolgozni, de szenvedni és meghalni méginkább! Se a kereszt, se a halál nem érte váratlanul. Az egyiket mindig szeretve viselte, a másikat, mint jóakaróját, bizalommal várta. De ezt most még hagyjuk. Kutassuk föl inkább lelki kelyhét és testi keresztjét fényözönbe borító kedélyvilágát, mosolygós vidám szellemét.

A kereszttel ékes örvendezés mûvésze

,,A jó Isten ifjúságomtól fogva vidám 	kedéllyel áldott meg, amit nagy kegyelemnek tekintek'' -- vallja be egyik körlevelében. Mint minden tehetségét, Istentôl reábízott minden ,,dénárját,'' úgy ezt is, kamatoztatta, mûvelte, finomította, igazi tökélyre emelte. Úgy annyira, hogy nem volt az a sötét lelki éjjel, se az a mindent elborító fájdalom, amelynek sûrûjén ez a fény át nem hatott s amelynek beborult egén ez a fényes csillag föl nem ragyogott volna.

Lelki vidámságának lelkiismereti tisztasága és békéje képezte alapját. Szent Pállal róla is elmondható: ,,A mi dicsôségünk lelkiismeretünk tanúságtétele, hogy a szív egyenességében, az Isten elôtt ôszinteségben, nem a testi bölcsességben, hanem Isten malasztjában jártunk e világon.'' (2Kor 1,12) Szívbôl tudott örvendezni és örömöt másokból is kicsiholni. Csupa öröm volt, ha jó hírt kapott, ha jót látott bárkinél. Örömét sohse zavarta meg az önzés. Szerette a természetet. Az ég és föld mindenegyes teremtményét Isten kezemûvének tekintette és úgy is becsülte. Virágok, termények, kutyák és mindenféle állatok örömre és hálára ihlették finom, érzelmes lelkét. Különös hangsúllyal mondogatta a fônöknôk felé: ,,A rendfônöknônek minden tyúkhoz van jó szava.'' Nem édes jóság ez?

A lelkigyakorlatok után csupa öröm: ,,Megújultak!'' Valósággal ujjongott, annyira tudta élvezni és értékelni a tiszta lélek illatát és gazdagságát. Boldogabban és nagyobb megnyugvással fogadta nôvéreinek halálát, mint azoknak a leghalványabb rossz hírét. 1872-ben még kevesen voltak, mindenkire égetô szüksége volt s így igen érzékenyen érintette elsô társnôjének, Lucia nôvérnek, váratlan halála. Mikor azonban épületes, szép haláláról értesült, azonnal megvigasztalódott. Ugyanis a jó Lucia nôvérnek látomása volt s fennhangon mondotta: ,,Szûz Anya jön a szent angyalokkal!'' S mosollyal ajkán költözött el a földrôl. 1885-ben a boszniai s a sarajevói tífusz pusztított s elvitt 2-2 értékes nôvért. A jó Isten rendelésén megnyugodva írta körlevelében Franciska Anya ezeket a hittel teljes szavakat: ,,Istennél való szószólásuk majd kitölti a veszteségük okozta nagy ûrt.''

Bírta a könnyek adományát és sok vigaszt merített abból. Jó- és balsorsban egyaránt az Úrban örvendett és ezzel tett bizonyságot a benne élô Vigasztalóról Szent Bernát szavai szerint: ,,A Szentlélek jelenlétét semmi se bizonyítja jobban a lélek üde öröménél.''

* * *

Szeressük és kövessük a könny és mosoly hôsét!


10. Örökre együtt

,,A templom felépült; a szent szabály meg van erôsítve, többet már nem vár tôlem az Úr!'' Prófétai szavak ezek, ha nem szánta is azoknak a jóságos, az örök hazába készülô Franciska Anya.

,,A templom felépült,'' -- elkészült az az élet-szentély, amelyben a Szentháromság örök trónja áll. ô bennem s én ôbenne, -- örökre, -- elválaszthatatlanul!

,,A Szent szabály meg van erôsítve'' Rómától és az Égtôl, de tôlem is, szegénykétôl. Minden szava és betûje Isten után a lelkemé, a szívemé, -- minden porcikámmal, utolsó leheletemig megtartottam, hûségemmel s életemmel megerôsítettem és megszenteltem azt.

,,Többet nem vár tôlem az Úr.'' Nyugodtan várom ôt. Ez a szent, békés, édes várakozás az én utolsó feladatom. Készen vagyok egészen, teljesen!

A nagy alkotó, a lázas rohanó megnyugodott, a pihenést ismerni nem akaró megpihent. Még nem örökre, -- de nyugodtan. Miért ez a nagy nyugalom? Maga felel rá: ,,Mindent rendezetten hagyok itt!'' Amit tesz még, az csak szépítés, ékítés. Van ideje még rá. Bár napról-napra gyengébb!

Az utolsó földi húsvét szertartása után, az illatos, napsugaras kertben szólt szelíden övéihez: ,,A viszontlátásra, jó gyermekek, a másvilágon! Úgy éljetek, hogy a mennyországban örökre örvendhessünk egymásnak.'' Ô odaindul!

Az ünnepek elteltével Breitenfurtba ment. Szerette a természet üde békéjét, békés mérhetetlenségét. Néma lett s hallgatag. Csaknem szüntelenül imádkozott! Elmerült az ima, az imádás mélységében, -- edzette szívét-lelkét az örök imádás örömeire. Kevés már a kérés, a hála, meg az engesztelés, -- azt mind elvégezte. Nála csak az imádás, a dicséret teljessége lehetséges már! A legszebb és legteljesebb imádás Jézusé az oltáron. Ott ujjong fel ô is. Élete utolsó vasárnapján szeme a fehér, szent Ostyára szegezôdött, mélyen a szent, drága Vérbe nézett s ,,egészen és teljesen feláldoztam magamat a jó Istennek s kértem ôt tegyen velem, amit akar!'' Íme, az egész és a teljes áldozat, -- az önátadó, az önmegsemmisítô áldozat!

1894. április 12-én, igazi mély megilletôdéssel végezte el a kápolnában utolsó szentgyónását. Maga tett vádat önmaga ellen, -- ne legyen gondja vele az isteni Bírónak! Másnap ugyanott bensôségesen megáldozott. Utolsó elôtti napja volt ez. Csendes, békés nap.

Április 14-én ismét szentmisén volt és utoljára áldozott. Maga se sejtette, hogy ez volt utolsó szentáldozása. Csendes reggelije után a kertbe ment s onnét visszajövet, látta sürgô-forgó, leheletkönnyed lépéssel igyekvô nôvéreit, akik vendégfogadásra készültek. Mókásan szólt hozzájuk: ,,Azt hihetné az ember, hogy hercegnôket várunk. Majd elmondom húgaimnak, mi mindent csináltatok.'' Sohse mondta el, az utolsó óra, az utolsó percek közeledtek.

A beszélgetés végeztével szobája felé mentek. Utolsó álmát mesélte a betegápoló nôvér szórakoztatására. Micsoda finomság! Szobájából észrevette, hogy a jó kertész nôvér a temetôbe indul. A gondoskodó Anya szíve utolsót kérdezett ,,Evett-e már, mert a munka sokáig tart!?'' Le kellett mennie a konyhába a beteget ápoló nôvérnek s a dolgot elintéznie. Ez volt utolsó gondoskodása.

A déli harangszó végig szállt már a vidéken, amikor nagy gyengeség lepte meg, gyorsan utána vérömlés. Szólni akart még, de szavát csak odaát értették meg: visszaszállt Istenéhez!

Amilyen egyszerûen jött, olyan váratlanul, hogy ne mondjam, hirtelenül távozott. Az elsô egyszerûség elrejtette az ô földi nagyszerûségét, -- az utolsó egyszerûség az ô végtelen boldogságát! Pedig mennyire nem egyszerû a halála! Az a test és az a lélek, amely híven viselte a keresztet és kiitta a kelyhet, semmit se szenvedett akkor, amikor mindenki kínlódva, gyötrôdve szenved és vívódik! Az az élet, amely leszámolt a bûnnel és a sátánnal, semmi munkát se végzett, semmi félelmet se érzett utolsó órájában. A pap kezére se volt szüksége, maga az örök Fôpap, Jézus Krisztus nyúlt le hozzá; vagy ha jobb így: testébôl lelkével együtt tért az örök hazába a Szentháromság. Az övé volt Franciska Anya, megszállta lényét régen s a földi eget az égivel cserélte fel érte. Érte, Franciska Anyáért maga a Szentháromság!

Ajándékba kapott, liliomos koporsóban temették el Breitenfurtban, ott pihenô nôvérei közé, 1894. április 17-én. Harminc évig e helyen pihent s akkor a Szent József zárda sírkápolnájába helyezték át. Ott pihennek ma porladó csontjai 1924. július 30-ika óta. Lelke pedig az égbôl néz leányaira, szegényeire, tisztelôire.

Istenét imádja, leányaiban dolgozik, szegényeit vezérli, tisztelôit hálásan szereti. Az örök hazában is egy a programja a világ végéig:

,,MINDENT AZ ISTENÉRT, A SZEGÉNYEKÉRT, A TÁRSULATÉRT!''


11. Szent szikrák és szent lángok

Felejthetetlenül szép a pusztai éjszaka a magyar rónán, az Istennek ezen a csodás tenyerén. Ha ránkborul ott az esti szürkület s mind sötétebb lesz a táj: a szemhatár összeszûkül, kigyulladnak az égi tüzek s ragyognak a csillagok. Ilyenkor a fáradt pásztorok pihenôre, pipaszóra áhítoznak. Ehhez azonban kevés a puha suba és az ízes dohány, -- valami más is kell még: pásztortûz. A nagy pusztaságban mindenki egyformán gondolkozik s egyszerre égni kezdenek mindenfelé a pásztortüzek: kitágul ismét a határ, a szem messzire lát, még messzebbre a képzelet... Ropognak a száraz gallyak, pattognak a szikrák s mind magasabbra csapnak föl a lángok: csupa tûz, csupa imbolygó fény a föld és az ég! Összeolvad, összeölelkezik a láthatár, s az Isten két tenyere, a földi és az égi táj, összesimul és áldólag pihen szíven-lelken, bárányon-emberen, füzesen-csaliton, -- a nagy mindenségen. -- Béke uralkodik a tájon s ember-szívekben ver tanyát magának... Lassan, vontatottan indul a társalgás, a közelben és a messziségben járnak, ébren is álmodnak, hogy a végin is szívükbe zárják a szent emlékezés szikráit, lángjait: Istent, ôsöket, hazát, szülôt, gyermeket, jó és rossz napokat egyaránt s csendesen elszenderüljenek. A tüzek lassan elhamvadnak-kialszanak, de alva is szikráznak és lángolnak a szívek.

Amikor az esti ima után utolsót berreg a zárda csengôje s álomra hajtja kiki a fejét: az alvás sokaknál lassan érkezik. A gondok nyomasztó súlya, ha ránehezedik a lélekre s meg-megvonaglik a szív és a meggyötört idegzet, olyan jó, ha simogató égi kéz nyugtatja, csitítja a szenvedôt. Isteni áldás ilyenkor a jó gondolat, a felvillanó új meglátás, a szent szikra, mely szentjeink szívébôl pattan ki, hogy lángra gyújtson a pihenést alig remélhetô éjszakában.

Tapasztalati igazság, hogy a gondolatokban, az érzelmekben és az elszánásokban is van rokonság, egymásba simuló képesség. Ezért kíséri az édesanya szava, csókja, intése a gyermeket a sírig. Ezért olyan felejthetetlenek a lelkianyák, a szerzetesnôi élet megálmodóinak és megélôinek gondolatai, tanácsai, szívüknek és lelküknek ezek a szent szikrái és szent lángjai!

Franciska Anya élete a nagy vívódások, a kétségbeejtô bizonytalanságok, sokszor a lehetetlennek mutatkozó feladatok és a képtelenségnek ítélt cselekvések útvesztôin vezetett keresztül és ma is azokon tör elôre Társulatában. Lelkében és életében mindent megoldott, -- a lehetetlenségek és a képtelenségek rendre megvalósultak: örvendezett azokon az Ég és csodálkozott rajtuk a világ!

Az égi örömnek és a földi csodálkozásnak a titkát, ha nem is egészében, mégis jórészt megsejtetik azok a gondolat szikrák és azok az elhatározási lángok, amelyek ma is, holt betûkön át is: megvilágosítanak és eligazítanak, föllelkesítenek és tûzbehoznak. Mi kell ennél több a föld küszködô vándorának?!

Olvassuk el azokat figyelmesen, érdeklôdéssel gondolkozzunk el azokon és ereszkedjünk le mélységeikbe: magunkon fogjuk tapasztalni, hogy a sötétség fényre változott, a nyugtalan szív a béke áldásait élvezi s ami lehetetlennek tûnt fel eddig, az most az édes valóság elevenségével hívogat s a megszerzésre serkent bármibe kerül is! Minél nagyobb a küzdelem, annál édesebb a kincses béke!

Leközöljük elôször Franciska Anyának ifjúkori életelveit, amiket mindenki haszonnal alkalmazhat élete nemesbítésére. Azután a szerzetesi alapelvek következnek, amelyek az ô drága lelkébôl forrásoztak s rendkívül értékesek nekünk, ha nem mindegyikük eredeti is. Franciska Anya volt annyira bölcs, hogy más szentek és rendalapítók lelkébôl és élettapasztalataiból is merített s gazdagította a maga és övéinek lelkét. Végül beszédeibôl idézünk röviden, érett megállapítások és bölcs tanácsok ezek. Már nem szent szikrák, hanem valóban szent lángok ezek a megôrzött mondások, amik nem annyira márványba, mint életbe kívánkoznak. Boldogok azok, akik megélik!

,,Vedd és olvasd!'' súgta az égi küldött a földiekben nyakig elmerült Ágostonnak, s nem bánta meg, hogy engedett a serkentésnek: az Ég örült megtérésének, az ámuló világ pedig bizonytalanul lépdelt nyomdokain.

,,Vedd és olvasd!'', hogy nemesebb légy magad és nemesíts másokat is!

IFJÚKORI ÉLETELVEK

Reggel szíved mélyébôl imádkozzál.

* * *

Munkáid elôtt indítsd fel a jószándékot.

* * *

Örömeidért légy hálás az Égnek.

* * *

Társalgásaid és szórakozásaid alatt is gondolj a jelenlévô Istenre.

* * *

Keresztjeidet Istenbe vetett türelemmel hordozd.

* * *

Lelked mélyébôl bocsáss meg a téged megbántóknak.

* * *

Ôszintén bánd meg elkövetett hibáidat.

* * *

Mások hibáit kíméletesen bíráld meg.

* * *

Jócselekedeteidnél ne hiányozzék az alázatosság.

* * *

Jó szívvel ajándékozd meg a szûkölködôt.

* * *

Vigasztald a szenvedôt.

* * *

Este ne hajtsd fejedet álomra lelkiismeretvizsgálat nélkül.

SZERZETESl ALAPELVEK

1.	Mi a szerzetesrend?
	A tökéletesek mennyországa; a lanyhák pokla; a bûnbánók rövid és enyhe purgatóriuma.
2.	Mi a szerzetesnô a szent szabályok és a rend szabályzatainak pontos megtartása nélkül?
	Szellemi pártütô.
3.	Mi a szerzetesnô ima, elmélkedés és az Isten jelenlétének állandó gondolata nélkül?
	Test: lélek nélkül.
4.	Mi a szerzetesnô önsanyargatás nélkül?
	Árnyék: test nélkül.
5.	Mi a szerzetesnô szerzetesi szellem és erények nélkül?
	Konzekrálatlan ostya a monstranciában.
6.	Mit nyer a szerzetesnô, ha világias magaviseletû és erkölcsû?
	A világ kineveti, az ördög kedveli, az Isten utálja.
7.	Mi a szerzetesnô zárdai élet nélkül?
	Hal: víz nélkül.
8.	Mi a szerzetesnô lelkivezetô nélkül, aki önmagát akarja vezetni?
	Szerencsétlen tanítványa egy oktalan tanítónônek, -- önmagának gonosz szelleme, kísértôje, csábítója.
9.	Mi a melankólia, töprengés, búskomorság?
	A test gyötrelme; atyja a gonosz lélek, anyja a nagyravágyás, dajkája a restség.
10.	Mi a harag, a gyakran kitörô indulatosság?
	A pokol szelleme.
11.	Mi a hiú tiszteletvágy?
	Moly, mely minden erényt és érdemet megemészt.
12.	Mi a henyélés?
	Az ördög párnája.
13.	Mi az árulkodás, mások kisebbítése, a rágalom?
	Az ördög anyanyelve.
14.	Mi a kísértés?
	Az érdemszerzés kincsesbányája, az erények próbaköve.
15.	Mik a megaláztatások és sérelmek?
	Krisztus arájának drágagyöngyei.
16.	Mik a betegségek, szenvedések, vigasztalanságok?
	Az isteni szeretet záloga és mennyei gyöngyöket magábanrejtô föld.
17.	Mi az isteni szeretet?
	Minden erény királynôje, minden jócselekedet lelke.
18.	Mi a testvéri szeretet?
	Krisztus tanítványainak ismertetôjele.
19.	Mi az engedelmesség?
	A csodálatraméltó tettek édesanyja.
20.	Mi a tisztaság?
	Jézus Krisztus menyasszonya.
21.	Mi a szegénység?
	A világ fejedelemasszonya és a mennyország örököse.
22.	Mi az alázatosság?
	Krisztus erénye, a szent élet alapja és gyökere.
23.	Mi az imádság, elmélkedés?
	A valódi szerzetesnô mindennapi kenyere, éltetô levegôje.
24.	Mi a világ megvetése?
	Létra az égbe.
25.	Mi a türelem?
	Krisztus katonáinak zászlója.
26.	Mi a szelídség?
	Krisztus báránykáinak jellegzetes ismertetôje.
27.	Mi az önmegtartóztatás, -- a böjt?
	Az erények eledele, a bûnök kiölôje.
28.	Mi a hallgatás?
	Az üdvös gondolatok anyja és az imádság dajkája.
29.	Mi a szerénység?
	A testben élô, de az Isten elôtt kedves lélek tükre.
30.	Mi a magány?
	Az egyedüli igaz boldogság e földön, -- a mennyei vôlegény társalgóterme, ahol jegyesével bizalmas beszélgetést folytat.
31.	Mi a nagylelkûség?
	A legrövidebb út a tökéletességre.
32.	Mi az állhatatosság?
	Az erények koronája.
33.	Melyek a szerzetesnô csodatettei?
	Krisztusért sokat szenvedni és érte megvettetni.
BÖLCS TANÁCSOK FRANCISKA ANYA BESZÉDEIBÔL!

Kifürkészhetetlenek az Isten szándékai, -- határtalan legyen a bizodalmunk bölcs gondviselésében.

* * *

Minél többet elmélkedünk Isten csodálatos alkotásain, annál világosabb lesz elôttünk saját semmiségünk tudata.

* * *

Maradjunk mindig természetesek és keresetlenek: a mesterkéltség visszataszító.

Ne beszéljetek saját énetekrôl és munkáitokról, hogy a megszégyenüléstôl megóvassatok.

* * *

Aki a szomorú gondolatoknak átengedi magát, -- utat nyit a gonosz ellenségnek a kísértésre.

* * *

Tereljétek a beszélgetést komoly igazságokra, -- ez korántsem lehangoló, hanem a bátorságot acélozza és buzdítja a lelket nagyobb erénytörekvésre.

* * *

Törekedjetek mindig vidám lelkületre, ezáltal minden teher könnyebbé válik: Isten a vidám adakozót szereti.

* * *

Aki a melankóliának enged, önmagának legnagyobb ellensége és környezetére is bénítólag hat.

* * *

Ôrizd szívedet minden rendetlen hajlamtól, mert ha egyszer hatalmába ejtett, nagy küzdelem árán szabadulsz csak meg s lelkednek nem csekély kárával.

* * *

A nagylelkû szív könnyen és vidáman teljesíti a legfáradságosabb munkát is Isten dicsôségére, a kislelkû visszariad ettôl és hôsi elhatározásokra képtelen.

* * *

Igaz, bensôséges jámborság nélkül keveset ér a számos, külsô áhítatgyakorlat, mert gyakran önelégültségre vezet és nagy elvakultság okozója.

* * *

Közepes tehetségek a kellô helyen, szerénységgel párosulva több eredményt érhetnek el, mint a kimagasló talentumok, akiknél a kitartás és a mérséklet hiányzik.

* * *

Gondoljátok el, mily szánalomraméltó az emberi elismerés és kegy hajhászása, -- amely sok csalódással jár, -- holott Isten tetszésének elnyerése a fôdolog s erre törekedni mindenkinek hatalmában áll.

* * *

Amire másokat oktatsz, azt elôzôleg magad gyakorold: példád lesz legbiztosabb támasza tanításodnak.

* * *

Istent, mint a legjobb Atyát s ne mint zsarnokot tekintsétek! Ô megpróbáltatásokat küld, hogy javítson, de nem szûnik meg vigasztalni és enyhíteni felülmúlhatatlan, atyai jósággal.

* * *

Imádkozzatok azokért, akik éppen nem, vagy hanyagul imádkoznak, mert azon veszélyben forognak, hogy Istenhez hûtlenné válnak és romlásukhoz közelednek.

* * *

Tartsatok mindenben rendet, -- a javulásra és tökéletesbülésre való törekvésben is, a külsô cselekedetekben is: mert, aki a rendnek él, Istennek él!

* * *

Ragadj meg minden alkalmat másokkal jót tenni, ha nincs módod segíteni, úgy legyen számukra mindig egy szeretetteljes, vigasztaló szavad.

* * *

Ne utasítsd vissza soha a jótanácsot, származzék az elöljárótól, vagy hozzád hasonlótól. Senki sem tökéletes és bölcs mindenben, de mindenkitôl tanulhat valamit.

* * *

Félreértések és nézeteltérések miatt sohse viszálykodjatok, hanem törekedjetek szerény, nyugodt engedékenységre; a szeretet a fôdolog, amely Szent Pál szerint: tûrô és kegyes.

* * *

Ne féljetek a szegénységtôl, inkább ennek hiányától. A hû szerzetesnônek sohasem fog a szükséges hiányozni.


12. A nagy család szíve

Az ember testbôl és lélekbôl áll, -- tanultuk már gyermekkorunkban, de megbarátkoznunk ezzel sohasem sikerült. Valami egyszerûbbet és mégis kifejezôbbet szeretnénk tudni, hallani vagy mondani az emberrôl. Az ember több, mint test és lélek, -- no meg kevesebb is olyan értelemben, hogy életegység, egy valami is elég ahhoz, hogy hiánytalanul megismerjük. Vajon mi ez? A szíve! -- Amilyen a szíved, olyan az életed! A jószívû ember jó ember s a rosszszívû ember rossz ember! Ezt a mindennapi élet igazolja, kár róla vitatkozni.

Franciska Anyát is legjobban a szíve jellemezte, -- ez legjobb ismertetôje ma is. Az Istent, aki maga a végtelen Szeretet, hódoló szívvel imádja, dicséri, -- a szegényeket, akik az Úr Jézus kedvencei, nôvérei és szeretetmûvei által szeretve szolgálja, becézi, róluk soha el nem feledkezik. A nagy családról, Társulatáról, földön élô, eszméiért küzdô leányairól sem feledkezik meg. Sôt! Mi sem természetesebb annál, hogy mint szeretô édesanyjuk, elsôsorban is róluk gondoskodik, ôértük esdekel a legbensôbb bizalommal Annak trónusánál, Akinek hívását olyan örömmel és készséges szívvel követte, akaratát pedig mindenben teljesítette. Igen, ô ma is jóságos anyja azoknak, akiket a Mindenható bölcs gondviselése az ô nagy családja körébe, az Isteni Szeretet Leányai Társulatának tagjai közé vezérelt. Íme, néhány bizonyíték Franciska Anya készséges gondviselô szeretetérôl, amellyel az örökélet mezejérôl is kíséri, vezérli leányainak életét s ha kell, csodával határosan, vagyha szabad mondani, amint hisszük és reméljük, hát csodával is segítségére siet szeretteinek. Beszéljenek a tények!

B. nôvér megvakult. Az orvosok minden próbálkozása eredménytelen maradt. Végül is operációt ajánlottak, hogy ezzel legalább az életét és tiszta gondolkozását megmentsék, de a szemevilágának visszanyerésére semmi reményt se adtak. A jó nôvér minden bizalmát Franciska Anya hathatós közbenjárásába vetette és beleegyezett a rendkívül veszedelmes operációba. Nemcsak, hogy életben maradt, hanem szemevilágát is visszanyerte. Évek hosszú során át tanított az operáció után és ma is folytatja nagyszerû eredménnyel tanítónôi mûködését. Hála érte Franciska Anya közbenjáró, szeretô szívének!

Éveken keresztül kellemetlen, sôt visszataszító kiütésekkel volt F. nôvérnek tele a teste. Ezek a kiütések nem csak a munkában, hanem a járásban és a szabad mozgásban is akadályozták. Az orvosok segítsége itt is hiábavalónak bizonyult. A nôvér Franciska Anyához folyamodott, számos szentkilencedet tartott Hozzá, egyben megígérte, hogy meggyógyulása esetén, a legfáradságosabb munkához, az alamizsnagyûjtéshez kéri majd beosztását. Rövid idô múltán kiütései, sebei fokozatosan kevesbedtek, megduzzadt erei lelohadtak s most már több év óta végzi a nehéz munkát, melyet gyógyulása fejében készségesen vállalt. Esténkint ott térdel e hálás lélek a Tisztelendô Alapító szobránál s megindult lélekkel újból és újból megköszöni Néki hathatós közbenjárását.

X. novic testvért el kellett bocsátani a Társulatból betegsége miatt. Szegényke egészen vigasztalhatatlan volt. Elment. Késôbb fáradhatatlanul kopogtatott a visszavételért. Miután a Társulat Vezetôsége nem látta jónak a visszavételét és többszöri kérését nem teljesíthették, ô más szerzeteknél próbálkozott felvételt nyerni, de eredménytelenül. Végre is az a sugallat erôsödött meg benne, hogy Franciska Anyához folyamodik, az ô közbenjárását kéri, hogy valamelyik szerzetbe felvegyék. Szentkilencedet kezdett az Ô tiszteletére s annak hetedik napján teljesült a kérése. Az egyik szerzetben ma is boldogan szolgálja a jó Istent és nagyon, de nagyon hálás Franciska Anya égi segítségéért.

A jóságos Franciska Anya sohse volt hálátlan a vett és a kapott jókért, sôt utánozhatatlan ügyességgel szerzett örömet a saját és nôvérei jótevôinek. Nem változott ô égi hazájában sem. Kedves bizonysága ennek a következô eset. Az Isteni Szeretet Leányainak egyik tisztelôje, egy szerzetes, jónéhány év óta, szûnni nem akaró küzdelmeken ment keresztül. Sehogyan se bírta magát és törekvéseit megismertetni s elöljáróinak, rendtársainak kedvét, tetszését megnyerni. Sôt, minél inkább óhajtotta, annál kevésbé sikerült neki. Szomorúság szomorúságra halmozódott a lelkében, -- nyugtalansága folyvást növekedett. Megkettôzte imáit, egyik szentkilencedet a másik után végezte s mindhiába, -- hivatásában megingott. Életének áldatlan állapota úgy tûnt fel neki, hogy nem a rendbe való, pedig nagyon szerette szerzetét, élt-halt az Alapító szelleméért. A kilépésre nagyszerû alkalom kínálkozott, de ô nehezen határozott. Vívódásaiban Franciska Anya küzdelmeinek olvasása azt a belsô bizalmat ébresztette benne, hogy Ô, aki a sokféle küzdelmeken olyan diadalmasan gyôzedelmeskedett, biztosan segíteni fog. Rendíthetetlen bizalommal kérte ôt arra, hogy szent hivatásában régi nyugalmát és a szükséges belsô békét visszanyerje. Bizalma rendkívüli rövid idôn belül nyert meghallgatást. A küzdelmek és a félreértések, ha nem múltak is el életébôl, azok nem voltak többé elviselhetetlenek, sôt igaz lelki örömöt szereztek már neki. Hálás lélekkel gondol Franciska Anyára és a neki megszerzett égi békét földi apostolsággal törekszik visszafizetni.

Folytathatnánk a szeretetbôl származott és a kiesdett segítségek, a kisebb-nagyobb imameghallgatások sorozatát, de fölösleges. Akik Franciska Anya jóságos lelkét megismerték, azok szentül hiszik, hogy ô az isteni jóságnak és a jézusi szeretetnek földünkrôl égbeköltözött csodája, aki szeretô szíve sugallatára a távolságot, az idôt és a térséget legyôzve, siet övéinek segítségére.

* * *

Legyen érte hála ôneki és méltó imádás isteni Jegyesének, Jézus Krisztusnak!


13. Franciska anya titokzatos teste

Az egri vár legendás romjai közt, ha megilletôdött lélekkel sétálgat a vándor, az egyik kies dombocskán megleli Gárdonyi Géza sírját. Hatalmas sírkeresztjére saját szavait írták: ,,Csak a teste!''

Ha az egyszerûségében is olyan nagyszerû breitenfurti sír boltkápolnában, Franciska Anya koporsójánál, imádkozik a jámbor lélek, hamarosan valami édes, meleg, selymes érzés hatja át egész lényét. Nem tudja ennek másban okát lelni, mint abban a titokzatos valóságban, amely láthatatlan betûkkel írja az Alapító Anya sírja fölé: ,,Csak a lelke!''

Nem emberi porhüvely elôtt térdelsz, nem is megmaradt csontok vagy emberroncsok ihletnek és lelkesítenek, hanem Annak az élô és eleven szelleme, aki élt és él ma is, -- aki fáradhatatlanul dolgozott Krisztus napszámában, -- aki kért, esdekelt, alapított, szervezett, nevelt és megmentett lelkeket és mindezt cselekszi ma is. Sírja szinte üres, mint egykor Krisztusé volt s csak a lelke lebeg és ihlet itt, de a teste titokzatosan él és végzi továbbra is a maga gondviselésszerû kötelességeit!

Semmit se csodálkoznak ezen azok, akik megértik és élik Krisztus titokzatos testében, az Egyházban, a tagok életét: ,,Amint a test egy, bár sok tagja van, a testnek pedig minden tagja, bár sok, mégis egy test, úgy van Krisztus is.'' (1Kor 12,12.) Így van Franciska Anya is: él és cselekszik az ô misztikus testében, a Társulatban, ma, holnap és az idôk végeztéig, azaz az utolsó nôvérig, aki ezen a földön az Ô szellemében fog élni.

Való igaz, hogy az Isteni Szeretet Leányainak Társulata Franciska Anyának emberi lénye, testének és lelkének köztünk állandósult tartózkodása, az ô leányait egy titokzatos testbe összefogó és éltetô csodája. ô a Társulat életfája, mely gyökereit az evangéliumi humuszba fúrja, Krisztusból él és szentségeivel táplálja leányait, akik az ô törzsének ágai. De élteti a leveleket is, akik az ô sok-sok szeretetmûvének boldog élvezôi. Ô az evangéliumi mustármagból hatalmassá terebélyesedett mustárbokor, amelyen az élet szegény, fáradt, vándor madarai megpihennek, felfrissülnek, szinte új életre születnek, -- az a mustár fa, melynek élô, védô ágain, a hûs és üde lombok között, azaz a jó nôvérek között, fészket raknak, biztonságban élnek és üdvözülnek. Franciska Anya élô és éltetô lénye avatja Társulatát azzá a titokzatos szôlôtôvé, amelynek vesszeit, ha alkalmas kezek új talajba ültetik, bizton megtermik a maguk ízes gyümölcseit.

Mindezek szent és való igazságok, ha titokkal teljesek is, és nem a képzelet szüleményei, -- jó ezekrôl elgondolkozni.

Minden teremtett élet: születik, fejlôdik és kiteljesedik, így Franciska Anya misztikus teste, a Társulat is. Születése Bécsben történt, fejlôdését biztosította saját alapításaival és munkálja azt utódaival a mindig számosbodó alapításokban, a kiteljesedést is maga érvényesíti a krisztusi szeretet és életáldozat titokzatos útján: ,,Krisztus szerette az Egyházat és önmagát adta érette avégett hogy megszentelje és megtisztítsa a víz fürdôjében az élet igéjével, s dicsôvé tegye magának az Egyházat, hogy sem folt, sem ránc, sem más efféle ne legyen rajta, hanem legyen szent és szeplôtelen.'' (Ef 5,25-27) Amint az üde, nemesedô és Istent méltóképpen magasztaló egyházi életnek Krisztus a forrása és biztosítéka, úgy a Társulatnál ezt Franciska Anya eredményezi. Amíg tehát az ô leányai az ô lelke, szelleme és szabályai szerint élnek és beteljesítik egyenkint és összesen gondviselésszerû feladataikat, annak sokrétû gazdagságában, addig egy test lesznek egymásban, Alapító Anyjukban és magában Krisztusban az apostol szavai szerint: ,,Amint ugyanis egy testben sok testrészünk van, nincs azonban minden testrésznek ugyanaz a rendeltetése, akképpen sokan vagyunk egy test Krisztusban, egyenkint azonban egymásnak tagjai.'' (Róm 12,4-5) S minél igazabb lesz az Alapító Anya szelleme és élete leányaiban, annál igazabb lesz ez a titokzatos életegység.

Senki se lásson holmi fölösleges munkát az alábbi felsorolásban, bár unalmasnak és hosszadalmasnak tûnik föl az, valójában egészen mást rejteget: felénk ragyog abból Franciska Anyának és Társulatának hû életképe. Ha olvasás közben meg-megállunk s hagyjuk, hogy szempilláink lecsukódjanak, hamarosan mozgalmas életkép szemlélôi leszünk. Szemünkbe ötlik, -- a lélek is lát, jobb szeme van a testünkénél, -- az imában elmerült Franciska Anyának vagy egyik-másik utódjának nem evilági alakja, aztán sürgés-forgás, kilincselés-kéregetés, majd meg lázas építés és a végén magunk is örömkönnyektôl fényes szemmel szemléljük az imában született alapításának végsô aktusát, a felszentelést, a szeretetmû megáldását és rendeltetésének megkezdését. Pedig ez még nem minden, -- ez csak a kezdet s ha tovább figyeljük, észrevesszük azt a hosszú-hosszú sort, amely a szeretetmû ajtajából elindul és az életbe, a boldogságba és a legvégén az égbe vezeti azokat, akik ott nevelkedtek, megújultak és üdvösséges életre újjászülettek.

Országonkint és az ottani alapítások idôrendjében közöljük az egyes szeretetmûveket és mindenütt feltüntetjük azok rendeltetését. Franciska Anya alapításai az elsôk s azokat követik a többiek, amelyek mind az ô vezérlô, ma is szervezô, alkotó és fenntartó lényének újabb bizonyítékai. Kísérjük el a fáradhatatlan Alapítót az alapítások hosszú utján.

FRANCISKA ANYA ÁLTAL ALAPÍTOTT INTÉZMÉNYEK:

Bécs -- Mária intézet: Nevelô intézet, -- kereskedelmi és háztartási iskola, -- cselédleányok otthona. Ez volt az elsô alapítás (1869)

Troppau -- Marianum: Gyenge felfogású gyermekek iskolája. (1870)

Bécs-Breitenfurt -- Szt. József oltalma intézet: Gazdasági intézet, beteg és elaggott nôvérek, úgyszintén öreg és munkaképtelen cselédek otthona. (1871)

St. Georgental -- Isteni Gondviselésrôl nevezett gazdasági intézet és árvaház. (1874)

Bécs-Breitenfurt -- Segítô Szûz Máriáról nevezett: Szegény leányok üdülôháza. (1878)

St. Andrä Kärnten -- Lorettói Szûz intézet: Nevelô intézet és iskola. (1880)

Biala -- Szt. Hildegard intézet: Gimnázium és elemi iskola. (1885)

Bécs -- Mária Szíve intézet: Nevelô intézet, iskola és cseléd otthon. (1886)

Hirschstetten -- Szt. Anna intézet: óvoda. (1887)

Bécs -- Anyaház: Noviciát és nyilvános templom. (1888)

Leopoldsdorf -- Szt. Henrik intézet: Óvoda és kézimunka iskola (1893)

CSEHORSZÁG

Prága -- Mária intézet: Tartomány ház, nevelô intézet és cseléd otthon. (1870)

Brünn -- Mária intézet: Nevelô intézet, háztartási iskola és cselédlányok otthona. (1870)

MAGYARORSZÁG

Budapest -- Mária és Szt. Margit intézet: Cseléd otthon, óvoda, elemi, polgári iskola és gimnázium. (1871)

Toponár -- Mária Oltalmáról nevezett zárda: Óvoda és kézimunka iskola. (1875)

Berzence -- Gyermekbarátról nevezett: Iskola és óvoda. (1876)

Fôherceglak -- Szt. Izabella zárda: Óvoda, iskola és kézimunka tanítás. (1885)

Celldömölk -- Fájdalmas Szûz Anya zárda: Óvoda, elemi és polgári iskola. (1891)

Légrád -- Szt. Iván zárda: Elemi iskola. (1893)

Nagylevárd -- Hubertinum -- óvoda és elemi iskola. (1893)

Gyôrszentiván -- Marianum zárda: Óvoda és iskola. (1898)

JUGOSZLÁVIA

Sarajevo -- Szt. József tanintézet: Tartományház, elemi, polgári iskola, háztartási és ipariskola, -- tanítóképzô. (1882)

Slatina -- Bethánia gazdasági és üdülôház.

Tuzla -- Rózsafüzér Királynéja zárda: Óvoda, elemi, polgári iskola és bennlakó növendékek intézete. (1883)

Breske -- Emmaus -- Üdülôház és gazdasági intézmény. (1884)

Tuzla -- Szt. József. -- Gazdasági intézet. (1884)

Sarajevo -- Szt. Ágoston zárda: Elemi, polgári iskola és gimnázium. (1893)

LENGYELORSZÁG

Krakkó -- Tartományház. -- Mária intézet: Elemi, polgári, tanítónôképzô, gimnázium, internátus és cseléd otthon. (1886)

FRANCISKA ANYA HALÁLA UTÁNI ALAPÍTÁSOK

AUSZTRIA

Stössing -- Fájdalmas Szûz Anya zárda: Gazdasági iskola és internátus. (1895)

Groszmugl -- Szent János zárda: Óvoda és kézimunka tanítás. (1898)

Stinkenbrunn -- Szent József zárda: Óvoda és kézimunka tanítás. (1904)

Bécs -- Erzsébet Királyné leányiskola: Elemi, polgári és ipariskola. (1905)

Maria Trost Grác mellett -- Immaculata intézet: Gazdasági intézet és árvaház. (1905)

Bécs Kagran -- Szt. Anna gyermek otthon: Óvoda, kézimunka tanítás. (1907)

Bécs -- Jézus Szíve intézet: Egyetemi hallgatók otthona. (1908)

Wolkersdorf -- Lourdes-i Szûz Mária otthon: Óvoda és kézimunka iskola. (1908)

Gerasdorf -- Szt. Mihály zárda: Óvoda és kézimunka iskola. (1912.)

Aspersdorf -- Szt. Cecilia zárda: Gyermekotthon és óvoda. (1913)

Frohnleiten, Grác mellett -- Szt. József gyermekotthon: Óvodás és kézimunka iskola. (1919)

Bergen -- Szt. Antal Gyermek Otthon. (1921)

Blattendorf -- Isteni Gondviselés zárda: Gazdaság. (1927)

Bécs-Breitenfurt -- Augustineum: Üdülôház. (1929)

NÉMETORSZÁG

Greifswald -- Szt. Erzsébet kath. árvaház és szociális misszió. (1928)

Frankfurt am Main -- Szt. Ágoston otthon: Kereskedelmi és egyetemi tanulók otthona és menzája. (1931)

St. Andrä Mosern Karten -- Szt. József intézet: Gazdaság. (1931)

Unter Olberndorf -- Jézus Szíve üdülôház, leányok részére. (1936)

Frankfurt am Main -- Szt. György szeminárium: Háztartásvezetés. (1939)

Berlin Grünewald -- Szociális intézmény. (1940)

CSEHORSZÁG

Veltrusy Prága mellett -- Szûz Mária internátus: Noviciát és bennlakó növendékek. (1921)

Plumlov -- Szt. József Árvaház. (1926)

Brünn -- Augusztineum: Úrinôk otthona. (1930)

Pocapli -- Óvoda és kézimunka iskola (1935)

Kunstát -- Szt. Rodiny intézet: Óvoda és napközi otthon. (1938)

MAGYARORSZÁG

Zirc -- Emericánum zárda: Óvoda és elemi iskola. (1902)

Marcalli -- Immaculáta zárda: Elemi iskola. (1912)

Alberti-Irsa -- Róm. Kath. Koedukációs Polgári Fiú és Leány Iskola. (1924)

Budapest Svábhegy -- Tartományház: Noviciát és háztartási iskola. (1926)

Budapest, Bokréta utca 3. -- Magyar Háziasszonyok Szövetsége: Munkásnôk otthona. (1926)

Nógrád Verôce -- Migazzi Papi otthon: Háztartás vezetése. (1928)

Rákospalota -- Róm. Kath. Elemi Iskola. (1929)

Debrecen -- Theresianum: Gimnáziumi internátus vezetése. (1933)

Nyergesújfalu -- Róm. Kath. Kisdedóvó és Polgári Leányiskola. (1933)

Veszprém -- Püspöki és papnöveldei háztartás vezetése. (1938)

Budapest, Andrássy út. -- Szociális munka a német katolikusság között. (1939)

Budapest, Bokréta utca 27. -- Árvaház és cseléd otthon. (1940)

Karád -- Elemi iskola. (1941)

JUGOSZLÁVIA

Ilidce Bosnia -- Szent Antal villa: Beteg fürdô -- vendégek ellátása. (1907)

Pale, Bosnia -- Szûz Mária otthon: Üdülôhely. (1911)

Supetar, Dalmácia -- Irgalmas Szûz Anya zárda: Óvoda és kézimunka iskola. (1922)

Koprivnica, Horvátország -- Jézus Szíve tanulók otthona. (1925)

Milna, Dalmácia -- Kis Szt. Teréz zárda: Árvaház és óvoda. (1926)

Petrinja, Horvátország -- Kis Szt. Teréz zárda: Óvoda és kézimunka iskola. (1928)

Krizevic, Horvátország -- Kisdedóvo. (1928)

Zágráb, Horvátország -- Háztartási iskola. (1928)

Lapad, Dalmácia -- ,,Salvator'' papi otthon: Háztartás vezetése. (1932)

Zágráb, Horvátország -- Langa Püspök Leány Otthon. (1934)

Postire, Dalmácia -- Szent Család Otthon: Óvoda. (1935)

Split, Dalmácia -- Csodálatos Anya zárda: Úrinôk otthona. (1938)

Novo Lelo, Dalmácia -- Szent Miklós Otthon: Óvoda. (1938)

Zágráb, Horvátország -- Lourdes-i Miasszonyunk Zárda: Leány otthon. (1938)

Yasthebarskó, Horvátország -- Állami Árvaház vezetése. (1940)

Novo Sarajevó, Bosnia -- Óvoda és Iskola (1940)

Zavidovici, Bosnia -- Óvoda és Iskola. (1940)

LENGYELORSZÁG

Wola -- Villa Providentia: Gazdaság, beteg-ház. (1913)

Pleszow -- Krisztus Király árvaház és gazdaság. (1930)

AMERIKA

New York -- Szent Mary's Home: Leány Otthon. Elsô Alapítás Amerikában. (1913)

Perth Amboy, N. J. -- Magyarok Nagyasszonya zárda: Óvoda és iskola (1914)

Trenton, N. J. -- Szent István zárda: Óvoda és iskola. (1914)

New Brunswick N. J. -- Szent László zárda: Óvoda és iskola. (1914)

Bridgeport, Conn. -- Szent István zárda: Óvoda és iskola. (1917)

Arrochar, S. I. -- Szent Joseph's Hill: Tartományház, Noviciát elemi és High School. (1919)

Bethlehem, Pa. -- Szent János zárda: Óvoda és iskola. (1920)

Roebling, N. J. -- Mária mennybemenetel zárda: Iskola. (1922)

East Chicago, Ind. -- Szent Háromság zárda: Óvoda és Iskola. (1922)

South Bend, Ind., W. Thomas St. -- Szent István zárda: Iskola. (1923)

Rankin, Pa. -- Szûz Mária zárda: Hittan-, zenetanítás és kántorság. (1926)

South Bend, Ind.. W. Calvert St. -- Magyarok Nagyasszonya zárda: Óvoda és iskola. (1927)

Toledo, Ohio -- Szent István zárda: Óvoda és iskola. (1937)

New York, E. 82nd St. -- Szent István zárda: Óvoda és iskola. (1928)

Detroit, Mich. -- Szent Kereszt zárda: Iskola. (1930)

Chicago, Illinois -- Magyarok Nagyasszonya zárda: Iskola. (1930)

Detroit, Mich. -- Szent Erzsébet Árvaház. (1933)

New York, 50th St. -- St. Cyril és Method zárda: Hittan-, zenetanítás és kántorság. (1933)

Gary, Ind. -- Szent Imre zárda: Iskola. (1935)

Passaic, N. J. -- Szent István zárda: Szociális munka, hittantanítás. (1938)

Detroit mellett Carleton -- Aggmenház: Szegény gondozás. (1937)

Detroit, Mich. -- St. Mary's Residence: Leány Otthon. (1939)

South Norwalk, Conn. -- Szent László zárda: Szociális munka és hittantanítás. (1939)

Windsor, Ontario, Canada -- Krisztus Király zárda: Elemi és zeneiskola (1940)

ANGOLORSZÁG

Swaffham, Norfolk -- Jézus Szíve zárda: Iskola. (1914)

Hunstanton, Norfolk -- Szent Teréz zárda: Iskola. (1929)

Chesterfield, Derbyshire -- Szent József zárda: Iskola. (1937)

Long Eaton, Derbyshire -- Szûz Mária zárda: Iskola. (1940)

DÉL-BRAZÍLIA -- Rio Grande do Sul

Serro Azul -- Gyümölcsoltó Boldogasszony zárda: Tartományház, noviciát, iskola. (1920)

Serro Azul -- Szent József kórház. (1931)

Dom Pedrito -- Kórház. (1934)

Santo Christo -- Krisztus Király kórház. (1938)

Santo Christo -- Krisztus Király kórház iskolája. (1938)

Rosario -- Kórház. (1941)

ÉSZAK-BRAZÍLIA -- Rio Grande do Norte

Caico -- Kis Jézusról nevezett Szent Terézia elemi és kereskedelmi iskola és internátus. (1925)

Assu -- Gyôzedelmes Miasszonyunk zárda: Elemi és továbbképzô iskola (1927)

Natal -- Havas Boldogasszony zárda: Elemi, gimnázium és kereskedelmi iskola. (1932)

Patos -- Krisztus Király zárda: Elemi iskola és tanítónôképzô. (1938)

KÖZÉP-BRAZÍLIA

Rio de Janeiro, Kormányzó sziget -- Szt. Júdás Tádé zárda: Iskola, zene és mûvészet. (1940)

Rio de Janeiro -- Szanatórium. (1941)

SZLOVÁKIA -- Német Protectorát

Privigye -- Szûz Mária Szíve zárda: Óvoda és iskola. (1908)

Trnava (Nagyszombat) -- Mária intézet: Tartományház, noviciát árvaház. (1924)

Dolnia Krupa -- Szent József zárda: Óvoda és iskola. (1927)

Spiska Sobota (Szepes Szombat) -- Gondviselés zárda: Óvoda és iskola (1930)

Krupina -- Óvoda és iskola. (1935)

Trnava (Nagyszombat) -- Szent József zárda: Úrinôk otthona. (1937)

Korytne -- Isteni Gyermekbarát zárda: Iskola. (1937)

Solinice -- Iskola és óvoda. (1940)

Nagy Mihály -- Iskola és óvoda. (1941)

ÖSSZESEN VAN:

1.	Tartomány: 8.

2.	Zárda: 132.

3.	Tartományiház és noviciát: 8.

4.	Üdülô beteg és elaggott nôvéreknek: 1.

5.	Mária Intézetek és üdülôk cselédleányok részére: 15.

6.	Munkásnô Otthon: 1.

7.	Otthon és üdülô úrinôk részére: 5.

8.	Árvaház: 10.

9.	Aggmenház: 3.

10.	Óvoda és gyermek otthon: 44.

11.	Gyengefelfogású gyermekek intézete: 1.

12.	Elemi iskola: 55.

13.	Középfokú iskola: 32.

14.	Felsô iskola: 10.

15.	Internátus és menza: 10.

16.	Szemináriumi és egyéb háztartás vezetés: 5.

17.	Kórház: 5.

18.	Szociális munka: 7.

19.	Gazdaság: 6.

20.	Nôvér: 851.

21.	Novic: 106.

22.	Jelölt: 121.

NÉMA SZÁMOK, DE BESZÉDES TÉNYEK MINDEZEK!

Nem kevesebbrôl tesznek bizonyságot, mint a pótolhatatlan korszerûségrôl, amely Franciska Anya nagy mûvét, az Isteni Szeretet Leányai Társulatát jellemzi. Vagy nem megfontolásra késztetô tény az, hogy bár több mint két éve tombol a második világháború, amelyben minden, de minden pusztul, -- sokat szenvedett benne Franciska Anya nagy mûve is, s mégis, nemcsak szenvedésrôl tudunk, hanem fejlôdésrôl, új alapításokról is? 1940-ben és 1941-ben a következô országokban nyert új és nagyon fontos munkahelyeket a Társulat:

	Angliában	1,
	Kanadában	1,
	Dél-Brazíliában	1,
	Közép-Brazíliában	1,
	Jugoszláviában	3,
	Magyarországon	2,
	Németországban	1,
	Szlovákiában	2.

S míg a férfi szerzetek és a világi papság alig nyernek utánpótlást, addig a szerzetesnôi intézmények szaporodnak s nem egy helyen maguk végzik a férfiak munkáját is. Áll ez Franciska Anya nagy mûvérôl is. Állandóan új és új tagok jönnek a jó Anya hívásának engedve s lelik fel életük boldogságát az Ô munkájának folytatásában.

Adjunk hálát ezekért a jóság Istenének s ha tehetünk valamit ebben a háborútól megkínzott világban a jobb jövôért, akkor nem utolsó az, ha segítjük kiteljesedni Franciska Anya korszerû mûvét: munkásokat, új jelölteket, új nôvéreket irányítunk a Társulatba.

Ez a Társulatot fejlesztô apostolság szent kötelessége azoknak, akik már Franciska Anya gyermekei, -- de azoknak is dicsôségére válik, akik csak ezen a kis munkán keresztül ismerték meg ôt és nagy lelkét.

* * *

Ugyan mit tettem eddig a Társulatért, a szegények és az ifjúság érdekét oly lelkesen szolgáló Szeretet-mûért?

-- Nem hív engem is közéjük az Úr?


14. Bízz és beszélj!

Segítség! -- Segítség! -- hangzik szinte velôkighatóan a sikoltás valahányszor egyik vagy másik embertársunk bajba, veszélye kerül.

Ma csak a süketek és a süketszívûek nem hallják az öt világrészrôl egyaránt felhangzó, felénkviharzó kiáltást: Segítség! -- Segítség! Mintha égô pokol, víz és vérözön ölné, gyilkolná ma az emberiséget. Hogyha nem tenné is ezt, de biztos, hogy élô halottakká nyomorít ma nem ezreket, hanem milliókat, ha nem százmilliókat. S milyen fájó, sokan még tudomást se akarnak venni errôl. Mások viszont hallják a nyomor és a halál hörgését, a szenvedôk szívettépô sóhaját, könyörgését, de tehetetlenül kezüket tördelik, idegeskedve kapkodnak vagy sopánkodva imádkozgatnak. A higgadt és józan embereken is erôt vesz nem egyszer a bizalmatlanság s mondogatják: ,,Hiába! ezt el kell szenvedni, -- ezen senki sem segít!''

Ó, milyen bántó a közömbösek felületessége, -- milyen lesújtó a szívtelenek érzéketlensége s milyen elszomorító a jók bizalmatlankodó önmegadása! Elszomorító pedig azért, mert ôk biztosan tudják, hogy mindenre van orvosság az Égben, semmi sem lehetetlen az Istennél! Minden bajunkat felülmúlja az a letagadhatatlan tény, hogy túlontúl emberiek, földszagúak vagyunk! Több erkölcsi és lelki erôre, még több szellemi és kegyelmi nemességre lenne szükségünk! A legegyszerûbben így fogalmazhatnám meg korunk hiányát és egyben bajainak orvosságát:

Szentek kellenek nekünk!

A szentek nem csodaszülöttek, ôk nem is születnek szenteknek, hanem szentekké lesznek: 1.) Isten kegyelmébôl, 2.) önnön erôfeszítéseikbôl és 3.) a beléjük helyezett bizalomból!

Az elsô kettô biztos náluk, amint biztosan megleljük azokat Franciska Anyánál is, de sajnos, bizonytalan a harmadik; -- a mi bizalmunk! Jó Lélek, Kedves Olvasó, bízz Franciska Anyában s te is érezni fogod az ô hittel és bizalommal kiesdett közbenjárását Istennél! Akár leányai között élsz, akár csak a tisztelet gyenge szála fûz Hozzá, bízz Benne, kérjed közbenjárását, s meglásd, te is örvendeni fogsz, -- mégjobban az egyház és legjobban a szenvedô emberiség, mert új segítôje lett az égben és a földön!

Annál viszont semmi sem természetesebb, ha érezted az ô jóságát, hogy beszélsz, szólsz és megosztod velünk is örömödet, hogy mi is jobban tiszteljük, szeressük és bizalmunkkal kitüntessük ôt! Hálás köszönet érte elôre is!

Ezt a szerény, kis írást azzal fejezzük be, hogy közkinccsé tesszük azokat az imákat, amikkel az ô leányai és tisztelôi fordulnak Hozzá és általa a jóságos Istenhez. Ha szíved és lelked súgja, végezd el egyikét minél gyakrabban!

Leányaink imája

Mindenható jóságos Isten, ki a Te szolgálód, Franciska Anya által az Isteni Szeretet Leányai Társulatát megalapítani és Ôt nekünk anyánkul adni kegyeskedtél, kérünk segíts meg minket, az ô leányait jelen szükségünkben. Engedd kérünk, hogy érezzük az ô szeretô anyai gondoskodását most is a Te isteni jóságodnál való hathatós közbenjárása által.

Ôszinte bizalommal arra is kérünk, jóságos Atyánk, végtelenül szent Istenünk, hogy Franciska Anyánkat oltárodon megdicsôíteni méltóztassál, miután földi életében egyedül Érted és szent szolgálatodban emésztette föl erejét és életét. Bizton reméljük kérésünk meghallgatását a háromszor Csodálatos Anya, Mária és Szent József közbenjárására s a Te szent Fiad érdemeiért, aki Veled egyetemben él és uralkodik mindörökön örökké. Amen.

Imádkozzál érettünk Istennek hûséges szolgálója, Mária Franciska Anya!

Tisztelôinek imája

Hálát adunk Néked, mindenható Isten, hogy Franciska Anyát választottad ki az Isteni Szeretet Leányai Társulatának életbehívására. Te ékesítetted fel lelkét a hit és a jámborság erényeivel. Erôt és bátorságot adtál neki, hogy dicsôségedet gyarapítsa. Szívébe oltottad az áldozatosság és a buzgóság szellemét. Elárasztottad ôt a Te atyai jóságodba helyezett határtalan bizalommal. Ô viszont, szent kegyelmed erejével, arra törekedett szüntelen, hogy a rábízott talentumokat gyarapítsa és bôséges termést is hoztak azok a Te dicsôségedre, az égiek örömére és a földiek testi-lelki javára.

Erôsen hisszük, ôszintén reméljük, hogy ô már Isteni Színed látásának örvend. Azért gyermeki bizalommal kérünk, hallgasd meg alázatos esedezésünket, melyet Franciska Anya által, jelen szükségünkben Tehozzád intézünk.

Hozzád emeljük fel esdeklô lelkünket és könyörögve kérünk, végtelenül szent és mindenható Istenünk, ne késsél hûséges szolgálódat, Franciska Anyát oltárodon megdicsôíteni, miután földi életében egyedül Érted élt és a Te szolgálatodban emésztette fel minden erejét. Ezt mi bizton reméljük Tôled, hatalmas és jóságos Isten, a Te szent Fiad, a mi Urunk Jézus Krisztus által, aki Veled él és uralkodik mindörökön örökké. Amen.


P. Kiss Szaléz mártíromsága (Hetényi Varga Károly)

P. Kiss Szaléz, a könyv szerzôje így ír a Bevezetôben:

Szent Tamás mondotta egykor Szent Bonaventuráról, aki Szent Ferenc életét írta:

-- ,,Hagyjuk a Szentet dolgozni a Szentért!''

Mi ugyan szentek nem vagyunk, de arra törekszünk. S minél ôszintébb és eredményesebb ez a törekvésünk, annál biztosabban közeledik felénk az Ô és a mi nagy napunk.

Ezeket 1942-ben vetette papírra, az Isteni Szeretet Leányai Társulat megalapítójának, a szentéletû Lechner Mária Franciska életérôl szóló könyv írásakor. Öt évre rá, 1946- vagy 1947-ben már elérkezett az ô ,,nagy napja'' is, mikor hitéért vértanúhalált szenvedett a kommunisták kezétôl. Itt közöljük Hetényi Varga Károly Szerzetesek a horogkereszt és a vörös csillag árnyékában -- 1. címû monográfiájában a róla megjelent fejezetet.

______________________________

P. KISS LÁSZLÓ Szaléz

* Szeged (Csongrád vm.), 1904. július 27.

+ Sopronkôhida (Sopron vm.), 1946. október 20., (vagy: 1947. január 8.)

Páter Kiss Szaléz a gyónási titok áldozata, a huszadik századi magyar katolikus egyháztörténelem büszkesége.

Amikor 1946 áprilisában -- 28-án vagy 29-én -- Gyöngyösön letartóztatták, széleskörû, soha nem látott szennyes sajtóhadjárat indult ellene az egész országban. A gyalázkodó, mocskolódó cikkek alá azonban csak elvétve írta alá nevét szerzôjük. Legtöbbjük névtelenségbe burkolózott. Ezek maguk is tudták, hogy amit írnak, szemen szedett hazugság. Egy hôst, egy kiváló papi jellemet kellett sárba rántaniuk, és ôk -- úgy tûnik -- maradéktalanul eleget tettek a rájuk bízott pártfeladatnak.

A történelem azonban mégsem ôket igazolta. A mocskolódók eltûntek az idô süllyesztôjében, Kiss Szaléz atyáról pedig nemrégiben utcát neveztek el Gyöngyösön. 1995. szeptember 30-án P. Szita Illés Teofil, a ferences rend gyöngyösi házfônöke fölavatta azt az emléktáblát Gyöngyösön, melyet a Volt Magyar Politikai Rabok és Kényszermunkások Szövetsége állított P. Kiss Szaléz emlékére.

* * *

Kiss László édesapja cipészmester volt, aki a világháború elsô évében meghalt, és öt árvát hagyott. Édesanyja, Halász Piroska cipôtûzô ismét férjhez ment, és további öt gyereknek adott életet. László egy a Dóm téri templomban tartott lelkigyakorlatos beszéd hatására érez hivatást a papi, szerzetesi pályára. 1920. október 3-án kéri föl-vételét a Kapisztrán Szent Jánosról nevezett magyarországi ferences rendtartományba. 1921. október 4-én leteszi ideiglenes, 1925. július 28-án pedig ünnepélyes, örök szerzetesi fogadalmát. Pappá szentelték 1928. szeptember 2-án.

Nevét a harmincas évek elején már ott találjuk az akkor legmodernebb hangvételû katolikus sajtóorgánum, a Korunk Szava hasábjain. Talán még maga sem sejti, hogy saját jövôjébe tekint, amikor  a lap 1935. október 15-i számában ezeket írja:

Ember, ó ember, ismerd meg, ki vagy, -- ismerd meg, mi lehetsz, s ismerve magadat és célodat, küzdj, áldozattól ne félj. -- Hôsnek, halált megvetô nagyságnak, elpusztíthatatlan, legyôzhetetlen hatalomnak kell lenned és lehetsz is, -- de csak Istenben!

1936-tól a rendi fôiskola Jászberényben lévô filozófiai fakultásán tanít, és a ferences kispapok lelki vezetôje. A katolikus Jászberény c. írásával kihívja maga ellen a helybeli prépost nemtetszését. A prépost kieszközli, hogy Szaléz atyát ne csak Jászberénybôl, de az országból is eltávolítsák. A rend 1937-ben kiküldi az amerikai ma- gyarokhoz. New Brunswickban a Szent László plébánián elôször káplán, majd plébános. Amerikában tartott prédikációit, lelkigyakorlatos beszédeit magyar szerzetes-nôvérek összegyûjtik, és Mindent Istenért címmel a Katolikus Magyarok Vasárnapja c. lapnál kiadják.

Szaléz atya 1942 januárjában visszatért Magyarországra, és az akkortájt Debrecenben letelepedett ferencesek kolostorának fônöke lett. Gyöngyösre 1944 ôszén helyezték az ottani ferences Hittudományi Fôiskola pasztorális tanszékére. Az orosz katonai megszállás elsô évében megalapítja a Keresztény Demokrata Ifjúsági Munkaközösséget (KEDIM), és kisgazdapárti politikusként küzd az egyre brutálisabb formában terjeszkedô kommunista befolyás ellen. Kiváló szónok, elsôrangú ifjúsági lelkipásztor, ugyanakkor makulátlan jellem. Elnémítása, semlegesítése elsôrangú feladata a kommunista pártnak. Kapóra jön ehhez néhány gyöngyösi fiatal csínytevése és egy fiatalember bosszúja, melyet akkor fogadott, amikor húgát szeme láttára megerôszakolták az orosz katonák. A csínytevés abban állt, hogy a diákok vagányságból játékpisztollyal arra kényszerítették a nagyrédei és gyöngyössólymosi rendôrség szolgálatosait, hogy a falról vegyék le Sztálin képét, és vizeljék azt le.

Az igazi gond a bosszút esküdô diákkal kapcsolatban keletkezett. Elôbb-utóbb neki is éreznie kellett, hogy amit tesz, súlyos, halálos bûn, nem méltó a keresztény lelkülethez. Hogy könnyítsen lelkének terhén, elment gyónni -- Szaléz atyához. Ekkor indult el a lavina, mely töméntelen szenvedésbe és emberéletbe került. Legtöbb börtönévet szenvedett szerzetesünknek, a piarista Lénárd Ödönnek összefoglaló értékelése és visszaemlékezése az akkori eseményekre:

Szaléznak hívták, a háború alatt pap volt egy kisvárosban, mikor azon áthömpölygött a front. S áthömpölygött egy fiatal lányon is, s mint annyin még! A lány nagy kamasz fiútestvére bosszút esküdött. Szerzett egy géppisztolyt, ami akkoriban nem volt különösebb feladat, beépítette egy hegedûtokba, és a sötét utcán lopakodva alkalomadtán lelôtt egy-egy megszálló katonát. Meg is gyónta Szaléz atyának, aki megmondta neki, hogy ez képtelenség. De a fiú azt felelte, hogy ô bosszút esküdött, ezért nem engedelmeskedik az atyának, és folytatja a bosszút. Elmondta mindezt néhány barátjának is. S mikor az utolsó áldozata nem halt meg azonnal, hanem még ki tudták hallgatni, megindulhatott a nyomozás, s a kisvárosban csakhamar elfogták a merénylôt, barátait -- és Szaléz atyát. Ôt azért, mert a gyónásban hallottakat nem jelentette.

A gyónási titok fogalmát, mentesítô erôvel a régi jogszolgáltatás többfelé ismerte. A megszálló csapatok azonban a maguk törvényeit hozták, és azok ezt nem ismerték. Szaléz atya pedig semmit sem volt hajlandó a gyónásról beszélni, akkor sem, mikor a módszeresen vert fiatalokból nemcsak hogy minden kijött, de bíztatták is az atyát, hogy beszélhet, hiszen ôk már mindent elmondtak. Persze a gyóntató szentségi kötöttségén a kényszerhelyzetben lévô másik szava és a foghatatlan ,,minden'' semmit sem változtat. Hogy megtörjék, mindennap végiggumibotozták, míg-nem egy félév alatt a teste egészen elfeketedett. Ekkor megunva az eredménytelenséget -- felakasztották.

1946. április 18-án harminc gyöngyösi diákot hurcoltak börtönbe, és megkezdôdtek a kihallgatások a legbrutálisabb eszközökkel. A legkegyetlenebb bánásmódban a késôbb letartóztatott Szaléz atya részesült. A szovjet KGB mindenképp világgá akarta kürtölni, miképpen szegi meg egy magyar ferences a gyónási titok szigorú kötelezettségét. Óriási szenzáció lett volna és ugyanakkor hatalmas csapás a katolikus tömegek bizalmára. A kommunista kísérlet azonban nem sikerült, Szaléz atya minden kínzást elviselve kitartott az utolsó leheletig. Amit az ÁVH vallatói mégis aláírattak vele, arról ô már nem tudott, nem tudhatott. Mert nincs a világnak egyetlen katolikus papja sem, aki elôre kijelentené a gyilkosnak, hogy fel fogja oldozni, nyugodtan gyilkolhat. Ez egyszerûen képtelenség.

Az ÁHV-n felvett -- legtöbbször erôszakkal, kínzással kicsikart -- vallomásról készült jegyzôkönyvnek minden egyes oldalát külön-külön alá kell írnia a vallomástevônek. A Kiss Szaléz atya vallomásairól készült jegyzôkönyvek oldalairól minden esetben hiányzik Szaléz atya aláírása. De a jegyzôköny utolsó oldalán, a szöveg befejezése után üres hely van, s a páter aláírása csak az oldal alján található. Feltételezhetô, hogy Szaléz atyát a kitöltetlen, üres papír aláírására kényszerítették, s a szöveget csak késôbb gépelték aláírása fölé.

Halálának sem helye, sem pontos dátuma, de annak körülményei is bizonytalanok. A legvalószínûbb, hogy Sopronkôhidán végezték ki injekcióval. Egyes szemtanúk még Lembergben is látni vélték. Ez azonban könnyen lehetett személytévesztés is. De bárhogy is történt: Szaléz atya szenvedései, hôsies helytállása méltán megérdemelné, hogy emlékével többet foglalkozzunk. Hiszen a gyónási titok huszadik századi magyar mártírja lett, s akinek ezért ugyanúgy a szentek sorában lenne a helye. A magyar papság, a magyar ifjúság elé nem állíthatunk szebb, különb példát az ô életénél és halálánál. Hisz a szenvedések vállalásával, halált megvetô bátorságával  mindannyiunk számára példaképpé és elpusztíthatatlan, legyôzhetetlen hatalommá vált.

* * *

Sápadt, vékony gyerek volt nagyon. Sokat játszottunk, a környékbeli gyerekek összejöttünk, színházat játszottunk. Ô legtöbbször paposat játszott. Áldoztatott és imádkoztatott bennünket. Volt egy lelkigyakorlat a Dóm téri templomban, ô azt végighallgatta. Amikor hazajött, édesanyánknak nem merte elmondani, hanem a nevelôszülônknek mondta el, és az én osztályfônöknômnek, hogy ,,úgy szeretnék elmenni papnak, mert olyan gyönyörû élet ez, ahogyan végighallgattam. De nem merem megmondani az anyukámnak.'' Ôk eljöttek anyukámhoz, és megmondták. Anyukám nagyon örült, mondta, hogy ,,nekem nagyon fájó, mert ez az egy lett volna, aki keresett volna, de szívesen adom a Jóistennek, ha ehhez van neki kedve, lemondok róla.''

Szaléz atyával 1929. szeptember 3-án találkoztam elôször Pécsett a ferences kis-szemináriumban, ahol én is növendék voltam. Amikor visszamentem a nyári vakációról, akkor a Szaléz atya volt a mi magiszterünk. Kezdettôl fogva óriási hatással volt rám. Az én szememben eszménykép, ideál volt, akit érdemes volt követni. Szaléz atyán keresztül szent Ferenchez jutottam, és igy lettem fraciskánus.

Hogy itt vagyok, hogy ferences vagyok, azt neki köszönhetem. Elárverezték házunkat. Szaléz atya nem szólt semmit, a szüleim írtak, a leveleket megnézte, és olyan tapintatos volt, hogy nem adta oda. Így nem tudtam, hogy elárverezték a házunkat, hogy ki kellett onnan költözniük, hogy ô gondoskodik rólam teljesen. Úgy volt a karácsonyi ünnepség, hogy mindenki -- a negyven kollégista -- bement a nagy terembe, és mindenki kapott csomagot. Nekem csokoládé volt benne és egy utalvány egy öltözet ruhára. Az öccse szabó volt, levette a méretet, és ô varrta meg. Soha nem éreztette, hogy irgalomból tart el, magától értetôdônek vette.

Azon volt, hogy örüljünk az életnek, örüljünk a fiatalságnak. Futballpályát épített számunkra. Írt a Kultuszminisztériumba, hogy ennyi szegény fiú van, kér fölszere-léseket, hogy tudjunk sportolni. És ami sportfelszerelést el lehet képzelni, azt mind megkaptuk. A kosárlabdától kezdve a nyújtóig, gyûrûig.

Hogy meghallgathassuk a Fradi-meccseket, új rádiót vett, és nemcsak a meccseket, hanem Tóth Tihamér, Banga Béla beszédeit is meghallgathattuk. Szaléz atya mindent megtett, hogy mi, fiatalok boldogok legyünk, és ugyanakkor testileg és szellemileg is fejlôdjünk. Különösen törôdött azzal, hogy milyen legyen a lelki fejlôdésünk. A legújabb könyveket megvette. Olyan folyóiratokat hozott a szemináriumba, amelyek azelôtt nem voltak. Például a szemináriumban ismertem meg a Korunk Szavá-t, amelynek társszerkesztôje volt. A Magyar Kultúrá-t is ott kaptuk meg, és még más egyebet is. Gondolom, más szemináriumokban nem is volt ilyen, hogy ô szerkesztette velünk az Ifjúságot. Mi magunk írtunk, rajzoltunk bele, szerkesztettük, és utána széjjelküldtük azoknak, akik bennünket szerettek, akik érdeklôdtek irántunk. Amikor behozta a Korunk Szavá-t, nagyon nagy dolog volt elôttünk, hogy együtt élünk egy olyan emberrel, aki a Korunk Szavá-t szerkeszti. Részemre csodálatos dolog volt, hogy itt van egy ember, aki ír, aki szerkeszt, akinek írásait sokan olvassák, aki hatással van az országra. Esténként, amikor összehívott bennünket, kinyitotta a tabernákulumot, ô ott térdelt a tabernákulum elôtt, mi mögötte térdeltünk, ez olyan csodálatos volt.

Temperamentumos, Petôfi-lelkû, tüzes szónok volt, hetente tartott nekünk lelki buzdítást. Lebilincselô volt a megjelenése. Mozdulataival és hangjával mindannyiunkat lekötötte. Jászberényben keresett szónok volt, a környéken több helyre hívták búcsúk és egyéb egyházi ünnepségek alkalmával. Minden ügyet teljes szívvel, teljes odaadással szolgált.

Szaléz atya kiment a tanyavilágba, és látta, hogy ez így nem mehet, ezen változtatni kell. Látta a jászberényi papok életét, akik viszonylag kényelemben éltek, és ugyan-akkor látta, hogy mások hogyan élnek. Szaléz atya ezt nem tudta elviselni. Szeretett volna rajtuk segíteni. Emiatt került ellentétbe a vezetôivel. Ellentétbe került a préposttal. Ha a prépost megértette volna Szaléz atyát, és ha elfogadta volna, vagy legalábbis megengedte volna, amit a Szaléz atya mond, nagyon sokat lehetett volna tenni a jászberényi magyarokért, a magyar életért, a magyar egyházért.

Amikor Szaléz atya kikerült Amerikába, végigjárta a magyar Amerikát, ami azt jelentette, hogy elment a magyar plébániákra, lelkigyakorlatokat, missziókat tartott. Csodálatos, lelkes szónok volt, mindenütt nagyon szerették. Amikor a missziózást befejezte, akkor elkezdett írni. Neki nagyon könnyen ment az írás, lelkesen írt, és nagyon sokat dolgozott a Magyar Katolikusok Vasárnapjában. Ezt az újságot Szaléz atya mentette át a rendnek a kezére.

Ennek ellenére nagyon gyötörte a honvágy. Nem tudta elképzelni életét másutt, csak Magyarországon. Gondolatai magyarul születtek, érzései mindig magyarok voltak. Ahol plébános volt, abban a kis templomban is lelkesen prédikált, meg-szervezte a magyar napokat, ami az elsô nagy esemény volt az ottani magyarok életében. Az iskolát  nagyon szerette, azt akarta, hogy a gyerekek két nyelven tanuljanak, tökéletesen beszéltek magyarul és angolul, mert ezzel szolgálják Amerikát, az ottani életüket és a magyar hazát. Mindent megtett, amit meg tudott tenni ott kint Amerikában, hogy a magyarságot felemelje, segítse. De Szaléz atya érezte, hogy kivetett, partravetett hal az emigráció, nem fog sokáig megmaradni, és nem fog sokáig élni. Amikor az utolsó hajó indult Magyarországra, a követségrôl szóltak neki. Mert ô azt mondta, hogy Magyarországon akar meghalni. És akkor ezzel a hajóval  hazajött.

1945 késô tavaszán konszolidálódott a helyzet. Szó lehetett arról, hogy az emberek találkozzanak, beszéljenek egymással. Sôt eljött az idôszak, amikor a világi és egyházi mozgalmak jelentkeztek. Nagy öröm volt, hogy az akkori Kisgazda Párt 58 %-ot, a Kommunista Párt 10 %-ot nyert csak itt Gyöngyösön. A Kisgazda Párt megerôsödött, a vezetôje P. Kis Szaléz volt. Azt hitte, hogy itt is úgy van, mint Amerikában a demokrácia, hogy mint ellenzék nyugodtan lehet beszélni a Parlamentben. Bár akkor nem a Kisgazda Párt volt az ellenzék, ôk voltak többségben, de a szovjet fegyverek erôsítették azt a 10 %-ot, és mindent megtettek annak érdekében, hogy mindazokat, akik -- úgymond -- hangoskodtak, vagyis akik ellenük voltak, azokat lehetôleg megnyírbálják.

A nyomozók és a besúgók is hallgatták beszédeit, így Szaléz atyának minden szava jegyezve volt. Látták, hogy igen kemény ellenfél. Különösen akkor, amikor megalakította a KEDIM-et. Ez rövidítés: Katolikus Demokratikus Ifjúsági Mozgalom. Ez a szervezet a MADISznak volt az ellenfele. A Kommunista Párt viszont igyekezett, hogy a MADISz-ba tömörítse a fiatalokat. Üzenték és hangsúlyozták, hogy egyelôre megtûrik az alakulóban lévô ifjúsági egyesületet, de keresztény jellege miatt nem örülnek neki. Azért nem, mert megosztja az ifjúságot. Ôk azt szeretnék, hogyha a fiatalság egy szervezetben, a MADISz-ban találná meg, amit keres.

Többedmagammal beléptem a MADISZ-ba, de nagyon sokan a barátaim közül a KEDIM-be léptek be. Éreztem, hogy nagyon rosszat csináltam, mert egyáltalán nem éreztem jól magamat a MADISZ-ban. Olyan ideológiát hallottam, amit életemben még nem. Amikor én még iskolába jártam, a római katolikus vallás volt a mérvadó,  ebben a hitben és szellemben neveltek bennünket. Késôbb kiléptem a MADISz-ból, és beléptem a KEDIM-be. Itt ismerkedtem meg P. Kis Szaléz atyával.

Köszönhetô P. Kis Szaléznak és rendtársainak, hogy inkább a KEDIM-be jártunk, ott szórakoztunk, zongoráztunk, pinpongoztunk, billiárdoztunk, ének- és zenekari próbákat tartottunk. Színdarabokat tanultunk.

Bármivel mentünk hozzá, ô mindig segített. Emlékszem egy esetre, amikor a KEDIM tüzelôgondokkal küszködött, mert nem kapott sehonnan anyagi támogatást. Ô összehívta a fiatalságot, és azt mondta: ,,Gyerekek, mindenki csak egy-egy darab fát hozzon, hogy tudjunk fûteni a klubtermekben''. Nem egy-két darabot, hanem mindenki hozott, amennyit csak tudott. Egy szavára mindenki megmozdult, és másnap már mindenhol meleg volt.

A kommunisták nem engedhették meg, hogy ilyen nagytudású ellenfelük legyen, mint a P. Kis Szaléz. Céljuk az volt, hogy bármi áron le kell törölni a föld színérôl, hogy ne legyen ellenfél. Szaléz atya akkor többet tudott a marxizmus-leninizmus-ról, mint az akkori gyöngyösi párttitkár. Így neki nem volt ellenfele.

Huszonegy éves voltam, és hallottam idônként, hogy ezt vagy azt letartóztatták, hazajött, aztán ismét elvitték. Ez 1945 vége felé kezdett félelmetes lenni. A rendôrség kezdett akkor már mûködni, de teljesen a kommunista párt kezében volt a vezetôsége. Már internálótábor is volt, nagyon keményen mûködött az a fajta számonkérés, megtorlás, ami kezdett kialakulni.

Az elsô letartóztatások április 18-án, nagycsütörtökön történtek. Azt, hogy ôt és a diákok közül kit mikor tartóztattak le, azt konkrétan nem tudom, de hallatszott a városban, hogy ezt is, azt is elvitték.

Amikor a politikai rendôrségen a Szalézi ügyben megfogtak, mint egy forgatókönyvet tettek elém egy levelet, egy írást, amelyben pontosan le volt írva, hogy kikkel, mikor, hol és mit beszéltünk. Elképedtem rajta, de akkor már körülbelül értettem, hogy mirôl is van szó, de én semmi féle fegyverrôl nem tudtam semmit.

Bevittek Gyöngyösre, és ott bezártak egy földszintes szobába. Késôbb bevittek egy másik szobába. Leültettek a szoba közepén egy hokedlira. Pillanatok alatt körbefogott jó pár ember, és ütött-vágott, ki hol ért, ki ököllel, ki gumibottal. Pillanatok alatt letepertek és össze-vissza rugdostak. Elvesztettem az eszméletemet, fellocsoltak, magamhoz tértem. Kiugrott az állkapcsom, nem tudtam beszélni. Ordibáltak körülöttem, hogy mikor akartuk felrobbantani a szovjet hôsi emlékmûvet, és hogy én ki akartam szabadítani a Kis Szalézt. Mivel nem tudtam beszélni, hoztak oda papírokat, hogy írjam alá. Rengeteg papírt aláírtam, de ôszintén mondom, halvány fogalmam sem volt, hogy mi volt  benne.

A kihallgatás célja az volt, hogy azt zúdítsák ránk, hogy a Kis Szaléz beszervezett bennünket, hogy nemcsak vallásos beszélgetések folytak, nemcsak nevelési szándékkal beszélgetett velünk, hanem azért beszélt velünk, hogy az oroszok és a kommunisták ellen nevelt bennünket. Állítom most is, hogy a Kis Szaléz, aki pap volt, nem hiszem hogy ki tudott volna mondani olyat, hogy öljünk meg valakit. A vallatás május elején volt, az egyik vallatóm itt élt, nem régen halt meg, itt kellett élnem vele a városban. A vallatás úgy történt, nôk vallattak, akik meglehetôsen lenge öltözetben voltak. Azt csinálták, hogy az egyik vallató ült, az ölébe kellett ülni, nekünk is meztelenül kellett lenni, és  el kezdett játszani. Akaratom ellenére is az eredmény az lett hogy.... És akkor a másik nyomozónô gumibottál rávágott. És ezt rendszeresen csinálták. Ez volt a vallatási módszerük. Ami ütést a fejemre, derekamra, vesémre kaptam az elviselhetô volt, de ez ...

Ütöttek, vertek, azt mondták a kihallgatók, hogy kidobnak, és holnap majd azt mondják,  meg akartam szökni és meghaltam. Emberfeletti kínzásnak vetettek alá, hogy írjam alá, hogy ezt vallottam. Nem egyszer mondták, hogy ez, vagy az bevallotta, én minek tagadom. De én a mai napig sem vallottam be, hogy ez így volt.

Összebilincseltek bennünket, engem a Kis Szalézzal, a többit párosával, aztán egy vastag kötéllel végigkötöztek mindnyájunkat. Így kellett felmásznunk az autóra. Egymáshoz nem volt szabad szólnunk.

Amikor megérkeztünk Budapestre a fôkapitányságra, ott falhoz állítottak bennünket. Homlokunkat neki kellett a falnak dönteni, és hátulról puskatussal végigvertek bennünket, ahányszor csak kedve volt az ôrségnek. Ez volt a fogadtatás. Volt, aki össze is esett. Utána WC papírt osztottak szét meg ceruzát, írni kellett, hogy mit tudunk Szaléz atyával kapcsolatban. Ezt csinálták velünk egy hónapig, mindennap írni kellett. Két három hét után jött a kihallgatás. A kihallgatáson három fokozaton mentünk keresztül. A jó bácsi, aki cigarettával kínált, tudta, hogy éhes vagy, megkínált zsemlével, szendviccsel, és mondta, hogy a többiek barmok, de ô jó, csak mondjak el ôszintén mindent, egyek, ott a szendvics.

Nagyon éhes voltam, már nyúltam a szendvicsért, már bele is haraptam, amikor nyílt az ajtó, bejött egy másik nyomozó, és kiverte a szendvicset a kezembôl. ,,Te rohadt fasiszta!'' És már vitt is magával az ô szobájába. Ott már három verôlegény volt. Amikor beléptem, már elgáncsoltak, és ahol értek, ott ütöttek gumibottal. Fôleg a fejemet verték erôsen. Amikor már nagyon véresek voltunk, ránk tettek egy vizes lepedôt, és azon keresztül vertek.

Engem Szaléz atyával szembesítettek. Ha nem lett volna rajta reverenda, nem ismertem volna meg, annyira össze volt verve. Engem sem ismert fel édesanyám, amikor csomagot hozott. Ott mentem el elôtte, de nem szólhattam hozzá. Utólag mondta el, hogy nem ismert fel, annyira szét volt verve a fejem. Szalézé még jobban, rettenetesen. Azon nem volt talán egy centiméter sem, amit a gumibot ne érintett volna. Ez volt az elsô [eset], amikor szembeálltunk egymással.

-- Tessék, köpd szemen! -- parancsolták.

Akkora ,,ruhát'' kaptam, hogy borzasztó. Mert nem voltam hajlandó szembeköpni. Szegény Szaléz annyira tönkre volt menve! Amikor szembesítettek vele, magánkívül volt, és azt mondta:

-- Laci, ne haragudj, azt mondtam, hogy beszerveztelek.

-- Hogyan mondhattál ilyet? Egyetlen egyszer beszéltünk, engem nem szerveztél be, én csak ezt meg ezt mondtam, ez nem beszervezés.

-- Ne firtasd a dolgot, mert nagyon megvertek, és tovább fognak kínozni, ha  nem vállalod. Nem tehetek róla, én már teljesen kikészültem.

Valóban úgy volt, már menni sem tudott, úgy vitték. Amikor szembesítettek,  két ember fogta, hogy állni tudjon. A budapesti népbíróságról egy kis fiatal ügyész jött át a rendôrségre, az ô jelenlétében történt a szembesítés. Bevittek egy szobába, és mondták, hogy mindjárt hozzák  a Szalézt. Belépett Szaléz atya az ajtón, rettenetes külsôvel, még álmomban se jöjjön elô az a kép, ahogyan akkor láttam ôt. A reverendája mocskos, vértôl átitatott, a hajából csináltak neki a homloka fölött két szarvat. Rákérdeztek, ô igent mondott, hogy hajlandó a szembesítésre. Akkor én szót kértem, mert nekem kellett beszélni vele. Megkérdeztem tôle:

-- Atya! Tudom, hogy ez rettenetes dolog, látszik rajtad, hogy sokat szenvedsz, de mégis, mint lelkiatyát kérlek, hogy most mondjad az igazat, hogy valóban történt-e köztünk olyan beszélgetés, amit itt leírnak, vagy pedig nem történt. Mert, ha ezt itt most nem tudjuk tisztázni, akkor engemet ok nélkül jogtalanul agyonlônek vagy felakasztanak.

Aztán a Szaléz atyára került a sor.  Elcsukló, síró hangon mondta:

-- Nem igaz semmi, erôszak és verések hatására mondtam, amit mondtam, de semmi nem igaz.

Ekkor megfogták ôt, mint vércse a verebet, kirángatták a szobából. Amikor már kint volt, rettenetes, artikulátlan hangon ordított fel. Valószínûleg bántalmazták. Elvitték, és többet nem láttam  Szaléz atyát.

Meg vagyok arról gyôzôdve, hogy az egész ország elismeri egyszer Szaléz atya nagyságát, és az egyház is el fogja ismerni, és minél elôbb ismeri el, annál boldogabbak leszünk.

(Részletek az Isten akaratában c. dokumentumfilmbôl.  Duna TV 1995. október 16. A mûsorban megszólaltak: P. Faddy Otmár, P. Füzér Julián, P. Gálicz Töhötöm, P. Iglói Ignác, P. Krupa Kolumbán, P. Sztankai István, András József, Kassai Kázmér, Kiss Ernô, Kiss István, Kovács László, Kovács Zoltán, Kölley György, Lovász László, Mester László, Molnár Attila, Molnár Béla, Pók László, özv. Takács Antalné, Tóth László, Vígné Budai Anna, Wohlmuth László.)

* * *

A magyar demokrácia kérlelhetetlenül keményen mondja ki ítéletét nemzeti katasztrófánk elôidézôi: a háborús bûnösök felett. A golyó és a kötél azonban nemcsak azoknak jár ki, akik huszonöt esztendôn keresztül, s fôleg a háború alatt ásták a nemzet sírját, hanem azoknak is, akik ma hasonló módszerekkel törnek a nemzet pusztulására! A fasiszta terroristák nemcsak közönséges rablók és gyilkosok, hanem hazaárulók is, s úgy kell velük elbánni, ahogy azt a hazaárulók megérdemlik.

(A Szabad Nép 1946. május 4-i számának Kötelet! c. vezércikkébôl)

* * *

Az ÁVÓ szervezeti felépítését és az egyes alosztályok munkáját ismertetô fejezetbôl tudjuk meg azt is, hogy az Eôrsi-iroda mai résztulajdonosa az ÁVO III. alosztályán szintén dolgozott. Ez az alosztály az egyházak felmorzsolásával foglalkozott. Páter Kiss Szaléz ferences rendi szerzetest is ott ,,morzsolták fel''. Az Andrássy út 60-ban többek között Bauer Miklós százados javaslatára vizet csöpögtettek a fejére, amivel azt akarták elérni, hogy az áldozat megôrüljön. Ugyanezt a célt szolgálta, hogy vödröt tettek a fejére, s azt gumibottal döngették. A harangzúgáshoz hasonló állandó hang rettenetes szédülést okozott. Ezek a kísérletek sem bírták szólásra Kiss Szalézt. Végül is gumibottal addig verték a veséjét, míg bele nem halt szenvedéseiben''

(Lovas István)

Tárgyalásunkra a budapesti Conti utcai szovjet börtönben 1946. szeptember 9-én került sor. Egy nagy terembe vittek fel bennünket, mindenhol géppisztolyos katonák álltak ôrséget. Bennünket betereltek a terem közepén lévô padokhoz, s arra lehetett leülnünk. A tárgyalást egy szovjet vezérkari ezredes vezette, nyárizubbonyba trónolt a bírói emelvényen, mintha a krími tengerparton lett volna. Mellette egy ôrnagy, egy  százados és két ôrmester képezte a bíróság személyzetét. A tolmács megint csak az utálatos Takács Vera volt. A vád ellenünk úgy szólt, hogy összeesküdtünk a Szovjetunió ellen, és fegyveres [támadást] követtünk el egy szovjet ôrmester ellen.

Az egészbôl annyi volt igaz, hogy egy részeg szovjet ôrmester megtámadott egy csoport táborozó cserkészt, szóváltás támadt, az ôrmester géppisztolyával bele akart lôni a cserkészekbe, azok elvették a fegyvert tôle, s a dulakodásban lelôtték az ôrmestert.

A tárgyalás gyorsan zajlott le. Az elôre meghatározott ítéleteket felolvasták, Undent és Dietzlt halálra ítélték, a többiek 5-25 év kényszermunkát kaptak. Hogy mennyire elô volt a tárgyalás készítve, arra jellemzô, hogy mindenkit, miután bevezettek bennünket, az ítélet súlyossága szerint ültettek le, -- tehát elôször akik a halálos ítéletet kapták, s utána a 15 évesek s így tovább.

A tárgyalás folyamán történt, hogy egyszerre kinyílt az ajtó, és egy megbilincselt, ôsz hajú embert vezettek be, Bakay Szilárd altábornagyot. Tévedésbôl hozták be a terembe, s amikor megpillantott bennünket, odakiáltott:

 Fiúk, tartsatok ki, ne hagyjátok magatokat! Éljen Magyarország! Én Bakay Szilárd vagyok. --  Utána kirángatták, és soha többé nem látta ôt senki.

Tárgyalás után újra összebilincseltek, és hatalmas teherautókon kiszállítottak bennünket a Déli pályaudvarra. Ott betereltek bennünket egy nagy marhavagonba, amelyet azonnal le is lakatoltak. Ugyanabban a vagonban volt Kiss Szaléz, Tass Ferenc, Lukács Pelbárt és sokan mások a korábbi perekbôl. Itt tudtuk meg, hogy Kiss Szalézt és Tass Ferencet is halálra ítélték, míg a többiek a szokásos 10-25 év kényszermunkát kapták.

Igen hosszú utazás után szállítottak el Sopronkôhidára a szovjet akkori közép-európai gyûjtôállomására. Ide szállítottak rabokat Ausztriából, Csehországból, Romániából, Bulgáriából is. Itt aztán csoportosították ôket egészségi állapotuk szerint különbözô kategóriákba, és osztották be ôket különbözô szállítmányokba. A mellettem levô cellában voltak a halálraítéltek, itt még találkoztam Unden Miklóssal és Dietzllel. Aztán nem engedték ki többé ôket. Egy darabig még ott voltak, mert láttuk a zárka elôtt kiterített lavórszerû edényeket és fakanalakat, ami azt jelentette, hogy az illetôk élnek, és bent vannak a zárkában.

1946. október 16-án láttam ôket utoljára, -- másnap a zárkaajtók már nyitva voltak, különbözô rabruhák feküdtek a földön, többet ôket az életben nem láttuk. Késôbb találkoztunk olyan házimunkásokkal, akik állították, hogy 1946. október 20-án nagy kivégzések voltak. Unden Miklós, Dietzl László, Kiss Szaléz, Tass Ferenc és mások ezen a napon haltak hôsi halált.

(Fehérváry: Szovjetvilág Magyarországon).

A módszer nagyon egyszerû volt. A halálraítélteket átvitték az orvosi rendelôbe, lefektették a vizsgálóasztalra, lekötözték, és vénájába levegôinjekciót adtak, ami azonnal szétdobta a szívét. Mindez olyan gyorsan és olyan hangtalanul történt, hogy soha senki sem szerzett róla tudomást. A halottat lepedôvel leterítették, kivitték, és valahol eléföldelték. Ez volt abban az idôben a szovjet módszer. Tehát az elítélteket nem lôtték agyon, nem akasztották fel, hanem csöndesen eltüntették az élôk sorából.

(Kölley György)

Budapesten a hóhérok hóhérának, Décsi Gyula rendôrezredesnek került a kezébe, aki két év múlva még a gránitból faragott Mindszentyt is ,,megtöri''. A jelek szerint Szaléz atya is ugyanazokon ment keresztül, mint két évvel utóbb ,,Péhm gazdája''. Véget nem érô kínzással, a fiúkat menteni akarásával, csalárdsággal és agymosással a rendôrtudósítók elôtti bemutatón mintha rávették volna látszólagos beismerô vallomásra. Késôbbi hírközlések is efféléket állítottak, csak a gyónási titok megsértését nem tudták kipréselni belôle.

Rendi elöljáróinak kezéhez még valami írást juttatott ki: ,,Halálra ítéltek! Ártatlan vagyok!''

Aztán hirtelen az orosz katonai hatóság P. Kiss Szalézt átvette. Ezzel szinte minden hírközlés megszûnt róla. Se magyar, se orosz katonai hatóság nem adott ki jelentést tárgyalásáról, illetôleg ítéletérôl. Állítólag az oroszok Sopronkôhidára szállították, és ott ki is végezték volna. Azonban vannak olyan rabok, akik meg azt állítják, hogy határainkon túl találkoztak vagy dolgoztak vele, s valahol Orosz-országban pusztult volna el a legnyomorultabb körülmények között. Hogy P. Kiss Szaléznak mikor, hol és hogyan lett vége, P. Király Kelemen a mai napig sem tudja perdöntôen megválaszolni! [...]

Ámde Szaléz atya nem tûnt el rabtársai elôl. Sokan találkoztak vele a börtönök valamelyikében, és értesültek rendkívüli kálváriajárásáról és csupa viola nagypéntekérôl.

Egyik börtönben megismerkedett egy evangélikus ôrnaggyal. Olyan meleg barátság fejlôdött ki közöttük, hogy Szaléz atya, ki a rabok szerint nagyon szófukar volt szenvedéseinek elbeszélésében -- ez egyébként is tilos volt a börtönben -- , részletesen elmondotta neki börtönéletét:

Mikor azt  mondottam a detektíveknek, hogy katolikus pap a gyónási titoktartást semmi körülmény között nem szegheti meg, s ha ezt nem hiszik, kérdezzék meg a pá-pát, a két detektív nekem ugrott: öklükkel verték arcomat, fejemet, miközben torkuk szakadtából ordítozták: Büdös, rohadt csuhás! Már nem vagyunk messze a naptól, amikor a pápáddal együtt fogunk felakasztani a legközelebbi lámpaoszlopra!

Szememet, arcomat elöntötte a vér. Semmit sem láttam, úgyhogy az egyik detektív kivezetett a fürdôszobába, s rám kiáltott, hogy mosakodjam meg.

Mindnyájunkban felvetôdik a kérdés, miért akarták ennyire megtudni tôle, mit gyónt a két vádlott fiú; hiszen a fiúk állítólag már maguk bevallották.

Csak kettôre gondolhatunk. A vallatók esetleg azt remélték, hogy így több cin-kos nevét megtudják. Ám ha ezt akarták, a fiúkból kiverhettek annyi nevet, amennyit akartak. Így ez a gondolat nem látszik igazoltnak. Ezért csakis arra a sátáni célra gondolhatunk, hogy szerették volna ország-világ elé tárni: Katolikus pap elárulta a gyónási titkot!

S ezzel nemcsak a vádlott fiúkban, hanem igen sok katolikusban is megrendíthették volna hitüket: Íme, így menj gyónni! Ha megszorítják a papot, vagy érdeke úgy kívánja, mindent elárul! S ha ebben nem hihetsz nekik, miért hinnél másban? Népámítók és népbutítók ôk! Tudták, milyen rombolás lenne ennek az eredménye, szorították hát a dolgot.

Így másnap ismét a fiúk gyónásával faggatták. Amikor Szaléz atya megtagadott minden beismerést, minden vallomást, minden aláírást, széket hoztak be, amelynek szalmafonatú háttábláján két, tenyérnyi nyílás tátongott. Szaléz atyával lehúzatták cipôit. Sarokba ültették, a padlóra, szembe a székkel. Megparancsolták neki, hogy lábait dugja át a szék tátongó nyílásain.

Borzalom fogott el. Mégis a parancsot szó nélkül teljesítettem. Aztán gumibottal kezdték verni a talpamat. Az elsô tíz, húsz, ötven ütés rettenetes volt, de aztán elérzéktelenedtek talpaim. Hallottam a csapásokat, de idegeim már nem vezették azokat az agyamba. A két detektív váltogatta egymást. Szakadt róluk a verejték. Végül egy harmadikat hívtak be, s az folytatta a verést. Körülbelül egy óra múlva felállítottak, és parancsolták, hogy járjak körül a teremben.

Ez több napon át tartott. És P. Kiss Szaléz nem vallott.

 	Ilyen verés után láthatták rabtársai, hogy lepedôben vitték vissza zárkájába. Késôbb egyik ezt mondta róla: Nem tudom, mennyi gumiütést kaphatott, de a talpa csupa vérhólyag volt. Lábára nem tudott állni, úgyhogy a gyöngyösi fiúk vitték ki szükségletére.

Ettôl kezdve, ha nyilvánosság számára készítettek róla fényképet, sohasem állították a gép elé, hanem mindig ültették. Egyik ilyen kínzásnál veszíthette el tíz lábujjának körmét.

A következô nap a pribékek más puhító eszköz után nyúltak. Lehet, hogy ebben humanizmusuk vezette, vagy a kommunizmus egyenlôségérôl vallott elvük: ne csak mindig a láb szenvedjen, szenvedjenek a többi tagok is!

Kezét a lámpatartó kampóhoz kötötték. Nyakára szigeteletlen drótot tekertek, s ezen keresztül áramot eresztettek testére. Így adagolták neki az áramsokkok borzalmait, hogy egyszer már megtörjön. Majd lehúzták róla ruháját. Gumibottal verték mezítelen tagjait; különösen azt a legérzékenyebb részt, amelyet a pap még az angyalok elôl is rejt.

Természetesen elájult. Fellocsolták. Cigarettával kínálták azt, aki nem cigarettázott. Most ez is bûn volt. Kapott is érte. Ajánlották, átírják az úgynevezett tanúvallomását úgy, hogy végre aláírhatja. Már megelégedtek volna annyival is, ha kijelenti: Tudott az orosz katonák meggyilkolásáról, de nem jelentette a hatóságnak, mert papi esküje tiltotta. Szaléz atya ezt a formulát sem fogadta el. Még most sem! Makacssága miatt folytatták hát kínzását.

Most kínzója egy köpcös, csonka kezû hentes volt, akirôl az egyik ferences rab atya ezt mondotta: Ennek a hóhérnak szörnyû arcát és kezét életemben soha el nem felejtem.

Székre ültették. Derékszíjat csavartak homlokára.

-- A két detektív várta, hogy ijedtemben nyilatkozatot fogok kinyögni. de össze-szorítottam fogaimat, lehajtottam fejemet, és hallgattam.

-- Emeld fel a pofádat -- kiáltotta a szörnyû arcú -- , és tartsd egyenesen!

Erre a térdét a szék oldalához feszítette, és a derékszíjat Szaléz atya homlokához kezdte húzni, szorítani. A hurok mindjobban feszült, s kín hasított az agyába.:

-- A következô pillanatban úgy éreztem, hogy koponyacsontom varratai egymásba csúsznak. A szörnyû kínban elvesztettem eszméletemet.

Másnap reggel arra ébredt, hogy orvos injekciót adott neki, és azt mondotta:

-- Nyugalomra van szüksége!

Nyugalomra az orosz börtön ablaktalan odújába vetették, s ennek téglapadlóján két hónapon át ,,pihenhetett'', és gyógyíthatta fertôzött, gyulladásnak indult sebeit és szíjjal megkoronázott fejét.

Ablaka bedeszkázva, ha lett volna, mint a többi zárkáé. De nem volt, hiszen ezt nem zárkának építették, hanem valamikor a villany- és gázóra sötétkamrájául szolgált. A mennyezeten picurka lámpa, mint örökégô szentjánosbogárka. Fekvôhelye csupasz téglalap, ha volt ruhája, akkor az. Szükséglete végzéséhez kiszolgált lámpabúra, vagy ha ezt nem adták be, akkor az étkezéshez használt csajkája. Zárkatársa: nyüzsgô, éhes tetvek hada! A koszt szinte semmi, ,,meleg Volga-víz''. Szimbolikus jelzéssel ezt féregirtópor tartályban hozták, s azzal a rúddal keverték fel, amellyel a kondért hozták, illetôleg az elakadt W.C.-t kipiszkálták. A levet mosatlan csajkában kotorta be az ôr a cellájába. Kihallgatások éjszaka. Elreteszelt ajtó, rajta kukucskáló, elôtte fegyveres ôr. Ismeretlen ôrnagyunknak olykor sikerült kukucskálóján bepillantania:

-- A páter teste mezítelen. Szerzetesi ruháján térdelve imádkozik. Két kezét összetéve, egyenes derékkal, szemét mereven a mennyezet felé fordítva. Arcán az elszenvedett kínok nyomai. Csaknem mindig így találtam, ha benéztem.

Késôbb, amikor ugyanabba a zárkába kerültek, Szaléz atya ezt mondotta az ôrnagynak:

-- A teljes egyedüllét, a dohos levegô, a sötét odú tették a heteket legnehezebbé. Ha nem imádkoztam volna állandóan, talán ki sem bírtam volna a sok szenvedést. Így mindig éreztem, hogy nem vagyok egyedül! Isten közelségét sohasem éreztem jobban, mint itt.

S állítja az ôrnagy, hogy a közös cellákban ô volt a legderültebb, és még nevetni is tudott.

-- Szaléz atyát mindenkinél jobban becsültem, mindenkinél jobban szerettem. Gyönge, beteges szervezetûnek látszott, azonban sohasem panaszkodott fejfájásról, koplalásról, álmatlan éjszakákról... Megingathatatlan szerzetesnek tartottam. Többet szenvedett, mint bárki, és szebb lélekkel, mint bárki! Hôs volt! Szent volt!

Egy másik rabtársa így nyilatkozott róla:

-- Én úgy tekintettem rá, mint egyházunk és hazánk hôs vértanújára!

(Krupa Sándor)

Egy reggel két börtönôr kivezette a cellából, s már menet közben véresre verték. ,,Megdöglesz, te szemét csuhás!'' hörögte az egyik egyenruhás. Az ,,egészségügyi'' körzetbe vitték, ahol tovább tartott a kínzás. Amikor elájult, fellocsolták, és egy üres fecskendôvel tût szúrtak bele. Lefektették egy priccsre, és karjába -- vénájába -- engedték a levegôt, amitôl néhány másodperc alatt meghalt -- mesélte el Kiss Szaléz ferences utolsó óráit a Sopronkôhidán szolgáló -- akkor tizenéves --börtönôr, Halmos Endre nyugdíjas. -- Ma már elmondhatom, hogyan történt. Nekem máig szörnyû emlék, amit ott tapasztaltam. Nemcsak a ferences atya halála, hanem az a sok száz gyilkosság. Sokszor ébredek fel ma is... borzasztó volt.

(Stoffán György)

1945. július 8-án én is jelen voltam Viszneken a Kalász és Kalot rendes gyûlésén.

Elôször én tartottam beszédet, amelyben hivatkoztam a háború borzalmaira, mely végigszántott egész népünkön, és soha annyit nem szenvedett talán a magyar, mint  a hosszú hónapok alatt tartó ostrom alatt.

Ha szenvedtünk, megérdemeltük, és tanulnunk kellett belôle, hogyha megfogyatkozunk a szeretetben, ha nem tiszteljük az igazságot, nem ismerjük a becsületet, most annál inkább össze kell forrnunk magyar a magyarnak, és becsületes, kitartó munkával és az igazság fegyverével kell dolgoznunk a demokratikus Magyarország felépítéséért.

Utánam Macher László beszélt, majd pedig P. Kiss Szaléz beszéde következett.

P. Kiss Szaléz az egyházat összehasonlította az Észak-Amerikában hatalmas zuhatagban egyesülô Erie és Ontario tóval, mely hatalmas hullámokkal csapkodja a közötte lévô sziklát. Az egyházat is 2000 év óta állandóan csapkodják az erkölcstelenek és hitetlenek támadásai, de minden támadás ellenére az egyház sziklaszilárdan áll, és visszaveri a támadást mindenkivel szemben, aki lábbal tiporja az isteni törvényeket. És ha az egyházra és miránk, mert mi vagyunk az egyház, azt mondják, hogy reakciósok vagyunk, azért, mert harcolunk mindennel, ami bûn, ami erkölcstelen, amely nem tartja tiszteletben más véres munkájának a szerzeményét, akik meghamisítják az igazságot, ezekkel szemben vállaljuk a reakciót, mert féltjük a tiszta magyar életet, ôseink tiszteletét a becsülettel szemben,  és akarjuk az igazságot, mely nélkül a magyar nép életét egy másik ezer éven át tovább vinni, megtartani lehetetlen.

Kalász lányok és Kalász fiúk -- folytatta beszédét P. Kiss Szaléz --, ha tirátok is azt mondják, hogy reakciósok vagytok, azok, akik nem helyesen értelmezik a reakció szót, amely erôt, bátorságot, visszahatást jelent mindennel szemben, ami a magyar értékeket, a magyar erkölcsöt, a magyar becsületet megcsúfolni akarja, azokkal szemben nektek is harcolnotok kell, és tiszta életetekkel, becsületes munkátokkal és magyar igazságérzetetekkel kell megmutatnotok, hogy jobban szolgáljátok a demokratikus Magyarország érdekeit, mint azok, akik csak mondják, hogy mit kell tenni, de nem tesznek semmit a hazáért, mert országunkat csak becsületes, kitartó munkával, a családi élet tisztaságának helyreállításával és mindennél uralkodó igazságossággal tudjuk kiemelni abból a nyomorúságos állapotból, amelybe sok évek bûne, könnyelmûsége nemtörôdömsége vezette.

Más elôadni valóm nincs. Vallomásom jól van felvéve.

Felvette:

Olvashatatlan aláírás                                                                        Varga Gizella

(Varga Gizella tanítónô tanúvallomása. Jegyzôkönyv készült 1945. augusztus 18-án az államrendôrség gyöngyösi kirendeltségének bûnügyi osztályán.)

* * *

Az alábbi jegyzôkönyv 1946. április 29-én készült Gyöngyösön Szaléz atya letartóztatása napján vagy annak másnapján. Az itt közölt részletébôl megállapítható, hogy Szaléz atya még ura önmagának és szavainak.

[...] Kizmann Ottó vallomására elôadom, hogy sohasem hívtam ôt magamhoz, pláne nem a gyóntatószékbe a nagyrédei betörés elôtt. A betörés után tényleg óhajtottam vele beszélni, lelkében felmerült kérdéseket megoldani, és minden további  gaztettôl visszatartani. A szobámban fent tényleg szóltam neki arról, hogy Ottó fôherceg tényleg Magyarország és Ausztria közös ura kíván lenni, s ezért nekünk nem szabad elrontani a helyzetet, hanem lelkileg készen kell állnunk arra az idôre, ha az angol-szász nagyhatalmak a monarchia visszaállítását idôszerûnek találnák. Ezt inkább azért hangsúlyoztam ki, hogy felébresszem a lelkiismeretét minden kalandos és oktalan cselekedet végrehajtásától való visszatartásra. Szó volt közöttünk a rendes angol kônyomatos hírszolgálatról is, amelyben semmi rendkívüli nem volt, hisz ezeket az iratokat nyíltan, asztalomon tartottam, és bárki láthatta azokat. Ha mondtam is valami titkosságot, csak azért említettem, hogy ezzel is szolgáljam a rossztól való visszatartását. Kihangsúlyoztam azt is, hogy semmiképpen ne vezesse ôt a német gyûlölet a zsidókkal és az oroszokkal szemben, mert az a véleménye, hogy a zsidók és az orosz nem ember, megtagadása az Isten teremtô(je) elvének, s maga ez a vélemény is nagyon súlyos bûn. Ô erre vigyorgott, és én fájdalmasan megjegyeztem, ha ôrültségeddel bajba kergeted hazánkat, neked lesz még német hazád, de nekünk ez az egy is elveszhet. Tényleg igaz az is, hogy amikor a gazdászokat [*] bevitték, élt bennem a félelem, hogy a maga mentségére esetleg engem és többi jóútra tért társait árulja majd el, ezért Bodnár Lászlóval üzentem, hogy én feljelentést ellene nem tettem, amivel elôzôleg megfenyegettem, ha abba nem hagyja gyilkos gaztetteit.

Felvidéki útjáról visszatérte után tényleg találkoztam vele, és szorongva említettem, hogy a szerencsétlen Szabó Gyula által tanácsolt  és általam megfogalmazott levél írója után erélyesen nyomoz a rendôrség. Határozottan téves az az állításom, hogy késôbb ismét találkozott velem, és köztünk szó lett volna az orosz emlékmû felrobbantásáról. Viszont tudom, hogy a legelsô beszélgetésem alakalmával, amikor az emlékmû még egészen kezdeti állapotban volt, s kijelentette, hogy fel fogja robbantani, nyíltan megmondtam, hogy ôrültség, semmi jót nem céloz. Szerintem még jó is, ha az emlékmû megmarad, legalább beszédes jele lesz az ott lefolyt szörnyû harcoknak. Amint a régi török mecsetek és minaretek jelzik a török múlt sok-sok szomorúságát.[...]

1946. május 6-án Budapesten már olyan jegyzôkönyvet (vagy üres papírt) íratnak vele alá, melyet katolikus pap józanul, ítélôképességének birtokában soha nem írhat alá. A kihallgatásvezetô Deák László alapos munkát végzett:

 [...] Szabó Gyula március hó vége táján Pók László társaságában a Katholikus Kultúrház elôtt megkért arra, hogy egy nagyon fontos dologban kívánnak beszélni velem. Erre felmentünk az emeleti repülôotthonba, és Szabó Gyula elôadta, hogy Bánkuty r. ôrnagyot el kell tenni láb alól, mire ôk vállalkoznak, és feltette a kérdést, hogy mi lesz a gyilkosság elkövetése után a lelkiüdvével? Feloldozol-e engem? Erre én azt  válaszoltam: ,,Jó, jó, majd feloldozlak''. [...]

____________________

*	Minden bizonnyal a mezôgazdasági szakiskola letartóztatott diákjairól van szó.

Hogy a mû tökéletes legyen, Kizmann Ottó ezeket vallja kihallgatójának, dr. Vámos Tibor rendôrszázadosnak Budapesten, 1946. május 7-én:

[...] Végül elôadom még, hogy teljesen Kiss Szaléz hatása alá kerültünk, úgy én, mint társaim. Ha bûncselekmények elkövetésére kifejezetten nem is utasított bennünket, az általunk elkövetett bûncselekményeket az ô hatása alatt követtük el. Mindenben sikerült neki megnyerni magának, és mi csak azon voltunk, hogy a kedvében járjunk.

1946 január elsô napjaiban Bodnár László, Kiss Sándor és az én jelenlétemben a páter azt a kijelentést tette, hogy [ne] rettenjünk vissza semmitôl, mert a fegyver szerzésnek mindenféle módja meg van engedve.

Más elôadni valóm nincs, vallomásomat az igazságnak megfelelôen minden kényszer nélkül önként tettem meg, és azt felolvasás után helyben hagyva aláírom.

Kmft.

	A kihallgatást vezetô:	Jegyzôkönyvvezetô:	Kihallgatott:
	Dr. Vámos	Ambrus Jánosné	Kizmann
	r. százados.	r. ir. hadnagy	tanu

Ez a hatalmas hazugság azonban nem mentette meg a szerencsétlen sorsú Kizmann Ottó életét. Ôt is halálra ítélték és kivégezték.

Szaléz atya cikkei a Korunk Szavá-ban: Öt szent betû (1933. febr. 15.); Isteni szikra (1933. ápr. 15.); Patrona Hungariae (1933. máj. 1.); A máriatisztelet szociális jelentôsége (1933. máj. 15); Élni a Krisztust, megdicsôíteni életével az evangéliumot! (1935. ápr. 15-máj. 1.); Katolicizmus és ,,nemzedékgondolat'' (1935. jún. 15.- júl. 1.); Kihez, hová, merre? (1935. okt. 15.); Egy kép a magyar élet mélységeibôl (1936. júl. 1-15.); A katolikus Jászberény (1936. nov. 1.).

Források:

Pilinyi Gyula: A magyarországi latin és görög szertartású világi és szerzetes római katolikus papság névtára. Bp., 1943. (pp. 169, 253).

Gyilkosságok sorozatát elkövetô fasiszta merénylôket tett ártalmatlanná a rendôrség. Szabad Nép, 1946. máj. 3. (p. 3).

Kötelet! Szabad Nép, 1946. máj. 4. (p. 1),

Beismerték gyilkosságaikat és merényletterveiket a fasiszta össze-esküvôk. Szabad Nép, 1946. máj. 4. (p. 1)

Egy szerzetes irányítása mellett gyilkoltak, raboltak a leleplezett fasiszta banditák. Felvidéki Népszava, 1946. máj. 4. (p. 2).

Megtiltják a papoknak a politikai szereplést. Felvidéki Népszava, 1946. máj. 5. (p. 3).

A gyöngyösi bokréta. Egy demokrata naplója. Szabad Nép, 1946. máj. 5. (p. 6).

Háborúra spekuláltak a fasiszta terrorszervezetek budapesti és vidéki vezetôi. Szabad Nép, 1946. máj. 5. (p. 1)

Ki akarták szabadítani az internálótáborokból a nyilasokat páter Kiss Szaléz fasiszta összeesküvôi. Szabad Nép, 1946. máj. 7. (p. 1).

Ki akarták szabadítani a gyöngyösi internált fasisztákat páter Kiss Szaléz és társai. Szabadság, 1946. máj. 7. (p. ).

Rátkai Károly: Két pap a vádlottak padján.  Szabadság, 1946. máj. 7. (p. 4)

Közel száz letartóztatottja van páter Kiss Szaléz fasiszta összeesküvésének. Szabadság, 1946. máj. 8. (p. 1).

Páter Kiss Szaléz május tizenötre tervezte az ,,általános felkelést''. Szabad Nép, 1946. máj. 8. (p. 3).

2 pap és 1 tanár. Felvidéki Népszava, 1946. máj. 10. (p. 2).

A fasiszta összeesküvés három vezetôjét, egy tanárt és két papot letartóztattak. Szabad Magyarország (Miskolc), 1946. máj. 10. (p. 2).

Fegyveres összeesküvôk ki akarták szabadítani Kiss Szalézt. Szabadság, 1946. máj. 12. (p. 2).

Vásárhelyi Miklós: A gyöngyösi tanulság. A Kisgazdapártban szervezkedô fasiszták közt csak papok, tanítók, kereskedôk vannak -- kisgazda egy sincs. Szabad Nép, 1946. máj. 12. (p. 3)

Többszörös gyilkosok, nyilasmentô apácák, feketézô fasiszták szervezetten terjesztik a gyermekrablás rémmeséjét. Szabad Nép, 1946. máj 12. (p. 5)

Páter Kiss Szaléz kiszabadítására szövetkezett fegyveres diákbandát lepleztek le. Szabad Nép, 1946. máj. 12. (p. 5)

György István: Így gyilkolták le a szovjet katonákat páter Kiss Szaléz ifjú banditái. Szabad Nép, 1946. máj. 14. (p. 3).

Milliók nevében üdvözlöm a fasizmust... Páter Kis Szaléz útja Pécstôl a gyöngyösi fasiszta szervezetig. Új Dunántúl, 1946. máj. 22. (p. 2).

Egymást vádolja a négy összeesküvô páter a fasiszta szervezkedés végrehajtásával és az ifjúság megrontásával. Szabad Nép, 1946. jún. 2. (p. 2).

Betlen Oszkár: Kik veszélyeztetik az egyházi iskolákat? Szabad Nép, 1946. június 14. (p. 1)

Leleplezték a ,,Bakonyi brigádot'' Két pap irányította a fasiszta gyilkosok szervezkedését. Felvidéki Népszava, 1946. jún. 14. (p. 2).

Heves Népe, 1946. jún. 27. (p. 3).

Schematismus almae Provinciae S. Joannis a Capistrano Ordinis Fratrum Minorum S.P.N. Francisci in Hungaria anno bissextili 1948. (pp. 66, 71).

Galter, Alberto: Rotbuch der verfolgten Kirche. Paulus Verlag Recklinghausen, 1957. (p. 316-317)

Mindszenty Okmánytár I. kötet. Mindszenty tanítása. München, 1957. (p. 151).

Király Kelemen levele Mindszenty József bíborosnak. 1975. ápr. 8.

Marschalkó Lajos: Országhódítók. Az emancipációtól Rákosi Mátyásig. München, 1975. (p. 226).

Krupa Sándor OFM: A sarló-kalapács börtöneiben. DeWitt, Michigan, 1978. (pp. 75-78, 87, 208).

Fehérváry István: Szovjetvilág Magyarországon. Nemzetôr Kiadás, München 1984. (pp. 48, 59, 64, 65, 100).

Kölley György: Értetek és miattatok. Nemzetôr, München, 1986. (pp. 54, 57).

Földesi Margit: Iskolapélda. Terror, intrika, gyilkosság. Magyar Hirlap, 1989. nov. 18. (p. 8).

Dr. Szántó Konrád OFM írásos közlése. Bp., 1990. szept. 21.

Fehérváry István: Börtönvilág Magyarországon. Magyar Politikai Foglyok Szövetsége kiadása. Bp., 1990 (pp. 30, 58-59).

Dr. Szántó Konrád OFM: P. Kiss Szaléz és ferences sorstársai. Nemzeti Újság, 1990. nov. (p. 8).

Nagy Töhötöm: Jezsuiták és szabadkômûvesek. Universum Kiadó, Szeged, 1990. (p. 169).

Dr. Szántó Konrád OFM: A meggyilkolt katolikus papok kálváriája. Mécses Kiadó 1992. (pp. 7, 41-50).

Stoffán György: Az elfelejtett vértanú. In: Tollvonások a demokráciáért. Vetés Kiadó, Bp., 1994. (p. 246-247)

Ispánki Béla: Az évszázad pere. Lámpás Kiadó, Abaliget, 1995. (pp. 214, 398).

P. Kiss Szaléz emlékére. Keresztény Élet, 1995. okt. 8. (p. 1)

Erdey Sándor: A budai kitöréstôl a recski táborig I-II. köt. Literátor Kiadó, Bp., 1995. (I. köt. pp. 102, 166, 238).

Orbán József Gyula: Friedensbewegung Katholischer Priester in Ungarn, 1950-1956. Magyar Egyháztörténeti Enciklopédia Munkaközösség, Bp., 1996. (p. 94).

Lénárd Ödön: Mécs. Keresztény magatartás. Márton Áron Kiadó Bp., 1996. (p. 220-221).

Stoffán György: Zadravecz-passió 1884-1965. Bp., 1966. (p. 187).

Magyar Katolikus Lexikon IV. köt. Bp., 1998. (p. 332).

Lovas István: Tanult barátok. A sajtó hallgat a Bauer-ügyrôl. Napi Magyarország, 1999. január 29. (p.1. és p 7.).

Kiss Szaléz vizsgálati dossziéi. Történeti Hivatal Bp., V-1909, V-113398/1 sz.

A Szabad Nép 1946. május 3-i cikkével megindul a rágalomhadjárat Kiss Szaléz ferences páter ellen.

A Szabad Nép 1946. május 8-i számának 3. oldaláról.

A Szabad Nép 1946. május 14-i számának 3. oldala


Minden bizonnyal a mezôgazdasági szakiskola letartóztatott diákjairól van szó.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)