Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Hátrahagyott versek Lektorálta Vidor Miklós Tartalomjegyzék


Harsányi Lajos

(1883-1959)

Fegyverletétel

A század elsô felének ismert és becsült pap-költôje pályájának utolsó szakaszában, a megváltozott történelmi-társadalmi körülmények szorításában hallgatásra kényszerült, elrekesztôdött a nyilvánosságtól. Fojtogatta az ellenséges külvilág, meggyötörte a fizikai létét fenyegetô betegség. Ebben az ínséges idôben született versei szólalnak meg a most megjelenô posztumusz kötetben, melynek még maga a költô adta a címét. Az ô fegyverletétele nem a zûrzavarossá vált emberi világ, hanem egyedül a Mindenható elôtt megy végbe.

Egyszerû, hagyományôrzô, közvetlen hangú líra Harsányi Lajosé. A hívô keresztény szemléletével és alázatával készíti el élete végsô számadását. Értelmét, summázatát azonban abban a felsôbb Instanciában látja, melyhez a megváltás bizonyosságával kötôdik. Ez a transzcendentális hatalom békíti meg önmagával a mindennapok keserû csalódásain, viszontagságain túl.

A gyöngéd természeti képek, a biblikus múlt elévülhetetlen hagyománya, tulajdon sorsának jelenetei mind-mind az amor sanctus elragadtatásában oldódnak föl, hogy az áhítat egységébe fogják Harsányi Lajos istenes költészetét.


Harsányi Lajos

Fegyverletétel

hátrahagyott versek

Szent István Társulat, 1992

ISBN 963-360-660-8

Lektorálta

Vidor Miklós


Tartalomjegyzék
A könyv elektronikus változata

Harsányi Lajos fényképe és aláírása

Az ember és a költô (Az orvosbarát emlékei)

Az eltûnt örömhöz

Ovidius Tomiban

Apa és fiú

Fegyverletétel

Az eltûnt örömhöz

Vallomás az égi asszonynak

Nyugalom a viharban

Én nem megyek

Eltûnt katonához

A bíboros

Néha villámlik

Néha villámlik

Hamlet

A prelátus háza

Az angyalok csodálkozása

Egy fiatal építésznek

Egy kispapnak

Ovidius visszajött Rómába

Ôsz

Tél

Menekülô leány

Hóvirág

Foglyok

Búcsúsok

A tûzhöz

Szüret

Pereg a mák

Hang a Tiszánál

A szegény palotája

A szegény palotája

Világszínház

Könyörgés

A Hold

Dante elsô verse Beatricéhez

Hídavatás

Dante a pokolban

Jövô ilyenkor

Tûz az éjszakában

A neved

A távoli kedveshez

Dísztávirat egy mennyasszonynak

Mint a fogyó hold

A hûség dicsérete

Énekek éneke -- A test és a lélek szerelme (,,És teremté Isten az embert az ô képére.'', Genezis I. 27.)

A titokzatos szobor

A test köszönti a lelket

A lélek vallomása a testnek

Örök kettôsség

Beethovenig

Ember lélek nélkül?

Vazul szeme

Folyam és meder

Én szépítlek meg

Tükör vagy

A gyöngyhalász

Michelangelo megkísértése

Ledöntött katedrális

A bukás

A fekete szobor

Sirató

Szél tépi...

A legnagyobb ajándék

Az elrejtezett lélek

A test majd így búcsúzik

A lélek vigasztal

Ôseink

Szent Ágoston

Portugál Erzsébet

Szent Pál

Bûnbánó Magdolna

Szerenád

A város szebb...

Ôzek ôsszel

Az elment kedves izen

Álmatlan éj

Ôseink


A versek cím szerint

A bíboros

A bukás

A fekete szobor

A gyöngyhalász

A Hold

A hûség dicsérete

A legnagyobb ajándék

A lélek vallomása a testnek

A lélek vigasztal

A neved

A prelátus háza

A szegény palotája

A távoli kedveshez

A test köszönti a lelket

A test majd így búcsúzik

A titokzatos szobor

A tûzhöz

A város szebb

Apa és fiú

Az angyalok csodálkozása

Az elment kedves izen

Az elrejtezett lélek

Az eltûnt örömhöz

Álmatlan éj

Beethovenig

Búcsúsok

Bûnbánó Magdolna

Dante a pokolban

Dante elsô verse Beatricéhez

Dísztávirat egy mennyasszonynak

Egy fiatal építésznek

Egy kispapnak

Eltûnt katonához

Ember lélek nélkül

Én nem megyek

Én szépítlek meg

Fegyverletétel

Foglyok

Folyam és meder

Hamlet

Hang a Tiszánál

Hídavatás

Hóvirág

Jövô ilyenkor

Könyörgés

Ledöntött katedrális

Menekülô leány

Michelangelo megkísértése

Mint a fogyó hold

Néha villámlik

Nyugalom a viharban

Ovidius Tomiban

Ovidius visszajött Rómába

Örök kettôsség

Ôseink

Ôsz

Ôzek ôsszel

Pereg a mák

Portugál Erzsébet

Sirató

Szél tépi

Szent Ágoston

Szent Pál

Szerenád

Szüret

Tél

Tükör vagy

Tûz az éjszakában

Vallomás az égi asszonynak

Vazul szeme

Világszínház


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1992-ban jelent meg a Szent István Társulat gondozásában, az ISBN 963-360-660-8 azonosítóval. Az elektronikus kiadás engedélyét a Szent István Társulat adta meg. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a Kiadó tulajdonában van.

A program tartalmazza Harsányi Lajos fényképét és aláírását, amely csak 256 színû képernyôbeállítás mellett jelenik meg torzítás nélkül. Ha ennél kevesebb szín van definiálva, állítsa át a képernyôt legalább 256 színre és indítsa újra a programot.


Az ember és a költô (Az orvosbarát emlékei)

Minden püspöki székhelyen -- általában a katedrális és a püspöki palota körül -- megtalálhatók a kanonoki házak. Ezek nagyrészt hasonlóak: kicsi, földszintes vagy egyemeletes házak, jellegük, külsejük barokk vagy copf, színük sárga, ablakaik kicsik, olykor ferdén vágottak, s néha kiugró loggia díszíti a ház homlokzatát. A püspöki települések között bizonyára a legszebb a gyôri katedrális köré épült kis papi város, a gyôri Óváros magja, a Káptalandomb, egyik sarkában a püspöki palotával -- amit Gyôrött Püspökvárnak neveznek --, fölötte a régi lakótoronnyal, mögötte a püspök-parkkal. Az egyenetlenül körbefutó házak itt is kicsik, sárgák, barokkjellegûek, legfeljebb egyemeletesek, s együttesük harmóniája nemcsak az emlékek és az ifjúság ,,megszépítô messzesége'' miatt szép, hanem valójában látvány a szó legnemesebb jelentésében.

A székesegyház hatalmas, neoklasszikus fassade-jával szemben is meghúzódik egy kis barokk ház. Ebben élt, álmodta költeményeit, remélte és várta az ország sorsának jobbrafordulását, s küzdött betegségével, fájdalmaival Harsányi Lajos, a ,,Pap és Költô''. És e ház vendége lehetett és volt e sorok szerény írója, a ,,csak orvos és természettudós'' másfél évtizeden át, a költô haláláig. E másfél évtized egyre szorosabb és mélyebb kapcsolatának és barátságának gazdag eredménye a kéziratos hátrahagyott versek gyûjteménye, amit most örömmel nyújt át a Szent István Társulatnak kiadásra.

Ismerkedésünk olyan volt, mint ami egy történelmérôl, irodalmi mûveltségérôl, iskoláiról és egyértelmû Nyugat-kapcsolatáról híres városhoz illik. A gyôri Kisfaludy Társaságban tartott irodalmi délutánokon láttam és hallottam ôt, mint a Társaság elnökét, s vendégelôadók -- Tamási Áron, Sík Sándor, Illyés Gyula -- házigazdáját. Személyes találkozásunk azonban már a költô házában történt. Hosszas kérlelésre elszavalta az Ôszi szántás címû versét, a magyar versirodalom egyik kiemelkedôen szép elégiáját.

Egyetemi éveim alatt egyre szorosabb lett kapcsolatunk, ami fiatal klinikai orvoséveimtôl már igaz, ôszinte és zavartalan barátsággá fejlôdött, és maradt a költô haláláig. Ebben a személyes szimpátián túl nyilván szerepe volt irodalmi érdeklôdésemnek, ami természettudományos pályám ellenére változatlan, és mind a mai napig megmaradt, de nyilván szerepe volt annak is, hogy mint egyetemi, klinikai orvos, bizonyos segítséget, támogatást jelenthettem az akkor -- 1951-ben -- már beteg költônek. Végignézve most levelezésünket, látom, hogy betegsége, panaszainak meghallgatása, értelmezése és az akkori, kegyetlen idôkben lehetséges segítés végigvonul ismeretségünk és barátságunk évein. De nemcsak végigvonul, hanem összefonódik esti és éjjelbe nyúló beszélgetéseinkkel, közös sétáinkkal.

Sokszor és sokat voltam otthonomban, Gyôrött. Ilyenkor minden estét együtt töltöttünk. Mirôl beszélgettünk? Természetesen mindenrôl: hazánk sorsáról, a katasztrófáról, amit a két iszonyú és gyilkos rendszer jelentett és okozott. (Ne feledjük: Gyôrött igen súlyos helyzetet teremtett a nyilas rémuralom, amit éppenhogy felváltott az Apor Vilmos püspököt meggyilkoló szovjet megszállás, majd a Forradalom leverése után a kíméletet nem ismerô gyôri megtorlás.) A költô hanyatló egészségében, fokozott mûvészi érzékenységében, morális személyiségében különösen lesújtottként élte meg ez idôket és eseményeket. Súlyos anyagi gondok is gyötörték, hiszen a ,,fordulat éve'' után a tárca élére került új kultuszminiszter nemcsak a minimális anyagi ,,congruát'' vonta meg az egyébként is kifosztott Egyháztól, hanem még levélbeli válaszra sem méltatta a költôt, de még Sík Sándort sem, akinek Szegeden tanítványa volt, és anyagi támogatását is éveken át élvezte.

E kínzó gondok elôl sokszor menekültünk álmodozva az Ókorba, fôként Rómába és a Szentföldre. Közös érdeklôdésünk és ismereteink találkozása a korai, császári Róma volt, irodalma, filozófiája, társadalma, jogrendje, ami a korai kereszténység szinte alig magyarázható viharos terjedésével összefonódva kimeríthetetlen témát kínált. Visszaidézve emlékeimben ókori beszélgetéseinket, óhatatlanul felötlik bennem a Falusi diák versének négy sora:

,,A tûnt aranykor álma kel:

Az Olimposz, az istenek!

Szent Trója áll. Az ôr vigyáz.

Rontó csapatok nincsenek.''

A ,,rontó csapatok'' kívül maradtak ,,a város rôt utcáin'', a kis barokk ház hûs félhomályába ilyenkor betörni nem lehetett. Legtöbbet persze a mûvészetrôl, ezen belül az irodalomról beszéltünk. Tôle hallottam elôször azt, amit késôbb mások is megfogalmaztak: a magyar versirodalom -- jelesül a lírai versirodalom --, szinte egyedülálló a világon, alig akad hozzá hasonló -- csak hát a nyelvi elszigeteltség miatt nem hozzáférhetô. A fordítások csak gyenge utánzatok, másrészt a világirodalom költeményei Vörösmarty, Arany, Babits, Kosztolányi, Tóth Árpád, Szabó Lôrinc, Jékely, Képes Géza és mások fordításában versengenek az eredetivel. (A magyar nyelv emez eszenciális hátrányát akkor is, késôbb is, egész szakmai-tudományos pályám során magam is éreztem, lépten-nyomon tapasztaltam.)

Kedves, meg nem unható játékunk volt a ,,legszebb versek'' kiválasztása, összeállítása, rangsorolása. Abban megegyeztünk, hogy az elsô, a legszebb, a ,,primus inter pares'', Ady párizsi ôszi verse. A többin már vitáztunk; s amikor e sorok írója a költô Ôsz címû versét is a ,,legszebbek'' közé sorolta (ma is annak tartja), a költô gyengén tiltakozott, de láthatóan örült és szerényen, nagyon büszke volt. Egyetértettünk Juhász Gyula Milyen volt... címû költeményének értékelésében is. A költô azonban úgy érezte: még hiányzik belôle valami. S hogy ellenkezésemet meggyôzze, közeli együttlétünkkor meglepett a ,,hiányzó'' versszakkal. Ez természetesen nem jelenhet meg e kötetben sem, de ebben a szabálytalan, személyes emlékezésben talán igen:

,,Milyen volt csókja méze, nem tudom már,

De lelkem ha a nyárba visszanéz,

Az udvarházban álmodik a méh-ház,

Mögötte két nagy orgonafa méláz,

S a vén kasokban tenger sárga méz.''

Minden sora, szava ékkô, micsoda elvágyódás, édes nyári álom, a boldog költô régi, visszanemhozható nyugalma zenél e néhány sorban.

Sokszor beszéltünk a mûvész inspirációjáról, az ihletrôl is. Az ihlet tudományosan meg nem fogható és meg nem ragadható fogalom, rejtélyes, izgató az orvos számára is. Ô méhcsípéshez hasonlította az ihletet, ami ugyanolyan váratlan, felbolydító ,,fájdalom'', mint amaz, s amíg ,,ki nem írja'' magából a költô, addig éppúgy ég, fáj. Még szerencse, hogy a költô nem mindig ,,hal bele'', mint a méh -- mondta a költô némi kaján örömmel.

Ha váratlanul érkeztem Gyôrbe és hozzá, olykor kisebb irodalmi akadémiát találtam nála: Sík Sándort, Mécs Lászlót, Tûz Tamást, Bánhegyi Jóbot, Petô Lajost, az ,,irodalmi titkárt''. Meghatottan hallgattam beszélgetésüket, panaszaikat, munkájuk haladását. Harsányi Lajos kedvesen kérette magát, mire hajlandó volt egy-egy új versét elmondani, önéletrajzának egy-egy részletét felolvasni. Ez az irodalmi kör bizonyosan nemesebb, tisztább és magasabbrendûbb volt, mint az akkor frekventált és díjazott ,,költôk'' köre -- függetlenül attól, hogy a Hét évszázad magyar versei három kötetében szerepeltek-e e kör tagjai, vagy sem. Hiányuk nem ôket, hanem a kötet szerkesztôit minôsíti.

Harsányi Lajos nagyon szerette Oscar Wilde mûveit, meséit, drámáit, verseit, fôként a költôi képek gazdagsága, a kifejezés világos tisztasága, a szimbólumok árnyalt ragyogása miatt. A Genius kiadású Wilde-sorozatot tôle kaptam, s ma is féltett kincsem. Sokat beszéltünk Dorian Gray arcképérôl, összehasonlítottuk Balzac Szamárbôr-ével; a költôt érdekelte és izgatta a kérdés: milyen psychopathologiai magyarázat lehetséges a két hasonló jelenség értelmezésére. A magyarázat természetesen elmaradt, ma sem tudnék jobbat és szebbet ajánlani, mint Gárdonyi veretes mondatát, amiben az egész psyche benne van: ,,A szívet azért rejtette el az Isten, hogy senki se lássa!'' -- Sokszor idézte Wilde egyik megállapítását, amit mûvészi elvként is elfogadott: ,,Csak annyira élünk, amennyire kifejezôdni tudunk.'' Együtt olvastuk Oscar Wilde megrázó vallomását és Istenre-találását, a börtönében írott De Profundis-t. Különösen szerettük Jézus csodáinak olyan értelmezését, amit ,,egy költô és egy természettudós'' is elfogadhat. Ez az említett Genius kiadásban így szól: ,,Csodatételei oly tökéletesek és annyira természetesek, mint a kikelet jelentkezése. Puszta jelenléte is békességet volt képes bûvölni gyötrelmekkel tusázó lelkekbe, akik csak megérinthették köntösét vagy kezét, elfeledték kínjukat. Avagy amint az ország útjain haladt, az emberek, akik addig semmit sem láttak az élet misztériumából, egyszerre vakokból látókká váltak, s mások, akik addig süketek voltak minden hangra a gyönyörén kívül, meghallották életükben elôször a szeretet hangját.

Harsányi Lajos közvetlen kedvessége, hûvös eleganciája, személyének ,,franciás'' jellege -- amire Sík Sándor is utalt -- különleges, némileg tudatos bájjal és naivitással színezôdött, ha a természettudományokról, különösen ha az orvostudományról volt szó. A tudományok közül a költô ,,csak a csillagokhoz ért, mert azok az égen vannak''. Hosszú és kínzó betegsége alatt ,,ideális'' beteg volt, fegyelmezett, precíz, pontos, ma úgy mondanánk: compliance-a kiváló volt. Nem a miérteket kutatta, amikre sokszor nem volt és még ma sincs magyarázat, hanem a segítség és együttmûködés módozatait, mintha nem is ,,pap, és égbelátó költô'' lett volna.

Együtt töltött estéink, gyakran éjszakáink mellett sétáink voltak a legvonzóbbak. Hadd említsük meg: hazánk egyik legszebb városának magja, az Óváros és környéke volt e séták helye. A Káptalandombról négy girbe-görbe út vezetett a város felé -- valamennyi a romlásukban is meghitt, szép barokk házak között. Egyik utunk a katedrálishoz ragasztott gótikus Héderváry kápolna mellett, Szent Mihály arkangyal barokk szobra elôtt vezetett. Az impozáns teret mindig megcsodáltuk, ezt a teret a napóleoni kor lovardájának és istállóinak nemes töredéke zárta le (és akkor még nem csúfította el a gótikus kápolnának nekifeszülô modern hotel ocsmány és hivalkodó homlokzata). -- Másik sétautunk a Mosoni-Duna hídja felé vitt, s érintette a barokk frigyládaszobrot, s elvezetett a romosan is méltóságos Kreszta-házig (ahol ma Kovács Margit kerámiáinak gyûjteménye látható). -- A legszebb sétaút azonban a Püspökvár parkjában várt ránk, ahol a gondozatlanságukban is gyönyörû fák, bokrok és vadul burjánzó zöld ágyások és vadvirágok között kanyargott utunk a bástya-mellvéd kiszögelléséig, ahonnan látni lehetett a Mosoni-Duna szürke és a Rába sárga vizének összefolyását, a Cziráki-obeliszket s alatta az uszoda tarka, kavargó képét. Mennyire szerette ezt nézni, még a felharsogó bárgyú strand-zene sem bosszantotta, nagyvonalú szeretettel nézte és hallgatta a tömeg gomolygását. ,,Ôrült vagy -- mondta --, hiszen a fiatalok helyett egy beteg, öreg költôvel töltöd idôdet''. Örült a Rába-parton sorakozó horgászok látványának is: ,,még soha halat nem fogtak -- mondta --, mégis itt ülnek nap mint nap. Hát nem szép e remény?'' Nagy ritkán eljutottunk a Rába kedves kis szigetére, a Radóra is, amit a gyôriek kis Margit-szigetnek neveztek. Gyermekkoromban itt színház volt, késôbb csak egy rossz emlékmû. De e szigeten volt a Gyôri Csónakázó Egylet kikötôje, az elsô hazai evezôs regatta. Ezt a költô mindig megnézte, érdekelte, hogy sétáló társa e regatta tagja, és evezôs túrákat tesz a ,,mély vizeken''. A Radó-sziget centruma és fénypontja egy hatalmas platánfa volt, az alatt el lehetett üldögélni. Csend volt és víz, béke és költészet, olykor szél is, ,,olyan, mintha Nyugatról jönne'' és Shelley üzenne vele.

Sétára indulásunk szertartása mindig ugyanaz maradt: szelíd, de markáns unszolás az én részemrôl, évôdô és egyre gyengülô tiltakozás a költôtôl: ,,Állni sem tudok, nemhogy menni! Minden orvos brutális pogány!'' Azután elindultunk és a séta végén: ,,Bármilyen szomorú e confessio, meg kell vallanom, neked volt igazad. A séta jól esett!''. Sem ôt, sem partnerét nem zavarta, ha másnap e játékos színházi jelenet megismétlôdött. Benne, az igen magas szervezettségû homo sapiensben -- szerencsére -- jó adag homo ludens is volt.

A kör, a tér amit bejártunk, valójában nem volt nagy. Közben azonban a versek igézete, a szellem szárnyalása, az álmok álmodása szinte végtelen, soha-nem-volt és meg nem ismételhetô, de egy életre is elegendô.

Valahányszor Gyôrbe utazom, szüleim sírja után elmegyek a székesegyházba is, s ha nyitva van, le a kriptába. Amit annyira szeretett, egy szál vörös rózsát teszek kis táblája alá, melyen ez áll: Harsányi Lajos, a költô. A költô, akinek talán ébredését is jelenti e kis kötet, emlékének ébredését a hosszú, méltatlan feledés homályából.

Szobor Albert


Az eltûnt örömhöz


Ovidius Tomiban

Most tél van Tomiban.

A barbár: fákat döntöget kunyhója mellett.

Karámjában a kecske két gidácskát ellett.

Örül neki a barbár. Asszonya is boldog.

Ily egyszerûek itt az ôsi földi dolgok.

Csak azt nem értik, mért vagyok én itten?

Halvány latin, ki Juppiterben hittem?

Gyanakszanak. Nem sejtik mély varázsom,

Hogy sértetlen megyek keresztül a parázson.

Nem mernek kérdeni. Ajkuk susog, dadog,

Hogy ôrült-e, vagy félisten vagyok?

Lesik, hogy ámulom a véghetetlen tengert,

Mit Cézár oktalan korbáccsal megvert,

Nem értik, mért tûr néma, makacs ajkam,

Hogy mért a hallgatás palástja rajtam?

Most tél van Tomiban.

Nagy sasmadár él itt az ordas hegyben.

Otthon -- a Fórumon -- veréb, ezernyi rebben.

S én hallgatok, mint kit halálra sebzett

Az édes Róma és egy balga nemzet.

Barbárok közt vagyok ma néma barbár,

De messzirôl a szél felhôt kavar már

És érzem: új isten ereszkedik a földre,

Hogy rabbilincsünk egyszer összetörje.

A szenvedés bora erôs, csupa aróma,

Babérral hív majd engem vissza Róma.


Apa és fiú

Az apa: mint a hold. A fiú: mint a nap.

A nagytemplomban ültek egymás mellett.

Az orgona dalolt, de ôk nem énekeltek,

Csak ültek egymás mellett elmerülten.

Én szemközt vélük kandi szemmel ültem

S tûnôdtem, mint a csendes esti tenger:

Hogyan hasonlíthat két földi ember

Egymáshoz ennyire? Az apa ötvenen túl,

A fiú húsz. Maholnap ô is harcba indul.

Egyforma két fej, teljesen hasonló,

De egyik ôsz, a másik, mint a holló.

Az apa-szem apadt és fényevesztett,

A fiúén két ifjú csillag reszket.

Az apa-arcon két kegyetlen vágás,

A fiúén friss rózsa tánca: csárdás.

Erômûvek: egyikbôl lassan már elillan,

A másikban lefojtva még a villany.

Zászlók: az egyiket kiszítták hosszú marsok,

A másikon a friss szín szinte harsog.

Ki tudja, hogy e két egyforma fônek

Tûzkráterében milyen tervek fônek?

A békült szívben milyen érzés fészkel?

A fiú már harcolt-e a szerelmi vésszel?

Melyik a boldog: est-e, vagy a hajnal?

Melyik birkózik könnyebben a bajjal?

Min ment keresztül egyik s majd a másik

Min megy keresztül, míg az élet vásik?

Hol jobb: a hídon túl, avagy még innen?

A mérleg nyelve jobbra-balra billen.

Én nézem ôket. Szomjú szemem élénk

És nem tudom, hogy melyikkel cserélnék,

Mert együtt vannak bennem mind a ketten:

Fogyó hold és a felkelô nap egyben.

Mellemben két szív egy ütemre dobban

És nem tudom eldönteni magamban,

Hogy melyiket szeressem jobban?

Hogy melyiket sirassam jobban?


Fegyverletétel

A Holdnak mondtam: mézszínû,

A Napnak: aranytollú fácán,

A szép szavak gyümölcseit

Kínáltam néktek égi tálcán.

Szennyes szavakat sose írtam,

A tollam mindig tiszta volt,

Mindig az ég ívén lebegtem,

Mint a Hold.

De már a láthatár felé

Hanyatlik égi lángom,

Nem sok keresnivalóm

Van e kerek világon.

Isten örök szerelme

Lassan nyugalmat ád,

Megettem én már régen

A kenyerem javát.

A fegyveremet én soha

Nem adtam senkinek,

Nem tépte ki kezembôl

Se nyár, se zord hideg.

De elfáradtam immár

Az élet szörnyen megvert.

Istenem, hát Kezedbe,

Most leteszem a fegyvert...


Az eltûnt örömhöz

Hová tûntél el, gyöngycipôs, pirosruhás Öröm?

Talán a vad hegyek közé vonultál hallgatag

S most hûs ezüstgyopártól csillog omlatag hajad?

Rablók kezébe estél tán, vagy vesztedbe rohantál

S egy szörnyû szirtfokról a mélységbe zuhantál?

Valami odvas börtön nyirkos mélyén senyvedsz

S hideg bilincs tapad forró virágkezedhez?

Vagy tán a messze nádak bujdosója lettél

S bölömbika kiált ijedt, hideg fülednél?

Az ér mellett bolyongsz s hogy el sose felejtsed,

A partjain keress egy régi nefelejcset?

Vagy tán a harsogó, szilaj tengerre szálltál

És a bôsz víz ûz-hajt, tündérpiros virágszál?

Vagy búvárként a mélyre jársz vak éjeken,

Hogy gyöngyöt lelj s felhozd a mélyrôl énnekem.

Vagy tán e csúf világot, oh, úgy meggyûlölted,

Hogy tündöklô-magad a mély tengerbe ölted?

Hová tûntél el, gyöngycipôs, pirosruhás Öröm?

Tört ablakom alatt fütyül a tiszta ôsz.

Te azt igérted, hogy egyszer majd visszajôsz.

Jôjj vissza hát! Akárhol élj e földtekén,

Ha alszol tán, e verssel most felköltlek én.

Gyertyákat gyújtok ablakomban minden estelen

S a domb alól kémlelve boldog jöttödet lesem.

Kis gyermekek fogják a harangkötelet már

S az éji ôr a hold alatt csak tégedet vár.

És téged vár minden madár, a zöld berek,

Neved kiáltják szüntelen a kínzott emberek,

Dúlt nemzetek sikoltanak a dörgô éjszakába

És téged vár, karját kitárva, már maga a Pápa.

És téged vár a könnyû hold, a lángoló nap

Ha nem jôsz, tört cseréppé omlanak maholnap

S babérral terhes lantom én is széttöröm,

Ha nem jôsz vissza már többé, királyi, szép Öröm!


Vallomás az égi asszonynak

Most el kell mondanom,

Mit eddig még nem mondhattam el én,

De lefutott a legszebb hullócsillag,

(Már túl jutottam életem delén)

Elmondom hát, hogy zordon életemnek

Te voltál mindig-égô csillaga,

Titok voltál. Az egyetlen Öröm,

A tiszta szerelem maga.

A szôke méhek már neved dönögték

Gyermekkorom kék templomablakán,

Úgy tündököltél életem egén,

Mint jégvert kert felett a hold talán.

Ezüst tükör volt arcod, s benne néztem

Kis mongol arcomat naponta.

Hajadat Isten, e roppant Takács

A felkelô nap aranyából fonta.

Ajkad csodás szôlôszem: piros ékkô,

A lábaid alatt arany minden göröngy,

A kisded Jézus úgy függ karjaidban,

Mint kagylóban a -- gyöngy.

Sokat szenvedtem én és árva népem

E baljós tájon egy évezred óta.

Az életmécsünk azért nem aludt ki,

Mert pisla lángját égi kezed óvta.

A francia, a belga és a lengyel

Sok nagy bajában lábadhoz csúszott,

De nem dicsérte senki neved úgy,

mint A Bakonyban a celli búcsusok.

Szeret a szél, a tenger és a Montblanc,

Szeret a dörgô naprendszer az égen,

De senki nem szeret úgy tégedet, mint

Én és az én kis árva, rongyos népem.


Nyugalom a viharban

Akárhol legyek én már,

Akármíly távol fedjen,

Az Ultima Thulén is

Örökre látsz te engem.

Mert nagy szemed azért van,

Hogy mindig rám vigyázzon

Sugár legyen e szörnyû

Fekete földi gyászon.

Te látod éjjel-nappal minden gyenge léptemet

S ahogy te látsz, úgy látlak én is egyre tégedet.

Ha rám szakad ijedt csönd

A gyöngyszín tengerparton,

A te egyetlen hangod

Én ott is egyre hallom,

Mert nagyobb a te hangod,

Mint ezer bomba hangja,

A te hangod az égbolt

Fekete vasharangja.

E szörnyü zûrben bár a vén föld füle megreped,

A hangod hallom szüntelen a hörgô föld felett.

Ha elpusztul a földrôl

Az ember-irgalom,

Akkor se hagyom abba

Örök-bízó dalom

És éjjel-nappal egyre

A te szerelmed zengem,

Mert sírva és zokogva

Szeretsz te mindig engem.

És nem hagyom, hogy a szemem keserû könny fürössze.

A nagy Csillár, az égbolt -- azért se törik össze.


Én nem megyek

Úgy látod: romba dôlt a régi ház

S elöntött a kivándorlási láz.

El innen! -- mondod. -- Vége itt az útnak,

Az új utak az Óceánra futnak.

Nincs más menekvés. Menni kell, hiába,

Ceylonba, vagy a forró Indiába.

Braziliában nincsen cukor-ínség,

Calcutta dönti milliónyi kincsét,

Sidney utcáján zöldelnek a pálmák,

S a néger is vígan alussza álmát.

Itt? Rongy a háló, a kötél laza.

Ahol a jó sors, ott van a haza.

De -- egyik ôsöd íjász volt a hadban,

Mikor a kún özönlött szakadatlan.

Tatár elôl a Vértesben maradtál,

Török királynak janicsárt nem adtál.

Tanyád felett vibrált a délibáb

S te álmodoztál, ez volt a hibád,

De két hazát, ha jöttek ôszi esték,

A gólyákkal te soha sem kerestél.

Zömök toronyként hallgattál nyugodtan,

Harangszived a télben is megdobbant,

Mert tudtad, hogy konok fagya felenged

Ha elmennek a csalfa fagyos-szentek,

Olyan piros búzát dönt ez a táj,

Hogy arra hat világrész foga fáj.

Gyümölcsöd íze Kanadáén túltesz

S ha parlagi kis magyar tyúkot ültetsz,

A sárgalábú jérce, nyírfatálcán

Jobb, mint Burmában a bronztollú fácán.

A délibábba nem haraphatsz, éhen.

De háborog s arcomba fut a vérem,

Mert elvették mi jussom volt, sajátom,

Legény voltam bár mindenkor a gáton.

Örömmel nézett rám a szép magas hold.

Az ôsöm tegnap még kemény paraszt volt.

A földé voltam életben, halálban

S ha vert a sors, verését álltam, álltam.

S most felsikolt a fûzfa ifjú lombja,

Füledbe kong a vén gulya kolompja.

Utánad szól a föld, a régi ház,

A kék nefelejcs rád pirít s aláz,

Utánad dôl a templom tömpe tornya

S szemöldökét az ég is összevonja.

Az én hitem kemény és rendületlen.

Apám itt halt meg, én meg itt születtem.

Vakondtúrásért nem adok hegyet:

Testvér, e földrôl, én el nem megyek!


Eltûnt katonához

Ha meghaltál, akkor már jó helyen vagy.

A csillagok között felvillant karcsú alakod,

Megzörgetted a túlvilági, titkos ablakot

S kinyilt a nagy Kapu. Az angyalok tolongtak,

Kitûzték hirtelen mind-mind a lobogókat,

Ezüstös szônyeget terítettek eléd,

Körülzsibogott a sok mennyei cseléd

S az Arkangyal eléd jött. Harsogtak a kürtök

S te, kit a föld e szörnyû harcba küldött,

Mint gyôzelmes futó a célt elérve

Borultál boldogan Isten elébe.

Ha meghaltál, akkor már jó helyen vagy.

De hogyha élsz, oh, hol vagy, merre élsz?

Hová sodort a vad fekete szél?

Kénfényû bánya sorvasztja-e csontod?

Orosz városban a romokat bontod?

A tengeren viaskodsz vad szelekkel?

Börtönben ülsz, hol nap sohase kel fel?

Kirgiz tanyán tüdôbeteg kocsis vagy?

Vackodba nem tekint be soha csillag?

Vagy tán szökötten bújsz a lápon végig

S füledben farkas vinnyogása rémlik?

Sziklák között lapulsz és takaróul

Fölötted szûntelen és szörnyû hó hull,

Mely elborít? A szíved halkan dobban

S te lassan megfagysz dermesztô sírodban?

Ha meghaltál, akkor már jó helyen vagy.

De hogyha élsz, nem bírjuk már sokáig,

Lassan minden szavunk szitokká válik,

Pedig Istenben bízunk, benne élünk

De lassan méreg lesz minden csepp vérünk

És átkozzuk a földet és az embert,

Ki vad kínjában ember lenni nem mert

És engedte, hogy minden romba dôljön

S pokol legyen az ember-sors a földön.

A gyermeked vár. Lôtt vadként sikongat,

Az asszony este bámulja a holdat,

Mint tébolyult a rácson át a hullát,

Mert hull a hó, a hó, szünetlen hull rád

S én is, kinek reménye már csak Isten

S tudom, nincs más, ki rajtunk már segítsen

S tudom: az élet jó, de a halál se rossz tán,

Úgy üvöltök utánad én is, mint egy

Halálra sebzett rettentô oroszlán.


A bíboros

-- Pázmány Péter emlékének --

A nemzet sápadt homlokán

Felbíborlott a jegy,

Hogy ô az, aki eljövend,

Igaz s egyetlen Egy.

Körötte égô temetô,

Reményvesztette had,

A pusztulásnak angyala

A földön áthaladt.

És akkor jött ô. Csontkemény

Volt éveinek tele,

De lázas, forró homloka

Vad tûzvésszel tele.

Száján az éles, tiszta szó

Úgy szállt ki, mint a kard,

De nem ölni, nem sebzeni:

Gyógyítani akart.

Mint felnyúlt Kéz, mint csontos Ujj,

Mely ég felé mutat,

Mutatta nemzetének az

Egyetlen jó utat.

Ô volt egy romhazában az

Építô ôserô,

Ô volt a mész, a kô, a vas:

Egyetlen vakmerô.

Az igazság hû pallosát

Hordozta rendületlen,

Azért tekintett félve rá

Egyszerre Bécs és Bethlen.

Rajongás, gyûlölet lesett

Ajkának jósszavára,

Egy tört nemzet kapaszkodott

A bíboros-palástba.

Mint tengerbôl emelkedô

Nagy Mágnes, égô Fárosz

Kötötte a sok kis hajót

A Szikla oldalához.

A Küldött volt, kit kor, idô,

Moha el nem takar,

A révpart volt, a kikötô:

Biztos, örök s magyar.


Néha villámlik


Néha villámlik

Az ablakom alatt már

Nem szólnak víg zenék,

A nap lehúnyja lassan

Roppant arany szemét.

Villámlik néha-néha,

Az este csupa fenség.

Jön jön felém a másik

Villámló végtelenség.

Mint útrakész zarándok

Beburkolózom állig

És nézem, hogy a távol

Hogyan villámlik.


Hamlet

Lenni avagy nem lenni? -- kérdezed

És tördeled sugárzó két kezed.

Fejed fölött a dán egek lilák,

S te gyötröd a fehér Oféliát.

Jégtôl síkos a helsingôri tér,

Halott atyád zord szelleme kisért.

Szinészed sír -- Hekuba! Mi dolog?

S a gyilkost hirtelen torkon fogod.

Tüzét a mécs patkányra hinti szét

S kettétöröd anyád buja szivét.

A Göncöl rúdja rossz irányt mutat.

Ó merre menj? Hol lelj helyes utat?

Kizökkent a világnak kereke.

Helyére tenni téged illet-e?

Lenni avagy nem lenni? -- kérdezed

Míg meg nem bomlik tündöklô eszed.

Izenjek-e? Remeg a két kezem.

Isten avagy nem Isten? -- kérdezem.


A prelátus háza

A kis palota dús, barokkos díszét

Naponta hányja. Ám repkény takarja.

Szent Flórián a vén oromról néz szét,

De már nem olt tüzet a csonka karja.

A kertben lent, hol nemrég rózsaerdô

És zöld lugas kínálta tiszta csendjét,

Egy deszka-ólban apró és kesergô

Malacka most a kedves, ritka vendég.

A folyosón a bordó mécses ég még.

A csend aranydarázsa dong-dong,

Nem ûzi el a tompa folyosó-gong.

A házikápolnán benéz a kék ég.

Borongva látja, hogy a régi pompa

Hogyan fakul, hogyan tünik naponta.


Az angyalok csodálkozása

Nem éhezünk, nem szomjazunk,

Nem ismerjük a könnyet.

A létünk: szárnyaló erô

S mint lepke szárnya, könnyed.

Halál nem vár reánk soha,

Az élet soha nem fáj.

Görög ligetnél ékesebb

A mi hazánk, e szent táj.

A boldogságunk cseppje is

Nagyobb, akár a tenger.

És mégse vágyódik közénk

A föld pora, az ember!


Egy fiatal építésznek

Kívánom, hogy az Isten

Mint Michelangelót szeressen

És homlokodból egy új

Gigászi Kupola szülessen!

De jaj, vigyázz: a szívedet

Az agyaddal ne öld meg!

Lábad sose eressze el

A forró földet!

A sztratoszféra jéghideg,

Az egyedülség oktalan,

Minden-minden nagy álmodó

Halálosan boldogtalan.


Egy kispapnak

Elsô miséden az oltáron

Száz boldog gyertya reszket,

Olyan leszel fehér ruhádban,

Mint egy halott királyi herceg.

Melletted állok: lila árnyék

Vezetve tétova kezed.

Ám meglehet az is, hogy akkor

Én már halott leszek.

De élôként vagy holtan is

Megáldasz majd, elfáradt testvért.

Falud felett vígan cikáznak

Aznap a boldog fecskék.

A szíved akkor színarany lesz,

Jézusnak nyújtod reszketeg,

Én meg egész napon siratlak,

Síron innen s túl egy veled.


Ovidius visszajött Rómába

Oh Város, nézd a sápadt Számûzöttet,

Ki hozzád visszajött!

Kietlen Tomi, vad Fekete-tenger

Eltûnt a köd mögött.

Fogadd, oh Város, összetört fiad,

Ki nem ítél, nem vádol.

Sokat tanult a barbár messzeségben

A hallgatag magánytól.

Az élet jó, de a halál se rossz már.

A fenség hallgatag.

Jajt karmolnak a nyugtalan szívekbe

A nagy griffmadarak.

Nem kéri vissza költôd semmijét már,

Még Júlia sem kell neki.

Díszkertjeid, márványaid között csak

A békességet keresi.

De fórumodon bábeli zûr harsog,

Napod zuhan. Vörös a táj

S e fáradt szív e barbár révületben

Egy titkos új istenre fáj.


Ôsz

Az arcod lassan elfakul

S nem emlékszem szemedre már

A nagy szerelem haldokol

S nincs gyûlölet: se tél se nyár

Mint harcos, aki leszerel

És ellövi végsô nyilát

Úgy nézek már utánad én

És ködbe borul a világ

A nap lassan leáldozik

Fakó lesz minden szent dolog

S emléked is majd mint a füst

Maholnap ellobog.


Tél

A tél ezüst csizmában táncol,

Porzik a hó a lábai alatt.

Bújik elôle ember, állat,

Amerre elhalad.

A kis szobában jó meleg van.

A rádióban Bihari-kesergô.

A hegytetôkön, mint üveg, ropog

A zúzmarától villogó nagyerdô.

A föld a langyos hó alatt piheg,

Álmában nyári pintyekkel beszél.

A nap kis bóbitáját, mint a pelyhet,

A láthatárról elsöpri a szél.


Menekülô leány

Ki vagy te, elfojtott sikoly,

Idegen, ifjú lány?

Tört szirmú, elfakult virág,

Diderget a magány.

Eredben kék lehet a vér.

A lelked tiszta álom.

Egy ôsöd költô lehetett

nagy széljárt pusztaságon.

Ki tudja, a sötét idô

Számodra még mit rejteget?

Hogy megmaradj, márványba vésem

tündöklô szép, arany fejed.


Hóvirág

Mint holt leány ajkán a megfagyott csók,

Olyan hideg s fehér.

Nem áraszt illatot, a lelke alszik,

Nincs benne vér.

Ijedt hírnök. Mint ama márciusnak

Remegô angyala,

Kinek fagyott ezüstbôl volt a szárnya

És dérbôl a haja.

De elrepült ajkáról az örök szó:

Üdvözlégy Mária!

A holt földnek a megváltó tavaszra

Már nem soká kell várnia.


Foglyok

A rozs ölesre nôtt, hajlongva néz szét.

Fejét Szentháromságra már kihányta,

A kis fogoly nyugodtan üli fészkét,

Az ölnyi rozsban nincsen aki bántsa.

A nyár arany cipôben lejt a tájon,

A rozs virágzik, szeme duzzad, érik,

A kis fogoly nem ül már a tojáson,

A fiai nagy falkában kisérik.

Megharsan a kasza Szent Péter-Pálra,

Villog, acélja tûzpiros.

Az érett rozsra itt a drága ünnep.

Mint égô házból felriadt családok,

Kiket perzselnek füstös sárga lángok,

Szegény kis foglyok sírva menekülnek.


Búcsúsok

Fakó zászlót és gyöngyvirágos

Keresztet visznek boldog arccal.

Az ételük kenyér, tojás, só,

Boruk a Rába és a Marcal.

A nap tüzét keményen állják,

Szedik a lábuk s énekelnek,

Vagy olvasót mormolnak, s este

Egy-egy majorban elpihennek.

Az égi tájak hívják ôket.

Nevük parasztos: Osli, Kiscell,

De lelkük, mint a mézes kaptár

Egyre telibb malaszttal, hittel.

Zászlóikkal vígan köszönnek

Az útszéli nagy kôkeresztnek

S mint költözô madarak, bízón

Egy boldogabb hazát keresnek.


A tûzhöz

-- Egy papnak --

Csak égj, lobogj, sziszegj

Szikrázó ôs elem!

A sorsod mindörökre

Viharzó gyötrelem.

Kemence fala közt

Tombolsz, ájuldozol,

A rád dobott darab fa

Mind egy-egy új pokol.

Kék lángod ingadoz.

Parázzsá válsz hamar

És lassan összeroskadsz

S fehér hamu takar.

De míg te kínban égsz

S a szemfedôd fehér,

Kínodtól, nézd, pirosra

Sül millió kenyér.


Szüret

A szüretelôk sorjázzák a dombot

És csípôs bár a szeptemberi éjjel,

A nap heve elôl a homlokukat

Megkoszorúzzák rôt szôlôlevéllel.

A puttonyokban ájultan hevernek

A vérpiros és sárarany gerezdek.

A gazda a prés vén gerendájára

Vidáman jegyzi a sok kis keresztet.

Vöröslenek a telt szüreti kádak.

A pinceormon Szent Donátus szobra.

Acélkék abroncs tündököl a hordón,

Minek az abroncs: ki se veri dobra.

Mindszent havában csillag esik gyakran.

A pincében a must forr, pezseg, érik,

Arany aszú lesz s véle az öreg pap

Esztendôk múlva borzongón misézik.


Pereg a mák

Pereg a mák, vörös a som.

Lassan az ôsz elôoson.

A hegyben érik a gerezd,

Habzó piros mustot ereszt.

A réteken riad a nyúl,

Irányát vesztve meglapul.

Les a vadász, csupa ideg.

Villan a csô. A hold hideg.

A víz borzongva tündököl.

Hálót feszít halász-ököl.

Zajongnak fönt a vadlibák,

A telet itt nem élik át.

(Ki eszmélô ember vagyok,

Az én hazám hát hol ragyog?

Hol vár reám egy enyhe táj,

Amelyre szivem egyre fáj?)

Pereg a mák, vörös a som.

Lassan az ôsz elôoson.


Hang a Tiszánál

Királyi bíborként ölti magára

Fellegeit az októberi hold.

A fecskék nagy csapatja régen elszállt,

Csak pár elkésett vadmadár rikolt.

A hûs Tiszánál fázva összenéznek

A télre itt maradt konok vadak.

Egy vén halász a nád közt fölfülel, s most

Meghallja a lázongó hangokat.

-- És mi? -- kiált egy zöldszemû hiúz.

-- Menjünk mi is! -- sír egy kivert öleb.

És súgnak-búgnak egyre, hogy jutnának

A szebb hazához ôk is közelebb.

-- És merre menjünk? -- kérdi egy bagoly.

-- Tud-e a Dél nekünk is helyet adni?

Az éjszakában hirtelen megszólal

Egy hosszú, tompa, síri hang: -- Maradni!

A vén halász ijedten néz a vízre.

-- Ki szólt? -- kiáltja. S néz. Merôn figyel.

Csend. Némaság. A furcsa éji hangról

Távol, közel, sehol nincs semmi jel.

Királyi bíborát levetve most

A hold felhôibôl lassan kiszáll.

A Tisza mélyén hármas koporsóban

Tovább aluszik Attila király.


A szegény palotája


A szegény palotája

Doria herceg római

Palotájába sohse léphet,

Pedig ô is áhítja a

Remeklô fényû szépet.

Nedves lakása csúf falán

Kopott ruhái lógnak,

Nem látta freskóit soha

Ô Michelangelónak.

A Scala bíbor függönyét

Nagyáriák repesztik,

Ám bíbor és arany közé

A szegényt nem eresztik.

De áll egy pompás palota,

Márványban és aranyban.

Áhitat, vígasz csarnoka.

Sosem ûzik el onnan.

Mint sajátjába, bemehet,

Az Úr szivesen látja.

A márványdíszes templom a

Szegények palotája.


Világszínház

Két milliárd fekete barlang:

Két milliárd emberi lélek.

Fölveszem roppant messzelátóm

És elrejtett mélyükbe nézek.

Milyen hideg van mindegyikben!

Hogy didereg minden lakója!

Kígyómarástól, skorpiótól

Szegényeket senki sem óvja.

Süvít köröttük a sötétség.

A gyötrelemnek nincsen vége.

Az asztalon nem ég piros mécs,

Nincs gyermek, nincs kenyér, nincs béke.

A betlehemi kis barlangban

Ezernyi angyal játszik, hintáz,

Olyan meleg s vidám a barlang,

Mint egy pirosló égi szinház.


Könyörgés

Te vagy a Rendezô s a Szerzô.

Ragyogtasd fel gyönyörû orcád,

Hadd villanjon le a világra

Arcod tükrébôl a mennyország!


A Hold

Olykor mogorva s halvány,

Csak félszemével les.

Unatkozik s úgy érzi,

E szürke földön nézni

Semmit nem érdemes.

Olykor pirosra gyullad.

A bajt nem nézheti

S ha ég a földnek tája,

A harcait utálja

S hátat fordít neki.

De tudja, hogy örök rend

Szab törvényt és utat

S a földhöz fordul újra,

S két fényes, görbe ujja

A Nap felé mutat.


Dante elsô verse Beatricéhez

Nem ismerlek. Csak láttalak.

De szívverésem elakadt

S most viharzón ontom feléd

A lángragyulladt szavakat.

Ha nem szeretsz, megáll a nap,

A rémült hold elájul,

Szétrobban minden csillag

S mint tört cserép aláhull.

Ha meg szeretsz, az ég, föld

Boldog sikolyba tör ki

S örökre a te édes

Egyetlen neved dörgi.


Hídavatás

Fél éven át feküdt hanyatt

A víz felett, a váz alatt.

A nyilalás az oldalán

Naponta hányszor átszaladt.

Hegesztôjébôl szikratûz

Riasztott sok kövér halat.

A kék szikrák égette seb

Kezén-lábán jópár akadt.

Fél éven át szédült feje

A harsogó, vad víz felett,

Volt úgy, hogy a híd fô-ívén

Holdfénynél tepertôt evett.

De végre elkészült a híd,

Avatták ünnepélyesen.

Dalárda szólt, pergett a tánc,

Nem volt eleje, vége sem.

Mint kék szivárvány, állt a híd.

Rajt zászlók vetettek lobot.

És a hídverôre a Nap

Nagy aranykoszorút dobott.


Dante a pokolban

-- Ez az ember járt a Pokolban --

Suttogták a háta mögött

S elképzeltek körötte sok

Füstölgô torkú ördögöt.

Kések között, megmérgezetten

Feküdni mûtô-asztalon,

Míg a professzor halkan mondja:

Istennél minden hatalom.

Ez is pokol, a poklok pokla,

Mert tûz a szörnyû szenvedés,

Mikor a méreg egyre rombol

S naponta húsba metsz a kés.

Eretnek nem vagyok. De érzem,

Hogy kések, mérgek közt, bomoltan

Azért bírjuk a kínt, mert Isten

Jelen van itt is, e pokolban.


Jövô ilyenkor

Nyírott gyepszônyeg fekszik

A kastélyod elôtt?

Vagy géproncs, melyet egy

Gyors szovjet gép lelôtt?

Miséz a kölni dómban

A drága bíboros?

Vagy csillár, oszlop, oltár

Kôszéntôl lesz poros?

Mi lesz jövô ilyenkor?

Szorongva kérdezem,

Szívemet a reménység

Zöldjével vértezem.

Szerelmed visszafénylik

Bíbor sötéten ég,

De jaj, jövô ilyenkor

Szeretsz-e még?


Tûz az éjszakában

Cézár vállán a bíbor,

Jerichóban a rózsák

Nem gyúlnak oly pirosra,

Mint a te viruló szád.

Ajkad ívelt szalagján

Angyal mosolya hintáz,

A szád kivilágított

Kis rózsaszínû szinház.

Jaj elvisz tôlem egyszer

Messze egy gyors naszád,

De mint parázs, onnét is

Visszatüzel a szád.


A neved

Mért búgott fel oly édesen

A vadgalamb a kertben?

Mért ontja hûvös illatát

A rózsa terhesebben?

Mért oly sejtelmesen piros

Az eltûnô nap vére?

Mért ültek ki a csillagok

Az égnek peremére?

Mert ablakomhoz álltam

És édes-bús kínomban

A mit se sejtô estnek

A nevedet kimondtam.


A távoli kedveshez

Leáldozóban most a nap,

A csillagok már mosdanak.

A csillagok azt kérdezik,

Elmennék-e a bércekig?

Bércekig már nem megyek én,

Itt járok a fasor gyepén.

Érzem a hársfák illatát,

A fák közt fácán villan át.

Sötétedik, az est hûvös,

A fûben tücsök esküdöz.

Sírig hûségrôl hegedül,

Megyek a fák közt egyedül.

Fejemet búnak engedem

S neved hárfáját pengetem.


Dísztávirat egy mennyasszonynak

Ha majd piros arccal elindulsz

S kisér a boldog körmenet,

Utadra minden kicsi kertbôl

Szagos virágot törjenek.

Parancsot adok, hogy egész nap

Víg táncot járjon, aki lát,

Lábad alatt gyémánt ropogjon

S ott haljon meg minden virág.

Hogy lássanak, millió ember

Vonuljon fel, mint robogó had.

Az angyalokkal én az égre

Kitûzetem a lobogókat.

A súlyos arany lobogókat.


Mint a fogyó hold...

Mint a fogyó hold, mely naponta sorvad

És fényszikrája egyszercsak kilobban,

Úgy fogy az életem, s én is maholnap

Sötéten fekszem rettentô síromban.

De nézd, a hold karéja újra villan

S naponta nô, lassan megint egész lesz!

Én nézem, nézem és szorongva lelkem

Egy olthatatlan, biztos titkot érez.

Miként a hold megnô és tiszta gömbjét

Gyémánt tüzében égni újra látom,

Az életem vak holdja is a nemlét

Napjától újul meg a másvilágon.


A hûség dícsérete

Ha fölmegyek a mennybe,

Hol minden röpke, könnyed,

Kezembe ád az Isten

Egy roppant képeskönyvet.

Mohón forgatni kezdem,

Szemem köve kigyullad,

Képekben látom benn a

Jelent, jövôt s a múltat.

Legtündöklôbben áll benn

A szent apostol: János,

Bíborban és aranyban,

Keretje is virágos.

-- Mért ô a legszebb? -- kérdem.

S az Úr -- simítva orcám --

Azt mondja: -- Mivel ô volt

Halálomig hû hozzám.


Énekek éneke

-- A test és a lélek szerelme --

,,És teremté Isten az embert az ô képére.''

Genezis I. 27.


A titokzatos szobor

Nem bronzlovas. Nem antik görög isten.

Nem népvezér, hogy gyújtson és hevítsen.

Nem téren áll, nem sárgalombú parkban,

Nem döntik le, ha forradalmi baj van.

A titkos szobrot én magamban ôrzöm.

(Örökre ôrzöm, akkor is, ha ôsz jön.)

Piros talapzaton: a szívem tetején áll.

Az arca szebb a négy arkangyalénál.

Isten remeke. És remekli majd még...

Fehérebb, mint a tengeren a tajték.

Se nem arany, se nem ezüst, se csillám.

Vakítóbb, mint a júliusi villám.

Nincs napsugárból és nincs holdsugárból.

Isten rabolta el öröm-magából,

Azért oly lángoló s leírhatatlan.

Elôtte térdelek a hajnalpirkadatban.

A kormos este lábai elôtt lel

És elvegyülnék inkább ma a földdel,

Semhogy valaki egyszer összetörje

S én elkárhozzam nélküle örökre.

Minden remekmû: inas-munka hozzá.

Ha Feidiász magát Zeuszt lehozná

Az Olimpuszról, ô is holtra válna,

Mert senkinek nincs földön olyan álma,

Mint nékem, ki e titkos szobrot ôrzöm.

(Örökre ôrzöm, akkor is, ha ôsz jön.)

A földgolyóval én föl nem cserélném

S ki hozzányúlna, hangtalan megölném.

Lantom ezentúl már csak ôt, ôt zengi.

Enyém. Kívülem nem láthatja senki.

S csak én törhetném össze ôrült aggyal,

Ha egy napon, villámlás, mennydörgés közt

Elhagyna az ôrangyal.


I. A test köszönti a lelket

Bennem lakol, te túlvilágról

Átzendült titkos izenet.

Mint villám lobbantál belém

S átjártad minden ízemet.

Te nézel ki a szememen,

E két kigyulladt ablakon.

Ha fényedet eloltanád,

Botorkálnék csak itt vakon.

Roppant üveg-csillár vagyok

S te vagy e csillár villanya.

Ha ingadozom, meglobogsz

És úgy remegsz, mint jó anya.

Olykor vadul vitatkozunk,

Nyugalmam nem találom,

De el ne villanj mégse, mert

Az lenne a halálom.


II. A lélek vallomása a testnek

Szeretlek forrón, mint madár

A fészkét.

Repítlek s mégis én vagyok

A vészfék.

Beléviszlek a jóba és

A rosszba.

Nézlek szemközt s lesek reád

Orozva.

Vagyunk: egymásba nôtt két

Mûremek.

Ha egyikünk dôl, másikunk is

Megremeg.

Csupa gyönyör és kín a földi

Életünk.

De egymás nélkül egy percig sem

Élhetünk.


III. Örök kettôsség

A test kígyózó foglalat,

Ezer titkos szabályt követ

És lelkedet úgy fogja át,

Mint drágalátos ékkövet.

A test törékeny lámpa csak,

Üvegbôl van, hideg, kemény,

De minden este fellobog,

A lelked benn: a fény.

A test piros vagy kék virág,

Szirma fakulva hullana,

De esténkint fölzáporoz

Kelyhébôl lelked illata.

A harang egyszer meghasad,

Lezárul a rövid kaland,

De a világûrt felveri

Elszárnyaló lelked: a Hang.


IV. Beethovenig

A vadgalambnak összetákolt fészke

Olyan ma is, mint ezer éve volt.

Turbékoló, búgó, szerelmes hangjuk

Megváltoztatta-e a nászi dalt?

Te ember, füstbe fulladt kalyibádtól

Hová jutottál ezer év alatt?

Fantáziád a roppant kölni dómig

Hány milliónyi mérföldet haladt?

A trágár pun gúnydaltól a Miséig

Hány lélekzet-szakasztó próba kellett?

Szólj szent süket, csodálatos Beethoven,

Mi hajtott és mi énekelt tebenned?


V. Ember lélek nélkül?

Nélkülem tudod-e mi volnál?

Tengerfenéken sárgöröngy.

Kagylódban ujjam érintésén

Szikrázott fel a drágagyöngy.

Nélkülem tán majom ha volnál,

Ki vinnyog, dürrög minden estén.

Érintésemre lett belôled

Márványbavésett Szent Sebestyén.

Nélkülem a vak földbe fúrnál

Sötét lyukakat, mint vakondok.

Szivedhez értem s létre hoztad

A halhatatlan kölni dómot.

Makognál béna, ferde szájjal,

Dalod nem volna moll, andante.

Velem lettél a mindenséget

Belengô roppanthangú Dante.

Mi vagy s mi volnál? Mondd, felelj hát!

Sár nélkülem. De vélem tenger.

Célját kutató végtelenség,

Általam majdnem Isten: Ember.


VI. Vazul szeme

Ha égô méccsel jársz-kelsz

Széljárt sikátorokban,

Kezeddel véded lángját,

Másképp könnyen kilobban.

A lelkedet is így védd,

E titkos égi lámpát.

Ha szél fütyül, ne engedd,

Hogy elfújják a lángját!

Hisz nélküle dühöngô

Vak éjszakába hullnál

S irtóztatóbb lennél a

Kiszúrtszemû Vazulnál.


VII. Folyam és meder

A folyam medre mély,

Hullámzik benn a viz,

A folyam útja az

Örök tengerbe visz.

Én csak meder vagyok,

De te vagy a folyam.

Nyújtózkodj bennem el

Vidáman, boldogan!

Amint a víz s meder

Együtt halad tova,

A kettônk élete

Sem válhat el soha.


VIII. Én szépítlek meg

Két fekete szemed

Olyan, mint két fekete ékszer,

Nem gyôzöm nézni elégszer.

Két fekete szemed

Két mély kút. Ezer ölnyi.

Szeretném magamat beleölni.


IX. Tükör vagy

Tükör vagy, Színezüst

Minden kis részed.

Magamat látom ha

Beléje nézek.

Jaj el ne törj soha!

Jaj ép maradj örökké!

Ha cserepekre hullnál

Nem látnám magam többé.


X. A gyöngyhalász

Mikor felhozza kincsét

A mély tengerfenékrôl,

Vér ömlik orrán-száján

A szörnyû szenvedéstôl.

Sokat szenvedtem én is,

Mig megtaláltalak,

De boldogabb halandó

Most nincs az ég alatt.

Ha egy iszonyú rontás

A lelkem összetörné,

Megint tengerbe szállnék,

De nem jönnék fel többé.


XI. Michelangelo megkísértése

Ki látja, megcsodálja

A remekmívû márványt.

De bámuld bár a szobrot,

Ô nem néz vissza már rád.

Szobor vagy: mûremek vagy,

De bárhogyan szeretlek,

Csak állsz és nem viszonzod

Az alkotó szerelmet.

A szobrász rémülettel

Bámulja alkotását

És fölemeli lassan

Iszonyú kalapácsát.


XII. Ledöntött katedrális

Ha szívembe az ördög

Beszöknék hirtelen,

Ember nem sejtené meg,

Mi történik velem.

A föld tovább forogna,

Múlnának a napok,

Sehol nem állnának meg

A villámvonatok.

Mint aki rémeket lát,

Talán mosolyganánk is,

Csak én lennék, akár egy

Ledöntött katedrális.


XIII. A bukás

Úgy dôltél össze hirtelen,

Mint roppant kôtorony.

Én szélütötten fekszem,

Bénultan és vakon.

Tudom, a kriptában is élsz,

De szíved nem dobog,

És bennem felperdülnek

Erôtlen gyászdobok.

Elsápadt nefelejcset,

Hogy vélük hintselek,

Egy szálat sem találok:

-- Nincsenek...


XIV. A fekete szobor

Amikor minden sugár elapad

S nem éri fény a földi tárgyakat,

A kék, a vörös s valamennyi szín

Mind eltûnik s fekete árnyat ad.

Fekete akkor a piros torony,

A gyermek gyöngykék, gyönyörû szeme,

Montblanc hava, a bronzzöld tenger

S a milánói dóm, e lángoló zene.

És magad is, ki bûnöddel lefekszel,

Elefántcsontból és rózsasziromból

Megalkotott pompás királyi testtel,

Úgy heversz ágyadon, mint egy komor

Ziháló, szörnyû fekete szobor.


XV. Sirató

Én mostan is szeretlek,

Mint egy sötét halottat.

Mentségeidet keresem,

Ha voltak.

Sötét az út, mely nem rég

Napfénnyel volt tele.

Elrobogott az öröm

Virágos szekere.

Meghalt minden, ami

Halálos szép volt...

Váratlanul reád zuhant

Az égbolt.


XVI. Szél tépi...

Szél tépi már a kecskerágó

Piros gyümölcsû, árva bokrát.

Szívem meghalt s én megfogadtam,

Soha többé nem gondolok rád.

A Rábaparton áll egy jegenye,

Elástam a szívem alája,

Tavasszal majd elôbújik alóla

A neved fájó örök ibolyája.


XVII. A legnagyobb ajándék

Arcod, szemed s eszed

Tündöklô adománya,

Mikre oly büszke voltál --

Nem értük jár a hála!

Hanem te kútba estél,

A víz már ellepett,

Már fuldokoltál s akkor

Én kimentettelek.

Már pergett az Utolsó

Ítélet szörnyû dobja,

Te balra estél, ám én

Átszöktettelek jobbra.


XVIII. Az elrejtezett lélek

Ha elmegyek majd egyszer,

Ha szárnyat köt a lábam,

Beteljesül a jóslat:

Köd elôttem, utánam.

Királyi önmagamba,

Rejtett országba térek,

Ahová útja végén

Jut el csupán a lélek.

A végtelenbe fúrom

Szemem sötét nyilát

És rajtad kívül engem

többé senki se lát.


XIX. A test majd így búcsúzik

Megérdemlem, hogy itthagyj

És szállj az égbe vissza,

Kilobbanjon belôlem,

Mit gyújtottál, a szikra.

Folyvást értem remegtél,

Én meg gyötörtelek.

Hányszor megszöktem tôled,

Ûztek vad kényszerek.

Futottam tévutakra,

Buktam múló gyönyörbe,

Alig találtam vissza

Hozzád megtépve, törve.

De zúgtak bár fölöttem

Orkánok és telek,

Azért mégis csak téged,

Téged szerettelek.


XX. A lélek vigasztal

Ha földbe térsz, ne hidd, hogy

Elfelejtlek.

Nem múlnak el az égben sem

A szent szerelmek.

Mint nap sütök sírodra

Szûntelen.

Sohsem leszek tehozzád

Hûtelen.

Az angyalokat kérem

Váltig.

Szólaljanak meg roppant

Trombitáik.

Hogy felragyogjunk Isten

Szép egén

És ott villogjunk mindig

Te meg én.


Ôseink


Szent Ágoston

Zsidó szüzekkel táncolt körbe-körbe,

De gôgös volt, örökre nyughatatlan.

Szûk volt neki az afrikai katlan,

Tengert akart kimerni kis gödörbe.

A csillagokat nézte estelenkint.

-- Minek vagyok? -- kérdezte lázas ajka.

A szörnyü kétely évekig zavarta

S ô hordta vállain az esztelen kínt.

De Ambrus püspök az eget kitárta

S ô rácsapott a fölzengô gitárra,

A szívre és -- beléje fért a tenger.

Alázatos lett. Míg meg nem tanulta,

Hogy nincs a balga szívnek addig nyugta,

Míg Istenben meg nem leli az ember.


Portugál Erzsébet

Tomboltak kardos, marcona királyok.

Ígéret, eskü összetépett rongy volt.

Mindenki szörnyü háborúra gondolt.

A partokon sirályok jajja szállott.

Az édes szûz a kard közé sikamlott.

Békítette a sok halálos ellent.

Compostellába térdencsúszva elment.

Amerre járt, kizöldültek a halmok.

Megbékített aragont, frankot, angolt,

A béke ôre: hófehér galamb volt.

A háborús szörny összetört alatta.

Sok százados moha borítja sírját.

Nevét a költôk márványokra írták

S a boldog pápa is szentté avatta.


Szent Pál

Miként az óriási hold ha feljô

És elhalványít annyi roppant bolygót,

A lelked ilyen égre robbant hold volt,

Futott elôle minden lomha felhô.

A népek doktora s ûzôje voltál.

Szavad tûz és kard. Mirrha és aróma.

Felbôszült és elájult tôle Róma,

Athénben várt az Ismeretlen Oltár.

Nerót leszúrták zöldinges lovászok.

A Város égett, Kárthágóba látszott.

-- Karddal halok! -- kiáltott büszke ajkad.

A roppant Nap világított feletted,

Azt nézted egyre és sohsem feledted,

Hogy fényedet, heves hold, tôle kaptad.


Bûnbánó Magdolna

Kastélyban élt. A rózsák közt meleg nyár.

Milyen sebet ütött szívén az élet?

Mi volt az ok, hogy bûnös útra tévedt?

A nagy világ nem tudja soha meg már.

De nem soká volt földi útja görbe.

Mikor meglátta Ôt, nyomába hágott,

Csodált szemérôl elvillant a hályog

S az alabástrom-urnát összetörte.

Azóta, mint a hold, Urát követte.

Ott állt a Fánál és sötét kövekbe

Temette tiszta gyolccsal és kenettel.

S ô volt az elsô, aki látta Reggel.

Utána eltûnt, mintha mese volna.

Bûnök meséje, Mária Magdolna.


Szerenád

Szobád falán a hosszú téli estén

Szeretnék lenni antik, régi festmény.

Hogy ringasson az elmúlt nyár varázsa,

Lennék a kályhád illatos parázsa.

Sötét ruhádon vérpiros öv lennék,

Egy kedves könyvben csipkésszélû szentkép.

Mint kürt ha búg nagyúrnak, távozóra,

Úgy zengenék: barokk zenélô óra.

Ha jô az éj s te álmosan, merengôn

Az ágyba dôlnél, színesselymû ernyôn

Szórnám az enyhe fényt meleg szobádba

Én, el nem alvó, gondos éji lámpa.


A város szebb...

A város szebb, amikor itt vagy.

Lámpámban csillogóbb a fény.

Emlékedet, a nyár ha itthagy,

Nem ôrzi más, csak én.

A püspökparkban meghal a sugár.

Az ablakomra ôsz esôje öntöz.

Korán-sötét szobám hiába vár,

Te nem jôsz már az egyetlen örömhöz.

Vedd hát e verset s majd ha árva órák

Szakadnak rád, hogy bánatuk elûzd,

Halk rímeit, mint apró ôszi rózsát,

Hajad helyett síró szívedre tûzd!

Gyôr, 1952. augusztus


Ôzek ôsszel

-- Dr. Szobor Albertnak 1952. nov. 15-iki nevenapjára --

A bak agancsa fennakad

Egy csipkebokor ágain.

Sutája nézi, szép fejét

Mért rángatja a drága hím

És ekkor puska robban el,

Mint verssor végén durva rím,

A bak szökell, fut mint a szél,

Riadt szívére vág a kín.

Megáll a ködlô hegytetôn

És visszanéz ferdén-sután,

Csodálkozik az elmaradt

Halálba omlott szép sután.

Inog alatta völgy, halom,

Szilárdan az ég áll csupán.

Minden olyan, mint drága táj

Egy szörnyû földrengés után.

Gyôr, 1952. nov. 13.


Az elment kedves izen

Az ôszi ég itt oly borús!

De kék esôje tiszta.

A hangod hallom messzirôl,

De nem megyek már vissza!

A hintó összetört, s a híd

Mélybe szakadt alatta.

Aki egyszer elbúcsúzott,

Nincs annak visszaútja.

A dús esô, mint puska-tûz

Csattog, ropog a hídnál.

A hangod meg se hallanám,

Ha mégis visszahívnál.

A nap erôtlen. Az esôt,

A könnyet fel nem issza.

Esôben, sárban és gyalog

Én nem mehetek vissza.


Álmatlan éj

Agyam, ez óriás zsebóra

Szünetlenül perceg, ketyeg.

Megállítani nem tudom

S csak számolom a perceket.

A verejték, mint híg ezüst

Egész testem belepte.

Ó hol repülsz, ó mért kerülsz

Halk álom, sárga lepke?

Hol vagytok sápadt mákfejek?

Szeretném, ha most lágyan

A mákony kék ködével

Körüllengnétek ágyam.


Ôseink

Viharban, mikor a vak ég

Kék villámokba öltözött,

Futottak a hegyek közé

Nagy sárga tigrisek között.

Rejtôztek barlang mélyein,

Lapultak forró oszlopon,

Kardokkal várta katona,

És Júdás-csókkal rossz rokon.

Bilincsben rothadt két kezük,

(Angyal oldozta néha fel)

Szökésük útját házfalon

Mutatta kis hal: néma jel.

Hurcolták ôket vad lovak,

Taposta megvadult tulok,

-- Tömjénnel Juppiter elé! --

Ordítozták a konzulok.

S vágták, metélték csontokig

Márványfehér szûz testüket,

Szurokba mártva égtek el,

Mikor a rémült est süket.

Vasrácson sültek, cirkuszok

Porondján tépték párducok,

Örjöngött Róma, míg a vér,

Mint szörnyü tenger-ár zuhog

És tûz és vér és zivatar

Orkán, villám közt égtek el,

A máglya füstös kórusa

Rekedt torokkal énekelt --

Nekik pedig nem volt szavuk.

Hitük annál erôsebb.

A fennhéjázó nagyvilág

Nem érdemelte ôket.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)