Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Tartalomjegyzék


Gárdonyi Géza: Aggyisten, Biri


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet


A könyv elektronikus változata

Ez a program Gárdonyi Géza regényének elektronikus változata. Az elektronikus változat a Szépirodalmi Könyvkiadó 1967-es kiadása alapján készült.


1. fejezet

Nagy deszkaház egy bányatelepen.

Az amerikai hold beléje világol a szennyes tetôablakon által, száznál is több szûrre, subára. Szûrös és subás alvók. Földre hintett szalmán. Az idô hideges még, pedig már künn a kertek alján virágzik a mandulafa.

Hajnal felé egy hanyatt fektén alvó megmozdul: mély lélegzetszakadással mozdul meg a vackán. Megnyitja a szemét, és a gerendákra bámul. Gerendák, szarufák, hosszan csüggô, poros pókháló foszlányok -- mi a bámulni való azokon?

Fiatal legény a bámuló, megébredt. Bajusza is alig barnul még. A képe oly színtelen, mintha három napig el lett volna ásva a földbe. Hát el is volt. Nem három napig, hanem hét esztendeig. Hét esztendeje, hogy bányamunkás. Ámbátor az is lehet, hogy azért is halaványabb a többinél, mert a haja fekete, és hosszan simul az arcához.

Fölemelkedik. Ül. És a két tenyerébe lógatja a fejét.

Álmodott az imént...

Azt álmodta, hogy otthon van, és hogy az anyja koporsója mellett áll az udvaron. Ünnepi ruha van rajta, és a kalapja a kezében. És senki más, csak ô meg egy leányka. Az udvar elején a pap fekete palástban. Meg a kántor. A szokott szürke nadrág van a kántoron, a térdén-buggyos, és csizma. Mellettük két minisztráns gyerek. Az egyiknél a tömjén-lóbáló, másiknál a szenteltvizes buzogány.

A kántor nyaka megnyullad:

Jézusomnak kegyelmébôl ím elértem végemet...

A legénynek a mellét fájdalom szorítja el.

De még annál a fájdalomnál is erôsebb a csodálkozása, hogy azt a leánykát látja a koporsó mellett. A leányka nyolc-tíz éves. Ünnepi vállbodros ingujj van rajta, s mellén átkötött, virágos, kékselyem nyakkendô. A kántor énekére a koporsóra borul, és öleli a koporsót vékony karjaival.

Ki ez a leány? Neki nincs leánytestvére, csak öccse van. Az öccse ... Miért nincs ott az öccse is?

A macska átfut a koporsó alatt. A minisztráns ájtatos kedvvel lóbálja a füstölôt. A kántor másik oldalra vetett nyakkal énekli tovább:

Amíg éltem e világban, benned bíztam Istenem ...

Ki ez a leány?

A leányka fölemeli az arcát, s a legényében elhûl a vér: a leányka, Biri, Mácséknak a leánya.

Az!

Mit keres az itt... azzal a fehérre szomorodott piros-alma képével, egymásnak ágaskodó, csúnya szemöldökével!...

Az!

És lám még ô, a rusnya béka, még ô csodálkozik: oly szigorúan fordul rá azzal a nagy fekete szemével, mintha épp ôneki nem volna jussa rá, hogy mellette álljon a koporsónak.

No, bolond, kínos álom!

Meg is ébredt reá.

Fölült a vackán.

Gondolkodott:

-- Anyám meghalt, bizonyosan meghalt. S tán épp ebben az órában halt meg. És tán az öcsém is meghalt mán elôbb: nincs, aki anyámat elsirassa -- azt példázza az a majom táncosa.

Ködök ereszkedtek az elméjére, s forogtak sötéten, lomhán, gyászosan. Hallani vélte a csendítést, amint az anyjáért csendítenek, s a vékonyán síró harangszó átszáll a falun, át a réten, szôlôhegyen. A szomszéd falun is. Tengeren is...

-- Nem, a tengeren nem száll át.

Az apjára tekintett. Mellette feküdt az apja, s csak a füle vöröslött ki a subából. Felköltötte volna, de eszébe ötlött, hogy az öregek ittak tegnap. Zöldcsütörtök estéje volt tegnap: a nagypéntek bányában is ünnep. Ünnep elôtt mindig isznak az öregek.

De talán nem is igaz, hogy az anyja meghalt? Halottal álmodni csak esôt jelent.

Visszahanyatlott a vackára, s a másik oldalára fordult.

Azonban nem bírt elaludni.

A leánykára gondolt, akire gyûlölettel villant az emlékezése. S egyszerre maga elôtt látta a falut: a nádtetôs házakat, középen a magasra nyúló, rozsdásfedelû tornyot, tyúkos-ludas utcát, istállószagú udvarokat, leveletlen akácfákat, hanyatló karfájú hidat a Pogányfordító-árkon, a faluvégen.

S egyszerre mintha otthon volna, s nem is volna felnôtt legény, hanem csak tizenkét éves gyerek: nagy csizmás, foltos bekecsû gyerek. A hóna alatt iskolás tarisznya, a fején kopottszôrû süveg.

A falu sáros. A nádtetôk március elsô melegében párálnak. Út még az alvégen nincs is taposva. Aki arra jár, csak nagy ügyeskedésekkel, meg-megakadásokkal járhat a kerítések mellett.

Soha annyi dolga a csizmadiának nem volt. Ô is hozzá igyekezik, hogy az apja csizmáján megvarrassa a feslést.

-- Tíz fillérnél többet ne ígérj! -- rágta a fülébe az anyja. -- Ha húszat kér, mondd, hogy tavaly se vót több tíznél, pedig tavaly két helyen varrt rajta.

Egyúttal egy taligakeréknyi tálat is bízott reá. A szomszédban Salánkyéknál hevert az a tál farsang óta, de hogy Salánkyné beteg, ônekik izent át:

-- Elvihetné tán Palika, ha bemegy a faluba.

No, igyekezik is Pali a csizmával meg a nagy cseréptállal, igyekezik a tavaszi sárban.

S ím, ahogy elôrepillant egyet, egy sárgaszoknyás leánykát lát vagy száz lépésnyire maga elôtt.

Sárgaszoknyás leányka van a faluban több is, és csakúgy csizmában járnak, csakúgy át van kötve rajtuk egy rojtos szélû pamut nagykendô. A kosár se valami különös a lányka karján, mégis rögtön megismeri:

Biri ô, Mács Biri!

S egyszerre vadütô kedv lobog át az erein.

Birit ô verni szokta, vagy legalábbis megtaszítani, megrúgni vagy meghajigálni, vagy a haját megrángatni, ha senki sincs közel. Viszont Birinek a bátyja, a tizennégy éves Lukács, ôt szokta ütni, rúgni, taszítani, ha megszoríthatja valahol. Egyszer igen megcsépelte.

Az ellenségeskedés még az öregapákról való. Mindenki békében él a faluban, csak Mácsék és Kelesséék nem köszöntik egymást. Néma harag az öregekben, csupán a gyermekek torzsalkodnak.

Birike gyanútlanul lépked a sáros gyalogúton. Lépked hol lábujjhegyen, hol sarkon. Helyenként megáll, s utána kettôt-hármat szökken. Kô áll ki olyan helyen a sárból. De persze ritkásan, nagyok lábához mérten. Másutt csak a kihajló lícium-sövény segítkezik a sárban járón. Birike is belekapaszkodik Kajtárék háza elôtt a sövény üstökébe, és oldalaslag járja a német táncot, járja egynéhány méternyire. Megint másutt csak öt-hat lábnyomdék kereklik apró szigetenkint az agyagos, barna sárban. Valami elszánt csizmának a nyomdoka lehetett az elsô: a többi már abba hágdosott.

Birike megint ugrál, mint a pipiske.

Az út gondja úgy elfoglalja, hogy nem is tekint hátra. Hej pedig... gonosz igyekezettel sandalog és szökdécsel a fiú utána a leánykának. Neki semmi se a köveken szökellés, a sövénybe kapaszkodás, a lábnyomdékok megtáncolása. Hátra-hátra tekint: látja-e majd valaki, ha utoléri a leányt? Az udvarokba is bepillant: ki hallja, ha netán sikít a leány? S közben azon is tûnôdik: mi van a kosarában?

Birike megint kapaszkodik a sövénybe, Oroszlán takácsékéba.

Asszonyi hang szól ki onnan:

-- Hova, te csepp? Elveszel ebben a nagy sárban!

-- Kántorné ténsasszonyomhó' -- csiripeli a leányka --, kacsatojást viszek neki.

-- Vigyázz: el ne törjön.

-- Széna közt van. Dicsérjük Jézust.

-- Mindörökké, kedves.

A fiú meglassúdik: itt nem tanácsos sárba ugrasztania a leányt.

Azonban Móróczék házánál kutya csahol ki a kerítésen, s a leány visszatekint reá -- meglátja a nagy kutyát is.

Látszik rajta, hogy megdöbben. Jaj: át nem térhet az út másik felére. Jaj: Döméékhez se húzódhatik be, mert ott is kutya van -- kis, fehér, metszettfarkú kutya, és vicsorgón ugató. A kutyák nem szokták bántani a nôket, sem a kicsiket, sem a nagyokat, de Döméék kutyája nemigen különböztet. Harapni ugyan nem harap, de csahol: és hátha csak egyszer csak mégis harap? Jaj!

S Birike ijedten ugrál a sárban.

Bábonyiék elôtt egy hosszú palló hever a habarékban. Ott kissé vápás az út, odagyûlt a sárlé. A csizmák ott megmerülnének, és a világforgalom ott merôben megakadna, ha ki nem tették volna Bábonyiék a négyméteres hosszú deszkát.

Birikének most minden reménysége az a deszka. Ha arra eljut, végigfut rajta, mint a nyúl, s amíg a fiú odaér, ô addiglan megutazza a sarat mind Kaponyáékig, akik szeretô sógorok.

Közben szorongó szívvel gondol arra is, hogy a fiúnak hosszabb a lába: bizonyos, hogy a haját kapja el, a gonosz, mint a múltkor. És sietése közben hátrakap, és elôre rántja az alig arasznyi vékonyka fonadékot.

No de hálistennek: itt már a palló.

A palló okos elhelyezéssel nyúlik végig a sárnak temérdekjén, sôt már száraz is a két vége. Hogy a nap reá süt, a két vége fölhajlik.

Biri ráugrik, s fut, mint a nyúl.

Azonban, hogy a végére ér, hallja már mögötte a fiú csizmájának gonosz-gyors dobogását.

A pallón túl, sajnos, még híg a sár, és se nyomdok nincs benne, se kô: megint ippaszkodj-kapaszkodj a szûrôs sövénybe. Jaj!...

És sovány kis keze ijedten ragaszkodik a lícium csupasz hajladékaiba.

Két méternyire se haladt a pallótól, mikorra már a fiú a palló vége felé dobog.

Biri elbocsátja a sövényt, és beletop a sárba.

A fiú meg hopp: felugrik a palló felhajló végén, és... a híg sár hosszú lövelletben freccsen Biri után ...

A szép sárga szoknya!...

-- Ó, hogy az Isten! ... -- rivakodik meg Biri.

És felkap egy csomó híg sarat. Szembe pöndörül.

-- Hozzám merd csapni! -- fenyegetôdzik a fiú --, hozzám merd csapni!...

-- Ó, hogy az Isten ...

-- Itt hempergetlek meg, ahol legmélyebb!...

A leány még egy percig meredten néz, aztán elveti a sarat, és rázza a kezérôl.

-- Cudar!... Boriszák Kelesse!...

-- Tolvaj Mács!

-- Az a részeges apád!...

-- Majom táncosa!... Csinn-csinn, bumm-bumm!...

Az elôbbi évben medvetáncoltató járt a faluban. Majma is volt, az is táncolt. Kis kintornával muzsikált a tálján, és rézcsincsát csattogtatott hozzá. A zenére Biri is megmozdult a nézôk között, taktusra ringatta a kis csípejét.

-- Táncolj a majommal! -- biztatták nevetve.

Attól fogva csúfolták a gyerekek majom táncosának.

-- Majom táncosa!... Csinn-csinn, bumm-bumm!...

A leány haragos sírással néz szét, s megörvend, hogy egy ködmenes pipás ember ötlik ki a Kaponyáék kapuján. No, megörvend, mint valami mennyei jelenésnek. Lerázza a könnyeit, hogy lásson. S az a furcsa, egymásnak ágaskodó két szemöldöke boldogan fordul a pipás emberre: -- Csetô bácsi!

Az ember már rá is mordul a gyerekre:

-- Mit csinálsz avval a lánnyal?

-- Sárral dobál -- panaszolja gonosz színészkedéssel a gyerek --, láthassa kend a kezén ...

S egyszerre -- mintha boszorkányostor suhantására változna a világ -- mind a ketten a szôlôhegyen vannak a csorgónál...

A hegyoldalban van az a csorgó, az útfélen, Bábonyiéknak a parlagja alatt. Köves kis hegyrész az a parlag, negyedholdnyi terméketlen hely. Gyér vadfû tengôdik fenn rajta, s néhány bokor csenevész varjútövis. De lent a partköveket vadborostyán borítja, s onnan csoronkál a víz egyméternyi magasból egy vörhenyeges szürke, nagy sziklakô válláról -- csoronkál tavasszal két-három ujjnyi vastagon, nyáron vékonyabban. Tiszta jó víz, s hideg. Csak néha lassan telik a korsó.

Kinn vannak ôk is. Nyitnak.

Új fû zöldikél a mezsgyéken, és kék virágocskák tarkítják a füvet. Ibolya az, mindenféle ibolya. Az ibolyaillat egybelanyhál a bontott föld éltetô szagával. A nap enyhén sugárzik. A kaszáló fölött pacsirta csicsereg a kápráztató magasban.

-- Eredj, Palikám, hozz vizet -- mondja az anyja.

S ô lódul a fekete korsóval le a hegyrôl. Át a mogyoróbokrok között. Zörgeti kedvvel a korsót.

Ki áll ott a csorgónál?

Biri.

S Pali szeme villan, ahogy a farkasnak a szeme villan, mikor bárányra bukkan az erdôszélen.

-- Megá': lesz most szoros!

Biri ott tartja a korsót. Tartja nyugodtan, gyanútlanul, válla magasában. Kék indigó szoknyácskáját begyûrte a combocskái közé, hogy a víz rá ne fröcsögjön. Térdig meztelen lábacskáját egymás mellé illesztette, úgy áll a cipónyi vizes kövön. Körülötte csak egy-két szomjas méhecske dönög.

Tartja a korsót.

De megérezte-e a veszedelmet? Vagy hogy a fiú korsójának a zörgését neszelte meg? -- Aggodalommal tekint hátra. Rettenetes aggodalommal tudja megereszteni azt a csúnya fekete szemét. De éppen ez tetszik!

-- Férébb onnan! -- rikkantja a farkas, a hatalmas.

Mintha volna ott férébb? De hiszen épp ez a mulatság az ügyben.

A csorgö alatt pocséta van, gólyahírrel és törpe sással benôtt pocséta, székül lónyomokkal és ökörnyomokkal körülliggatott pocséta. Azon át öt lapos kô. S a forrás elôtt csak épp hogy állni lehet. Bitinek már most vagy bele kell süppekednie a pocsokba, vagy visszabátorkodnia a köveken -- ha mer!....

-- Ferébb onnan!

-- Várj -- pihegi a bárány ijedten --, jaj!...

-- Én várjak-e?

S a fiú gyors szökemléssel terem ottan.

Biri meglippen, mint a tyúk. Vállal a vizes sziklafalhoz szorong. A nyakát is úgy összehúzza, mintha máris érezné az ütést. Ijedtében makogni se tud már.

-- Eredj hát! -- rikkantja a hatalmas.

S belekap a leány nyakán kéklô üvegkalárisba: annálfogva akarja a sárba lódítani.

A kaláris zsinórja azonban elszakad. A szép türkizszín gyöngyszemek szertepergenek.

-- Jaj!

S a jajjal belelöttyen Birike, bele, bele térdig a pocsolyába.

-- Még utamba mer állni! -- duhog diadalmasan a hatalmas.

A legény, aki képzeletében újra végigéli ezt a jelenetet, az egyik alvónak erôs meghorkanására egyszerre a valóság állapotára ocsúdik:

Amerikában van, bányamunkás az apjával együtt -- szénbánya munkása.

Maga a pap tanácsolta nekik, az öreg plébános fôúr, hogy odamenjenek. Nem sok idôre, csak egynéhány esztendôre.

Az asszonynak mondta pedig ezt a pap, hogy az asszony ôhozzá ment a panaszával: egyre részegesebb az ura, egyre több az adósság. És a pap ismerte a nótát, amely így kezdôdik:

Verd meg Isten azt a papot...

-- Csak biztasd rá az uradat. Én is a lelkére beszélek: szokjék le az idegen ég alatt az italról, és fizesse meg apránként az adósságát a kocsmárosnál.

Hosszú és kedvetlen tanácskozások indultak akkor otthon a hajlékban. Az asszony sírt, hogy jaj, ô nem marad magára. Kelessének lógott a feje. (A pap okos ember, tanult ember, a szava Isten szava. De hát Amerika messze idegen világ: hogy lehessen elhagyni házat, földet, asszonyt, gyerekeket?!)

S ballagott búsan a kocsmába, hogy könnyítsen a lelke terhén.

-- Az istenfáját annak a papnak: még hogy én világgá menjek! Itt hagyjam házamat, födémet, feleségömet, gyerökömet. Kutya se hagyja el a kölykét.

A társaság rábólogatott Kelesse igazára, aztán a beszéd más okosságokra és vidámságokra fordult.

Mert az élet csak a kocsmában élet. Ami kívül van, az már csak munka, gond, fáradalom, kedvetlenség. Ahány ember, annyifelé: ki-ki a maga igájában. A kocsmában ám sem iga, se gond. Asszonyok nem kellemetlenkednek. Ellenben az okos és kedves emberek együtt pélpáznak. Újságot is olvasnak néha. Együtt okosodnak. Minden politikának fenekére látnak ôk. Falu dolgainak is. S leggyakrabban persze a pohárnak.

Ám a rokonság is a pap szavát támogatta. Különösen János sógorok. Ha a gyermekeit nem tudja elhagyni, osszák meg: a kisebbik maradjon otthon az anyjával. A nagyobbikat vigye el magával -- Amerikában a gyerek is pénzkeresô.

-- Nem, Palikámat nem engedem! -- jajgatta az asszony --, iszen, ha nagyobb volna.

S igaz is, hogy Pali még a tizenkettedik évét se töltötte be akkor. S arra a korra is fejletlen volt: még ágaskodnia kellett, ha az asztalon keresett valamit.

Kelesse megint a cégérnek indult.

-- Az istenfáját annak a papnak -- panaszolta ottan --, olyan a házam, mint a siralomház.

Aznap azonban félreszólította a kocsmáros:

-- Tudja kend: halandók vagyunk. Én is meghalhatok, kend is meghalhat, Isten ôrizze. De az adósságot nem szokták melléje temetni senkinek. Nem azért, hogy fizessen kend, én nem mondtam. Szorítottam én valaha kendet, hogy fizessen? Soha, egy szóval se. Igaz? De hát, lássa, én is meghalhatok, kend is meghalhat -- éljen százhúsz esztendôt --, de nem lehet tudni... Aztán, lássa, ha valamelyikünk meghal, különbözés támadhat: az én maradékaim talán többet követelnek, mint amennyit a maga maradékai gondolnak: legjobb írásba tenni, betáblázni...

-- Mán megint?

Dolfi vállat vont. -- Ötszáz korona és hetven fillér, Kelesse gazda. Itt a könyv, tessék megnézni. Itt nincs hamis betû. Itt nincs hamis szám. Mondta énrólam valaha valaki? ...

-- De hát mennyi most mán egy summába, Dolfi?

Dolfi fogja a plajbászt: számít.

-- Háromezer korona és százhat fillér, Kelesse gazda. Bizony sok. De hát kértem én valaha? Fizet kend, amikor akar.

Kelesse homloka elborul.

-- No, sok.

S bújában aznap kétszer annyit ivott.

Végre a papnak meg a rokonságnak sok unszolására Kelesse is elfogadta, hogy meg kell mentenie, ami menthetô. Az asszony is engedett. A pap kezességet vállalt, hogy a fiú se el nem vész az úton, se tengerbe nem esik, sem az oroszlánok meg nem eszik: három-négy év, s visszakerülnek: a földekrôl letisztul az adósság. És hát ami fô: Kelesse elszökik az italtól is. Kelesse ezt esküvel ígérte: megesküdött a papnak, hogy Amerikában nem kocsmáz.

-- Isten engem úgy segéljen, hogy soha többet én se borra, se pálinkára nem nézek.

A búcsúzás nehéz volt: mikor a vonatra ültek, az anya azt jajgatta, hogy megszakad a szíve. Százszor megcsókolta a fiát.

-- Ó, egyetlen elsôszülöttem ... ó, magzatom ...

A fia is sírt a kezén. Végtére el is ájult az asszony. A vonat indulását nem is látta.

Pali erre mindig elnehezülô szívvel emlékezik. Hét éve is elmúlt már, hogy Amerikában vannak. Kelesse a hajón csak állta a fogadását. Igen hányta a tenger a hajót. A legkáromkodóbb száj is úgy imádkozott ottan, mintha nem is Amerikába hajóznának, hanem a radnai búcsúra.

-- Csak még egyszer tehessük földre a lábunkat, uram Istenem!

Hát aztán, hogy szerencsésen partra érkeztek, annak az örömére -- már a jó Isten se számíthatja vétkül --, de ennek az örömére még tán a kutya is bort ivott volna ottan. Mégis hát behunyta a szemét, úgy ivott, mert nem feledte el az esküjét, hogy nem néz többé se borra, se pálinkára.

De hát nehéz a munka a bányában: hét végén csak le kell öblíteni azt a sok szénport. A jó Isten azért nem haragudhatik. Mire való volna is másra a kocsma a bányászok telepén. Aztán szombat esténként csakis ott lehet megbeszélni a hazai ügyeket, politikát, munkabéreket. Kelesse nem maradhatott kívül a társaságon. S vasárnap reggelre mindig pénzetlenül virradt.

Annyi becsület mégis volt benne, hogy a fia keresetét nem itta el.

Ámbátor lehet, hogy nem is becsületbôl tette, hanem hogy az elsô szombaton a fiúra bízta a gúnyáját, tarisznyáját, a következô szombatokon is így történt. A fiú megszokta, hogy szombatomként okosnak kell lennie. Hát ô vízen élô maradt. A maga keresetét szépen megtakarította.

Eleinte magánál tartotta. Zacskóban hordozta a nyakán. Késôbb behordta a takarékpénztárba. Mikor már tizenöt éves volt, azon forgott az elméje, hogy farmot szerez majd Amerikában, s akkor az anyját meg az öccsét is által hozatja.

Ez a gondolat az apjának is tetszett: a harmadik év végén megszerezte az amerikai polgárjogot.

-- Sok mindenre jó az -- biztatták az odahonosult magyarok --, és hát attól csakúgy visszatérhet, ha akar, amikor akar, az óhazába.

Hát mármost a fiú is amerikai polgár. Amerikai lovat hajt, és amerikai földet fog szerezni, mert Amerikában könnyebb a szerzés. És elhozatja az anyját meg az öccsét.

De hát él-e az anyja?

Levelet csak karácsonykor szoktak írni -- mert drága a billog: huszonöt cent --, s húsvétra érkezik meg rá a válasz.

A karácsonyi levél mindig arról szólt, hogy rossz volt az év, csak Pali keresett. A húsvéti levél hazulról mindig arról szólt, hogy Kelesséné csak épp hogy a kamatot tudta fizetni a kocsmárosnak: a törlesztést Amerikából várja.

Az utóbbi karácsonyi levél se volt más, de hazulról nem érkezett még válasz, pedig már nagypéntek van.

Meghalt az anyja, bizonyosan meghalt, s talán épp abban az órában temették. Mert mikor Amerikában hajnal van, otthon délután van -- így tanulta az iskolában, tehát igaz.

De hát mért csak az a leány állt a koporsónál?

Hol volt a rokonság?

Mégse lehet igaz!

És hát Biri is ma már nem nyolc-tíz éves. Ma már nem táncolna ô se a majomtáncoltatónak a dudájára.

Persze, hogy bolondság volt az az álom.

Mácséktól még igazi temetésre se mennek át ôhozzájuk.

-- Tolvaj Mács!

Visszahanyatlott a szalmára, és aludt volna még, de az a koporsó ...

Sose gondolt haza annyira nyugtalanul.

És hát az a leány is... Hogy kerül oda, ha csak álomban is, az az utálatos? Az a vércseszemû béka!

Tizenkét évtôl tizenkilencig nagy-nagy hosszú idô, de a gyûlöletet nem eszi meg a rozsda. Az öregapjuk jó atyafiság volt egymással, csakúgy, mint mindenki a faluban. Hanem aztán összeharagudtak.

Akkor történt az, mikor a szabadság-háború volt. A falubeli nemzetôrök szétvertek egy rác-csapatot a határon, és elfogták a zsákmányukat. Annyi volt a szekér, hogy minden nemzetôrnek jutott belôle.

-- Hajtsd haza az enyimet is -- kiáltotta az öreg Kelesse Mácsnak --, én még dolgozok, a kutya árgyélusát!

S utána lódult a többivel egy menekülô rác csapatnak. Pedig csupa vér volt már akkor.

Mikorra hazavánszorgott, bent állt már a rácok szekere az udvarán. A két lovat is megismerte. De a szekér tetején kék csíkos dunna volt, holott emlékezett rá, hogy neki egy veres dunyhásat juttattak. Hiába erôsködött Mács, hogy a szeme volt akkor veres Kelessének, nem a dunyha, Kelesse nem fogadta el: veres dunyha az, veres. És attól fogva mindig vádolta Mácsot, hogy elcserélte a szekerét.

A fia Kelesse is minden megrészegedésekor azt emlegette, hogy az övé volna most a Csirkés dûlô, ha az öreg Mács el nem lopja. Mert a zsákmányolás után való évben vették Mácsék azt a dûlôt.

Mindez meghányódott a fejében Palinak is, s ha véletlenül abban a percben lép be oda a barakkba a Biri leány, bizony hozzásújtja az apja csákányát.

Nem tudott aludni.

Pedig körülötte ugyancsak altatón horkoltak a munkások. A hold világát hideg reggeli világosság váltotta föl.

Az anyjára gondolt.

Maga elôtt látta szeretô kotlós szemével, sovány arcával. A két vékony ráncot is az arcán. Még a jó komlós kenyérszagot is érezte rajta. Mindig olyan kenyérszaga volt szombatonként. De még a hangját is hallotta:

-- Palikám lelkem!

S a szeme elnedvesült.

Hej, talán nem is hallja többé azt a szeretô hangot!

S megint a koporsó képe állott elôtte. S megint csodálkozott azon a leányon is, azon a csúnya szeme-meresztésén. Se apjának, se anyjának nem olyan a szeme, se Lukácsé. Nem tudta maga elé állítani, hogy milyenek?

Csak Mácsra emlékezett, hogy nagy szôke bajusza lelóg kétfelôl, akár összeköthetné az álla alatt. Látta maga elôtt, amint ott pipál a kis kapuban, a léckerítéses kiskert mellett, amelyban nincs egyéb virág, csak egy bokor elvadult szegfû, meg egy bokor lapos menta.

A ház ormán vörös betûkkel:

ISTEN SEGÍTSÉGÉVEL ÉPÍT

ETTE MÁCS JÓZS

EP ANNÓ 1839 ESZTENDÔBE

A névnek az S-e, s mind a hat S fordított.

... Egy alvó az ajtó mellett felcihelôdik, és kibotorkál.

Az apja is megmozdul és köhög, nehezen, szinte szakad a mellébôl.

Föl is ül, bele is izzad.

-- Apám -- szólal meg aztán a legény --, valami baj van otthon.

-- Baj? Mi baj?

-- Álmodtam.

S elmondja az álmát az apjának.

-- Valami baj lehet otthon, valami nagy baj.

Az öreg lógatta a fejét, mint molnár szamara a malomudvaron.

-- Én is affélét álmodtam -- mormogta --, de már nem tudom mit, csak nehéz, rossz álom vót.

Megint lógatta a fejét. Megint fölemelte.

-- Valami lakodalmat álmodtam. Mintha a Pogányfordító árok mellett vót vóna, de anyád vót az örömanya, a mi vendégeink a vendégeik.

S a fejét rázta:

-- Nem jó.

A legény arca elborult: lakodalom mindig temetést jelent.

Húsvét ünnepét hát bús várakozásban töltötték. Még utána is egy hetet.

Levél nem érkezett.

És az öreg Kelesse még a szokottnál is többet ivott. Sírt, és ivott.

-- Vétkes ember vagyok -- nyögdécselte. -- Hiába: az ördög a gégámban ül, és gyötör. Italér kínoz, italér. Mán én nem megyek haza többé, soha az életben. Nem: nem fér az ábrázatomra, hogy haza álljak üres tarisznyával. De neked, Pali, van pénzed: eredj te haza. Segíts anyádon, ha él még. Ha pedig meghalt, akkor is hát a ház, meg a fôd... A zsidó elkaparítja. Ha meg mégis él, kódusbotra jut. Az öcséd ki tudja mi sorra? Mán csak te mentheted meg ôket.

Mégis vártak szombatig.

Akkor érkezett meg a levél, de a kántor írásával.

Hát csakugyan szomorú volt az a levél, mint a nagypénteki esô. A faluban himlô járt a télen, elvitte Palinak az öccsét is. Az anyjuk is majdhogy utána nem esett az üdvösségbe: ôsz óta beteges. Interest se tudott fizetni. A zsidó be akarja táblázni az interest is, és most már a Csala dûlôre.

-- Eredj haza, Pali -- mondta könnyezve az apja. -- Váltsd meg a földet. A tiéd lesz most mán úgyis minden. Én majd késôbb. Megpróbálom még egyszer, hogy nem iszom. Iszen csak az elsô poharat köllene megtagadnom. Mindig az a kutya elsô pohár ránt be. De megtagadom, mostantúl fogva megtagadom. Aztán majd lesz pénzem nekem is, és én is hazakerülök, böcsülettel. De te csak menj haza mentül elôbb. Mert hátha anyád is meghal: a ház is a zsidó kezére jut. Most mán tudom: mit jelent az a te álmod? A fôdet jelenti az. Mert a fôd is anyánk -- a fôd, a mi szép Csala dûlônk.

És pókhálós, vén szemébôl két nagy könnycsepp ereszkedett alá megvénült orcáján.

-- Erre muszáj egyet innya!

Azon az éjszakán Pali keveset aludt. Melyik az olcsó hajó? Találkozik-e olyan hajó, amelyiken ingyen térhet haza, hajón való segítô munkáért? Ki szándékozik még haza az ismerôsök közül?

Egy falujabeli legény vetôdött az eszébe: Dúló Pista. Nálánál valamivel idôsebb legény, nyugodt és eszes szemû fiú. Hosszú orrával a parton nyugvó gémre emlékeztetett, olykor hallgatag volt, és olyan tûnôdô. Az már tizennégy éves is elmúlt, mikor eljött hazulról a keresztapjával, Gál Ádám bácsival. Az anyja nem élt már. Az apja beállt béresnék abban az évben a grófhoz, a szomszéd faluba, mert régi adósságok növekedtek reá, s nem bírta már fizetni. Beleegyezett, hogy próbáljon a fiú szerencsét Amerikában -- ô már nem kezd más életet. S a fiú kilopakodott a lengyel határon át a keresztapjával. Azonban egy hetet se dolgozott a bányában, egy kárpitosnál talált alkalmasabb szegôdséget.

Attól fogva csak vasárnaponként látták.

Az a Dúló fiú az elsô kintvaló évben gyakorta emlegetett egy leányt: Boczonádi Veront. Együtt járt az a leány Palival az iskolába. Hitványka leány volt, szôke, fehérképû. A hajszálai olyan vékonyak, hogy a homloka fölött összepöndörödött egynéhány szál, mintha egy kismaroknyi csepût viselne ott. S nem is valami értelmes leány. A nyelvét is kinyújtotta, mikor írt, és arra mozdította, amerre a tollát. Mégse tudott szép betûket írni. Hanem mintha minden betûje részeg volna: egyik jobbra dôlt, másik balra. Pocákat is gyakran ejtett, s olyankor ijedten bámult, és szomorúan nyalta el, csak nevették a társai. Hát lám, azt a Veront emlegette vasárnaponként a Dúló fiú.

-- Csak még egyszer hazasegítene az Isten -- sóhajtozta --, hogy Veront láthatnám.

Pali unta a sóhajkodásokat. Neki csak egy leány maradt az eszében, az se azért, hogy megsóhajtsa, hanem hogy idônkint legyen valami öröme is.

-- Ha idekerülne Amerikába -- gondolta --, itt is beleugrasztanám a pocsolyába, itt is ráfröccsentenék.

Hát unta.

Egyszer, hogy már nagyobbak voltak, meg is mondta neki:

-- Mit sóhajtozol azon a kócon? Akármelyik is különb annál.

A Dúló fiú elbámult:

-- Melyik -- mondta szinte megbotránkozva --, melyik?

S igen elkedvetlenült, szótlanná vált.

Varjúhad jelent meg az éghatáron. Mintha fekete halacskák vergôdnének a levegôben. A varjúhad jöttön-jött, és szállt a fejük fölött. Ezernyi ezer varjú, eget borító, hosszú fekete vonulásban, nehézkes röpüléssel, némán. Csak mikor már a telep fölé értek, akkor hallatszott a szárnyok suhogása s egy-egy rekedt kár-kiáltás.

-- Ezek is vándormadarak -- szólalt meg Pali.

-- Kukoricafôdet keresnek -- mondta rá Dúló Pista.

Pali a fejét rázta:

-- Nem azt keresnek. A varjú gelesztával él.

Dúló akkor hirtelen megharagudott. Fölkelt, és pofoncsapta Palit:

-- Gelesztával? Te szamár! -- ordította --, szamár!

Pali elzöldült. Sehogy nem értette: mit vétett azzal a gelesztával olyan nagyot?

Azonban mire arra gondolhatott volna, hogy az ôsi erkölcsök szerint csókot és pofont azonnal vissza szoktak téríteni, a Dúló fiú már otthagyta.

-- Ezért meghalsz! -- morogta Pali az ôsi erkölcsök szerint.

Házaló zsidó járt aznap a telepen, magyarországi. Apróságokat árult: kést, imádságos könyvet, fésût, más effélét. Revolver is volt nála kettô. Egy új brauning, s egy bulldog. A bulldog oly rövid csövû, hogy a beledugott patronnak az ólma szinte kikukucskált belôle. S micsoda könnyen zsebre tehetô! Micsoda könnyen elôkapható! S nem is lehet drága: a rozsda már kikezdte a belsô részeken.

-- Hogy ez a revol?

-- Egy dollár a patronok nélkül.

-- Fél dollár a patronokkal.

-- Hiszen az öt patron maga húsz cent.

-- Nekem csak egy patron kell -- válaszolt Pali sötét pillantással.

S végre is megvette a revolvert.

A Dúló fiú két hónapig nem mutatta a hosszú orrát. Pedig ugyancsak el volt neki készítve egy pofon, s utána a revol, ha vissza meri ütni.

A második hónap végén egy munkásnak a leánya ment férjhez. Megyéjükbeli volt az a munkás: ôket is meghívta a lakodalomra.

Pali magával vitte a revolverét.

Ahogy ott ülnek az asztalnál, Dúló Pista fogja a poharát, s rámosolyog Palira:

-- Eb, aki haragszik! -- mondja engesztelôn --, itt a pofám: üsd vissza, ha kívánja a gyomrod. De aztán ne neheztelj.

Pali persze nem ütötte vissza. Kelletlenül, de mégis koccintott vele. Igen hiányzott neki a két hónapban Pista. Ha otthon nem is voltak együtt futkosó cimborák, a messze idegenben összemelegedtek. A falut nemigen emlegették, csak ha valakinek levele érkezett. Az minden falubelit érdekelt:

-- Mit írnak? Az enyimekrül nincs a levélben?

S olyankor hosszan beszélgettek az otthonvalókról az öregek is. Hosszan beszélgettek, hosszan elgondolkodtak. A két fiú olyankor a pajtásokat is emlegette:

-- Rigó Pesta is megnôtt mán azóta: most mán nem merné a zsidóasszony kilökni a bótbul.

-- Ács Laci is megerôsödhetett azóta, ha ugyan meg nem halt. Emlékszel-e, hogyan felmászott a jegenyefára?

Mács Lukácsot soha nem említették, pedig a Dúló fiú gyakorta játszott vele. A szôlejükbe is eljárt, mikor a cseresznye érett.

Mégis leginkább arról beszélgették, hogy melyiküknek mennyi a pénze, s hogyan szaporítja? Melyik bankba jobb berakni? A Dúló fiú csak ruhára költött, bár a szivart is szerette. A Kelesse fiú kenyéren és szalonnán élt: minden centet megtakarított.

-- No, mennyi? -- kérdezték egymást minden vasárnapon.

-- Ennyi száz s ennyi dollár.

-- Az enyém meg ennyi...

Jobban mulattak egymással, mint az öregekkel.

Hát koccintott vele. Arra a Dúló fiú szivarral is megkínálta Palit, és látszott rajta, hogy ô is igen becsüli a régi barátságot.

Veront mam említette többé.

A következô héten el is távozott arról a tájról, és csak kettôs ünnepeken látogatott el hozzájuk. Vonaton. Másfél órát kellett odáig utaznia vonaton.

Az évek haladtával lassankint úrrá vedlett: kockás úri ruhában járt, ezüstórája volt és tajtékszipókája. Angolul úgy értett, hogy az odavalók se különben. De azért sose vetette meg a szûrös-gatyás falubelijeit. A keresztapjának mindig hozott egy-két szivart, és érdeklôdött az otthonvaló hírek iránt is.

Hát az a Dúló fiú ötlött az eszébe Palinak. Most már annak is jócskán lehet pénze, és talán az is csak alkalmat vár, hogy hazajuthasson.

De hogyan lehessen vele találkoznia?

Idegen városban lakik ô, Rozmeri kárpitosnál. A vonaton csak oda tudna menni, de hogy találja meg azt a kárpitost? És hát talán hiábavaló is a költség, mert hiszen vasárnap bizonyára nem találja otthon. Vagy hogy míg otthon keresi, az meg tán éppen akkor átjô.

Reggeli hat óra volt. Az ég felhôs és esôre komorgó. A városból odahallatszott a telep reggeli csendjében a harangszó.

Pali megberetválkozott, és felöltözködött.

Bement a városba, és csak ôdöngött az utcákon. Minden bolt zárva volt, és mindenki esernyôvel sétált az utcán. A villamoskocsikon csupa tavaszi új-kalapos nôk, cilinderes urak. A cilinder általában igen kedvelt kalap Amerikában. Még a mezítlábas szerecsen is cilinderkalaposan söpri az utcát.

Egy templom ajtaján sokan betérnek.

Pali szórakozottan nézte ôket. Abban a templomban magyar pap is miséz.

Bement.

A pap éppen prédikált odabent. Magyarul. Szikár fiatalember volt, alacsony homlokú és göndör fekete hajú. Aranyos keretû pápaszemével valami igen tudós és méltóságos volt a tekintete. Csak jobb kézzel terjegett. Némely mondása végén rácsapott a prédikálószóknek a szélére.

Az a templom kicsi volt és hideg. Aznap többen hallgatták, mint szokták. Asszonyok, akiknek karjukon volt a piaci kosár, és iparosféle emberek. Szûrösek is.

Szent János evangéliumából magyarázott valamit a pap, de a papok szokása szerint németszabású mondatokban. A szavak magyarok, a mondatok németek. (A német mondat abban különbözik a magyartól, hogy olyan, mint a hosszú sötét folyosó, amelynek hátul a lámpása, az ige. Odáig csak tapogatózva botorkálsz. A magyar mondatban mindjárt az elején ott a lámpás: a kezedbe veheted, s nincs elôtted homály. Mert a magyar mondat rövid is. De hát a hivatalnokok ezt soha meg nem értik, sem az irodabeliek, sem a templomiak.)

Aznap többen hallgatták, mint szokták. Mert húsvét után való vasárnap is sokan gyóntak, és hát erkölcsi kötelességnek érezték, hogy akkor az egyszer meghallgassák a prédikációt, ha értik, ha nem.

A szeretet szót mégiscsak megértették. Máskor is hallották már, hogy ez a szó az Isten szava. Szent János evangélista, aki legjobban megértette Krisztusnak a tanítását, aggságában már nem is prédikált egyebet:

-- Szeretet... szeretet... gyermekeim, csak szeressétek egymást ...

Egy csecsemô megsiramlott valamelyik asszonynak a karján. A pap intett, hogy vigyék ki a kisdedet.

Aztán arról beszélt, hogy aki gyónik, mindig a szeretet ellen való vétségeit gyónja meg elôször.

Pali csak bámult a papra.

Eszébe jutott, hogy húsvét elôtt nem gyónt. Mióta Amerikában van, nem gyónt. Mert templomba se igen járt. Arról a teleprôl senki se járt, mert vasárnap nyolcig is elheverésztek a faházban.

Templomban mégiscsak megérinti a lelkeket az örökkévalóság fuvalma. Sejtelmek bontakoznak elô a szívekbôl, hogy ez a földi poros világ valami másik tisztább világgal kapcsolatos. Mint Amerika Európával. A tenger nagy ugyan köztük, de mégis által lehet kelni. Az ég is tenger, kék tenger. És a túlsó partja látszik is éjszakánkint, hogy ki van világítva. Nagy és láthatatlan szemek irányulnak onnan reánk, és láthatatlan kezek markolnak bele olykor a sorsunkba.

Pali arra gondolt, hogy útra kel talán már holnap: a végtelen vizû tenger, a feneketlen mélységek ... nyugtalan hullámok. Mikor jöttek, hej, igen imádkoztak...

Mise után bement a sekrestyébe:

-- Gyónnék kérem alássan ...

A pap fehér karinget öltött, és kék stólát vetett a nyakába. A cipôje szinte katonásan kopogott, ahogy áthaladt a szentély vörösfehér cement kövezetén.

Pali gondolkodott, hogy miket is vétett hát ô a szeretet parancsa ellen.

A leány jutott az eszébe, meg Lukács.

De hát hogy gyónja meg?

Ha haza tér is, azzal a leánnyal nem beszélhet ô, se Lukáccsal. A pap azonban már beült a gyóntatószékbe, s az aranykeretû pápaszem várakozóan csillant feléje. Palinak oda kellett térdelnie.

-- Én csak egy leány iránt vétkeztem, meg a bátyja iránt -- tördelte susogva --, azokat igen gyûlöltem mindig ... Meg is vertem a lányt... sokszor ... A bátyja is engem ... egyszer karóval a szôlôben ... mert ott ért, ahogy elszakítottam a húga kalárisát ...

S a szó a torkán fulladt.

-- No -- biztatta a pap --, hát megbékülsz velük, ugye? Megkérleled ôket, kivált a leányt: megmondod neki, hogy bánod, amiket ellene cselekedtél.

A legény csak lógatta a fejét.

-- Nem, azt nem lehet -- nyögte.

-- Miért ne lehetne?

-- Nem itt lakik: otthon az óhazában.

-- Hát akkor írsz neki, ugye? Még ma írsz neki: kéred, hogy bocsásson meg, s érezzen testvérének.

A legény elhalványult.

-- Nem, az nem érezhet...

-- Arról ô felel a másvilágon. Neked mégis meg kell a levelet írnod, keresztényi alázattal vallanod benne, hogy bánod a magadviseletét. A kaláris helyett veszel neki újat...

A legény a fejét rázta ...

-- Nem írhatok én annak ...

A pap megbosszankodott:

-- Hát miért mondtad, hogy gyónni akarsz? A bûn piszok, és a gyónás mosdás. Aki piszokban akar élni, nem keresi a mosdóvizet.

-- Senkivel se tartok haragot -- nyögte a legény --, csak velük.

A pap fölkelt:

-- Nem oldozlak fel -- mondta szigorúan --, bûnbánat nélkül nincs megbocsátása a bûnnek. Majd ha töredelemmel jössz ide, majd ha engedelmeskedel Krisztusnak, ha elküldted a levelet... A jövô vasárnap várlak itt a gyóntatószékben.

S otthagyta.

Pali zavarodott fejjel és égô arccal kullogott ki a templomból.

Sehogyan nem értette, hogy miért kelljen azt az utálatos Mács leányt megkövetnie? Még kalárist is vegyen neki? Hogyisne! Ménkû abba a majom táncosába! Miért nem is azt ölte meg a himlô! Vagy iszen lehet, hogy azt is elvitte. Tán Lukácsot is elvitte. Bár elvitte volna mind a kettôt. De még a sírjukon is rúg egyet, ha hazatér.

Erôs csengetés riasztotta szét a gondolatait. Villamoskocsi csengetett mögötte. Akkor látta, hogy a sínek között ballag. Ijedtében mozdulni se tudott. Idô múlt, míg kiléphetett a sínekbôl.

A gyalogjárón ballagott tovább a telep felé.

De a papon hánykolódott az elméje akkor is.

-- Furcsa ez az amerikai plébános -- mondta bosszúsan. -- Az otthonvaló sose kívánt efféle bolondságot. Pedig az is tudott arról, hogy ôk hogy vannak Mácsékkal. Amerikában, hiába, még a gyónás se olyan jó, mint otthon.

Kedvetlenül bódorgott az utcán, mormogott, dohogott.

-- Isten teremtett mindent. Hát akkor a gyûlöletet is. Hiba a gyûlölet? Akkor Istennek a dolga, hogy eligazítsa!

Ez a gondolat megtetszett neki. Okosnak érezte magát. Ha elôbb ötlött volna az eszébe, ott a gyóntatószéknél megmondta volna a papnak.

-- Nem az én dógom: Istené. Ha Isten el nem igazítja, miért igazítsam el én?

És szinte látta a pap elképedt arcát, amint megkövültén néz rá az aranyozott pápaszammel.

Tán tovább is fonta volna ezeket az istenes gondolatokat, ha egy mészároslegény oldalba nem törli a gyékényszatyorjával.

Húst vitt valahova az a legény, és hússzagot bûzölt maga körül. Hajadonfôvel ment, és fehér kötény libegett elôtte. Igen büszke lehetett valamire, mert úgy lépkedett, mintha király csizmája volna a lábán. Senkinek se tért ki. A húslétôl szennyes szatyorral egy reklámosztogató sihedert is meglökött.

A siheder ráherregett valamit angolul. Új ruha volt rajta, valami diószínû lüszter, s a fején cilinderkalap. De csuda, hogy az a vékony legényke rá mert ripakodni arra a tagos-erôs mészároslegényre.

A mészáros megállt, és összevont szemöldökkel érdeklôdött az iránt, hogy vajon a reklámok osztogatója hány centiméter fölülrôl lefelé? És hány alulról fölfelé?

A sihedernek ez láthatóképpen nem tetszett. Ô is megbecsülte két tekintetben a mészárosnak a hosszát: fölülrôl lefelé és alulról fölfelé.

A mészáros morgott.

A siheder herregett.

A mészáros feléje topott. A siheder szembe sistergett. Csaknem leharapta a mészárosnak az orrát, úgy rikácsolt a szeme közé.

No, a mészáros is mozdul: bal vállára veti a szatyorját. Az öklének jókora lendületével a cilinderre céloz.

A fiú elkapja a fejét.

A következô pillanatban a mészároslegény eldobja a szatyrot.

A reklámos eldobja a papiros-csomóját.

Azután már csak az ökleiket lehetett látni, ahogy egymás arca elôtt motollálnak. De úgy motollálnak, mintha azon versenyeznének, melyik tudna a másiknak az orrából több pántlikát kihúzni. Motollálnak ököllel.

De a reklámos fiúnak az öklén valami fényes is villog. Nem kés, hanem mintha valami nagy nikkel-vasgyûrûk volnának. Nem lehetett jól látni, csak a villogását.

A cilinder egyszer csak rotty: lapos kalappá rottyan a fiú fején. De a mészáros orra meg épp akkor aú: olyan piros paradicsommá változik, hogy még leve is fröccsen, és csordul le piros zsinórként a mellén.

A mészáros hanyatt tántorodik:

-- Aú!

A fiú marad helyben, lihegôn, várakozón, diadalmasan.

-- Hurrá! -- kiáltották a nézôk. -- Hipp, hipp, hurrá!

Palinak igen tetszett ez az amerikai mulatság.

-- Ez az -- biccentett rá vígan --, így való a gyûlöletet elintézni, nem gyónással. Hipp, hipp, hurrá!

Már dél elmúlt, mikor a telepre ért.

A bányalovakat akkor itatták a sztéblmének. A munkások ebédutánt hevertek a barakk oldalában, a tavaszi verôfényen. Négyen kártyáztak. A faház végében kártyáztak. Egy hosszúorrú ifjú úr is ült ott. Felfordított széntalicskán ült, amelyre elôbb újságot terített, és nézte ôket.

Pali megörvendett.

-- Szerbusz Pista! -- kiáltotta neki már messzirôl.

Bement a tarisznyájáért. Kenyeret és szalonnát vett elô, és félrehítta:

-- Gyere: valamit kérdeznék.

Dúló fölkelt, és fölvette az újságját is. Egy rossz szivattyú hevert a telek csendesebb felében. Annak a két rúdjára ültek.

A Dúló fiú oda is leterítette az újságját. Mert új ruha volt rajta, tavaszi fehérkockás fahéjszínû. A kalapja is új volt, keménykalap, divatjamúlt zsibvásári portéka. De ô nem ismerte a divatokat, csak azt nézte, hogy úri kalapja legyen, olcsó és új. A nadrágja alja fel volt hajtva, a bajuszkája hegye angolosra volt nyesve, de a kalapját félfülön viselte, mint az otthonvaló legények szokták.

-- Éppen hozzád mentem volna délelôtt -- kezdte Pali a szalonnáját bontogatva --, de gondoltam: eljössz tán, mert régen nem vótá nálunk. Apám nem mondott semmit?

-- Nem beszéltem vele.

-- Hát az az újság, hogy hazamegyek, haza.

S várakozón nézett Pistára.

Az azonban nyugodt maradt, mintha azt mondták volna: Holnap hétfô lesz. Csak éppen hogy pillantott egyet rá.

Pali mindjárt látta, hogy a cimborát nem érdekli az ügy. Csökkent kedvvel bontogatta tovább a szalonnáját.

-- Hazamegyek, azt mondtam vóna meg. Gondótam: tán te is jössz ... Munkát vállalnánk valamelyik hajón ...

A Dúló fiú a fejét rázta:

-- Én nem mék haza: Itsz obszoluti sur.

-- Mér? Hiszen van pénzed. Tán ezer dollárod is van mán.

-- Ezer még nincs, piti.

-- Az is elég otthonra. Szép nagy fôdet vehetnél rajta.

-- Prabebli. De minek az nekem?

-- Minek?

-- Minek?

-- Apádra nem gondolsz?

A Dúló fiú vállat vont.

-- Megél a ...

Pali kedvetlenül kanyarított a kenyérbe. A szalonnából is szelt egy ujjnyit: ráfektette a kenyérre, és oly hosszan nyelte, mintha kígyót nyelne.

-- Hát Veron? -- szakadt ki belôle a szó.

Nem nézett Pistára, hogy ezt mondta. S nehezére esett, hogy említenie kell azt a leányt. Ráeszüdött már, hogy a varjún miért bosszankodott a Dúló fiú.

-- Hát Veron?

A Dúló fiú megint vállat vont:

-- Veron! Csak nem megyek haza Veronér? Egy gyerekkori játszótárs... No-no.

Palinak a torkán akadt a falat.

-- Játszótársad? Csak játszótársad?

-- Hát mi?

-- Meg is veretted érte magadat. Rózsát loptál neki.

Dúló ismét megvonta a vállát. Legyintett.

Egy idegen szerecsen jelent meg a telepen, és tétován tekingélt. Fekete cilinder volt a fején, és fehér nadrág a lábán. A kabátja zöldsávos lüszter. Rájuk is tekintett, mintha mondani szeretne valamit. A Dúló fiú azonban olyan megvetôen kísérte a szemével, hogy szinte röstelkedve lépett tovább.

A Dúló fiú nézte, míg csak be nem fordult a felügyelôk szennyes téglaházai közé.

-- Veron nem az mán, aki akkor vót -- mondta biggyesztve. -- Csak éppen hogy akkor is paraszt vót, meg most is a. Aj tenk. Én úr leszek itt. Kapok én miszt is, gazdagot. Különben lehet, hogy majd vénségemre haza látogatok. Majd ha handred tauzend dollár lesz a zsebemben.

S elôvonta zsebkendôjét -- szép kékszegélyû úri zsebkendôt --, s belepökintett. Visszatette a zsebébe.

S megvetôen nézett Palira is.

Estefelé a szerecsen újra megjelent a telepen, és egy rozsdás bokszert kínált a munkásoknak ötven centért. Felvonta az ujjaira a bokszert, és mutatta, hogy mekkorát lehet azzal ütni.

Pali egyszerre megismerte, hogy az a szerszám, amelyikkel a reklámos ifjú dolgozott.

Lukácsra gondolt.

Megvette a bokszert a szerecsentôl tíz centen.


2. fejezet

Péter és Pál elôtt való szombaton érkezett haza. A világnak kettôs ünnep, neki hármas: ünnep már az a szombat is.

Mikor estefelé elôtûnt a fák közt a faluja távoli tornya, úgy vert a szíve, mintha a mennyországba menne. Soha olyan gyönyörû tornyot nem látott ô az amerikai messze világban. De mintha nem is hét éve, hanem hetvenhét éve látta volna utoljára azt a gyönyörû kis tornyot.

-- Vajon kivel találkozom elôször? Megismerem-e? Megismer-e?

És a melle melegedett az örömtôl.

-- Ó, gyönyörû dombok! A világon sehol nincsenek ilyen szép dombok! Ó, gyönyörû gabonatáblák! Mekkora nagy a rozs az idén! Búzaföld ilyen nincs Amerikában. Itt már a patak is, itt a gyönyörû patak! A világon sehol ilyen szép patak nincsen! De furcsa, hogy kisebbedett ez a patak. A dombok is alacsonyabbak. Csak a fák nôttek tekintetes nagyot a hét esztendôben.

S vert a szíve, hogy elôbarnállott a patak mentén a Kati-malom, a görbenyakú Nepomuki szobor a Pogányfordító árok hídja mellett, mind szép egymásután bontakozott eléje.

De minden, minden megkicsinyült...

S boldog szemmel tekingetett, szemlélôdött, csodálkozott, el-ellassítva a lépéseit. Még a felhôkre is szeretettel bámult. A fáradtságát elfeledte. A terhét, a nap hevét nem érezte. Szûr volt rajta, virágos. Pörge kalap a fején, azon is virág, viaszos gyolcsból csinált rózsa. De ruhának kék vászonzubbony volt rajta, és ugyanolyan nadrág. Mert bizony a hazai fehérnemûje rég elszûkült, lerongyolódott róla. Amerikában nem árulnak affélét. Csak éppen hogy szûrt árulnak néhol az ócskásoknál, a magyar telepek mellett. Sok magyar viselet változik el ott angolra.

Pity-palatty, pity-palatty -- hangzott a búzatáblákból --, mintha neki kiáltott volna a fürj öröm-üdvözletet.

Egy veréb elôtte szállt le az útszélre hajló kövér búzaszálra. A búzaszál szinte a földig hajlott a súlya alatt. A veréb hintókázott rajta, s vállra billent fejjel barátságosan nézett Palira. Aztán elröppent.

Pali mosolyogva tekintett utána.

A Pogányfordító hídján megállt, és érdeklôdéssel szemlélôdött belé. Mély, szakadékos, sárga árok. A víz mosta olyan mélyre, a hegyek vize. A tavaszi olvadás meg a nyári felhôszakadások vize rohan olykor le a völgybe halk, hideg morgással. Most is jókora a víz. Bizonyára zivatar volt délelôtt, vagy az éjjel. A kerékvágások gyüremlései puhák is még. Sok esô járhatott erre mostanában: minden fû nagy. A gabona is nagy. A legelô is erôsen füves. Bokrok is sûrûn levelesek.

Állt, szemlélôdött.

Mennyiszer szedett fészket itt szanaszét az árokoldal bokrai közt. De akkor mélyebb volt az árok. Most alig két méternyi.

Az árok mellett kezdôdik a legelô, s túl azon a szôlôhegy.

Megismerte a kunyhójukat, noha csak a tetejét látta. A vén cseresznyefa is ott áll még a szôlejük sarkán, a hegy vállán.

-- Szerbusz öreg! -- kiáltotta vígan.

De a hegy mégis mintha megszállott volna.

Egy-két kunyhóról nem tudta már, melyik kié. Kié lehet az a nagy diófa, ott alább? Azelôtt kis diófa állt ott. Az út azonban csak olyan széles, sárga szalagként övezi a hegyet, és kiszélesedetten ereszkedik le a legelôre, legelôn át a Pogányfordító árok nagy hídjára, amelyen, lám, új a korlát.

De hol a bürü? Amoda lejjebb kell annak lennie. A gyalogjárók nem kerülnek a nagy hídnak: néhány száz lépéssel rövidebb a bürün át az út az alvégre.

Elszemlélôdött volna ott lassú ballagtában tovább is, de kolompszó hangzott a közelben: a falu csordája.

S egyszerre igen érdeklôdött a csorda iránt. Takarták még a fûzfák s az árok bokrai. Igen érdeklôdött.

Vígan lépegetett arra, fáradtságát, terhét és a nap hevét nem érezve.

Pedig a tarisznyája is nehéz volt, üresen is nehéz amerikai bôrtarisznya. Az útra bizony gömbölyûre tömôdött, s oly súlyos, hogy árkot nyom a vállán. A téli ruháját hozza abban. Gondosan összegöngyölítette. Két rend fehérnemûje is benne van a tarisznyájában, meg a revolvere, bokszere is. S a fôkincs: ezer és háromszázegynéhány dollárja hazai pénzre váltottan, belôle csengô szép magyar ezüstben hatszáz korona.

Minden pénzét ezüstben vette volna ki. Az volt a gondolata, hogy odazúdítja majd a tarisznyából az asztalra az anyja elé:

-- Ihol a váltság, édesanyám! Még fölöse is marad.

De annyi ezüst épp akkor nem volt a fiumei bankban. Ez is sok így vállon.

A csorda az út közelében legelt, igen elszéledten. Érdeklôdéssel szemlélte a teheneket, és csodálkozott, hogy egyet sem ismer meg. Pedig mintha tegnap járt volna a legelôn, s tegnap még ismerte névrôl a falu minden tehenét. Még azt is tudta: melyik melyiknek a borja vagy anyja. Mintha idegen csorda volna! Tán a grófé, a szomszéd faluba való.

A tehenek nem is érdeklôdtek a jövevény iránt. Csak az út mellett kettô emelte föl a fejét, és nézett Palira nyugodtan, jámborán.

No, akkor az egyiket megismerte: az egyik kis vörös tehenet, amelyiknek csak a hátán fehérlett egy folt, mintha rongyos zsebkendôt terítettek volna rá tréfából, nyeregnek. A szomszéd Salánkyék tehene! Egyéves üszô volt akkor, mikor utoljára látta.

-- Szegfû! -- kiáltotta örömmel -- Szegfû!

A tehén bámulva emelte föl a fejét, és gondolkodva rágott. Aztán megint csak lebocsátotta a fejét a fûre.

Pali úgy örült, mintha ismerôse volna az az állat. Ha a kenyerét meg nem ette volna még a vonaton, bizony neki adta volna.

Szerette volna a csordást is látni: Szûcs Miska bácsit, de az valahol távolabb lehetett, és neki sietôs volt, hogy hazaérjen.

Lépegetett boldogan, terhét és a nap hevét nem érezve.

A szeme újra a falu tornyát keresgette, bámulgatta a lombok között.

A felhôk, arra az ég alján, mintha levegôbe emelkedett óriás havas hegyek volnának. A nap már alájuk bocsátkozik, és kezdi sárgítani a fényével ôket. Az útszéli lombos akácfákon néhány veréb csiripel.

De még a verébcsiripelés is milyen más itthon!

Kocsi zördül elô a falu felôl, afféle bôrüléses falusi úri kocsi, sárga. Egy öregforma úr ül rajta, és valami négyszögletes, lapos ládaformát tartogat a két térde között.

A kocsis ismeretlen képû, pörgebajuszos fiatalember, de falujabeli kalap van a fején, és kigombolt pitykés mellény a mellén. Ahogy mellette elrobognak, bámulva ismer a kocsiban ülôn az öreg rongyszedô Samura, a boltosnak az apjára. Micsoda úr lett abból a lompos rongyszedôbôl! Olyan ruha van rajta, akár a bánya pénztárosán. Képrámákat visz valahova, vagy képeket? A maga kocsija-e?

Sose vélte volna, hogy azt a Samut is úgy megdobogja a szíve.

De még inkább dobog a toronynak újból való megpillantására. Ha nem is olyan pompás fedelû, mint azé az amerikai magyar templomé, de azért érezni való, hogy ezt szereti a legjobban a jó Isten a világ minden templomai között.

A háztetôk is bontakoznak már elô a lombok közül. Füstöl a kémény néhol. Kinek a kéménye is az? ... Sehol olyan érdekesen nem füstölnek a kémények.

Egy nagy zöld pont, egy rózsabogár keringél lomha röpüléssel elôtte az úton, fordultában szinte az orra elôtt:

-- Brúm-brúm ...

Pali elkapja. Szeretettel nézi a tenyerén: pompás zöld aranyát. Aztán földobja. A bogár fönn is marad: boldog búgással keringél tova.

Aztán libákat pillant meg a falu alján a legelôn.

Egyinges apró gyerekek az út mellett, napon barnult piros-képûek. Kezük maszatos, lábuk poros, de az arcuk tiszta. Csak két leánykán van szoknyácska is, bizony fakócska, piszkoska, de hát ônekik nincs ma ünnep.

Bürökszárból való síppal játszanak:

-- Tü-tü-tü-tú-tú-tú!

Túlról egy leányka már téríti is a libákat hazamenetelre. Leveles fûzgallyát emelgeti rájok. S a ludak a nyakukat nyújtogatva, sásogva térülnék nagy fehér csoportba a legelôn.

Megáll, és nézi ôket.

Mind ismerôs szemû, mind ismerôs képû, de mégse ismeri egyiket se, pedig hát ô minden gyereket ismert a faluban. Az egyik fiúcska ragyásképû, s még veres a ragya rajta. Azt éppenséggel nem ismeri.

Egy négyéves leányka a szájacskáját is elnyitva bámult reá.

Megszólította:

-- Kinek a lánya vagy?

-- Édesanyámé.

-- Hogy híjják anyádat?

-- Marisnak.

-- Micsoda Marisnak?

A leányka nem felelt, csak bámult, és poros tenyérkéjét az inge melléhez törölte.

A társai is bámultak.

A legidôsebb köztük, egy hatéves kis piszkosorrú gyerek megszólalt:

-- Tetyeg Tabó a dannya.

S elvonta a kezefejét az orra alatt.

Pali elámult:

-- Szabó Maris? Keszeg Szabó Maris?

-- A.

Pali csak nézett.

Szabó Maris vele járt iskolába. Vele egykorú, de fejjel is kisebb, nyápic leányka volt, mindig bágyadt arcú, és keskeny ajka mintha mindig sírásra készülne. Gombos cipôben járt, amelyrôl azonban minden gomb hiányzott, s olyan nagy volt neki, hogy a cipô orra felhajlott, mint a korcsolyáé. Boltoséktól kapta az anyja: felsúrolta érte a szobájuk padlóját.

-- Szabó Marisnak a lánya vagy? -- képedezett Pali --, Keszeg Szabó Marisé?

A leányka biccentett, és szégyenlôsen sandított Palira.

-- Hát az én anyámat ösmeritek-e? Kelesse nénit.

-- Ösmerjük -- felelték élénken a gyermekek.

-- Egészséges-e?

-- Egészséges.

A gyerekek akkor egyszerre a kocsiútra néztek, és éneklôsen kiáltották: -- Di-tyér-jük Jé-dutt...

Egy pap sétált ím az úton, hajlott hátú, barna ember, hosszú lüszter kabátban, és fekete szalmakalap a fején, feketés-kék pápaszem a szemén. Gondolkodó arccal sétál, és lassan, mintha valami nyomot követne.

Pali is megemeli a kalapját, és érdeklôdéssel kandit utána.

Bizonyosan az új pap. A régi még abban az évben elköltözött más parókiába.

Pali nem kérdezôsködik tovább: megindul, hogy mentül elôbb hazaérjen.

Hát ôt vajon megismerik-e?

Éretlen gyerek volt, mikor elkerült a faluból, most már termetes, erôs legény. A bánya ôt nemigen viselte meg. Az elején dolgozott a tárnáknak, szellôs helyen. S a hét éven át mindig csak lóhajtó volt. A bányában dolgozó lovakat hajtotta a sínek mellett. Csak épp az arca színét szívta el a bánya. De ha színes volna is az arca, akkor is aligha ismernék meg: mikor még ô is libát legeltetett, neki is csak kis arca volt, és amikor Amerikába vitte az apja, akkor is kisborjú volt még, most már a szakálla is mohodzik, bajusza is ütközik. A két végét már hegybe is pödri vasárnaponként.

A falu végén négy legény jelent meg. Kaszával ballagtak fel a kertek alól. Csak ing volt rajtuk, meg gatya, s a derekukon fenkô. A lehajló nap sugaraiban aranylón villant olykor a vállukon a kasza.

A szíve megdobbant: bizonyára az ô gyerekpajtásai!

Tán Ács Laci az a szélsô?

Nem, inkább Rigó Pesta ...

Csak ötven lépésnyire voltak, s mégsem ismerte meg ôket. Pedig azok is rátekintettek. Már az ajkán volt a kiáltás: Megálljatok! Hé! -- de egyszerre torkon szorította egy gondolat: hátha köztük van Lukács is?

Nem szólt nekik.

Csak elkomolyult szemmel vizsgálta: melyik ki lehet? S melyik lehet Lukács?

Szombat este minden fáradt. Az anyja csak épp a szomszédba kotkodácsolta át az örömhírt, hogy a fia megjött. A falu mégis tudta negyedóra múlván végighosszat.

És csakhamar nyüzsgött a sok érdeklôdô a házban: rokonok, meg az Amerikában járók honnmaradtjai.

-- Te vagy-e? No lám! Tudsz-e még magyarul? No mennyi pénzt hoztál? Mit kezdel vele?

Mindenki azon csodálkozott persze legjobban, hogy Pali megnôtt, megemberedett. Mintha éppen ôneki nem lett volna szabad megnônie.

-- Az apjánál is derekabb minden erányba -- vélte János sógor.

-- Csak a színe -- sóhajtotta az anyja --, azt Amerikában hagyta.

-- Majd meghozza Kasza Pál -- vigasztalták a sógorok. Tudsz-e még kaszálni, Pali?

Viszont Pali is csodálkozott, hogy a kicsinyek megnôttek, a nagyok megkicsinyedtek. Az anyja is csodálatosan megkicsinyedett, megvénült. A két ránc az arcán négy már. Foga is csorba. Jaj, de azért hogy megismerték egymást!

-- Ó, kedves, egyetlen fiaim!

-- Édesanyám ...

Szólni se tudtak az elsô percékben, de még tán fertályóráig se sokat, úgy elremegett a lelkük. Csak ahogy megcsókolták egymást ott az udvaron, álltak és néztek egymás arcába némán, ostobán és könnyes szemmel. Aztán félrenéztek, meg a földre néztek, meg megint egymásra néztek.

-- Csakhogy itthon vagy...

-- Édesanyám ...

Nem tudtak többet mondani egymásnak az elsô percekben. Az asztalra bor került, és Pali, életében másodszor, koccintgatott.

-- Hiába, legjobb itthon!

Másnap már korán kelt és boldogan, hogy akik este nem fordultak meg a háznál, lássa ôket, amint a ház elôtt elhaladnak, s dicsekedjen nekik a szerzeményével, világlátottságával, embervoltával.

Az amerikai kék kitli már nem volt rajta. Az anyja font és szövetett telenkint, hát levethette.

Megberetválkozott, és a bajuszkáját hegyesre fente szappannal. Rágyújtott a diónyi kis matróz-pipájára. S könyökölt a kerítésen.

-- Aggyisten, Pali! No meggyüttél?

-- Meg, hálistennek.

S néhány nyájas kérdés következik még: az apja-Kelessérôl, meg hogy Pali milyen szerencsével kereste a pénzt. Meg hogy mire fordítja.

S megint másik érkezô, megint csak azok a kérdések, csak azok a feleletek.

Közben Pali végigszemlélôdik a túlsó soron.

Itt is, ott is nyílik az utcaajtó, s megjelenik egy ismert vagy ismeretlennek látszó valaki. Érdekes találgatni, hogy ki lehet.

Mácséknak a háza elôtt egy lógóbajszú ember pipázik, csak úgy állton. No, azt egyszerre tudja, hogy Mács, Birinek az apja. Pedig a bajusza megfehérült, s most még inkább megköthetné az álla alatt. Az is tekint feléje, de Pali annak nem köszön által.

Közben harangoznak elsôt, gyönyörûen. Másodikat is gyönyörûen, mintha mennyei angyalok húznák a kötelét.

No, most már mehetünk.

A templom elôtt már várták legénytársai, akikkel egyívású volt. Valamennyien bôszájú gyolcsingujjban, százráncú gatyában, félvállra vetett ünnepi dolmányban. Ô is úgy volt öltözve: az anyja egy katonalegénynek a dolmányát s pitykés lajbiját szerezte meg kölcsön arra az egy vasárnapra. Csak éppen a kalapot nem kérte. Az van a fiának szebb, amerikai magyar kalap, valamivel nagyobb szélû, de antul pörgébb, és ha nem is árvalányhajas, de a viasz-rózsa is csinos dísze a kalapnak.

A legénytársak örömmel szerbuszoltak vele. Nevették, hogy némelyiket nem ismeri meg.

-- Rigó Pesta vagy te? Most mán, hogy rám nézel, megösmerlek, pajtás.

Csak Lukács nem volt a legények között. A templom másik sarkán állt a gazdák csoportjában. Bakaruha volt rajta, piros süccbontos, és úgy szemszögletbôl mustrálgatta az amerikásat. Késôbb meglátta ôt Pali is, de amíg háttal állt feléje, nem ismert reá. Elbámult, mikor megfordult: kis zömök legény lett Lukácsból, nálánál fejjel is alacsonyabb.

Diadalmas öröm lobbant meg erre a szívében.

A legények látták, hogyan hegyez a szeme Lukácsra.

-- Megismered-e, aki ott áll? -- kérdezte az egyik.

S a másik mindjárt rácifrázott a kérdésre:

-- A legkedvesebb cimborádat?

Rigó Pista nevetett:

-- Ha karó vóna az ódalára kötve... Egyszerre megismernéd, ha karó vóna az ódalára kötve.

Pali levette a szemét Lukácsról.

-- Valami kutyamosó -- felelte megvetôn. -- Amerikában szerecsenek mossák a kutyát.

De a szeme csillogott: örült, hogy így kivághatta az elsô kártyát.

Tudta, hogy Lukácsnak hamarosan megmegy a szó. Megviszik. De hát, csak jöjjön, merje kérdeni, hogy:

-- Ki a kutyamosó?

A revolver a zsebében ült.

A legények csodálkozva és becsüléssel néztek reá.

-- Fene legény lett ebbôl a Paliból -- mondta a tekintetük.

Újság volt nekik az is, hogy ,,a kutyát Amerikában szerecsenek mossák''. Sose látott szerecsent egy se, ha csak a városi fûszeres ajtaján nem. Azt se tudták, hogy Amerikában terem a szerecsen ...

Ha nem misére várakoznak ott a templom elôtt, bizonyára oda kiált valamelyik Lukácsnak: Gyere hát ide miközénk! S öt perc nem telik belé, már szembenéz egymással a két szikrázó szemû puskaporos ágyú.

Így csak nyelték a gyönyörûséget, hogy: még ma lesz valami!

-- Hallod-e -- szólalt meg aztán Ács Laci --, káplár emmán ...

Pali megvetôn legyintett: ha káplár is, ôneki nem káplárja.

S az érkezôk felé fordult.

Leányok is szállingóztak már. Kettesével, hármasával, a virágok minden színében. De leginkább rózsaszín apró virággal tarkázott fehér szoknya volt rajtuk, s könnyû, rojtos selyemkendô simult a keblükhöz. A kezükben csipkés fehér zsebkendô, s benne az imádságos könyv. Könyv mellett egy-két szál szegfû -- fehér szegfû, piros szegfû. Himbálódzva léptek a magassarkú fûzôs cipôben, s a szoknyát ugyancsak lengették. Egy-egy csoport belebegése után finom virágillat idôzött utánuk a levegôben.

De ôk persze nem léptek oda a legényekhez, hogy üdvözöljék ôk is a megjöttet. Csak loppal és édesen tekintettek reá.

Volt olyan, aki vissza is fordult, mintha valakijét nézné: követi-e? A kezét is a szeméhez emelte. Persze csak azért, hogy megint-fordultában még jobban megügyíthesse Palit.

A leányok nem beszélnek ma másról a faluban.

És ô is szemlélte ôket, s nem is igen kérdezgette, melyik kicsoda, megismerte ôket. De azért négy is volt olyan, akit nem ismert meg.

Egyszer aztán jött egy könnyû, karcsú leány az anyjával. Tizenhét éves, most-nyíló bimbó.

Pali csak akkor tekintett rájuk, mikor már odaértek.

Az asszonyt azonnal megismerte kerek képérôl, fejfájós szemérôl. Csak a járása nehézkesebb. A leány nem hasonlított reá, a leány, az egymásnak emelkedô szemöldökû, nagyszemû leány...

Azt nem kérdezte: kicsoda!

Mintha valiami nagy ólomtyúk ült volna a mellére. Milyen szép leány lett a cudarból! Gyerekkorában fokozta a gyûlöletét, hogy olyan pirosalma-képû az a leány. Örült, ha sápadni látta. Most meg szerette volna olyan rútnak látni, mint a varangyos békát -- hogy az Isten akárhova tegye!

A mise folyamán egyre csak ôt nézte a kórusról. Nézte keserû érdeklôdéssel, bosszankodó csodálkozással.

Csak fölülrôl látta, és csak hátulról, de még úgy is olyan volt az a leány, mint a virágzó mákföldre tévedt liliom.

A litániáról zivatarban sietett haza a falu.

De másnap, Péter és Pál ünnepén, tiszta volt az ég. Litánia után kiment ô is a legényekkel a legelô-szélre, Bazsali Mártonék telke alá, ahol nyári vasárnaponként külön játszanak a legények is, leányok is.

A legények bikfagörcsbôl faragott tekét vetnek fel, és azt célozgatják és találgatják három-négy méter magasságban karnyi kis ütôfákkal.

A leányok a telek másik sarka alatt körbe-keringôztek. Danolva persze. Mert a leányféle még tán álmában is danol. Késôbb aztán a legények is odaelegyednek, és együtt cicáznak, vagy más efféle kedves fogósdi játékokkal vigadoznak.

Az anyák ott ülnek a telek oldalában, az akácfák árnyékán. Ha netán valamelyik lány nagyobbat sikítana a szokottnál, bizony hazavinnék egyszerre valamennyit.

De ez csak egyszer történt, mióta áll a falu. Akkor is talán csak véletlenül.

Pali gondolkodott, hogy elmenjen-e ô is.

Gyerekkorában mindig áhította, hogy bár ô is nagy volna már: viselhetne pitykés lajbit, és játszhatna a legények között. De akkoriban csak az asszonyok közül nézhette ôket. A születése tizenötödik évfordulója elôtt senki se ölthet pitykés lajbit: leszaggatnák róla a legények. Most már tizenkilenc is elmúlt.

Gondolkodott.

Végre is kipucoválta kôporral és hamuval a bokszerjét, és a jobb zsebébe tette. A revolt is próbálta, hogy beleférne-e a bal zsebbe. De kicsi volt a zseb: nem revolnak szabták. Hát -- gondolta --, elég ma még a bokszer is. Ha éppen úgy fordul a sor, majd hazalódul a revoljáért is.

Lukács azonban nem volt a legények között. Átallotta-e, hogy a vitézi ruhájában tekézzen, vagy melegellette, vagy másutt volt dolga? -- Pali nem kérdezte senkitôl. A legények, hogy ôt meglátták, abbahagyták a játékot, és köréje csoportosultak. Lesték minden szavát.

Palinak azonban nem volt beszélgetô kedve, csak éppen hogy a kérdésekre válaszolt, röviden, büszkén, de azért vidám szemmel, mint ahogy világjárt legénynek illik.

-- Játsszatok hát -- biztatta ôket --, minek hagytátok abba?

-- Hát gyere te is, Pali.

-- Én nem. Amerikában nem játszanak effélét.

-- Hát mit?

-- Mindenféle más bolond játékot: lábbal rúgják a labdát, mint a ló. Én nem játszottam ott se.

Tartott tôle, hogy ügyetlenkedik. De talán azért is nem játszott, nehogy hiba essék a pitykés lajbin, kölcsön-dolmányon.

Csak állt, szívogatta a kis matróz-pipáját, s nézte a játékot.

Olykor a leányokra is tekingetett.

A szeme mindig Birin akadt meg. Milyen eleven! Milyen karcsú, milyen hajlékony az utálatos. Milyen könnyen leng rajta az a rózsaszínvirágos rövid szoknya. S piros muskátli van a kebelére tûzve, alig domborodó keblére. A többi mind szegfût vagy violát tûzött, csak neki van muskátlija.

Az asszonyok ott is körbe vették, maguk közé vonták, és mindenfélét kérdeztek arról a csodás Amerikáról, ahol a pénz olyan bôven terem.

És ô szívesen felelgetett.

Tetszett neki, hogy körülötte forog az érdeklôdés. Tetszett neki, hogy ô annyi mindent tud, és hogy minden szaván csodálkoznak.

-- Bizony akkora víz az, Örzse néném, hogy tizennyolc napig az égi nap se lát egyebet, se mikor kel, se mikor nyugszik. Vízbül kel ott, vízbe nyugszik le.

S a leányokra pillantott.

Az asszonyok hitetlenül néztek reá:

-- Már hogyan merülne a vízbe a nap, te? Hiszen a nap csupa tûz, még olyan messzi-magasrul is ver bennünket a lángja. Nem lehet a, Pali!

Pali vállat von.

-- Ap-pedig úgy van. Láttam. Lehet, hogy el is alszik, reggel megin meggyullad. Csakhogy valahogy van. Láttam.

S a lányokra pillantott. (Hogy kacag a cudar!)

S az édes-víg leánykacagásra valami különös, kellemes érzés viszolgott végig a testén.

-- Bizony, Örzse néném, sok csudát látni ottan. Most mán sárkányon is járnak, gépsárkányon. Olyan fent szállnak, hogy... Még a felhôk felett is. Láttam.

No, ezt igen kételkedve hitték.

-- Mán hogy láttál vóna a felhôk fölé? Hisz akkor mán a Boldogságos Szûz Máriát is láttad vóna.

Csak a bíróné bizonyított Pali mellett:

-- Hát a gôzkerekû kocsi, vagy ahogy az urak mondják: zajtómobi, amilyen a szomszéd faluba van a gerófnak: ugye senki se hitte a faluba, hogy ló nélkül is lehet?

-- Hát még ott -- pökintett Pali --, még az utcát is olyanbúl öntözik.

Úgy fordult, hogy ne lássa azt a leányt.

-- Hát az igaz-e -- kérdezte egy asszony --, hogy ott olyan igen magosak a házak? Balog Andris azt mondta, hogy tízszerte magosabbak a tornyunknál.

-- Igaz -- bólintott Pali. -- Felhôbontóknak híják azokat a házakat. Igaz. Sokat láttam olyat.

-- De hát akkor hogy jár fel ott a padlásra, aki legalul lakik? Ruhát csak köll szárogatni valahol? Hát a kukoricát, babot hogy hordják föl olyan magosra? Macskának is dolog, hogy olyan padlásra járjon az egerekér.

A kérdés elintézetlen maradt, mert Biri egy leányt ûzött a csomóra kötött zsebkendôjével. Az ûzött leány feléjük menekült. Biri ott érte utol, alig három lépésnyire Palitól! s boldog lihegéssel csapkodott reá. Az arca piros volt, a szeme fénylô, a foga hószín. Az a két egymásnak ágaskodó finom szemöldöke... És az az édes nevetése ...

Pali káprázó szemmel bámulta.

Ám valami örömkiáltozás hallatszik a falu felôl. Két cigánygyereket fogott valamelyik legény. Csakhamar hangzik a hegedû-zengés is.

A játékok abbamaradnak, s legények, leányok egybeelegyednek.

Csakhamar nézôk gyülekeztek oda a faluból, gyûrû képzôdött a táncolok körül. Az öregasszonyokból alig kettô maradt hallgatónak.

Akkor aztán odaballagott Pali is a táncosokhoz.

Ahogy megyén, a fûben valami piroslik. Megismeri, hogy a muskátlinak egy leszakadt darabja.

Eltaposta.

Azon éjjel a leánnyal álmodott.

Azt álmodta, hogy Oroszlán Jutka a táncosok közé vonja.

Nem akart táncolni, de erôs a leánykéz: nem lehet szabadulni tôle. S alig kezd táncba: elrökönyödve látja, hogy Jutka helyett Mács Birivel táncol. És Mács Biri odanevet az ô szeme közé. Olyan boldog lihegéssel, olyan pirosan, olyan csillogó tiszta tündérszemmel, miközben elôfehérlik a foga piros ajkai közül, mintha gyöngyvirág volna az ajkai között, s a szemöldöke emelkedik.

Pali megrázkódott: Nem, vele nem táncol!

S leesik a leányról a keze, másikat kap el: Kis Kovács Esztert, mint ahogy a legények váltogatják olykor a táncosaikat. Mikor összekarolkodik Eszterrel, egyszerre megint Mács Biri mosolyog a karjaiban. Minden lány átváltozik, akihez ô ér, Birivé.

-- Megbolondultam! -- irtózkodik magában.

S ellódul onnan. Csak a szôlôbeli csorgónál áll meg. Lehasal, hogy igyék, mint a kutya.

Mért akar a pocsolyából inni, mikor ott a tiszta forrás a sziklafalban? -- a manó tudja.

Álomban történnek efféle ostobaságok.

Lehasal.

Hát lám, a pocsolya tükrében a maga képe is átváltozik a Biri képévé: Biri mosolyog fel a vízbôl, mint valami vízitündér, mosolyog Palira azzal a különös hajlású, finom szép szemöldökével.

-- Eredj elôlem! -- hörgi Pali fulladozva.

-- Nem lehet -- susogja mosolyogva a leány.

-- Eredj!

-- Nem lehet: én a te képed vagyok.

-- Az én képem?

-- Szobád legszebb képe. Szemed legszebb képe. Lelkednek is képe...

Ébredtekor hosszan lógatta a fejét:

-- Mit jelenthet ez az álom? Ez a mondás: A te képed vagyok? S milyen gyönyörû volt az arca!

A háta bizsergett.

Vajon hogy emlékszik az a leány a gyermekkorára?

Mosdás után azonban minden kioszlott az eszébôl. Az anyja a községházára nógatta: kilenckor ott lesz a zsidó is.

S megfizették azon a délelôttön minden adósságukat.


3. fejezet

Másnap megkezdôdött az aratás.

Virradatkor már csupa mozgás volt a falu. Fölébredt ô is, és a kerítéshez állt: nézte, hogyan indul a világ a miatyánk kenyerének learatására.

Hát csak úgy, mint gyermekkorában.

Komoly emberek és legények lépnek ki a kiskapukon. Csak ing és térdigérô gatya a ruhájuk. A fejükön ócska kalap. A lábukon bocskor vagy csizma. A vállukon kasza, a derekukon fenkô. A hátukon vászontarisznya és egy csomó szalmakötél. A tarisznyában a reggeli kenyér és szalonna. A szalmakötél kévekötésre való.

A férfiemberek nyomában a nôk sietnek.

Önáluk korsó van meg sarló. A sarló vasa ronggyal van körültekerve. A karjuk, lábuk szára is fehér gyolccsal, karszukával, lábszukával.

Mennek az élet nagy munkájára, szótlanul, komolyan.

Egyszer csak nyílik Mácsék kapuja is. Mács lép ki rajta, s a nyomában Lukács. Ôk is kaszával. Lukács persze nem a bakaruhájában: ingben, gatyában, bocskorban, csakúgy, mint mások. Aztán egy fiatalasszony vagy leányféle lebben ki, s vele Biri is sarlóval, korsóval. Biri csak a vállán viszi a kendôt, sárga kendôt. S befordulnak a közbe, fel a bürü felé.

Az ég már akkor piroslott. A madarak csivegve ébredtek a harmatos akácfákon. Ittak a harmatból. Nyújtózkodtak, ásítottak, elröppentek. Lombok és mezôk zöld illatának éltetô ereje a hûs levegôben. A toronyban a hajnali harangszó kondul, és kíséri a szent hang az aratni menôket:

Üdvözlégy Mária!

Pali hosszan nézett utánuk, mikor már el is tûntek a házak mögött. Csak egy helyen villant még meg a két Mács két kaszája: a líciumkerítés alatt. De a két nôbôl nem látszott többé semmi.

Pali nem arat az idén. Az ô gabonájuk feles: Salánkyék vállalták. Azt már visszaalkudni nem lehet. Arra meg nem is gondolt, hogy elmenjen máshová segítônek. El volt még törôdve az út fáradalmaitól. Meg aztán hát nem is tudna ô dolgozni kaszával. Gyerekkorában ugyan próbálgatta, de csak éppen hogy a kert alján kanyarított olykor egy-egy kis füvet. A hét év folyamán nem volt kasza a kezében. Talán már a fogást se tudja.

Csak ebéd után ment ki az anyjával a szôlejükbe. Már inkább csak a neve szôlô annak a hegynek. Egy-egy negyed-holdacska az ô szôlejük is. A többi: kukorica, krumpli, meg az aljban egy kis lucerna a tehén kedvéért.

Mentek.

Az anyja kapával, ô csak egy akácról metszett pálcával.

A Csirkés dûlô elôtt mentek el. Mácsék javában arattak.

A rozsot aratták.

Lukács is köztük ingben-gatyában. Biri fején már rajta volt a sárga kendô. A karja meztelenje kifehérlett a karszuka és az ingváll között. Hajladozása könnyû, mint a réti virágé, mikor szél hajlongatja.

Alig húsz lépésnyire dolgoztak az úttól. Pali megállt, mintha megragadták volna ott a két bokáját.

Megállt, bámult magafeledten.

Az anyja megrántotta az ingét a karján.

-- No!

Mert nem szokták ôk Mácsékat nézni. Mindig hallgatva járnak el a Csirkés dûlô mellett.

Pali felocsúdott. Megindult tovább az anyjával.

-- Még nézed ôket -- pirongatta az asszony. -- Tán Amerikában azt is elfeledted...

-- Nem, nem feledtem el -- röstelkedett a legény. -- De hogyan hogy leány még?

Az anyja egyben megértette, hogy a fiának a leányon állt meg a szeme.

-- A majom táncosa? Hászen éretlen még -- felelte megvetôn.

S ô is odatekintett.

-- Ámbátor -- folytatta -- a télen akadt vóna mán párja: a szomszéd falubeli kéményseprôlegény. Igen nevettünk. Hanem most mégis szerencsefûre hágott.

-- Hogyhogy?

-- Úr veszi el. Csendôr.

-- Csendôr?

-- Az ám. Mégpeg ôrmester, csendôrôrmester.

Pali nem kérdezett többet. Szótlanul ballagott tovább az anyja mellett, s rá-rácsapott a pálcájával a magasra magzott lósóskára. Csak a szôlô aljában szólalt meg ismét:

-- Csendôrôrmester?

-- Az -- felelte kisvártatva az asszony. -- Húsvétkor, hogy itt jártak... Nem hallottad, hogy feltörték itt a botot a cigányok?

-- Hallottam.

-- Hát akkor jöttek. Aztán pünkösdkor megint erre jártak. Az ôrmester otthagyta a társait a kocsmában, és ellátogatott Mácsékhoz. Egy pohár vizet kért ott. Másfél óráig itta.

Pali várta, hogy többet is mond az anyja. Az asszonyt azonban nemigen érdekelte az ügy.

-- Az idén megdôlt a búza -- mondta egy búzatáblára tekintve --, sok vót rá az esô.

-- No, és aztán megkérte?

Az asszony csodálkozva tekintett a fiára.

-- Még nem -- felelte aztán. -- De azóta kétszer is járt náluk. Kôszegi a neve.

Egy ökrösszekér jött velük szembe. Nyikorgott. Meg volt rakva rozzsal. A gazda elôtte ballagott.

-- Aggyisten -- köszönt az asszonynak.

S elbocsátotta maga mellett az ökreit: a kezét nyújtotta Palinak...

-- Hát most mán gazda leszel-e te is? -- kérdezte vidáman.

Pali vállat vont. Mosolygott, de csak mintha pénzért mosolyogna.

-- Nem tudom még, Máté bácsi, nem tudom.

-- Hát csak nem mégy vissza Emerókába?

A legény hallgatva nézett a földre. Helyette az anyja felelt:

-- Dehogyis megyen. Megjön majd csak az uram is egyszer, aztán megint együtt élünk. Palit megházasítjuk. De majd csak ha az uram is itthon lesz. Ámbátor ...

A legény a fejét rázta:

-- Arra még ráérünk.

Az ökrösszekér lassan és nyikorgó kerekekkel közeledett a kisárok hídjához. Máté gazda sebten elbúcsúzott, és futásnak lódult a szekere után.

-- Csáli hó!

-- Pedig -- mondta az asszony -- mán én ki is választottam vóna egy neked valót.

-- Kit?

-- Boczonádi Veront.

A legénynek elnyílt a szeme:

-- Veront? Hát leány még?

-- Leány. Kérték vóna pedig mán, de a Jézus tudja, kire várnak ezek a mai lányok. Téged talán elfogad. Pénze van. Háza is van. És se anyós, se após. Nem láttad még?

-- Nem.

-- A papnál szógál. Mióta csak árvaságra jutott, ott szógál. Mer a papunk igen jó ember: gyámolítja az árvát, a beteget. Még a cigányoknak is pénzt ad, ha betegek: -- Nesztek orvosra, orvosságra. Nincs is neki pénze soha. Még kocsit, lovat se tart. Hát ott szógál Veron. Másfélezer koronája van az árvaszéknél. A házáért nyolcvan korona bért fizetnek. Tetszeni fog neked. Kicsit vékony-csontú, de azért jó dógos. Jámbor, mint a bárány. Vasárnap délután áthívhatnám valami szesszel Bokor sógorékho. Nézd meg.

A csörgôhöz érkeztek, Bábonyiéknak a parlagja alá. Onnan már csak két szôlô mellett kell elhaladniuk, s benne vannak a maguk szôlejében. A vén cseresznyefa ott áll a sarkán, mint valami ôr. Fehéres-szürke törzsén valami tarisznya lóg.

-- Ráérünk még -- mondta Pali.

A csorgó pocsolyájából verebek röppentek föl. Az árnyék hûvöse ott a vizes partoldalban kellemesen érintette ôket.

Pali megállt. Nézett.

A csörgôt nézte. A vörhenyes, szürke sziklaköveket. Mennyivel kisebbek, mint ahogy emlékezett rájuk! A víz is sokkal alacsonyabban csoronkál az alsó nagy kônek a válláról, de most is csakolyan kisujjnyi vékonyan. Gyermekkorában a feje magasságában csörgött elô a víz, most derékig érô magasságban. A borostyán azonban több most oldalaslag. A pocséta csakúgy ott van most is, s benne az öt-hat kô.

Pali átlépkedett a köveken, s begyûrte a kalapja tetejét: odatartotta a csorgó alá.

Tán harmadnapra Pali maga ment ki reggel a kapával. Mindig van ott töltögetni való: hol krumpli, hol kukorica. A bakhátakon a répa.

Késôcskén indult, mert az ég felhôs volt, s esôre komolyodó. Azonban az esô késett.

-- Kimegyek -- mondta az anyjának --, nem lesz ebbôl nagy esô, ha esik is.

S indult.

Elôtte való nap beszélték a faluban, hogy a korona örökösét meggyilkolták a szerbek, s hogy akárki meglássa: háború lesz ebbôl. A kocsmáros zsidó újságolta a hírt. De hát igaz-e vagy se? Sokan nem hitték. Pali azon gondolkodott, hogy ha háború lenne, eladja a földet, házat: viszi az anyját is Amerikába. Ott vesznek aztán majd házat és földet, olyan helyen, ahol nincsen kocsma.

Eközben kiér a faluból.

Ahogy föltekint, egy fehércselédet lát. Befele igyekszik a mezôrôl a fehércseléd.

Nem ismerte meg, hogy kicsoda, mint valaha kétezer lépésrôl is. Aztán hát aratás idején a lányok is kendôt kötnek. Karjukat, lábuk szárát gyolcs karszuka, lábszuka födi.

Fel-felpillantott: ki lehet? Bizonyosan leány, mert vékony.

Hátha Biri?

S a vér az arcába szállott.

Nem lehet más, csak Biri. Onnan jön a Csirkés dûlô felôl. Milyen könnyû a járása! Akár a víz színén is járhatna, mint a molnárka-bogár.

A leány arcát elfödte, árnyékolta a könnyû citromszín kendô. De hogy közeledtében föltekintett, elôtûnt az arca, szemöldöke.

S akkor Pali arcát elhagyta még az a csekély vér is, amelyik ott szokott ülni.

Csak nézte-nézte a kalapszél alól, hogyan aprózza a járást: pirosas, rövid szoknyája hogyan lebeg. Bocskorban van, mivelhogy aratásról jön. A karja könyéken felül meztelen. Derékon fölül csak ing van rajta, s a karcsúsága abban a vékony ingben még inkább elôjátszik.

Vajon miért hagyta ott a munkát?

Tán az apja küldte be dohányért? Délben kell az, igen.

Vagy hogy a pipája eltörött? Nincs pihenése, ha nem gyújthat pipára.

Vagy hogy az anyja nem tudja kivinni az ebédet? Nehézkes járású már az anyja.

Melyik ok hozza haza Birit? Vajon megismerte-e Biri is ôt? Bizonyára megismerte.

De hogyan nem fél?

Visszapillantott, hogy talán mögötte jön valaki. S azt is látja a leány? S azért közeleg oly bátran?

De senki.

Még csak libapásztorok sem játszanak arrafelé. Egy kecske legel csak az árokparton. Fához van kötve valami fehér szatyinggal.

A nagyárok felé közeledtek mind a ketten, a Pogányfordító felé. De nem a hídnak, csak a bürünek. Egy ott ledöntött, vén akácfa most a bürü. A régi kettôs volt: elkorhadt, vagy a víz vitte el. Az újnak a tetejét laposra faragták. Részeg ember bizony nem is mehetne át rajta, olyan keskeny.

A leány láttára gyerekkori emlékek mozdultak elô Paliban. Hogyan várta volna akkor, szinte sisteregve. Hogyan hôkölt volna vissza a leány! Hogyan kanyarodott volna vissza, el a nagyhídnak -- a majom táncosa.

Biri jött.

Pali állt. Állt a bürü végén. Várta, hogy a leány odaérkezzen, átkeljen.

Állt komoran.

Az volt a szándéka, hogy nem néz reá. De félvállról látta, hogy a leány meglassúdik a bürühöz közeledve: bizonyosan attól tart, hogy mikor ô a bürü túlsó végére lép, akkor toppan rá Pali is a másik végére, s középen ... Mint valamikor.

Röstellte, hogy a leány ilyet gondolhat felôle, s már mozdult volna is. De csak állton maradt.

A napfényben szinte rengett a júliusi levegô. Egy aprólégydandár halk zengéssel táncolt el elôtte. A fûre feketén rajzolódott az árnyék.

A leány rálépett a bürüre, és sietve közeledett.

Pali akkor megröstellte, hogy félrenéz. Miért ne is nézzen szembe? Ellenséggel szembe szokás nézni: szembe bátran, megvetôn.

S fölemelte a fejét: ránézett a lányra -- bátran, megvetôn.

A lány csak a bürüre nézett, hogy el ne hibázza, a lépést. Az arcán nem látszott semmi izgalom. Csak piros volt a nap hevétôl, s kissé megbarnult az arca alsó fele a naptól. A keze feje még inkább. Csak az ingváll alatt fehérlett a bôre. A keblecskéje domborúbb volt, mint vasárnap. Az ing ott nem vetett ráncot.

Hogy odaért Palihoz, rápillantott.

Némi aggodalommal pillintett rá, s fekete szemének tiszta szépségével.

A nézésük egy villanatra találkozott. Pali úgy érezte, mintha valami sugár nyilallta volna leiken.

S a leány elsuhogott mellette köszöntéstelen, szótlanul.

Vasárnapra virradólag zivatar vonult át a falun. Villámlott, dörgött, zuhogott-löcsögött a zápor. A víz még reggel is csöpögdélt a nádtetôrôl, és az úton is hosszú ezüstrudakként csillogott a kerékvágásokban.

Palinak volt már maga dolmánya. Hazai kalapja is, árvalányhajas. Rámás csizmája olyan remekbe készült, hogy azt lehetett volna vélni, megzendülne, ha összenyomnák, mint a harmonika. Pillantgatott is raja gyakran.

Még csak nádpálcája nem volt.

A legények azelôtt ólmosgombú sárga pálcával jártak, az következett divatba a fokos után. De míg ô Amerikában távolkodott, a csendôrség elszedte az ólmos pálcákat, és csak spanyolnádat engedett meg. Az nem volt még Palinak.

Elindult hát még harangszó elôtt a boltba.

Az út a házak mellett csak vékonyan volt sáros. Az akácfák lombja még mindenfelé hajlott a vízgyöngyök terhétôl. Nap sütött. A kacsák nagy kedvvel bukdácsoltak az út árka szennyes vizében. A fecskék fekete nyilakként csapongtak az út fölött.

A bolt jó távolacskán volt tôlük, a piacon. Pali jobbra-balra köszönt. Meg is állt néhol egy szóra.

Az öreg Oroszlán takács is künn pipázott már a kerítésen könyökölve.

Az is megszólította.

-- Hova ilyen korán, Kolompos utazója?

Ahogy megáll egy szóra, s visszapillant a faluvég felé, látja, hogy három csendôr érkezik a faluba. Lépegetnek a házak mellett.

Elöl egy cincérbajszú ôrmester. A nyomában két zömök közcsendôr. A kakastoll-bokréta zöldben villog a napfényben.

Palinak a szeme ráragadt arra az elöl lépkedôre. Nyulánk termetû ember volt, harmincéves forma, szögletes vállú, hegyes járású. A gombjai aranyosan ragyogtak. Minden második lépésnél oldalt tekintett. Mácséknak a házára.

Mikor odaérkeztek, meg is állott. Mondott valamit a két legénynek. A két legény szalutált, tovább haladt. Az ôrmester megsimította a bajuszát, s közben lerugdosta a sarat a lábáról. Benyitott a kiskapun.

Pali csak nézte.

Abban a nézésében látta, hogy Mácséknak a kiskertje mennyivel virágosabb, mint gyerekkorában volt. A szögleten szinte az utcára hajlik ki egy nagy labdarózsa-bokor, s az ablakokból muskátli piroslik ki -- mind a két ablakból.

Otthagyta a takácsot, és kedvetlenül cammogott tovább, befelé.

-- Mi közöm vele! -- morogta. -- Mi közöm vele!

Egy asszony sietett a bolt felôl. Már ünnepien volt öltözve, csak a lábán volt még papucs. Anyai szemmel nézett Palira:

-- Hová ilyen korán, Pali?

Pali csak köszönt, nem felelt.

S hogy egy másik asszony is közeledett, áttért elôle a túlsó házsorra.

Már közel volt akkor a bolthoz, s egy leányt látott kiperdülni onnan.

Biri volt.

A cipôjét óvatosan szedegetve lépegetett a házak mellett. A jobb kezében valami bolti vétel volt, fahéjszín papiros-csuklyában. Bal kezével a szoknyáját fogta, nehogy hozzáérjen valamelyik vizes kerítéshez.

S meg-megállt. Kereste a lépést.

Pali fûlt, zuborgott belôl, mint a hajókazán. Mikorra a leányhoz ért, a gôz már majdnem szétvetette.

-- Siess hát! -- lobbant rá, mintha láng csapna ki a torkán. -- A csendôröd mán vár!

S mintha tüzes lávaként ömlött volna ki a száján ez a szó: csendôröd.

A leány megrökkent. A szeme ijedten nyílt Palira. Az arcából elszállt a vér.

S hogy az arca már megbarnult a naptól, abban a percben csúnya volt.

A legény megvetôn sunyorított rá, s ellépett mellette -- a sárban.

Litánia után az anyja megvárta a templomajtóban.

-- Gyere -- mondotta -- János sógorékho.

Pali kullogott engedelmesen, mogorván, mint a pórázon vezetett medve. El is felejtette már, hogy miért hívta oda az anyja. Csak mikor a Veron leány is belépett, akkor eszmélt reá.

Két kisebb leánya volt a sógornak, azok hívták magukkal Veront.

A leány halványkék kartonba volt öltözve, s réklibe. A szoknyája nem vetett olyan harangformát, mint a falubeli leányoké. A haját azonban úgy fésülte. A cipôje is olyan fûzôs volt, és olyan formátlan. A kezében is a szokásos csipkés szélû, fehér kendôcske.

Hogy meglátta a legényt is, elpirult. Félrehúzódott a lányokkal a kemencepadkára.

-- Meleg van itt -- mondta halkan.

S pislogva hallgatta a beszélgetést.

Beszélgettek ott Amerikáról, szerencsepróbákról, termésrôl, hordásról, meg a nagy adóról.

A leányok hallgattak.

Pali odapillantott rájuk egykedvûen, s Veronra nem valami érdeklôdéssel.

Pedig csinoska leány volt, kisasszonyosan fehérképû és kékszemû, noha vállban gyenge. A homlokán most is olyan csepûcsomó a haja. A keze is kicsiny, nem parasztos. S a nap ôt nem barnította meg, csak néhány szeplôcskét hintett az orra köré. Ahogy nagyszemérmetesen ráleskelt Palira, látszott rajta, hogy nem rázná ki a legényt a törlôronggyal.

-- Milyen gombja van Veronnak! -- fakadt örvendô csodálkozásra az egyik leányka. -- Hol vetted? A városban vetted-e?

A két öregasszony is legott fölkelt, és bámulta a makk-kopáncs forma gyöngyház rékli-gombot.

-- Szákácsné tésasszonyomtúl kaptam -- felelte Veron boldogan. -- Egy fehér bársony réklijérôl való. Nekem adta.

S akkor a szakácsasszonyra fordult a szó:

-- Mi baja lehet, amit az orvos se tud meggyógyítani?

Veronnak szintén megeredt a szava. Elmondta, hogy a vékonyát fájdítja olykor a szakácsasszony, és hogy a fôúr vesebajnak véli a betegséget. De a doktor úr mást mond.

-- A geróf úr orvosa is vót mán ideát: igen körülvizsgálta, de csak diákul mondta meg a tésasszonyom baját a fôúrnak. Most mán csak ül a tésasszony a pórhert mellett, és csak diktál, hogy ezt csináld, így csináld. A mai ebédet is én fôztem.

És szemérmesen pillogott.

Palira is rápillantott.

-- Pedig nehéz ott a fôzés. Olyan mindenféle úri ételeket esznek ottan ... Rizskokkot, meg apróra vagdalt gyisznóhúst marhavelôvel elegyesen. Májat is bele. Szitán kell átpaszatolni a májat. Az ám. Gombócformára kell kikerekíteni. De a májat csak a lébe keverjük, fakanállal. Csak úgy: nyersen.

-- Meg nem enném -- mondta János sógor.

És pökött a pipa mellôl.

-- Pedig igen jó -- bizonyozott Veron --, igen jó. Az úri ételek mind igen jók, finomak, csakhogy árosak.

S amíg beszélt, a csipkés kendôcskéjét babrálta. Az arca oldalt hajlott, s Palinak akkor a leány gyermekkori arca ötlött elô az emlékezetében: mikor Veron úgy írt, hogy a nyelvét is arra mozdította, amerre a tollat.

-- Hát Amerikáról nem kérdezel-e? -- bökte oda vállról.

De azért a szeme ráhegyezôdött.

A leány elpirult:

-- Mit kérdezzek?

-- Hát van tán ott ismerôsöd?

A leánynak még a füle is elpirosodott.

-- Ki vóna? -- röstelkedett --, ki vóna?

S maga elé pillogott:

-- Ki vóna?

-- Hát... falubeliek. Legény is van köztük. A lányok leginkább a legényeket kérdezik.

Veron szinte beleizzadt már a pirosodásba.

-- Nincs olyan legény ott, nincs -- szabadkozott, a kendôje csipkéjét szinte szaggatva --, máshol sincs...

S a szeme csupa könyörgés volt és kíváncsiság.

-- Hát annál jobb -- felelte Pali vállat vonva. -- Mert igaz is, hogy nincs odaki több legény tôlünk, csak egy. Ap-pedig csak ötven esztendô múlva fordul haza. Így mondta.

Veron nézett. A pirosságot mintha lefújták volna az arcáról, fülérôl. Valami holtszín ült a helyébe.

Nézett, mint a jégbe fagyott ponty.

S a szobába néhány percnyi csend telepedett. Az óra halkan tiktakolt.

Az utcáról gyerekkiáltás hangzott:

-- Ni, milyen magosan száll!

Aztán a sógor szólalt meg:

-- Megint itt jártak ma a csendôrök. Vagyhogy még itt is vannak.

Arra aztán Palit hagyta el a piros.

-- Az ám -- szólt rá az anyja --, a Mács-lány. No, onnan ugyan nem kerül a csendôr úrnak pulitéros húmi, meg rizskokknak tányér, meg paszatos gombóc.

-- Meg nem enném -- rázta a fejét János sógor.

-- De aszongyák -- tódította a sógorasszony --, igen ragad a székhö az a csöndôr.

-- No, nagy szerencse -- bólintott a pipa mellett a sógor. -- A csöndôr: úr. Úr lesz a veje Mácsnak.

A sógorasszony elmosolyodott:

-- Hogyan áll majd a kalap azon a majom-táncosán? Úri ruha... Tán még kesztyût is húz... El nem képzelhetem, hogyan ...

Veron is megszólalt:

-- Sehogyan.

Színehagyott volt még, s látszott rajta, hogy szabadulni óhajt a lidércnyomástól.

-- Sehogyan -- mondta élénken --, Birinek nem kell.

A két asszony egyszerre ráfordult:

-- Nem kell?

Veron a fejét rázta:

-- Nem. Teljes délelôtt nálunk ült a konyhán. Azt mondta: azér nem megy haza, mert ott a csöndôr.

Palinak megcsillant a szeme. Tetszéssel nézett Veronra, mintha abban a percben valami csodaképpen megszépült volna Veron. Még kezet is szorított vele búcsúzáskor, mint Amerikában szokták. Mert bizony itthon csak oltárnál szorít kezet a nyilvánosság elôtt a legény a leánnyal.

Mikor hazafelé ment az anyjával, vidáman köszöntgetett mindenfelé.

-- No, hogy tetszik? -- kérdezte az anyja.

Palinak Mácsék házán bolygott a szeme, pedig még tíz ház választotta el ôket. Az anyja kérdésére megállt, és rábámult a házra.

A csendôrôrmester lépett ki onnan, s vele Lukács a pirosbojtos bakarahájában. Mögöttük Mács jelent meg, s barátságos kézszorítással búcsúzott a vendégtôl.

Hát mégis! Eddig ott ült-e? Ott is ebédelt talán? Vagy csak délután ment el megint?

A csendôr nagy barátságosan lépked Lukáccsal feléjük a túlsó soron. Szivaroznak mind a ketten. Hova mennek? Bizonyosan a kocsmába.

-- Hogy tetszik neked Veron? -- faggatta Palit az anyja.

-- Sehogyan -- böffent meg borult szemmel Pali.

-- Sehogyan? Jó lány, szép lány...

-- Nem nekem való.

S a szeme rá-rávillant a túlnan ballagó kettôre.

Lukács feszülô mellel lépked, lépked a nagy bakancsban.

Az ôrmester a földet vizsgálja. Látszik rajtuk, hogy bort ittak, mert mind a kettônek piros a képe.

Lukács most elkíséri a vendéget a kocsmáig. A vendég be fogja hívni, hogy viszonozza a bort. Lukács majd kissé vonakodik, aztán mégiscsak bemegy ...

Pali nézte sötéten mind a kettôt.

Az anyja is hallgatott. Nem értette, hogy a fiának mi nem tetszik Veronban. Hát kissé finnyás, az igaz, úri módra szokott. A paszatos gombóc... bár ne említette vóna azt a paszatos gombócot.

Közben hazaérkeztek.

Az anyja kivette a házkulcsot az ölfák közül, s bement a házba.

Pali künn maradt. Lement a kertbe, s föl-alá taposta az utat a káposzta között. Meg-megállt, s bámulta hol a hagymaágyat, hol a szilvafa tövét, mintha attól tartana, hogy a föld megnyílik elôtte.

Negyedóra múlván ô is belépett.

-- Tíz koronát adjon ide, édesanyám.

Következett a minek? És egypár talán ...

De Pali nem felelt. Míg az anyja vetkôzôdött, átment a belsô házba, s levette a mestergerendáról a revolverét. Lefújta róla a port. Beletette a dolmánya zsebébe.

-- Tíz koronát...

Az asszony nem szólt többet. Elvégre a fia szerzeménye, és jó a fiú, derék és okos. Benyúlt a ládába. Kilencszáz korona hever ott egy rozsdafoltos bádogszelencében. A télre tartogatják, hogy akkor majd lovat, kocsit vesznek. Két süldôt már vettek. Nem akarta kedvét szegni a fiának.

-- Nesze, de visszahozd.

Pali sötét szemmel indul. Minden lépésével mintha szeget nyomna a földbe.

A túlsó soron egy bozontos szôrû, fehér kutya megvakkan rá a kapu elôtt. Pali tudja, hogy nem fog az a kutya átrohanni onnan az innensô sorra. Csak kutya, hát ugat szokásból, s egyre hangosabban, míg csak el nem halad. Mégis bosszúsan pillant szét a földön, és egy cipónyi követ kap fel. Az eb arra tûzzel-lánggal ugat, és várakozón reng a négy lábán, hogy idejekorán ugorhasson félre a kô elôl.

Pali dühös erôvel sújtotta rá a követ. A kutyát nem találta el, de a kô olyan erôvel duhant a kapuhoz, hogy majd betörte.

Ebbe az erôpróbába belerándult a válla, s mégis némi jó érzést keltett benne.

Mit fog cselekedni most már a kocsmában? Nem tudta. Csak annyit tudott, hogy a legénytársainak egy része ott ül már, s hogy ott ül valahol az ôrmester is. Hát lehet az az ôrmester akárhány likra húzott nadrágszíjas Vitéz János, de ô megmutatja ma, azt a hét csillagát! Hogy Amerikában mi a szokás! Neki is, Lukácsnak is!

S betoppant.

Az ajtót úgy belökte, hogy szinte visszarúgódott a faltól.

Mindjárt az elsô szétpillantában látta, hogy az ivóban csak egy az asztal. Hosszú, nehéz asztal. Egyik végén ül az ôrmester, s mellette belôl Lukács, kívül a két közcsendôr. A puskájuk a sarokban. Az asztal másik végén van öt legény: Rigó Pesta, Ács Laci és a többi cimbora. Középen, se a falnál, se kívül nem ül senki.

Nam köszönt.

Szándékosan nem köszönt. Várta, hogy az ôrmester megszólal: Micsoda barom tévedt ide be? Arra aztán majd ô odalép, és hát a jobb kezét mindjárt a dolmánya zsebébe dugja, a revolverre. S mond valamit, ami jön.

-- Alább uram! Amerikai polgár vagyok én!

Mondja, ahogy jön.

Az ôrmester erre ... ahogy a csendôrök szoktak... Csak azt várja ô. A fejét se kapja el. Akkor aztán a törvény elôtt megvan a mentség: maga védelmére cselekedett.

Mindezt már az úton meghányta-vetette, elkészítette. A dolmányát is magára öltötte kint a kocsma elôtt, hogy könnyebb legyen a zsebbenyúlás. A legények tanúi lesznek, hogy nem ô kezdte.

Az ôrmester azonban csak éppen hogy rápillantott. Szótlanul ültek ott mind a négyen az áporodott borszagban, dohányszagban az üres literes palack mellett. Szivaroztak mind a négyen, s bámulták a szivarjuk füstjét, mintha aznap érkezett volna át Amerikából a dohányzás találmánya.

Lukácsnak az arca vörös volt, mint aki meleg fürdôbôl jött ki. Az ôrmester már nem volt vörös, hanem fakó, mint aki hideg fürdôbôl jött ki.

A kocsmáros az ablaknál ült, és újságot olvasott, amelyen nagy fekete betûkkel állt ez a szó: VILÁG. Az ivóban olyan csend volt, hogy a legyek zümmögését lehetett hallani.

Az asztal túlsó végén az öt legény csak mint öt zsák. Bizonyára a csendôrök iránt való tekintetbôl viselkedtek olyan hallgatagon. Elôttük azonban nem literes palack állott, hanem a szokott félliteres, nyakas üvegek.

Pali betoppanására a legények megvidámultak.

-- Szerbusz, amerikás!

Öt kéz nyúlt egyszerre a keze szorítására, s az asztalfôn ülô Rigó Pesta legott megtörölte az inge ujjában a maga palackját -- már csak fölül persze. A többi is nyújtotta, koppantotta eléje.

Palinak az volt az elsô szétpillantásában a szándéka, hogy középre ül. Se egyik csoporthoz, se a másikhoz, hanem középre a kettô közé. De a szíves mozdulatokra mégiscsak oda kellett telepednie a legényekhez, s még csak nem is szélrül, mert a két belôl ülô beljebb húzódott, s Palinak Rigó Pesta mellett nyitottak helyet.

No, úgy is jó: onnan is át lehet majd vakkantani.

Ivott egy kortyot a Rigó borából. A kocsmáros fölkelt már, és vitte neki is a bort, éppolyan bort, éppolyan nyakas üvegben.

-- Isten hozta, Kelesse úr -- nyájaskodott vele.

S a szeme tán arra való gondolatból vidámult meg, hogy az ifjú Kelesse az öregnek a helyére fog járni.

Pali megpillogatta az úr szót. Jólesett neki ott, és épp akkor. Ült, mint a gyertyaszál. Koccintott a legényekkel. Jól meghúzta az üveget. Aztán kettôt-hármat szippantott a szivarjából, s az ellenséges csoportra nézett -- mintha csak most látná, hogy mások is vannak.

Egyikük se ügyelt onnan reá. Lukács vörös képpel szívta a szivarját. Látszott azonban a szeme forgásán, hogy ha a csendôrök ott nem volnának, nem idegenkedne attól, hogy Amerikát leszámoltassa Európával.

Pali ezt várta is.

Inkább meglepte az ôrmester látása. A megeszlek-bajszú vitéz szinte fontyorodottan ült ott az asztalfôn. A szeme bágyadt volt, mint a mételybe szomorodott birkáé. A fél bajusza lelógott. Az arcán vénség látszott és szomorúság. Lehetett harmincöt éves. Ahogy félkönyéken bámult maga elé az asztalra, a keze szárának a vékonysága szembeötlô volt. Ha fényképen látja valaki, azt mondja rá: valami szabólegény, aki mûkedvelôi színjátékban csendôrt játszik.

A két másik csendôr egészséges, markos népfia. De azon a kettôn is unalom látszott, mintha hivatali munkának volna rájuk osztva, hogy ott üljenek. Igaz, hogy a bor is olyan volt, hogy Noé az olyanért nem ültetett volna szôlôt, hanem még azt is kivágta volna, amit vadon talált.

-- Hát bizony -- szólalt meg Lukács, valami beszélgetésbe öltve új fonalat --, nálunk se tejfel. De aszongyák, máshol jobb. Máshol még egy katona se likasztotta át a mellét a kaszárnya mián.

Az egyik közcsendôr szólt rá csak vélekedésképpen:

-- Amilyen az ezredes...

A másik közcsendôr ásított.

Az ôrmester megegyenesítette a derekát, és fölkelt. Vele együtt a két közlegény is. Mind a hárman meghúzgálták a kabátjuk alját, hogy buggyosan ne éktelenkedjen az övszíj fölött.

Lukács is fölkelt.

Az ôrmester a sarokba dobta a szivarja csutkáját, és a kezét nyújtotta Lukácsnak.

-- No, Isten áldja meg, Lukács. Köszönöm a szíves barátságát. Ha letelik az ideje, aztán közénk akar lépni, csak nekem szóljon.

A kocsmárosnak csak félvállról bólintott.

-- Isten áldja meg, ôrmester úr -- felelte Lukács.

-- Alászolgája -- hajlongott a kocsmáros.

A három csendôr a vállára vetette a puskáját. Kiballagtak az ivóból.

Lukács is utánuk.

Pali félszemmel az ajtót nézte. Várta, hogy Lukács visszatér. Gondolkodott, hogy ugyan hogy kezdi majd? És hogy ô mit reccsent reá? Voltaképpen nem volt már ingerült Lukács iránt, s az ôrmester iránt is enyhült a gôze. Igaz lehet, amit Veron mondott.

A legények beszélgetése megindult, mint a malom, mikor felvonják a zsilipet.

-- Hé, Dolfi! -- kiáltotta vígan Rigó Pista.

S kopogott az üres üveggel az asztalon.

Pali oda-odapillantott az ajtóra.

-- Mit beszélgettek? -- tudakolta félvállról.

-- Csak Lukács beszélt egyet-mást -- felelték a legények --, hogy jobb a temetôbe, mint náluk a kaszárnyába.

-- Hát az ôrmester?

-- Az nemigen beszélt. Csak sóhajtozott.

Rigó nevetett:

-- Aligha kell annak a majom-táncosának.

Pali megpillogatta a megjegyzést, de nem szólt. Lesett oldalt az ajtóra.

-- Mán aligha -- mondta Ács Laci (tekefejû és bikanyakú fiú) --, kétszer is ott járt ma.

A három másik csak pipázott. Vékonyabbak és fiatalabbak voltak valamivel, de mind az öten közel a katonasorhoz. Pipáztak, pökedeztek, gondolkodtak.

-- Mit tudod te? -- szólalt meg a harmadik, Sós Jancsi. (Bajusztalan és kiálló pofacsontú siheder.) -- Ha kétszer is ott járt, nem ültették gerebenre. Azt gondolom én, hogy pénzt tudakolt a csöndér, azér felhôdzött úgy a feje.

S tovább fonták a beszélgetést.

-- Lehet ott pénz is.

-- No, nem vékával.

-- Öt hold szakad rá.

-- De mikor?

-- Ád arra a zsidó.

-- Abba Lukácsnak is van szava.

Pali az ajtóra pillantott.

A kocsmáros újságot olvasott a söntés mellett az ablaknál. A vagyoni kérdésekre kiemelte a fülét az újságból, s megszólalt:

-- A csendôr úr kilép, ha neki lesz adva a leány. Késes ipart ûz. Az jobb üzlet.

A legények szinte egyszerre fordultak reá:

-- Hát nekiadják?

A zsidó vállat vont:

-- Én nem tudok semmit. Csak a közlegényektôl hallottam. Késes a mestersége. Leveti a csendôrruhát. Semmit se tudok többet.

S a lába közé eresztette a pipáját, és tovább olvasott.

Rigó megcsapta az asztalt:

-- A hiszekegyit annak a majom-táncosának: ha el tanálja venni, hát szóba se áll velünk.

-- Tésasszony lesz.

-- Penicilusné tésasszony.

-- Megtanálta a majmát -- röhögött Rigó.

Pali megmoccant:

-- Ne mondjátok már annyiszor majom-táncosának. Tudjátok, hogy én hogy vagyok velük, de Amerikában leányra nem mondanak csúfszót. Ellenség se mond csúfszót.

A legények Rigóra néztek, hogy mit koppant erre.

Hát Rigónak meg is meredt egy percre a szeme.

-- Amerikában -- mondta a félvállát rántva --, itt nincs Amerika.

Pali lepöccintette a hamut a szivarjáról:

-- Ahol én vagyok, ott Amerika is van -- felelte keményen.

A legények elképedtek.

A zsidó felnézett az újságjából.

Pali megérezte a levegôváltozást. Szétpillantott rajtuk, és valamivel barátságosabban folytatta:

-- Nem azért mondom ... Hanem iszen tudjátok, hogy Amerikában sok mindent tanulhatunk. Én ott azt tanultam, hogy leánynak nebántsd a neve. Mer a leány nem védelmezheti magát. Szerbusztok.

S Rigó elé koppantottá a palackját annak jeléül, hogy nem akar beléje kötni.

Hát a Rigó fiú ivott is belôle, de mégis nem hagyta semmibe a szót:

-- Van bátyja a lánynak: megfelelhet érte.

-- Hászen arra várok én -- fakadt ki Pali. -- Hát mér nem gyön vissza?

A legénytársaknak egyszerre megvilágosodott, hogy mért hányja Pali a fejét. Hosszú kortyokban ittak a borból, és becsülôn néztek az amerikásra.

Zsidó fiúcska dugta be a fejét az ajtón:

-- Papa ... Megjöttek a gramofonlemezek.

A kocsmáros fölkelt, és kisietett.

-- Lukáccsal mernél te? -- szólalt meg Rigó.

S hegyezte a szemét. Rámarkolt Palinak a karjára.

A fejét rázte.

Pali megbotránkozva nézett reá:

-- Mit rázod azt a tököt a nyakadon? Nem a vastagság az erô. A szíj vékonyabb a kötélnél, de igaz-e, erôsebb? A derót vékonyabb a szíjnál is, de mindennél erôsebb. Aztán én nagyobb is vagyok...

Rigó a fejét rázta:

-- Ha szíj vagy is, derót vagy is, azért csak egy vagy. Mánpedig Lukács nem egy.

-- Nem egy?

-- Nem-nem.

-- Hát hány?

-- Kettô.

-- Kettô?

-- Az. Mer egyik û, a másik a bagnétja, aki az ódalán fityeg. He.

A legények nevettek.

Pali komoly maradt. Szinte méltóságosan pökött a szivarja mellôl:

-- Hát én meg hét vagyok.

-- Hét?

-- Hét. Öttel több.

S kifeszítette a mellét. Rácsapott a tenyerével.

-- Ihol van egy e.

-- Jó, jó, hát azt látjuk.

-- Ha ez nem ölég, itt a másik.

S az asztalra koppantotta a bokszerját.

Aztán körülpillantott, hogy a zsidó bent van-e. Még nem tért vissza. Hát diadalmasan folytatta:

-- Ez se ölég? Itt van még öt.

S kivette a revolverét is. Körülkanyarította az orruk alatt.

-- Tedd el a fenébe -- mondták elhôkölve.

S elhûlten pillogták Palira s a kurta-furcsa szerszámjára.

Revolverre nem volt szabadsága a faluban senkinek. Bokszért meg sose láttak. Érdeklôdéssel forgatták.

-- Mi ez?

-- Hiába mondom meg -- felelte Pali büszke vállvonással. -- Mestersége van ennek, amerikai.

S eltette a bokszert is.

-- Hát azt a revolt mutasd. Durrants vele egyet, no: hadd lássuk.

-- Majd ha köll. Ez nem olyan patron, mint a hazai. Öt patron: öt halál. Drága is. Nem mulatságra való.

A házban náthás trombitahang szólalt meg: kocsmároséknak a gramofonja. Recsegve és püffögve fújt valami idegen nótát.

-- Fene ezt a nyekergô ládát -- mosolygott Pali --, hát mán itt is van?

S hogy a kocsmáros belépett, kivette a tízkoronását:

-- Máma Amerika fizet.

Másnap már minden legény tudta a faluban, hogy Pali hét ember. Csak Lukács nem tudta: még azon éjjel átment többedmagával a szomszéd faluba a grófhoz a részes aratókkal. Van még vagy három hete: pénzt fordít rajta.


4. fejezet

Pali azokon a heteken úgy jártakéit, mintha az orrát vesztette volna el, s azt keresné. Ami kevés munka volt a háznál, a szôlôben, elvégezte, de még se kocsija, se lova -- aratás idején ki ád el kocsit, lovat? -- nem találta helyét a világban.

Éjjel-nappal az a leány foglalkoztatta az elméjét.

Ha nem látta, kereste.

Ha látta, kerülte.

Az övé nem lehet. Az a gondolat meg, hogy a másé lesz, úgy rágta a szívét, mint valami láthatatlan éhfarkas.

Már reggel, hogy a mindennapi kis tüzelôfát aprogatta, el-eldobta a fejszét, s ki-kiállott a kapuba. Leste Mácsék kapuját: mikor nyílik?

Ha Biri vízért ment, vagy a boltba, mintha egy láthatatlan kéz meglökte volna:

-- Fogd a kalapod!

Mintha egy másik nagy, erôs kéz kilódította volna az utcára. Mintha egy harmadik erôs kéz utána lökte volna Birinek.

S ô csak kullogott Biri után szomorú-engedelmesen.

Egyszer aztán arra kezdett, hogy útjába fordult. Ha alulról jött a leány, ô fölülrôl került, úgy indult eléje. Ha fölülrôl jött a leány, ô alulról igazította eléje a vitorláit. De valami gonosz ördög mindig rákésztette, hogy találkozzon vele, amikor csak meglátta a szoknyáját.

A leány minderrôl nem tudott semmit: mindig olyan egykedvûen járt el mellette, akárcsak egy kiszáradt akácfa mellett.

Lányok köszönni szoktak a legénynek, sôt néha a legények is a lányoknak. Aztán következik:

-- Hova, Böske?

Amire a lány csak szemérmes tovább-lebbentében válaszolhat. S meg is lehet állítani a leányt -- egy percre --, ha éppen a lány is azt óhajtja.

-- Egy szóra, kedves! Ne szaladj úgy tûlem!

S más mindenféle nyájas beszélgetések is következhetnek -- egy percre.

De persze Biri nem köszönt. Ô meg hát hogy köszönhetett volna? Hogy szólhatna már neki:

-- Egy szóra, kedves...

Nem, nem lehet. A nem-lehetnél is lehetetlenebb! S ha mégis tenné, Biri azt vélné, hogy megbolondult. Elrémülve nézne rá, vagy elfutna. Nem, nem lehet!

Csak nézte, falta lángoló szemmel. Maga is érezte, hogy keserves ostobaság. Sóhajtozta is:

-- Ó, hogy az Isten éppen ôrá bolondította az eszemet!

De mintha gúzsba kötötték volna, mikor a leány közeledett, csak megállt, s nézett a földre, mintha az esze esett volna épp ott ki a földre, s tûnôdne: hogyan találhatná meg? Ritkán ha fölpillantott reá. S mikor a leány elsuhant mellette, mintha egy virágbokor suhant volna el, valami mennyei rózsabokor, amelynek leány-lába van.

Egy percnyi gyönyörûség volt, s utána még bolondítóbb szomorúság.

Az ô szôlejükbôl oda lehetett látni a Kelesséék szôlejére, ahol krumpli, kukorica termett az aljon, s egy öreg diófa árnyékolta a kunyhót.

Ha Biri is kint volt, Pali kapája bizony hevert. Ott álldogált, üldögélt estig is a cseresznyefa mellett, és nézte: hogyan jár-kel, hajladozik a leány.

Aztán, ha Biri fogta a korsót, és a csorgóra indult, a szíve szinte az ingét verte a dobogásával. Lement ô is, mintha neki is arra volna dolga. Eléje került, s elmentek egymás mellett szótlanul, mint két árnyék.

-- Hátha mégis szólnék neki -- tünekedett olykor.

S egyszer, hogy ezen tûnôdve andalog a szôlôaljban, a vadbokrok között egy magasra nyúlt vadmályván áll meg a tekintete. A mályva virágos, fehéren virágos.

-- Hátha mégis, mégis szólhatnék neki -- tûnôdött Pali.

S nézi a mályvát búban borongó szemmel, mintha az a mályva volna Biri, s mintha ott állnának a csorgónál, s Biri arra várna, hogy megtelik a korsaja.

Nézte bús-szerelmesen a mályvát.

-- Aggyisten, Biri -- remegte mámorosan.

S képzeletében a mályva, azazhogy Biri feltekint. Csodálkozik.

S Pali hallani véli, hogy Biri a szemét szemérmesen lesütve feleli:

-- Aggyisten ...

Pali néz, és sóhajt. A fejét csóválja:

-- Hej, dehogy feleli, dehogy feleli. Egy szót se mukkant ô. Úgy nem szól ô, mint ahogy ez a kô nem szól.

-- De hátha úgy megyek, mintha nem látnám, hogy ott áll a csorgónál? Ô csak áll. Elfordul, ha meglát. Ha elfordul, nem tudhatom: kicsoda? Rég nem voltam itthon: nem ösmerek mán meg hátulról senkit se.

S elment a mályvától vagy húsz lépést. Megindult ismét feléje. Fütyörészve, a kalapját félfülre csapva, mint akinek legényes a kedve.

-- Aggyisten, szép lány! Hagysz-e nekem is? Vagy a korsódból adsz, ha jó a szíved?

S várakozón nézett a mályvára.

Mi történhetik? -- tûnôdött aztán maga elé --, mi történhetik? Biri megfordul. Meglepôdöm.

-- Engedelmet kérek: nem ösmertelek meg.

Mármost Biri vagy szép engedelemmel néz rám, vagy haragosan.

Ha szépen néz rám:

-- Mér is haragunnánk mink, Biri? Nyújtsd a kezed, ha akarod.

A fejét rázta:

Hej, nem nyújtja ô, dehogyis nyújtja. Megfordul, és úgy néz rám, mint a döglött békára. Valóságosan úgy, mint a döglött békára, amelyik hassal van felfelé. De bár én is olyan döglött béka vónék!

S lehevert nagy gyász-szomorúsággal a gyepre. Sóhajtott akkorákat, hogy majd széjjelment a melle.

Attól fogva mégis többnyire a mályva elôtt hevert -- ha Mácsék nem voltak künn a szôlejükben --, úgy hevert, hogy a mályván állt a szeme.

-- Aggyisten, Biri.

Annyira Birinek érezte olykor, hogy így szólt:

-- Virág ha vónál, rózsa vónál.

S tovább fonta szerelme mámorában:

-- Madár ha vónál, galamb vónál. Leány ha nem vónál, angyal vónál...

A szôlôaljban egy kis lucernájuk nôdögélt. A tehénnek vetette azt az anyja, s maga sarlózgatta, maga hordta haza a hátán. Hogy a fia már otthon volt, lehozta neki a padlásról a kaszát, fenkövet.

-- Eredj ki, Palim, reggel: kaszáld le délelôtt azt a kis lucernát. Az ebédet kiviszem majd. Délután aztán kapálgatunk.

S másnap délben vitte is neki az ebédet: bableves kantáros fazékban. De még túrós csuszát is egy tányérkában.

Ahogy odaér, csodálkozva tekint a kis lucernatáblára.

-- Mi a fenét csináltál eddig?

Mert a lucernából nem volt lekaszálva egy ház árnyékánál nagyobb.

-- A szôlôkarókat vertem -- mentegetôdzött búsan Pali.

-- De hiszen arra azután is ráértél vóna.

-- Igen megdôlt egypár -- mondta Pali olyan komolyan, mintha legalábbis a falu tornya dôlt volna meg, s neki volna dolga, hogy helyre egyenesítse.

-- Igen megdôlt.

És sóhajtott.

Amerikát sajolja -- gondolta az anyja --, az apját.

Pali csak evett kelletlenül, szótlanul.

Mikor felére jutott az ételnek, benne hagyta a kanalat.

-- Elég.

-- Mán megint nem eszel?

-- Nem kívánom...

-- Nem jó? Iszen azért tettem bele kétujjnyi szalonnát is. A császár is megnyalná a kanalát utána. Hát itt ez a csusza: ez majd tán jobban ízlik.

Pali a fejét rázta.

Fölvette a tarisznyája mellôl a pipáját. Rágyújtott, és végigheveredett a gyepen: pipázott lógó fejjel, szótlanul.

-- Mács is ma kaszál lucernát -- mondta az asszony a völgyön áttekintve. -- Neked is jobb ápitusod vóna, ha kaszáltál vóna.

S a maga ölébe vette a tésztás tányérkát: jó étvággyal villázgatta a szájába.

Pali megszítta a pipáját.

-- Hogy is vót azokkal a Mácsékkal? -- kérdezte unatkozó színnel. -- Gyermekkoromban hallottam, de mán elfeledtem.

-- Hogy vót? Hát úgy vót af-fiam, hát... hogy is vót? Úgy vót, hogy öregapádék hallották, hogy hazafelé tartanak a rácok, mer mán akkor hazafelé tartottak. Sok kocsi, sok szekér. Mind meg van rakva rablott húmival. Elibük kerültek éccaka. Ki puskával, ki pisztollyal, ki csak kaszával. Öregapádnál is av-vót: egyenesre kovácsolt, hosszúnyelû kasza. A boldogult Simon jegyzô vezette ôket, Balogh Simon. Én még ösmertem. Sokat játszottam az udvarába, a kis Ilonka lányával. Kasznár vette el, Pispeky nevû.

Hát lesbe állnak, a Varga erdô alatt. Mán nincs meg az az erdô: felszántották. Ott álltak lesbe. Aztán hát szétverték ott a rácokat. A zsákmánybul minden családnak jutott, akik ott vitézkedtek. A sebesült nemzeti ôröknek osztották a szekereket, kocsikat. Akik nem sebesültek meg a harcban, azoké a pénz vót, meg az óra, meg a fegyver, amit a rácoktul elszedtek. Öreg apádnak be volt hasítva a képe, úgy, hogy a foga is kifehérlett. Az öreg Mács Józsepnek meg a jobb karját lôtte át egy rác, pisztollyal. Hát ahogy elkiáltja a boldogult Simon jegyzô úr, hogy az öregapádé ez meg ez a kocsi, Mácsé meg a másik, öregapád megpillantja, hogy az erdô egy tisztásán szöknek még rácok.

-- Utánuk! -- rikkantja dühösen. -- Csak vidd az én kocsimat is -- mondja Mácsnak --, állítsd be az udvaromba.

S lódul a többivel a rácok után. Verték ôket agyon, mint a sáskát. Pedig mán akkor úgy folyt a vére öregapádnak, hogy a dolmánya zsebe is vérrel vót tele. A szabó varrta aztán itthon össze a képit, az Oroszlán szabó, a takácsnak az apja, no kontárul: azért állt hóttig olyan ferdén szegény öregapádnak a szája.

Hát mikorra hazavánszorgott, benn áll az udvarunkon a szekér. De nem az, akit öregapád kapott. Mács elcserélte.

Pali a fejét rázta:

-- De hát bizonyos-e az?

-- Hogyne vót vóna bizonyos! Öregapád emlékezett rá, hogy az ô szekerén veres dunyha vót legfölül, azon a szekéren meg, akit betoltak, kékcsíkos. Mács bizonyosan megmatatta útközben a két szekeret: látta, hogy a mienken úribb helyrôl való a zsákmányolt portéka. Adott is el hat ezüstkanalat, egy zsák kávét, meg ki tudja mi mindent a városban. A mi szekerünkön csak liszt vót, meg borsó, meg három hordó rossz bor.

Pali megint rázta a fejét:

-- Ha akkor éccaka vót, hogyan látták, hogy melyiken mi van? Meg hogy milyen színû a dunyha?

-- Hódvilágnál láthatták.

-- Látta más is, hogy veres vót az a dunyha?

-- Sz'épp av-vót a baj, hogy nem talált rá öregapád tanút. Veres dunyhát egy se látott, csak kéket meg fehéret. Mer, tudod, nemigen nézték.

Pali a fejét rázta:

-- Tévedés lehetett. Abba a zavarodásba öregapám is csak tán egy pillantással nézhette azt a szekeret. Avval a pillantással meg bizonyosan inkább a lovakat nézte.

-- A lovakat is nézte. A lovakat nem cserélte el Mács.

Pali kiverte a hamut a pipájából. Belevizsgálódott, mintha abban keresné a két lovat, veres dunyhát. Aztán unalommal dugta zsebre.

-- Lehet, hogy ártatlan vót az a Mács.

Az asszony elképedt:

-- Ártatlan vót?

-- Ártatlan vót, lehet, hogy ártatlan vót. És az a nagy gyûlölség semmibül fakadt.

-- Te tán jobban tudod?

-- Hát lehet gondolni ezt is, azt is. Akinek a fejibôl vér csurog, kéket-vöröset összezavarhat. Hát például látott-e mán kend, édesanyám, zôd kutyát?

-- Zôd kutyát? Mán hogy láttam vóna zôd kutyát?

-- Hát én láttam.

-- Zôd kutyát?

-- Zôd kutyát. Láttam Amerikában. Zôd vót. Zôd kutya. Kicsi vót, zôd vót. Csak a feje vót fehér, meg a farka. Ha csak abba az egy pillantásba láttam vóna, ma is megesküdnék rá, Isten szent oltára elôtt, hogy zôd kutya vót. De a kutya megint elôfutott az emberek közül, és mán akkor közelebb, hát a csuda verje meg: zôd lajbi vót a kutyán, attul vót zôd. Ott úgy szokták.

Az asszony csodálkozva mosolygott. Aztán hogy a fia nem beszélt többet, fölkelt, és összeszedte az edényt.

-- Hát tudod -- mondta elgondolkodva --, akár zôd kutya, akár fehér kutya, azér mégiscsak kutya. A halálos ágyán bizonyosan meg is gyónta vóna, de mikorra a pap odaért, mán csak a szája széle mozgott. Essen a pokolba valamennyi!

Pali nem találta helyét a világban.

Mácsék akármilyenek is, de Biri olyan köztük, mint a galamb a varjak között -- valami angyali, csak épp hogy szárnya nincsen. Aztán mi lesz, ha Lukács hazatér az aratásról? Most már hazatér pedig. Félni nem félt tôle, de a vérére se szomjazott már. Biri siratná...

És éjjel-nappal azon forgott az elméje: hogyan szólhatna Birivel?

Biri talán már nem is gyûlöli. Hiszen mióta itthon van, nemegyszer találkoztak. Láthatta a leány, hogy ô már nem ellensége. Igaz, hogy egyszer rászólt:

-- Siess: a csendôröd!

No, azt nem kellett volna cselekednie.

Elvörösödött, ha rágondolt: igen bánta. Hogy a fenébe is jött ki az a szó a száján? Aztán hát mire volt az jó? Az ôrmesteren úgyis kiadott a leány.

Hej, csak egyszer szólhatna vele. Csak annyit legalább:

-- Biri, meghalok érted!

Egy délután Mácsék babot szedtek künn. Négy óra tájban fogja Biri a korsót. Indul a csorgóra.

-- No, most!...

S Pali nagy szívlükkenéssel nézi. Lódul a hegyrôl, Pödri a bajuszkáját. A szeme is rebeg. Úgy siet alá, mintha valakinek a szénája égne lent valahol, s annak az oltására futna.

-- Aggyisten, Biri -- így fogja kezdeni.

Aztán majd csak lesz valahogy.

A lucernatáblánál véletlenül csigára tapod. Arról eszüdik csak, hogy mezítláb van. Nem: mezítláb mégse megy oda. A csizma ott hever a cseresznyefa tövében, ahol ebédelni szokott.

S odakanyarodik nagysebten. Megtörli hamar a talpát a fûben, s egy-kettô: fenn a csizma.

De lám, a csizma poros. Szakít egy répalevelet, törli vele sebten. Másik répalevelet is. De áldott lapu a répa! Még levele is van: egyszerre fekete tôle a csizma.

S lódul le tovább.

A leány már elhaladt a hegy alatt: mindjárt odaér a csurgóhoz.

Tartja-e vajon a korsót? Vagy csak leállítja, s ômaga leül addig?

Siet a legény tovább.

De amint közeledik az úthoz, a két csizma ... mintha az Isten ólommá változtatta volna: nehéz és egyre nehezebb ...

Pali meglassúdik. Az úton már csak ballag. Az arca meleg. A melle is nehezül.

-- Csak azt ne mondtam volna, azt a csöndôrt... A holló vacsorázza meg! Most minden könnyû vóna ...

Egy asszony jön szemben. Bárányné. Puttony a hátán. Tököt visz haza, s a kezében kapa.

-- Hova, Pali?

-- A csorgóra. Földûlt a korsóm.

-- Ott a Mács lány -- mondja szemöldök-emelintéssel az asszony.

S továbbhalad.

Pali megáll. A falu véleménye ...

Nem, nem kezdhet ô szót azzal a leánnyal.

S áll csüggedten az út közepén.

Aztán egyszerre mintha valaki felrázná:

-- Most vagy soha! Ki tudja: mikor találom megint így, egymagában.

S megindul ismét, mintha meglökték volna.

De a csizmák már mázsányi nehezek. A mellében is valami malomkülyü zuhog.

Felnéz.

A leány ott áll háttal az útnak. Karcsún. Kék szoknyában. Csak ing fehérlik rajta, mint nyáron, mikor a bürün találkoztak. A fejét ahogy lehajtja, hosszú szép nyaka gyönyörû vonalban hajlik a sötétzöld borostyánfal elôtt a korsó fölé.

S körülötte csend. Csak egy harkály kopog valahol.

Nem bírt tovább menni. Valami soha nem érzett gyávaság nehezedett reá. Jobb lesz tán, ha leül itt az árokparton, s Biri majd erre jön, és szól neki: -- Aggyisten, Biri...

S Biri valóban megmozdul. Kiloccsant a korsóból, s megindul vele. Fel is tekint. Negyven lépésnyire van csupán.

A legény ül az árokparton, s néz szomorúan, epedô szemmel, mint az útfélre rogyott koldus, akinek egyetlen reménysége a feléje haladó.

A keskeny kocsiúton két gyalognyomás van kétfelôl. Pali annál ül, amelyiken Birinek el kell haladnia, mellette, szinte érintve ôt a szoknyájával.

Biri közeledik.

Milyen szép! Milyen szép! A vadmályva ...

Már csak húsz lépés. Már csak tizenöt... tíz...

S Palinak mintha a nap a szemébe sütött volna, s attól káprázna. Káprázott, pillogott.

-- Mi lesz most, mi lesz?

A csizmája orrára egy dongó száll, s legott fésülgeti a szárnyát. Pali azt nézi. Oly érdeklôdéssel nézi, mintha a világon semmi se volna más, csak az a csizma meg az a dongó.

Egyszer aztán árnyék vetôdik a keskeny sárgaföldû útra. A dongó elszáll.

Pali felnéz.

Biri lépked az út túlsó felén a kis fekete korsóval, fehér ingében, könnyen lebegô, kék szoknyában, szép hosszú nyakával, gyönyörû szemöldökével. Lépeget nyugodtan, szépséges egykedvûen.

A szemét lesütve halad el Pali elôtt.

Különös kiáltozások hallatszottak aztán a földeken, a szôlôkben:

-- János! Péter bácsi! Máté! Pista!...

Mindenféle nevek. Más-más hangokon: gyerekhangokon, asszonyhangokon. De veszedelmet sejtetô kiáltozások.

Pali felnéz.

Futókat lát a falu felôl: gyermekek, asszonyok. Azok kiáltoznak.

Valami történt a faluban.

De se kongatás, se füst.

Egy menyecske: Keszeg Szabó Maris, lobogó szoknyával siet a forrás útján. Sírva rázza a fejét. Pali rákiált:

-- Mi baj, Maris?

-- Viszik az uramat! Jaj, istenem!

-- Hát mit csinált az urad?

-- Jaj, semmit -- lihegte szenvedôn az asszony --, háború lesz!...

Most dobolták, hogy azonnal jöjjön haza minden katonabeli!...

Jaj, jaj, jaj!... Reggel már viszik ôket!

S tovább sietett.

-- Jaj, jaj, jaj!...

A falu olyan volt aznap este, mint a megzavart méhes. Nagy jövés-menés, sietkezés az utcán. Minden ház ablakában világosság. Minden kéményen füst. Minden asszony szemében könny.

A községházán olyan nyüzsgés, hogy az udvaron a kutya se fért meg. Minden hadbeli személyesen akart beszélni a jegyzôvel, hogy nincs-e valami tévedés az ügyben. Hogy csakugyan beszólítják-e ôt is? Hogy csakugyan mennie kell-e neki is holnap reggel? Talán késôbb is jó: a cséplés nem hagyható most abba!

Különösen az obsitosok hitetlenkedtek.

Azonban se a jegyzôvel, se a bíróval nem lehetett beszélni akkor. Bent ültek az esküdtekkel sûrû pipafüstben, a község nagy könyvei és háborús nyomtatványok között. A kérdezôsködôket a kisbíró fogadta az utcaajtóban, és százszor is elmondta egymás után, amit dobolt:

-- Mindenkinek be kell rukkolnia, aki katona vót, és negyvenhármon innen van. Ahun a király parancsa a falon.

Hát az ott is volt, lámpás is égett mellette kétfelôl. Olvasták is szünetlen, hangosan. Mikor elvégezte valamelyik, megint másik kezdett bele.

Az ostor vége mégiscsak azon durrant, hogy mennie kell mindenkinek, aki már tudja, hogy hogyan kell beletenni a golyót a manlikerbe. Két napra való élelmet is parancsolt a király, hogy vigyen ki-ki a tarisznyájában, hát ebbôl tetszik ki, hogy csütörtökön már Szerbiában aprítjuk a rácot.

-- No, az árgyélusát annak a kutya rácnak -- szitkozódtak az udvaron -- iszen csak az én markomba kerüljön egy!

De persze nemcsak a fegyverre kötelesek érdeklôdtek a parancs iránt, hanem minden férfiember. Pali is ott pipált az egyik csoportban a községháza elôtt. Fülelte a híreket, amiket egy-egy kifelé jövô mondott.

-- A szerbek vezérét már is elfogták Pesten -- kiáltotta ki egy esküdt az ablakon.

-- Éljen! -- kiáltották néhányan.

-- Dehogy éljen: vesszen! -- mondta Bokor János.

A kocsmáros zsidó is kifordult a községháza ajtaján. Sápadt volt, mint a juhtúró.

-- Feljelentem a jegyzôt, a bírót, postamestert! Már tegnap megjött a parancs. Részeg volt a postamester? Vagy a kihordó?

Feljelentek mindenkit!

A sokaságon Lukács nyomakodott át.

-- Utat! Utat!

Abban az órában érkezett haza valamelyik uradalom aratásáról. Meg se mosdott, csak azon porosan, fáradtan, napon-sülten tört át a sokaságon. Megállt a plakát elôtt, és ráncolt homlokkal olvasta.

Palinak rajta állt a szeme. Arra gondolt, hogy háborúban sokan meghalnak...

És ez a gondolat kellemes volt a szívének.

Azon a héten történt, hogy Kis Vargáék is kimentek kapálni. Már hát csak a két asszony. Az ember most már katona. Az idô ugyan esôre formádzik, de hát legalább nincs meleg. Otthon csak a kis hatéves Jóska gyerek maradt, házôrzônek.

A kertben ugyanis kékül már a szilva. Csak két fa. De rossz a garád -- régi fûzfonatú garád: korhadt -- és a szomszédba sok a gyerek. Hát ott legyen a szeme mindig a garádon.

Jóska oda is ült hûségesen. A szomszédnak is van Jóskája: az is oda ült túlfelôl. Valami két szem gubacs volt a zsebében, azt faragcsálta.

-- Mid van?

-- Gubacsom.

-- Mit csinálsz vele?

-- Pipát, kis pipát.

-- Adj nekem is.

-- Nem adok.

-- Ha adsz, hozok ki dohányt, igazi dohányt, édesapámébul.

Hamarosan megegyeztek. A gubacs pipába szár is került födélbôl kihúzott nádszálból. Aztán megtömték. Jóska masinát is szerzett. Elbújtak a garád mellé, s úgy eregették, pappogatták a füstöt, akárcsak az öregek.

Hanem egyszer csak a garád valami furcsán ropog mellettük. Füst is csap fel, s nyomban láng is.

-- Jaj!

A két gyerek próbálta volna leverni kalappal a lángot, de annál jobban nôtt, terjedt. Ijedten futottak el onnan. Dehogy szóltak volna, világért se szóltak volna senkinek, hogy ég a garád.

Csak mikor már a disznóól is égett a szomszédban, s a disznó is sítta a bajt, akkor kezdték a sikítozást az asszonyok is.

-- Jézus segíts!

Szerencsére csak három ház égett el, meg három kazal élet. Az esô már elôbb is szemerkélt: épp akkor zuhogott szépen alá, mintha csak a mennybéli Jézus meghallotta volna, hogy a nevét kiáltozzák.

Mégis hát nagy volt az ijedelem faluszerte. A kár is töméntelen a három házban. Egy asszony a lángokon át hozta ki az ágynemûjét. Amit kihozott, elégett. A rajtavaló ruha is. Ami bentmaradt, megmaradt, mert a mennyezet nem égett be.

Aznap délután sokan megfordultak ott. Palinak is sógorasszonya a szerencsétlen: ô is benézett délután.

A sógorasszonyt egy rocska víz megmentette a haláltól, mégis hát az arcáról, két kezérôl lesült a bôr. Lefektették. Sírt, nyöszörgött.

-- Jaj, bizony még meghal!

Egynéhány asszony ápolgatta. Olajjal kenték a képét, kezét.

Mácsné is köztük.

Biri is.

Pali leült.

Biri ottvolta annyira megzavarta, hogy semmit se kérdezett. Csak ült, és pipázott a kis matrózpipájából. Még hátat is fordított, mint a macska az egérnek, amelyet elszalasztott.

Mégis hát látta, hogy Biri nem olyan rózsás képû, mint szokott lenni. Azokban a napokban sok leány és sok menyecske elvesztette a színét. Biriék is siratták Lukácsot.

-- Látjuk-e valaha, vagy soha többé?

-- Karácsonra meggyövünk -- biztatták az otthonvalókat a hadba vonultak.

De hát aki háborúba megyén, nem bizonyos annak a kalendáriuma.

Az ablakon besütött a nap, besütött rézsút az esôfelhôk közül. A sugara olyan volt, mint a most mosott aranyráma. Ahogy a tükröt verte a fénye, a szoba megvilágosodott.

Pali pipázik, de mintha valami vonná a szemét a tükörre.

Odafordítja a szemét, hát látja, hogy a tükörbôl Biri csodálkozik reá, Biri azzal a szomorú szép tündérszemével.

Csak egy pillanat volt. Csak ahogy összecsodálkoztak a tükörben.

Pali napokig leste: mikor mennek ki Mácsék megint a szôlôbe?

A sötét keserûséget földerítette már az a tükörbeli napsugár.

Véletlenül nézett-e Biri is akkor a tükörbe? Vagy már elôbb is szemlélte ôt? A fô az, hogy a szeme nem fejezett ki gyûlöletet. Sôt, valami melegség volt a szemében -- legalább úgy tetszett --, valami olyan melegség, mint mikor a lány a leánypajtásának néz a szemébe.

De talán csak ô képzelte.

Mégis érezte már, hogy ha még egyszer úgy találkozhatnak a forrásnál, mer neki szólni:

-- Aggyisten, Biri.

És éjjel-nappal csak ezt mondogatta, hol komolyan, hol édesen, hol hangosan, hol halkan. Még mikor délben a kását fújta is:

-- Aggyisten, Biri -- lehelte jóízû tikkadozással.

De el-elfogta a csüggedés is. Ha Biri azt mondaná rá gúnyosan, kegyetlenül:

-- Mit?

S elnehezült a feje, a melle. Valami nehéz bizonytalanság szállta meg. Megint ingadozott a reménysége, mint a fa, amely fejszecsapásoktól van dûlôfélben.

-- Mit?

-- A halálomat -- fogja felelni rá.

Azonban egy perc múlván mintha új életre serkent volna a szeme megcsillant. Mert hátha Biri nem gúnyos-kegyetlenül kérdi, hogy: mit? Hanem szép szelíd-szemérmesen kérdi:

-- Mit?

Akkor ô a lelke minden szerelmével válaszol reá:

-- Téged édes, csak téged! A többit megszerzem én az én két munkás kezemmel.

S a következô percekben már megint csüggedés szállotta meg: hogy veszett volna az a veres dunyha annál a rácnál!

Többnyire a szôlôben töltötte már akkor Pali a napjait. S nemcsak a leányért, hanem mert az ô szôlejük volt szélrül, és cigányok is járnak néha arra. S ha cigányok nem, de a szôlôcsôszt is jó szemmel kísérnie: kézen hordja-e ki neki az asszony az ebédet? Vagy puttonyban?

Holdtöltekor kint is hált egynéhányszor. A revolja mindig vele volt odakünn.

Végre egy szombati napon Mácséknak a kocsija ott állt megint a szôlô aljában. A vén Kese meg a fiatal Pajtás. A diófán gyerekek mozognak: tehát a diót verik.

Ott van-e Biri?

Ott van a gyönyörû! Ott hajladozik, szedi a diót az anyjával. Barna kendô van átkötve a derekán. A lábán csizma: az idô hûvöskés.

Leste Pali, leste. Még fel is ült a cseresznyefára. Ott pipázgatott reménykedô, mély szemlélôdésekben, aminôkkel csak a Kolumbus árbocán ülô matróz szemlélhette az eléjük bontakozó partvidék szépségeit.

Nem indul ô elôbb vízre, csak délben. No akkor... akkor bizonyosan!

Sose is emelkedett az égi nap olyan lassan az égboltozat tetejére, mint akkor.

S délben végre ... Hát mi történik délben? Forduljon fel minden szôlôhegy: egy gyerek siet ki Mácsék szôlejébôl a korsóval.

Pali elkeseredetten szállt le a cseresznyefáról. Kibontotta nagy-búsan a tarisznyáját. De még a szalonnára is olyan szomorúan nézett, mintha nem is szalonna volna, hanem valami gyászjelentés.

Délután egyszer csak látja, hogy a gyerekek úgy három óra tájban ellódulnak a szôlôbôl hazafelé.

Csak a gyerekek.

A kocsi, a két ló marad. Mácsék is maradnak. Leverték-e már mind a diót? Mért siettek el a gyerekek? Igaz is: szombat van, litániára kell menniük.

A reménység újra éledez Paliban: hátha még egyszer jön az a korsó? Négy-öt gyerek mindent falogat a szôlôben. A futás, ugrálás is szárítja a torkot. Fôztek is talán a vízbôl...

Lesi nagysóváran a cseresznyefáról: mozdul-e Biri a korsóval?

Egyszer csak egy férfihang szólal meg a fa alatt:

-- Tán cseresznyét szedsz, Pali?

Pali megrezzen. A bíró áll az úton a fa alatt. Arra van neki is a szôlôje.

S meg se várja Palinak a válaszát, tovább beszél:

-- Jó, hogy itt talállak. Csak azt akarom mondani: nehogy a szentmihályi vásáron ruhára költekezz. Majd ád a császár neked is. Készülhetsz.

-- Bizony nem készülök én, bíró uram -- felel le büszkén Pali a fáról. -- Köszönöm különben a szíves jó tanácsot. Nem készülök.

A bíró szeme elkomolyodik.

-- Hát hallod-e -- mondja méltósággal --, elôször is, ha velem beszélsz, vedd le a kalapodat. Másodszor: ha velem beszélsz, én nekem ne fatetejérôl kukorékolj, hanem szállj le, és beszélj gyalog, illedelmesen. Egy-kettô: gyere ide.

Pali egy percig haboz, aztán leugrik a fáról. A kalapot a fûre veti. (Ô bizony nem tartja a fülén.) Leereszkedik a parton a bíró elé. Megáll elôtte szintén méltósággal.

-- Tessék, parancsoljon.

-- Azt mondtam, hogy ne költekezzetek. Mert te is katonasoros vagy. Szent Mihály nap után való nap vizitálnak. Mingyán bent is maradtok. Háború van.

-- Én meg azt mondom, bíró uram: Köszönöm a szíves jó tanácsát: nem készülök. Nem készülök a vizitációra.

-- Nem készülsz?

-- Nem.

-- Hát akkor majd teszünk rúla.

-- Nem tehetnek rúla.

-- A csendôr marka majd tesz rúla.

-- Nem tesz rúla. Mert én amerikai polgár vagyok: énnekem semmiféle csendôr nem parancsol. És a király se parancsol. Mert a király csak magyar polgárnak parancsolhat. Én pedig amerikai magyar vagyok: ott Ferenc Jóska senki. Az én királyom: Vilzony.

-- Vilzony? -- hôkölt el a bíró --, ki a fene az a Vilzony?

-- Kicsoda? Király az is, csakhogy negyvenkilenc országnak a királya. Ferenc Jóska ahho képest csak csizmadiainas.

Megfordult, és visszakapaszkodott a partra. Csak onnan szólt még egyet:

-- Isten áldja, bíró uram. Köszönöm a szíves jó tanácsát.

A bíró elképedten bámult utána. No hát ez megbolondult, ez a Kelesse fiú.

-- Van-e írásod? -- kiáltotta.

-- Van.

Megint gondolkodott a bíró.

-- Nem ér semmit -- mondta a fejét felkapva --, háború van. Ilyenkor a békességben kelt írások semmisek. Aki itthon van, fegyverre köteles.

Pali már akkor fenn állt megint a parton. Fölvette a kalapját, és föltette.

-- Semmire nem köteles -- mondta dacosan. -- Én csak vendég vagyok itthon. Mehetek vissza, amikor akarok.

-- Jó-jó: majd a csendôr megoktat.

-- Ha a csendôr hozzám mer nyúlni, azonnal jelentem Pesten Konz úrnak.

A bíró csak nézett:

-- Ki fene az a Konz úr?

-- Az én uram és védelmezôm -- felelte vállról Pali --, minden amerikai polgár hozzá fordulhat. Ferenc Jóska se parancsol ûneki.

A bíró szinte káprázó szemmel állt: ekkora hetvenkedéssel még nem találkozott másféléves bírói méltóságában.

De rémlett neki, hogy csakugyan beszéltek a községben arrúl valami négy esztendeje, hogy Kelesse kilépett a község kebelébôl, és hogy nem magyar többé. De hát hogyan lehessen nem magyar az, aki egyszer magyarnak született? Ezt nem értette akkor se, mikor esküdt volt.

Lógó fejjel indult útjának, de aztán megint megállt:

-- Mégiscsak hazád ez -- mondta haragosan --, itt születtél, itt vagy. Anyád házában vagy. Ha anyád házát fel akarják gyújtani, te is csak védelmezed.

-- Védelmezem -- hagyta rá Pali.

-- Hát a hazád is anyád! -- vágta rá diadalmasan a bíró.

Pali elmosolyodott:

-- Azt is védelmezem. Ha ide gyön az ellenség, én is kiállók elibe, bíró uram. De akkor se Ferenc Jóska parancsára.

A bíró a fejét rázta, és elballagott.

Pali diadalmasan ült vissza a lesôhelyére. Beszélt ô már errôl a legénypajtásainak is: ôrajta nincs hatalma a császárnak. Vilzony nagyobb úr minden császárnál: nyegyvennyolc vagy negyvenkilenc országnak az ura.

S másnap valóban, hogy szétküldte a bíró a sorozásra szólító cédulákat, ôneki nem vittek. A jegyzô írása volt minden cédula. A jegyzô is tudta, hogy ôneki nem parancsol a király.

Harmadnap megint megjelentek Mácsék a szôlôben. Mács a kis búzaföldjük tarlóját szántotta. S Biri is künn volt vele. Lehetett látni a cseresznyefáról, hogy gallyat szed délfelé: tüzet rak.

No most: bizonyos a bizonyos!

S csakugyan elô is válik Biri a szôlôbôl: ki a szôlôkapun. Mezítláb.

Pali szíve akkorát dobban, hogy majd leesik a kalap a fejérôl.

Egyszerre ünnepet érez. Hopp: kapja ô is a korsaját... Csak most ne hozzon mást is a forrásra az ördög!

Megvigyázta a bokrokból, hogy a leány elôtte jusson a vízhez, nehogy megforduljon, ha ôt látja, hogy ô is vízért megyen.

S Biri ellépett a bokrok alatt gyanútlanul, könnyû lebegéssel, ahogy szokott.

Pali örömmel gondolt rá, hogy a víz azokban a napokban vékonyan csörgött, oly vékonyan, hogy akár lúdtollon jöhetett volna: sok idô, míg a korsó megtelik.

S hogy a csizmája ne kopogjon, a kocsiút közepén szedegette a lépést, a két kerékvágás között nôtt fûben.

Az arca piros volt. A bajuszkáját háromszor is megpödörte. Halkan köhintett. Nyelt. Bátorítgatta magát: most vagy soha!

Biri odaért a forráshoz. Macskalábon lépkedett a köveken által. A szoknyáját egy mozdulattal begyûrte elöl. S odaigazította a korsaját a vízér alá.

A nap sütött. Néhány kései pillangó fáradtan lebegett a kis pocsolya fölött. Valamelyik szôlôbôl tompa pufogás hallatszott: abroncsot ver valaki hordóra.

Biri tartja a korsót. A lába is azonképpen helyezkedik a kôre, mint gyerekkorában: egymás mellé illesztetten. S tartja a korsót.

Pali lépked halkan, ájtatosan, félkézzel a bajuszkáját pödörgetve.

Mikor már csak tíz lépésnyire van, Biri megneszeli a közeledést. Viszatekint. Áll tovább, mint elôbb: háttal Palinak. Tartja a korsót.

Pali odaér.

Megáll a félölnyi pocsolyánál.

Néz.

Áll.

S nehéz mellébôl remegve, halkan, melegen tör ki a szó:

-- Aggyisten, Biri...

A leány mintha megrezdült volna... A szótól rezdült-e meg? Vagy hogy a lábára víz csöppent? Vagy hogy egyáltalán meg se rezdült. Áll, ahogy állt: háttal az útnak. Tartja a korsót.

A nap rásüt. Pirosvirágú szoknyája, formás szép lábaszára a vízben is tükrözôdik, be igen gyönyörûn tükrözôdik!...

S áll a legény, áll. Áll égô arccal, mint egzámenkor állott az öspörös elôtt, mikor szinte bizonyosnak érezte, hogy a válasza után azt mondják: ó, te szamár!

-- Biri -- szólal meg újra esdeklôn.

A leány megfordul, és csodálkozva néz reá. A szeme nyugodt, szinte férfias.

-- Mit akarsz? -- kérdezte büszkén, szigorún.

S így mondta: mit akarsz? Világ nem hallotta, éktelen vakmerôség, hogy leány tegezôn szóljon a legénnyel. Ha együtt gyerekeskedtek is, a fiú attól fogva, hogy felöltötte a pitykés lajbit, maga. A nô ellenben: te akkor is, ha a fiú még legény, a leány meg már asszony -- ha egykorúsak.

Pali azonban nem gondol most erre. Csak néz könyörgô szemmel, mint valami oltárképre, amelytôl gyógyító csodát vár a halálos beteg.

-- Csak azt mondtam vóna, Biri... Csak azt, hogy...

-- Semmire nem vagyok kíváncsi, amit mondanál.

S megfordul. A szoknyáját begyûri. Tartja a korsót.

A legény nézi csüggedt fejjel. Egy fürt haja a szeme elé lóg. Elrázza.

-- Nem tehetek róla, Biri -- mondja mély sóhajtásból szakadó szóval. -- De nekem se éjjelem, se nappalom... Mióta megjöttem, se éjjelem, se nappalom ...

A leány nem mozdul. Tartja a korsót.

A legény tovább nyög:

-- Nem tehetek róla, Biri, de én úgy vagyok veled ... Olyan kimondhatatlanul... Nincs nekem se éjjelem, se ... nappalom ...

A leány megint kifordul, s néz szigorún:

-- Mintha nem is te gyötörtél vóna mindig kiskoromba! Mintha nem is te csavartad vóna ki a bábum nyakát. Mintha ...

-- Igen megbántam, Biri.

-- Mintha nem is te töccsentetted vóna rám a sarat, a szép sárga szoknyámra.

-- Megbántam.

-- A hajamat összeborzoltad úrnapkor. Utálatosnak mondtad a szememet. Rám uszítottad Barczáék kutyáját, mikor az új, piros szoknyát kaptam: lehasította rólam.

-- Bocsáss meg ...

-- Csúfoltál: tolvajnak mondtál.

-- Bocsáss meg ...

-- A mi kezünkhö soha nem ragadt egy hamis fillér se. Az én öregapám szekerén nem vót veres dunyha. Se pénz, se kincsek. Csak épp hogy az egyik zsákba talált karácson elôtt hat ezüst kanalat. Oda vót bedugva a korpába.

-- Bocsáss meg, Biri, iszen ...

-- Gyaláztál mindig: utcahosszat kiáltottad rám a tolvajt.

-- Bár némultam vóna meg, Biri, mikor...

-- Hát mikor itt ezen a helyen elszakítottad a kalárisomat...

S nézett igen haragosan. Elfordult. Beigazította a szoknyáját.

Tartotta a korsót.

A legény szomorún pillogott.

-- Bár szakadt vóna el a kezem, Biri. Nem gondótam, hogy így eszedbe tartod ... Kicsinyek vótunk akkor, és én igen ostoba vótam. Saul vótam én akkor, Biri, mint a bibliába tanultuk ...

Nyelt és gondolkodott, hogy hogy is volt az a Saul története?

A hordó-dongatás újra kezdôdött, s olyan volt, mintha koporsót szegeznének.

Egy kék szitakötô ide-oda cikázott köztük, s nagysebten leült egy hosszú, száraz fûszálnak a hegyére.

A leány fordultan állt, s tartotta a korsaját. Csak félvállról felelt:

-- Semmi beszédem nincs veled.

A legény mélyet sóhajtott, hallgatott néhány percet. Aztán megint megszólalt:

-- Hát még mindig gyûlölsz?

A leány nem felelt.

A legény rezgô hangon folytatta:

-- Bár itt halnék meg mingyán, ha még most is gyûlölsz...

-- Nem gyûlöllek. Senkit se gyûlölök -- felelte vállról a leány. -- De ösmerni se akarlak... mer nagyon is ösmerlek.

-- Dehogy ösmersz, Biri.

-- Elég. Tágulj innen. Isten ne verjen meg, ahogyan érdemled. Ez az utolsó szavam.

S feljebb igazította a korsaját.

A legény hallgatott. Aztán megint sóhajtott:

-- Hej, megvert mán engem. Úgy, ahogy érdemlem. Tudom, hogy azért nehezítette meg a szívemet... a te képeddel... hogy se éjjelem, se nappalom...

És olyat sóhajtott, hogy a melle majd szétszakadt.

Már látta, hogy a leány engesztelhetetlen. A szeme elnedvesült. Csak nézte a sarat szomorún. A szitakötô már nem ült ott. A hordó-dongatás úgy hangzott, mint mikor koporsóra hull a göröngy. Pali csak állt, és hallgatott.

A leány is hallgatott.

Egyszer aztán elvette a korsaját a csorgótól, s kiloccsantott belôle.

-- Eredj elôlem -- mondta szigorún --, sose hittem, hogy ennyit is beszélek veled.

A legény hátrább állt.

A leány óvatosan lépkedett vissza a köveken, ki a szárazra.

Pali nézte bús szemmel.

A leány arca hideg maradt. Csak éppen hogy pirosabb volt, mint elôbb.

Nem pillantott többé Palira. Ellépkedett szaporán a szôlejük felé.

Palinak elsötétült még az égi nap is.

-- Világgá megyek! Vissza Amerikába! Vagy akárhova! -- dünnyögte gyászosan. -- Mert hogy én mindennap lássam, mindennap szakadozzon a szívem, nem, ezt nem bírom el.

Csak hevert a cseresznyefa alatt, hevert kábultan, mint aki részeg. Nem áll ôvele szóba többé az a leány -- a képe. Elveszett a képe. Mi rongy az olyan ember, akinek nincsen képe!

Nyögött, sóhajtott olyanokat, hogy az ég is leszakadt volna, ha sóhajtás tartaná az eget.

Nem evett, nem ivott.

Estefelé már arra gondolt, hogy az ô élete már nem ér egy nyeletlen bicskát. Biri nélkül nyeletlen bicska az élet: semmire nem jó. És hát sok minden bizonyos a világon, de az az egy a legbizonyosabb, hogy Biri nem lesz az övé. Sem ezen a világon, sem a másikon, nem lesz az övé. Ha Biri meg is engesztelôdött volna, Mácsékhoz ô akkor se mehetne kérônek. Vasvillával vetné ki Mács a Kelesse fiút.

Nem ér az élet egy nyeletlen bicskát.

S a bicskáról a revolverre gondolt. Kivette a dolmányából. Megnézte. Benne van az öt patron azonképp, ahogy Amerikában megvette.

Gondolkodott.

A nap akkor ereszkedett le a hegyeken. Szinte szétfolyt ott egy aranytóban. Aztán lesüllyedt. A völgyben homály keletkezett. Az ôszi bogarak elkezdték már a hegyeken bús kis bogár-dalocskájukat:

-- Prii-prii, jön az ôsz! Priii-priii! ...

S a másik bogárka felel távolabbról:

-- Priii-priii, jön a hervadás, priii-priii...

S a harmadik bogárka harmadik felôl:

-- Pri-pri, ki telel ki közülünk? Prii-priii...

Pali elgondolta, hogy ô se telel ki. Micsoda tele is lenne, ha még az is történne a télen, hogy új kérô jelentkezne Mácséknál? Aztán hogy ô azt lássa: hogyan jár oda a kérô, hogyan vezeti ki Birit koszorúsan, muzsikaszóval a templomba. Jobb azt meg nem érni. Jobb, ha még ma elbúcsúzik az élettôl. Reggel majd megtalálják a fûben.

A szôlôcsôsz fogja megtalálni. Elrémül majd, mikor megpillantja, hogy valaki ott fekszik hanyatt: piros, nagy vérfolt a mellén, a kezében a revol.

A szôlôcsôsz bizonyosan besiet a faluba. És csakhamar megcsendül a lélekharang.

-- Ki halt meg? -- kérdik mindenfelôl.

-- Kelesse Pali halt meg: mellbe lôtte magát.

Már akkor jön is érte a szekér. A szekéren szalma lesz és lepedô. A legénypajtások elôre sietnek. Rigó Pesta, Ács Laci meg még vagy három. Sietnek könnyes szemmel, szótlanul. A faluban mindenki azt kérdi:

Mért cselekedte?

Csak Biri nem fogja kérdezni senkitôl.

Aztán szépen eltemetik. A legénytársak viszik a vállukon a koporsóját. Ott lesz majd künn a temetôben Biri is. És könnyes lesz a szeme. És vet egy szál virágot, egy marok földet a koporsójára.

Felvonta a revolver kakasát. Egy rántással szétnyitotta a lajbit a mellén. Az inget is. A revolvert a szívére tette ...

Hideg vas... Bánta is ô már. Egy durranás, és nincs többé se hideg, se meleg. Se Magyarország, se Amerika. És fôképpen nincs Biri-bú...

Összeszorította a fogát... És... klakk ...

Csak klakk, és nem durr.

A revol nem sült el.

Annyira meglepôdött ezen a váratlan életben-maradáson, hogy percekig bámult maga elé.

A revolból bizonyosan régen nem lôttek. Talán meg kellett volna olajozni? Vagy az a házaló csalta meg? Hogy a Szabadság-szobor dûljön rá arra a huncutra!

Felvonja ismét a kakast, és maga elé próbálja.

A revolver megint klakk ...

Bosszúsan pattant megint maga elé. A harmadik lövés is csak klakk, a negyedik lövés is csak klakk.

Az ötödik egyszerre lánglobbanás, és durr!... -- úgy, hogy a keze is megrándult belé.

S a lobbanástól káprázó szemmel, a durranástól megrettenten bámul a bûzzel füstölgô revolverre.

-- Isten nem akarja, hogy meghaljak ...

Ez volt az egyetlen gondolata.

Ott ült egy órahosszat is még, és bámult a sárga falevelekre. A homály egyre sötétült. Az ôszi bogárkák mindenfelôl hallatták már panaszos pri-pri éneküket.

-- Priii priii, jön az ôsz, a bervadás, ki telel ki közülünk?

A hegyek között ezüstösen kélt a hold sarlója.

Pali arra eszmélt, hogy fázik.

Fölkelt, mint az alvajáró, és egy nyaláb venyigét vitt a kunyhó elé. Meggyújtotta. Elôbontotta a tarisznyájából nagybúsan a kenyerét és a szalonnáját.

Másnap Pali nem találódott sehol se.

Az anyja fûtôl, fától tudakolta. Nem tudott róla senki se. A csôsz látta utoljára, hogy ott ült este a kunyhó elôtt a tûznél. De nem tért be hozzá, mert érik a szôlô: nem jó, ha a csôszt látják a tolvajok. Valaki lôtt is.

Kelesséné az elsô nap csak nyugtalankodott. Második nap már siránkozva bolyongott mindenfelé, a szôlô körül, az erdôn. A Pogányfordító árkot is végigjárta.

-- Hova lett az egyetlen fiam, hova lett? Agyonverték talán? Valaki agyonverte! Pénzt sejtettek nála, hogy magával hordja az amerikai pénzét: agyonverték!

S gyerekeket küldött le az árokba, hogy kutassák át a bokrok, lapuk alját: nem látnak-e holttestet valahol?

-- Ó, egyetlen fiam! Egyetlen, édes jó fiam!

Vigasztaló szívek biztatták, hogy majd csak elôkerül. Ha valami baja történt volna, ráakadtak volna már eddig valahol.

Vélték némelyek, hogy tán visszatért Amerikába: valami lány lehet ott, valami amerikai leány, akihez visszavonta a szíve. Hiszen látnivaló volt, hogy búskodik valamin.

Hát ez igaznak is látszott. Az amerikai útlevele nem találódott a ládában: hát magával vitte. Aki halálba megyen, annak nem kell útlevél. De a pénzbôl nem hiányzott több húsz koronánál: Amerikába nem húsz korona a költség.

Ez valamennyire megvigasztalta Kelessénét. Azt is megértette, hogy a fia búcsúzatlanul távozott: már a legénysorbeli nem szereti, ha az asszonyok ellene beszélnek a szándékaiknak.

De hát mért ment el? Hova ment?

-- Majd megírja -- biztatta mindenki.

De hetek múltak, hónapok múltak, a tél is elmúlt -- semmi levél, semmi hír.

Pünkösd elôtt való hétfôn szaladt aztán át Salánkyné az újsággal:

-- Hallottad-e mán? A fiadat...

-- Hol van?

-- No hát ülj le, mert nagy örömet mondok.

-- Mondd, mondd.

-- Hát megvan. Él.

-- Hol? Hol?! Hol van?

-- Azt nem tudom. Csak azt tudom, hogy él. Katona.

Kelesséné a székre esett.

-- Jaj! -- lihegte -- katona... Ki mondta? Honnan tudod?

-- Mácsné mondta, Lukács írta nekik, hogy ott van Pali is.

-- A háborúban?! Jézus Mária!

-- Hát ott van.

-- Jézusom, Máriám! Mit mondtak még rúla?

-- Nem mondott egyebet, csak annyit, hogy ott van.

-- Hozd el azt a levelet, az Isten áldjon meg, hozd el! Ne mondd, hogy nekem kell, csak hozd el.

S két tenyérrel törölgette a könnyeit. Salánkyné habozva állott.

-- De hát mit mondjak mégis...

-- Mondj, amit akarsz... Jaj istenem, hogy épp oda ment, ahol ölnek!...

-- De hát mégis valamit...

-- Akármit, csak azt ne, hogy én kéretem. Tudod, hogy én nem kérhetem. Istenem, Istenem, ilyen szerencsétlenség.

Salánkyné ment, s visszatért.

-- Nem adják ide a levelet.

-- Ó, hogy az Isten égesse meg ôket! Mondtad ugye, hogy nekem kellene a levél?

-- Mondtam, hát mondtam.

-- Azért nem adják. Ó, a gonoszak. De hát legalább elolvastad vóna.

-- Nem engedték. De mondták, hogy nincs benne semmi egyéb, csak annyi, hogy Pali is ott van.

Kelesséné szinte belebetegedett a hírbe. Hol a fiát siratta, hol Mácsékat szidta. Micsoda pogány szívtelenség! Hátha mégis van ott valami a levélben, amit ô jobban megértene. Visszaadná ô a levelet becsülettel.

S tudakolódott mindenkinél, akirôl csak tudta, hogy Mácséknál megfordul: látták-e a levelet? Még a papházba is elment Veronhoz, hogy beszélt-e valamit Biri a levélrôl.

-- Beszélt -- mondta Verôn --, de csak annyit, hogy Pali él, és ott van a hadban. És hogy frajter. Magátul állt be katonának.

No lám, hát mennyivel több van a levélben! Lehet ott még több is.

Esdekelt Veronnak, hogy szerezze meg a levelet, kölcsönbe, csak egy megtekintésre. De bizony Mácsék még Veronnak se adták ki a levelet.

-- Elzárta édesapám a sublótba -- mondta Biri --, nem adja ki senkinek.

Akkor aztán a paphoz ment be Kelesséné, hogy a fiának talán valami szerencsétlensége van a levélben, vagy tán halála is, azért nem adják ki Mácsék.

A pap elküldte Veront Mácsékhoz a levélért. A levelet maga Mács vitte el.

A pap elolvasta.

Mikor Mács elment, behívatta Kelessénét:

-- Nem történt a fiadnak semmi baja. Él és egészséges. Olvastam a levelet. Eredj haza és hálálkodj Istennek, hogy derék fiút adott neked.

De hát mért nem adták Kelesséné kezébe a levelet? Mert ez volt benne Paliról:

No, máma egy kis öröm is ért: új erôket hoztak. Köztük látom Rigó Pistát is meg Ács Lacit. Ahogy szerbuszolok velük, kit látok még: a Kelesse fiút. Avval nem szerbuszoltam, csak ahogy szalutált nekem, fogadtam, mert muszáj. De láttam a szemin, hogy tudja, mit gondolok. Markomba kerültél. Majd megtudod most mán, hogy ki a kutyamosó!

Mégis hát az elsô nap nem éreztetem vele a tenyeremet, mán csak azér se, mer frajter. A csillagot azért kapta korábban, mert maga akaratábul lett katona. Arra ám nem gondolt, hogy a kezem alá teszik. Tudja az Isten, hogy kinek hogy fizessen.

Lukácstól aztán érkezett még vagy tíz levél. Mindennaposan jöttek a rózsaszínû tábori levélkártyák. De azokban már nem volt szó Paliról. Jobban csak arról írt, hogy a muszka nagy erôvel nyomakodik elôre. Néha éheznek is. Az idô sáros: nehéz a marsolás. S más efféle apróságokat írt, csak úgy plajbásszal, ahogy térden írnak a katonák.

Egyszer aztán el is maradtak a levelei.

Más házakba is érkeztek persze olyan rózsaszínû kártyák, de azok is csak jobban azzal voltak tele, hogy jóegészséget kívánok mindnyájatoknak, nekem is jó van, Istennek hála stb. Aztán, hogy kiket tisztel a katona, s végül: ezzel bezárom levelemet stb.

Az efféle tiszteletes sorok közé persze kevés hír fér.

Újév hetében mégis érkezett két olyan levél a faluba, amelyikben Lukácsról is volt szó.

Egyik azt írta, hogy meghalt az ütközetben.

Másik azt írta, hogy megsebesült.

Mármost melyik az igaz?

Ha nem ír Lukács, akkor meghalt.

Hát vagy két hónapig nem is írt, és ugyancsak könnyezgették már Mácsék mindennaposan, minden órában. De márciusban végre érkezett levél, téntával írt, bôséges szép levél a krakkói kórházból.

Jó egészséget és hasonló jókat kíván. Most már az övé is jó. Megír mindent, mintha gyónna.

... Hát azon napon ütközet elôtt való napalkonyat felé kérdi a hadnagy úr:

-- Ki vállalkozna rá, hogy megkémlelje azt a malmot ott a patak mellett, és ha lehet, felrobbantsa? Három ember kell. Aki vállalkozik, vitézségi jegy a jutalma. Aki meghal, a családjának négyezer korona.

Hát még közepin se mondja, Kelesse kilép.

Engem ett a méreg, hogy úgy mindenre kiugrik, és hogy neki már van is egy vitézségije, hát én is kilépek, mindjárt ôutána, a végit se várva a szónak.

Indulunk hárman. Csúszunk hason. Fele útján se vagyunk, mondom Kelessének:

-- Ne köhögj, mert úgy csaplak pofon, hogy rakétát hány a szemed.

Megint csúszunk, becsúszunk egy bomba-gödörbe. Mán akkor láttuk a muszka ôrt.

Kelesse megint köhög.

Még akkor se bántottam. Mert mondok, fôellenség a haza ellensége a magunké azután következik. Csakúgy parancsolgattam neki, mint a többinek, de soron kívül nem beszéltem vele.

-- Eredj vissza -- mondok --, küldj magad helyibe mást.

Nem szól, nem mozdul, mint aki siket.

-- Nem hallottad? Eredj vissza.

Nem mozdul.

Avval én neki. Csak állja, a szeme is alig rebben.

-- Vissza -- mondok --, azonnal.

-- Nem megyek -- aszongya --, engem a hadnagy úr parancsolt ide.

Pedig mán akkor az orra vére is folyt.

Mán kihúztam a bagnétomat, hogy leszúrom, de ô csak úgy nézett rám, mintha egy cigárétlit húztam volna ki a zsebembül. Állt velem szembe, és nézett jámboran, mint aki arra vár, hogy cigárétlival kínálják meg.

Hát le is szúrtam vóna ott abba a minutába, mer aki nem engedelmeskedik, az a rendje, hogy le kell szúrni, de Rigó Pesta megránt:

-- Kushadjunk -- mondja --, jön a muszka.

Csakugyan jött is. Ránk találtak, mert Kelesse köhögött.

Húszan is estek ránk. Vagy ötöt lelôttünk, ôk is lövöldöztek ránk. Rigó Pestát fejbe is lôtték. Akkor én kiadtam a puskámat. Kelesséét is kirántottam a kezébôl: feldobtam.

A muszkák bevittek bennünket a malomba.

Ott vótunk éjfélig. Éjfélkor Kelesse kinyomta a deszkát. Felkôtött. Visszaszöktünk, a részeg muszkák közt, hason a táborba.

Hajnalba kezdôdik az ütközet. Rettentôen dörög az ágyú, hull a golyó, a safnel, a bomba.

-- Rohamra!

Egy tarlón csak elbitolyodik a lábam, elesek. Valami bombadarab csapott meg. Ott maradok.

A többi tovább rohan.

Ott hevertem a véremben a tarlón. A szörnyû dörgésben, a golyó, a safnel, a bomba.

Nagy kínnal mégis ódalt fordulok, hogy, mondok, kaparok magam alá egy kis gödröt. De úgy el vótam én mán akkor gyengülve, hogy nem bírtam ásni. Mert már akkor is hullt körülöttem a safnel, a bomba. A sapkám elôttem a fôdön karnyújtásnyira. Egyszer csak látom, hogy meggyullad. De nem bántam mán én akkor.

Órák múltak, mintha évek volnának. Vártam a szanitécokat. Közben a tomporomba is esik egy fáradt golyó.

Vártam.

Csak nem gyönnek, hogy is gyönnének oda, ahun fekszek, a tüzes gyehennába. A képem is csupa vér, mert a homlokomat is súrolta egy golyó.

Egyszer csak futnak a mieink visszafelé. Még a nyakukat is behúzzák, hogy a fejük össze ne ütôdjön valami bombával. Futnak.

Felém is egy, de a nem futott, csak ballagott, mintha kapálni menne.

Megáll.

Néz engem:

-- Élsz-e? -- aszongya.

Nem feleltem neki, mert a Kelesse fiú vót. Még akkor is dagadt vót a fél képe a kezemtül.

Lehajolt. Látta, hogy pislogok.

Se szól, se beszél, csak megragadja a szíjat a derekamon, a hátára vet. Le a vôgybe.

Mikor már kint vótunk a veszedelembül, megszólalok:

-- Tudod-e, kit viszel?

-- Tudom -- aszongya.

Vitt tovább.

Gondoltam, letesz valamelyik árokba, vagy bokor mellé, aztán megöl.

Hát le is tett egy bokor mellé. Bekötötte a lábamat. Vizet is adott a maga kulacsából. Ô se beszélt. Én se szóltam.

Elment. Meg visszagyütt egy szanitéccel. Saroglyára tettek. Bevittek a piros keresztbe.

Ott szólal aztán meg, ahogy letesznek;

-- Köll-e még valami?

-- A kezed -- mondok.

Idenyútotta a kezit barátságosan.

Ezt a levelet se adták oda Mácsék. Nem is mutatták senkinek, de beszéltek róla.

Biri elmondta Veronnak. (Csak a pofozást hallgatta el.)

Veron elmondta Kelessénének.

Ismét rózsaszínû kártyák következtek.

Lukács napról napra megírta, hogy már a pihenôben van, vagy ahogy katonáék mondják: üdülôben.

Aztán csak két hónap múlván küldött terjedelmesebb levelet:

Itt vagyok megint a harctéren. Kelesse Pali is velem. Úgy beszélgetünk, mintha sose haragudtunk vóna. Káplár mán, és mind a három vitézségi a mellén.

-- Mi újság otthon? -- mondok.

-- Nem tudom -- aszongya --, mer anyám se tudja, hogy itt vagyok. Nem írtam neki, nehogy megijedjen. Hát te?

Bizony -- mondok --, van má egy hónapja is, hogy nem kaptam hazulról levelet. De ma kaptam megint.

-- Mi van benne? -- aszongya.

-- Biri írt -- mondok.

Nézi, olvassa. Mutatom neki a többi levelet is.

Olvassa.

Adtam aztán neki szalámit is, akit Karakóból hoztam. Meg dohányt. Eszembe jutott, hogy mikor otthagyott a szanitéceknél, azt kérdezte:

-- Köll-e még valami?

Hát mikor megette a szalámit, én is kérdeztem:

-- Köll-e még valami?

-- Köllene, ha ideadnád -- aszongya.

-- Odaadom, mondok, akármit kérsz is.

Hát csak pislogott, sokáig nem mert szólni. De aztán aszongya, hogy:

-- Adj hát egy levelet.

-- Micsoda levelet?

-- Hát azokbúl, amiket kaptál hazulról.

-- Nesze -- mondok --, akár valamennyi. De minek ez neked?

-- Hát, aszongya, hogy legyen nálam valami a faluból, ha elfognak, vagy ha kórházba kerülök. Mer, aszongya, bíz én egy fûszálat se hoztam el.

-- Hát csak válassz, mondok.

A te leveledet választotta Biri, amelyikben azon könyörögsz, hogy ne bánjak rosszul vele.

Ez már május elején volt.

Mindjárt utána, megint egy csatáról írtak haza a falubeliek.

Lukács is írt. Azt írta, hogy Pali elveszett a csatában: vagy meghalt, vagy elfogták.

Másik legény azt írta, hogy Pali megsebesült.

Egy harmadik azt írta, hogy a holtak között látta. Az amerikai pipárul ismerte meg. Még holtan is a szájában volt.

A vége az, hogy Paliról nem írtak többé, se Lukács, se a többi.


5. fejezet

Az országúton egy leány sietett, az állomás felé.

Sietett.

Lobogott a szoknyája.

Sietett.

És egyre jobban sietett, mert a vonat már süvöltött a dombok között. Akkor már futott is. Futott lelkendezve. Futott, ahogy csak szoknyában futni lehet.

Aztán egyszer csak megállt. Már hiába: a vonat odaért az állomásra: akárhogy futna is, mikorra odaér, jegyváltásra nincs idô. Vagy ha megválthatja is a jegyet, a vonat otthagyja: a jegy kárba vész.

De aztán arra gondolt, hogy néha hosszasabban is áll a vonat, mint ahogy szokott: megint nekilódult, s futton-futott. Futott lobogó szoknyával, szíve szakadásával. Futott -- jaj, engedné Isten, csak hogy odaérjen.

No, nem ért oda.

Pedig már csak száz méternyire volt az állomástól. A vonat fütyült, és tovaduffogott. Elfüstölt.

A leány lihegve, szinte aléldozva állt meg az országúton. A keblére szorította a kezét, és kókadtan rogyott a mérföldkôre.

Lehelôdzött.

Az állomás fái közül egy katona vált elô. Köpönyeg volt rajta, fakó, és batyu a hátán, boton. Távolról is látszott, hogy a félszeme be van kötve -- fekete kötéssel van bekötve.

Ballagott.

Az ég borult volt. Az akácfák már sárgák. Az országúton helyenkint egy-egy kis tócsa, ahogy esô után szokott lenni. Lószagos, gyenge sár. Egy szarka cserregve szállt fáról fára a katona elôtt.

A leány ült, és nézett: falubeli-e a katona. A melle még zihált. Az arca piros volt a futástól, és izzadt. Szôke haja a homloka fölött mint egy kis csepû-csomó.

Nézett, hogy ismerôs-e vajon.

Nem látszott ismerôsnek. De mikor már csak harminc lépésre volt, a leány egyszerre megismerte.

-- Pali! -- rebbent meg -- Pali...

-- Aggyisten, Veron -- mosolygott rá a katona --, csak nem rám vártál talán?

-- Nem, nem is tudtuk. Elkéstem. A városba mentem vóna a patikába. Tésasszonyomnak kellett vóna... Elkéstem. Jaj, de megszidnak! ...

-- No, akkor anyám nem kapta meg a levelemet. Vagy baja van?

-- Nincs annak semmi baja. Gyalog kellett jönnöm. Nincs kocsi: szántanak. Kevés a ló a faluban.

-- Nem kapta meg a levelemet. Hát akkor visszagyössz: gyerünk.

-- Mi lelte a szemét, Pali?

-- Kilûtték. Nem baj. Azér adott az Isten két szemet: ha egyiket kilüvik, maradjon. Mi újságok vannak otthon? Kik haltak meg? Ki lányok mentek férjhe a tavasz óta?

-- Nem halt meg senki. Csak az öreg Tánczos Lajos halt meg. Meg Szabó Marisnak a kislánya, Keszeg Szabó Marisé. Ó, a kedves. Férjhez meg nem ment senki a tavasz óta. Igaz, hogy Rigó Pista meghalt?

-- A szemem elôtt. Ács Laci meg a kórházban. Neki az orrán ment keresztül a golyó: mind a két szemét kilûtték.

-- Jaj!

-- Én késértem ki a temetôbe.

-- Ó, istenem ... Pedig milyen szép szobrot állítottunk a templomba, szép Máriát. A plébános úr maga ragasztotta rá egy nagy darázskôre ipsszel, vagy mivel. Olyan por az, mint a liszt, de kûvé válik, ha vízzel keverik. Jaj, igen szép ... Az anyák adták össze rá a pénzt.

-- Láttam olyat. De hallod, mintha mégis azt hallottam vóna, hogy a tavaszon más lány is férhe ment. Kit is hallottam, no? Ejnye, hogy nem jutott eszembe ... Tán Mács Birit hallottam ... lehet...

-- Biri? Eszi ágába sincs.

-- Hát az a csöndôr, aki járt hozzá?

-- A csöndôr? Birinek nem ízlett.

-- Hát akkor másvalakivel hallottam, hogy kapcsolták a nevit.

-- Mese. Én csak tunnám.

-- De hátha neked se mondja meg.

-- Nekem ne mondaná! Iszen én biztatom legjobban, hogy ne válogasson olyan igen. Mer aztán megvénül. Mikor a csöndôrôrmester kerülgette, akkor is én biztattam, hogy mondok, ne szalajtsd el a szerencsédet. Kire vársz? Senkire, aszongya, de inkább senki, ha nem a szívem szerint való. Jó-jó -- mondok --, de hát akkor hogy élsz? Lukács mellett, aszongya, oszt az ô gyerekeinek marad majd a részem. Ugyancsak megszedelôzködtek mostanában. Libájuk vót sok. Két csikót is neveltek. A vén lovakat eladták. Most mán Mács hordja a városba a jegyzôt, papot, bírót. Az orvos úrér is ôt küldözzük. De hát mit ér most mán a pénz? Most mán aztán ha akarna se mehetne férjhe. Kihô? Iszen minden legény katona. Ki tudja, hazagyön-e csak egy is?

Sok lány marad pártában.

-- Mint te.

A leány nevetve rázott a fején:

-- Én mán nem.

S mutatta a bal kezén a gyûrût.

Pali meglepôdve tekintett oda.

-- Kivel vagy jegyes?

-- A geróf kocsisával: Halasival, Halasi Imrével. Nem fiatalember mán, de jó ember. Mindenki aszongya, hogy jó ember. Pénze is van: másfélezer koronája. Eleinte nemigen tetszett nekem, az igazat megvallva, de aztán nem tudom mán, hogyan, de megvette mégis a szívemet.

-- De hát hogyan juthatott az hozzád: a szomszéd faluból?

-- Mindig ô hozta a doktort a tésasszonyomho.

Sóhajtott:

-- Most mán nem hozza: ô is katona. Hálistennek, hogy nem ott, ahol ölnek. A lókórházba van: a sebesült lovak mellett.

-- Hát Pesta! Azt hittem, ôhozzá mégy.

-- Pesta? Micsoda Pesta?

-- Ugyan-ugyan ... Mintha nem tudnád, kirül van szó.

-- Nem tudom én.

-- Nem tudod? Te nem tudod, éppen te nem tudod?

-- Nem, Isten engem.

-- Éppen te nem tudod, hogy Dúló Pesta kicsoda.

-- Hát kicsoda? Szomszédok vótunk, együtt játszottunk, mikor kicsinyek vótunk. Nincs tovább.

-- És hát ô nem is nézett rád más szemmel...

A leány vállat vont, s gondolkodva tépegette a kendôje rojtját.

-- Lehet, hogy kedvelt. Hordott ki nekem gyümölcsöt, aszalt szilvát, mit. Nincs ebbe semmi. Mézeskalácsot vett búcsúkor. Nincs ebben semmi.

-- Magára vette az iskolában, hogy ô szakította le a tanítóné rózsáját, pedig tudta, hogy megverik. Nincs ebbe semmi. Meg se csókoltad soha?

Veron legyintett:

-- Az csak olyan gyerekkori izé vót... Bolondság ...

S mosolyogva biggyesztett.

-- Bolondság vót. Kinôttünk belûle.

Pali mellére tekintett a négy éremre.

-- Be sok érdempénzt szerzett.

-- Megszógáltam érte -- felelte Pali röviden.

-- Vitézséggel, ugye?

-- Akarattal.

Hallgatva lépkedtek tovább. A leány látta, hogy Palinak nincs beszélgetô kedve, hát csak sóhajtott:

-- Bizony.

Aztán a szakácsasszonyra vitte a szót: hogy mennyi pénzt gyûjtött a pap mellett, s milyen szép ruhái vannak a szekrényében. Csak téli kendôje van három. S lám itt kell hagynia pénzt, ruhákat, téli kendôket -- nem éri meg a tavaszt.

Vasárnap délután Pali kiindult a szôlôbe.

Mióta megjött, nemigen találta helyét. Birit nem leste már. Ha az utcán találkoztak is, olyanféle érzés nyilallt át a mellén, mintha érzékeny sebe volna belôl, s valami gonosz kéz szaggatná a sebet. Köszönt neki, mindig köszönt neki.

-- Aggyisten, Biri -- mondta halkan, szomorún.

A leány soha nem fogadta.

De azért Pali köszönt. A kalapját is bágyadt mozdulattal emelintve köszönt neki.

S a leány olyankor lehajtott fejjel lépett el mellette, mintha attól nem látná, hogy a földre néz.

Nem is beszélhetnek ôk egymással addig, míg Lukács haza nem tér. Az szép cselekedet volt, amit Lukács megírt, de hát a faluban senki se tud róla. Mácsék igen hálásak érte, de hát mit szólna a falu? A falu tudja, hogy megverte egyszer Lukács egy karóval a Kelesse fiút, igen megverte. Nem, addig nem kerülhet nyilvánoságra a levél, míg Lukács meg nem jön, míg Lukácscsal együtt nem látja a falu Palit.

Addig Mács is, Mácsné is csak olyan nem-látlak formán jár el Pali mellett, mint azelôtt. Biri meg éppen.

De hát... hátha nem tér haza Lukács se? Sokan nem térnek haza, akik elmentek ...

Ballagdál Pali kifelé.

A legelô hervadt már. Nagy kerek pókhálók a gilice bokrokon -- a felsô levélhegyrôl a föld fûszálig -- pókhálók mindenfelé. Mintha az egek figyelmét akarnák fölkelteni a kis takács-mûvészek, hogy ne jöjjön a télen dér és fagy a földre. Az idô máris kezet kékítô hideges.

Pali ballag.

A posztóruhája van rajta, és báránybôr süveg a fején. De köpönyegnek a zöldesre fakult katonaköpönyeg. Még az öt lik is azonképp van rajta, ahogy a golyók hagyták. A mellén a négy érdemtallér. Bal szemén a fekete kötés.

Az égen darvak vonulnak délnek, és rekedt kiáltásuk hangzik a magasból. Egymásnak kiáltanak-e? Vagyhogy a falunak kiáltanak:

-- Isten veled, magyar földnek falva!

Pali ballag.

Ô is így fog elvándorolni. Egyszer csak se szól, se beszél, csak a tarisznyába tesz a kilencszáz koronából háromszázat, aztán csak a hegyrôl pillant majd vissza utoljára:

-- Isten veled, szép falum határa! Isten veled, Biri! A nagy Amerikában végig nincs annyi szomorúság, mint itthon ebben az egy faluban!

Ballag.

Ahogy a Pogányfordítónál a bürü végén föltekint, látja, hogy a hegyoldalon egy kocsi jön. Két könnyû járású ló fut elôtte.

Messzirôl is megismeri, hogy Mácsnak a kocsija. Mácsról ismeri meg, mert maga Mács ül a bakon. Nagy, fehér bajszáról hogyne ismerné meg.

S egyszerre azt is tudja, hogy Mács az orvost hozza szomszéd faluból, a grófnak az orvosát. Mise elôtt beszélgették, hogy a plébános szakácsasszonya most már igen a végén jár, és hogy Veron lesz a szakács, annyira érti már a sütést-fôzést. De hát csak háború végéig, míg a vôlegénye haza nem tér.

Pali ballag, maga elé gondolkodva, ballag. De egyszer csak valami kiáltást hall a távolban.

Föltekint.

Hát Mács kocsiját ragadják lovak. Azt is látni: miért. Egy automobil jelent meg szemben velük az úton: gróféktól valaki. Bizonyosan a vasúti állomásról igyekezett az ajtómobi hazafelé.

Mács kocsiját elragadták a lovak.

Már hallani is a robogást-zörgést, lovak dübörgését... A falu felé ... A legelôn át... Le a lejtôn, a nagyároknak ...

A kocsin már csak Mács maga hányódik. Hajadonfôvel kapkod, fel-felkapaszkodik a lôcsbe, meg elvágódik. Kapkod, ordítoz:

-- Hó! Hóha! Hó!...

De a két táltos se lát, se hall: tajtékot hányva ragadja, mint a fergeteg, a kocsit keresztül-kasul a legelôn, neki az ároknak ...

-- Hó! Hó! Hó! -- ordítozza egyre Mács a lôcsbe kapaszkodva. Ôsz bajusza csakúgy röpköd, le-föl.

-- Hó!

Mikorra Pali arra gondolt, miként lehetne más irányba teríteni a két megvadult állatot, már ott termettek.

Még egy perc, s a lovak, a kocsi, a kocsiban ülô, minden lerobban-reccsen az árokba.

-- Hó! Hó! -- ordítja most már ô is.

Ledobja a köpenyegét. Lódul. Egy-két szökkenéssel elôttük terem. Puff! Orrba ököllel az egyik lovat! Elkapja egyben a másik lónak a kantárját...

Égszakadás... földindulás... lovak forgószéltánca!... Kocsirecsegés ... láncszakadás... Pali egy nagy lökkenéssel a lovak lába alá hemperedik.

-- Hó! Hó!...

De a kantárt akkor se eresztette el.

No, ez nagy történet volt a faluban.

Mács csak épp eloldta a lovak istrángját. Nyûgöt vetett a lábukra.

Az öreg harangozó -- levélhordó lett a háborúban -- akkorra már szintén ott termett. Fölszedték, fölfektették a legényt Mácsnak a kocsijára.

No, nem sok élet látszott benne. Feküdt, mint a holt. Az arca, mint a viasz. Orrán, száján vér. A jobb lába úgy félrefityeg combtul, mintha csak a ruha tartaná.

Mács zablán vezette a lovait a Kelesse portára.

A legény sokáig hevert, mint a holt.

Locsolták.

-- Orvosért! -- kiáltotta Mács. -- Bizonyosan ott van a papnál.

Mert az orvos nyilvánvalóképpen leugrott hátulról.

-- Fussatok az orvosért: én fizetem -- rekécselte Mács izzadt homlokkal --, minden kôttségét fizetem. Ha két orvos kell, hozzák át a járási orvost is. Ha három kell, hozzanak a városbul is. Fizetem.

S hogy ott állt a legény ágyánál, nézte sápadtan, csüggedt fejjel. A lógó ôsz bajuszát marokkal vonogatta.

Az orvos hamarosan odaérkezik. A térdén el van repedve a nadrág, és sántít. Kutya-kedvetlen. A szobából mindenkit kizavar. Csak János sógor maradhat bent. Végigtapogatja, megforgatja a legényt, hallgatódzik mellén, hátán. Gipszért küld a paphoz. (A papnál van tán még gipsz: a lurdi Mária gipszébôl.)

Kelesséné ott ájuldozott az ajtóban:

-- Ó, hogy ez az egyetlen fiam is!... Meghal, ugye meghal, doktor úr? A csatákbúl kijött elevenen, itt meg elpusztul, mint az eltaposott féreg!

-- Ne óbégassanak itt -- kiáltott ki az orvos szigorún.

Mikor a gipsz megérkezett, nagy tálat kért, meg egy rossz lepedôt. A lepedôt összehasogatta hosszában.

A legény aztán elaludt.

Csak valami negyedórát aludt. Akkor egy kis rés nyílott a szeme pilláin. Csak annyi, mint mikor az ajtónak egy hajszálnyi kis nyílásán ki lehet látni, hogy napos-e az idô vagy borult.

-- Doktor úr -- sivákol az asszony --, megmarad-e a fiam? Mondja meg igazán ...

S a választ meg se várva borul az ágy fejére.

-- Ó, egyetlen fiam, egyetlen szép derék fiam ... az én szép reménységem...

-- Így jó nekem -- gondolja bágyadt fejjel a legény. -- Ezt keresem én mán esztendeje.

Mégis szólni akar, hogy az anyját vigasztalja, de a nyelve nem mozdul. Csak a szemét hogy épp megnyithatja kissé.

Mintha négy árnyékot látna: valakik ott állnak. Aki az ágyfejnél jajgat, az bizonyára az anyja. A négy ott álló közül az egyiknek zsebkendô van a szemén. Nô az. A feje mozgásáról látszik, hogy az is sír.

És meg is szólal, sírástól remegô, halk hangon:

-- Doktor úr, ugye nem hal meg?

Biri hangja!... Véli, hogy álmodik.

S egy férfihang is szól szintén halkan:

-- Én minden kôttséget teljesítek. Ha Pestre köll vinni, azt is megfizetem.

Megismeri, hogy Mács az, aki szól.

-- Álom ez, álom -- révedezik magában.

S fekszik, mint a holt. Az orvost is csak árnyékképpen látja. Látja, hogy az ablak elôtt áll: fél lába a széken. Egy asszony férceli a nadrágját.

Az orvos a vállát vonogatja:

-- Vért nem köhög: jó jel.

-- Ó, Istenem! -- zokogja Biri. -- És én hogy bántam vele!... hogy bántam vele!

Pali szeme megnyílik.

-- Él -- rebben meg Salánkyné.

Biri csak térdre esik, odaborul az ágyra, a legény fejéhez.

-- Pali... Ne halj meg, Palim -- sírja --, ne halj meg ...

A legény csodálkozva néz rá, és az ajka megmozdul. Alig hallhatón, boldogan rebegi:

-- Aggyisten, Biri...

-- Életet neked -- fakad örömre Biri.

S odaszorítja könnyes arcát Palinak az arcához. Nyomja gyöngéden a tenyerével a legény arcát, a magáéhoz.

-- Életet neked! -- Egészséget, életet!...

-- Te mondod-e? -- rebegi a legény.

-- Én, én...

És forró lehelettel pusmogta a fülébe:

-- Hiszen az én szívem mindig a tied volt, Pali. Mindig. Már akkor is... gyermekkorunkban ... már akkor is...


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)