Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Édes öcsém és szeretett nôvérem emlékének, akik az Örök Halmokra költöztek... Tartalomjegyzék


Füzér Julián OFM

Mindszenty bíboros, a szent

Katolikus Magyarok Vasárnapja

Youngstown, Ohio 44509 USA

Borító: ,,A huszadik század keresztjeire feszített Mindszenty'' (Alberto Ceppi szobra)

Copyright 1989

by Katolikus Magyarok Vasárnapja 1739 Mahoning Avenue, P.O. Box 2464 Youngstown, Ohio 44509 USA

Édes öcsém és szeretett nôvérem

emlékének, akik az Örök Halmokra költöztek...


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Az Olvasóhoz

Elôszó

I. Mindszenty bíboros, a szent. Tanulmányok

1. Mindszenty bíboros szentté avatásának mozgalma

2. Mindszenty-misztikum

3. Mindszenty, a jó pásztor

4. Mindszenty a misézô pap

5. Mindszenty bíboros Mária-tisztelete

1. Boldogasszony éve

2. Az édesanya

3. A búcsújárások

4. A Mária Kongregáció

5. A magyar történelem

6. A papság

7. Minden tévely megtörik Márián

6. Mindszenty, a fájdalmak férfia

1. A szenvedô szolga

2. Az értünk szenvedô Krisztus

3. Engesztelés

4. Mindszenty szenvedése meglepôen hasonlít Jézuséhoz

5. ,,A végsô pecsét''

7. Nagy szent püspökök társaságában

1. Szent Atanáz

2. Szent Anzelm

3. VII. Szent Gergely pápa

4. Becket Szent Tamás

5. Fisher Szent János

6. Aranyszájú Szent János

7. Szent Ambrus

II. Assisi Szent Ferenc és Mindszenty bíboros. Összehasonlítások

1. Párhuzamok keresése Assisi Szent Ferenc és Mindszenty bíboros között

2. A gubbiói farkas és az esztergomi farkaskutya

3. Naphimnusz a San Damianóban s a fegyházban

4. A San Damianó-i feszület és egy töviskoszorús Krisztus-kép

5. Umbria és Pannónia

6. A Porciunkula kápolna és a budavári Nagy boldogasszony templom

7. A sienai és csehimindszenti galambok

8. Szentek és pápák

9. Szentek börtönben

10. Apák és fiak

III. Mindszenty bíboros dicsérete. Homíliák, szentbeszédek, beszédek

1. Mint dúsan termô szôlôtô

2. Próféta, apostol, tanítvány

3. Mint a kisemmizett Krisztus

4. Krisztus munkáját folytatta...

5. Jó pásztorunk

6. Az evangélium hirdetôje

7. Két oszlopa igazságnak, két csillaga magyarságnak...

8. Szoboravatás

9. Mindszenty bíboros szentté avatásáért

IV. Mindszenty bíboros nyomdokaiban és gondolkozása szerint. Cikkek és egy interjú

1. Szellemi anyaság

2. Kedvesnôvérek

3. Az átváltoztatás igéi

4. Sátán!

5. ,,A bíboros és a rendôr''

6. Mindszenty bíboros utóda

7. Mindszenty bíboros római temploma

8. Szentnek kiáltjuk!

9. A Szûzanya és Magyarország

10. A bíboros 1948 karácsonyán a székesegyházban prédikál

11. Newman bíboros és Mindszenty bíboros

V. Libellus Sanctitatis Cardinalis Mindszenty. Mindszenty bíboros életszentségének könyvecskéje

Nyilatkozat

1. Vallásos szülôktôl született

2. Jámborul nevelték

3. Krisztus atlétája

4. Lelkek jó pásztora

5. Püspöki renddel kitüntetve

6. Szent István diakónus és Mindszenty bíboros

7. Fájdalmak férfia

8. Számûzetésben

9. Erényekkel ékes férfiú

10. A halál karjában és az életszentség hírében

Kérelem

Képek


A könyv elektronikus változata

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1989-ben jelent meg a Katolikus Magyarok Vasárnapja (Yongstown, Ohio, USA) kiadásában. Az elektronikus változat a szerzô és a kiadó engedélyével készült. A könyvet lelkipásztori célokra a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár szabályai szerint lehet használni. Minden más szerzôi jog a kiadóé.

A könyvben szereplô képeket 256 vagy annál több színû képernyôbeállítás mellett lehet csak torzításmentesen megjeleníteni. Ha ennél kevesebb szín van definiálva, állítsa át a képernyôt legalább 256 színre és indítsa újra a programot.


Az Olvasóhoz

A ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' szerkesztôit örömmel tölti el a tudat, hogy attól az idôtôl kezdve, amikor az Ég kegyelmébôl Mindszenty bíboros otthon elkezdte történelmi küzdelmét ,,Istenért, Egyházért, hazáért'', a lap -- bár az emigráció távolából -- rendíthetetlenül, hûségesen mellette állt. Csodálkozva tekintett föl a bíborosra és társa lett küzdelmének. Mindszenty bíboros nagy harcát és szenvedésének intenzitását a ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' közvetítette az emigrációba kényszerült szomorú magyaroknak.

Nem túlzás, hanem valóság, hogy amióta Mindszenty bíboros fényes egyénisége felragyogott a kommunizmus véres örvényébe került hazában, lapunknak nem volt egyetlenegy száma, nem volt egyetlenegy példánya, amely ne írt volna róla, mindig dicsérve, magasztalva, csodálva a bíborost, de ugyanakkor aggódva, sírva sorsán és a haza pusztulásán.

Azt is mondhatjuk, bárki volt az író, bármi volt az írás és annak a hangja, mindig benne volt a hála az Ég Urának, aki Mindszenty bíborost nekünk adta és minden íráson ott csillogott a büszkeség is a bíboros miatt, mert tettei, szavai, szenvedése bizonyították, hogy szent és történelmi egyéniség. Látszatra Mindszenty bíboros vesztes volt, de a lap -- szerkesztôivel, íróival, olvasóival -- mindig hitte, vallotta, hirdette, hogy egyszer vége lesz a gonoszságnak és a bíboros ,,devictus vincit'' -- legyôzetve gyôz. Burkoltan vagy nyíltan, a ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' mindig állította, hogy a ,,Mindszenty-éra'' az Egyház és a haza legdicsôbb kora lesz, mert hitte és vallotta az Írást, hogy amikor a legnagyobb a gonoszság, akkor a legbôségesebb az isteni kegyelem.

Az Isten végzéseit nem ismerjük, de ha a jelekbôl következtethetünk, Magyarországról elvonulóban van a gonoszság és a sok megpróbáltatás után béke, szabadság, nemzeti virágzás ideje kezdôdik. Hisszük, hogy Mindszenty bíborosnak, mint a ,,fájdalmak férfiának'' szenvedése az ok, hogy könyörül hazánkon az Úr. Ha jön ez a szép idô, akkor tündöklik majd Mindszenty bíboros, a szent magyar. Érthetô hát, ha a magyarok szerte a világban, de különösen otthon, tudni akarják, milyen ember volt Mindszenty, miért volt olyan, amilyen volt, mik voltak élete rugói, kihez hasonlított. Magyarok otthon, az elszakított területeken és az emigrációban lelki ,,portrét'', szellemi arcképet akarnak Mindszenty bíborosról, hogy ismerjék, örvendjenek neki és kövessék.

A ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' ennek az igénynek tesz eleget Füzér Julián atya Mindszenty-írásainak a kiadásával. Kevesen vannak, akik annyit foglalkoztak a bíborossal, mint ô, és senki sem igyekezett annyira, mint ô, hogy Mindszenty bíborost megismertesse és megszerettesse velünk. Tanulmányaiban, cikkeiben, beszédeiben benne van a ,,portré'', a jellemrajz, ami után vágyódunk. Elég tanulmányainak címeit olvasnunk, hogy mint Mózes az égô csipkebokor elôtt, mi is mondjuk magunknak: ,,Megyek és megnézem ezt a csodálatos látványt'' -- Mindszentyt, a misézô papot, a jó pásztort, a Szent Szûz tisztelôjét, a fájdalmak férfiát, a nagy szent püspököt, a Mindszenty-misztikumot. Füzér atya beszédeiben a bíboros az evangélium tükrében áll. Mint franciskánus, eredetien, szinte feledhetetlenül hasonlítja össze Mindszenty bíborost Szent Ferenccel, és a ,,Libellus Sanctitatis''-ban rámutat életszentségére.

A ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' ezt a kötetet azzal a reménnyel teszi közzé, hogy szerte a nagyvilágban megerôsítse vele a magyarok tudatában Mindszenty bíboros életszentségét. Ez a kötet jelzi, elérkezett a boldog idô, hogy Mindszenty bíboros szentté avatásán dolgozzunk és azért imádkozzunk. A ,,Katolikus Magyarok Vasárnapja'' szerkesztôinek reménye, hogy mindazok, akik ezeket az írásokat olvassák, buzgó imába kezdenek Mindszenty bíboros szentté avatásáért az Isten dicsôségére, az Anyaszentegyház dicséretére, a jószándékú emberek lelki javára és a magyarok nagy örömére.

A szerkesztôk


Elôszó

Ebben a könyvben összegyûjtött írásokat Mindszenty bíboros iránt érzett hála és szeretet iratta velem és abban az alázatos reményben publikálom ôket, hogy magyar testvéreimben -- bárkik legyenek: papok, szerzetesek vagy világiak, és bárhol éljenek e nagy világban: a hazában, az emigrációban vagy az elszakított területeken -- növeljék a hálát és a szeretetet iránta. Mert az Ég nagy ajándéka ô nekünk, magyaroknak!

Az írásokat úgy közlöm, ahogy a lelkembôl elôször verôfényre jöttek. Úgy ahogy vannak, bizonyítják, milyen hatással volt rám és mennyire inspirált Mindszenty bíboros.

Nemcsak a figyelmes olvasónak, hanem annak is, aki futva beleolvas vagy belelapoz ezekbe az írásokba, feltûnnek az összehasonlítások.

Összehasonlítani, összevetni, ,,párhuzamokat'' keresni a klasszikus ferences irodalom módszere. Az elsô kisebb testvérek azzal emelték ki Szent Ferenc rendkívüli életszentségét, történelmi jelentôségét, vallási zsenialitását, hogy Krisztussal összehasonlították. ,,Fontos, hogy mindenki tudja, dicsôséges Szent Ferenc életének minden cselekedetében az áldott Jézushoz hasonlított'' -- írja a Fioretti, és ezt az állítást szinte refrénné teszi. Pisai Bertalan könyve -- Conformitates -- amelyet a Rend hivatalosan aszkétikai és misztikai katekizmusává tett, negyven hasonlóságot állít Krisztus és Ferenc között. Az összehasonlítás módszerével tették a kisebb testvérek köztudottá az Egyházban, hogy Szent Ferenc ,,alter Christus'', ,,második Krisztus'', ,,a megfeszített képmása'', ,,az áldott Jézus tökéletes utánzója''. Az összehasonlításokkal imádták Krisztust, az Istenembert, akihez hasonlókká akar bennünket az Atya és dicsérték Ferencet, aki ezt az ideált a legtökéletesebben megvalósította ,,az apostolok ideje óta''.

Nekem, mint franciskánusnak, az összehasonlítás módszere lelki örökségem és szinte magától adódott, hogy így bizonyítsam Mindszenty bíboros életszentségét. Boldog voltam, amikor észrevettem, hogy életének közös mozzanatai vannak Szent Istvánnak, az elsô vértanúnak életével; örvendeztem, amikor láttam, menynyire hasonlít Aranyszájú Szent Jánoshoz és a ,,püspöki ideál'' megszemélyesítôjéhez, Szent Ambrushoz; különösen ujjongott a lelkem, amikor ,,párhuzamokat'' találtam közte és Szent Ferenc között; és könny csillogott a szempillámon, amikor láttam és írtam, szenvedésében mennyire hasonló az áldott Üdvözítôhöz. S hogy homíliákban, szentbeszédekben dicsérjem, ahhoz az alapot -- legtöbbször -- Krisztushoz való hasonlóságából vettem és így mondtam: ,,mint a kisemmizett Krisztus...'', ,,jó pásztorunk...'', ,,az evangélium hirdetôje...'', ,,Krisztus munkáját folytatta...''

Persze, az összehasonlítás módszerét nem lehet mindig és mindenütt alkalmazni. Az összehasonlításokkal nem szabad túlzásba menni. Nem véletlen, hogy éppen a kisebb testvérek, akik lépten-nyomon Krisztushoz hasonlították Szent Ferencet, az egyéniségét, mint ,,a létezô végsô valóságát'' határozták meg -- ,,ultima realitás entis''. Létezésünknek ,,végsô valósága'' csodálatosan színez mindnyájunkat, egyedülállónak, eredetinek tesz bennünket. Mindszenty bíboros egyénisége, ,,létezésének végsô valósága'' az oka sok eredetinek. Gondolok itt elsôsorban Mária-tiszteletére, lelkipásztorkodására, a megpróbáltatások között való viselkedésére, keménységére.

Az összehasonlítás tudományos módszer. Tudás, ismeret, percepció és azok belsô, logikus feldolgozása nélkül lehetetlen összehasonlítani. És mégis, az összehasonlítás módszerének nem igénye a szigorú tudományosság. Hogy igazat, eredetit mondjunk, ahhoz nem kell a filozófusok köpönyegét felvennünk és tudásunkat, ismeretünket lábjegyzetekben lépten-nyomon igazolnunk, Ebben a könyvben nincsenek lábjegyzetek írók nevével, könyvek, cikkek és más írások címeivel, lapszámokkal és ismerôs vagy ismeretlen rövidítésekkel. Szántszándékkal hagytam el ôket. Akik a tudományosság igényével olvassák ezeket az írásokat, az idézeteket, a referenciákat, és magát a tárgyat, nagyon könnyen ellenôrizhetik az Emlékirataim és a Mindszenty okmánytár ismeretével. Egyházi szokás szerint, amelynek az alapja az Szentírás iránt való tisztelet, a szentírási idézetek a szövegben jelölve vannak.

Köszönetet mondok rendi testvéreimnek, Krupa Sándor, Kiss Barnabás, Ligeti Angelus atyáknak, akik átolvasták és javították a kéziratot és a könyvnek formát adtak. Imájukkal és jó tanácsukkal segítettek munkámban. Angelus és Barnabás atyáktól van a könyv külsô szépsége.

Hálát adok a jó Istennek, hogy megadta a szellemi és testi képességet és a kellô egészséget, hogy ezeket az írásokat könyv formájában összegyûjtve magyar testvéreimnek felajánlhatom. Kegyelemnek veszem és privilégiumnak tartom, hogy -- ha kis mértékben is és fogyatékosan is -- Mindszenty bíboros életszentségét testvéreimnek bizonyíthatom.

Detroit, 1989. március 25-én

Gyümölcsoltó Boldogasszony ünnepén

Füzér Julián


I. Mindszenty bíboros, a szent

-- Tanulmányok --


1. Mindszenty bíboros szentté avatásának mozgalma -- Szent
1. Mindszenty bíboros szentté avatásának mozgalma	Szent

Történelmi, lélektani, szociológiai és teológiai szempontból is érdekes tanulmányozni, hogyan jutott az emigráció a meggyôzôdésre, hogy Mindszenty József szent, szentté avatását sürgesse és kanonizációját céljának tekintse.

1947. december 11-én, a Szent István Társulat közgyûlésén Mindszenty bíboros elnöki megnyitó beszédében a ,,történelmi felelôsségrôl'' beszélt. ,,Ahhoz, hogy helyesen mérlegeljen és ítélkezzék a történetírás, kell hozzá a mindent áttekintô biztos látáson kívül a megvesztegethetetlen felelôsségtudat az ítélkezôben; ennek szemszögébôl nézze az ítélet alá kerülôt -- mondotta. -- A közéletnek nincs egyetlen szerepvivôje és eseménye, aki vagy amely felett elôbb vagy utóbb az ítélet el nem hangzanék. A történelmi ítéletet azonban nemcsak az írók és történészek fogják megalkotni. Van egy másik ítélôszék is, melyben nem az írástudók ülnek. A nép is ítélkezik. Egyszerûségében, tisztaságában, elôítélettôl mentesen, jobban és helyesebben ítél, mint azok, akik ideológiát szolgálnak. A bírálat, mely a néptôl jön, »a történelmi ítélet elôfutára«. Fél a történelemtôl az, aki »az elôfutárt elnémítja«.''

A bíboros, aki körül akkor már félelmetesen tajtékzott a viharesztendôk orkánja, a nagy lelkeket jellemzô sajátossággal megérezhette, kik lesznek a róla alkotott ,,történelmi ítélet elôfutárai'' és így folytatta beszédét: ,,Kanadában és az Egyesült Államokban 645.000 magyar él. Akárhogy, akármint forgatom, a lelkiismereti és a történelmi felelôsség körébe tartozik ez a magyarság minden elkallódó egyénével, annak tragédiájával, nemegyszer elzüllésével. Miért kellett ezeknek otthonukat elhagyniok és ha elhagyták, miért irányította a kivándorlást lelkiismeretes tervszerûség helyett az emberi önzés?''

Mindszentynek nagyon fájt az emigráció. Legalább annyira fájt neki, mint az Egyház üldözése és a haza ,,megerôszakolása a felszabadítóktól''. Vérzett a szíve, amikor egy-egy magyar leszakadt a nemzet fájáról, elhagyott mindent -- templomot, otthont, temetôt -- hátat fordított a szomorú hazának, hogy idegenben kezdjen új életet. A menekülteket, a kivándorlókat, a számûzötteket, a kitelepítetteket, a deportáltakat ,,elsodort faleveleknek'' mondta, akiket a háború és még inkább az azt követô vörös vad vihar letépett és messzire sodort a hazától. Az emigráció sok magyarnak testi halálát és még többnek lelki halálát jelentette. ,,Az ôszi lehulló leveleket sárba taposta a szél.'' Sok elveszett hitnek és magyarságnak egyaránt.

1947-ben naponként ezrével menekültek. A magyar-németeket erôszakkal kitelepítették, a felvidéki magyarokat a csehek a Szudétákba hurcolták. Talán egy magyar se volt akkoriban, akit nem kísértett a gondolat, hogy meneküljön -- emigráljon! És tudjuk, hogy hol titokban, hol nyíltan Oroszországba állandó volt a deportálás.

Mindszenty nem tudta feledni az emigrációba kényszerült magyarokat. Ô a szívében hordozott minden magyart, akár a hazában, akár a hazán kívül élt. Amikor tehette, felkereste ôket, misézett, prédikált nekik, az Úr Jézus testével erôsítgette és végtelen gyöngédséggel kérte ôket, hogy idegenben is maradjanak meg magyarnak. Várják ki, míg elvonul a gonoszság, megváltozik a helyzet és akkor, mint tavasszal a vándor fecskék, repüljenek vissza a régi fészekbe.

Rómában 1945-ben találkozott elôször a magyar menekültekkel. A Magyar Intézet kápolnájában beszélt hozzájuk: ,,Szeressétek az Egyházat, az igazság oszlopát és a szeretô édesanyát, a hazát, mely ezernyi sebbôl vérzik. Ott állítsuk el a vérzést, ahol érjük. Ti Rómában, ínséges magyarok felkarolásával. A magyar fa leveleit messzire elhordja a világfergeteg. Ne mondjátok eggyel-eggyel találkozva Káinnal: »Vajon ôrzôje vagyok-e öcsémnek?« Bizony az vagy, bizony az vagy! Vigyázzatok minden árva magyarra, mint szemetek világára és ne múljék el egyetlen nap, hogy valamelyik árva falevélre jótéteményt ne írtatok volna.''

1947 júniusában Mindszenty Kanadában járt a Mária-világkongresszuson. Az ünnepség után Amerikában és Kanadában több magyar csoportot meglátogatott. Hogy ezekben a látogatásokban mekkora volt a magyar és a vallásos érzések intenzitása, érzékelteti az a levél, melyet Nyugat-Kanadában élô magyaroknak küldött. A levél remekmû. Szent Pálnak a filippiekhez írt leveléhez kapcsolja üzenetét. Utal arra, hogy egyelôre még nem, de hamarosan bilincsek között lehet, mint Pál. Nem mehet azonban magyarjait meglátogatni, mert ,,ezer és ezer kötelék sürgeti haza''. A kapott értesülések alapján a messze idegenbe szakadt magyarok ,,öröme és koronája''. A levelet így folytatja: ,,Ha már nem szólhatok élôszóval édesanyátokról, a drága magyar hazáról, legalább írásban rögzítem le nektek, hogy hazánkat a történelmi balszerencse, a világon uralkodó igazságtalanság, a saját vakságunk és értetlenségünk hét részre darabolta, a holt-eleven tagokra irtózatos terheket rakott... Bánatra bánat jön a mi körünkben.'' Majd az apostol tanítása szerint kéri ôket mindarra, ,,ami csak igaz, ami csak tisztességes, ami csak igazságos, ami csak szent, ami csak szeretetreméltó, ami csak dicséretes, erényes, magasztos'' és így fejezi be a rövid levelet: ,,Hagyományaitokat, szent értékeiteket megôrizve imádkozzatok a család kebelében és a hívô közösségben a Nagyasszonyhoz a szenvedô Magyarországért!'' Mikor amerikai útjáról hazaérkezett, Budapesten a karmeliták templomában beszélt az emigrációról: ,,Idehaza de sok rétegben nem láttam annyi könnyet, annyi elcsukló zokogást, mint az amerikai magyar templomokban. Azt üzenik: Maradjatok meg katolikusoknak és magyaroknak...''

Mindszenty és az emigráció között egy mély, bensôséges kapcsolat volt kezdettôl fogva és ez a kapcsolat kezdett kivirágzani a szentté avatási mozgalomban. A fejlôdés lassú, de egyenes irányú volt. Nyilvánvaló, hogy a Gondviselô Isten irányította. 40 évvel ezelôtt, amikor a bíboros az emigrációról beszélt, ,,annak minden elkallódó egyénével, tragédiájával, nemegyszer elzüllésével'' talán sejthette, de világosan nem láthatta, amit ma biztosan tudunk és minden habozás nélkül állítunk: a magyar emigrációnak, kivándorlók, menekültek, számûzöttek, kitelepítettek e szomorú, könnyes tömegének Gondviselés adta hivatása van. Az emigráció vezetôi, különösen a papok, ezt a hivatást az egyiptomi József történetével mondják el. Józsefet a testvéri gyûlölet és irigység atyjától és otthonától elszakította és Egyiptomba küldte. Valójában azonban az Isten nemzete javára vezette oda (Ter 45,6). A magyar emigrációt is szeretetlenség, üldözés, gyûlölet, irigység, szörnyû nagy eltévelyedés okozta, de az Isteni Gondviselés a nemzet, a haza javára fordította. Az emigráció történelmi hivatásának része, hogy -- amit a hazában még nem lehet megtenni, mivel ,,a gonoszság még nem vonult el teljesen'' (Zsolt 57,2) -- Mindszenty József erkölcsi nagyságának és életszentségének a nagy világ elôtt tanúja és szószólója legyen, az egyetemes Egyházon belül pedig a szentté avatását követelje és sürgesse, hogy az Isten dicsôségére, az Egyház dicséretére, a magyar nemzet örömére a szentek dicsôségével legyen megdicsôítve. Az emigráció Mindszentynek, a szentnek ,,történelmi elôfutára''.

Mindszenty bíboros a magyarság protagonistája. Ô az utolsó negyven esztendô szomorú történetének az elsô és legnagyobb alakja, ô a fôszereplôje, ô a hôse és áldozata. Ô a fény, mely a sötétben világít. Minden seb és fájdalom, legyen testben vagy lélekben, amit a gyûlölet és tévely a maga vad erejében, vagy félrevezetett emberek idegen gonoszság sugalmazására el tudtak követni a hazában, az mind Mindszenty József testében és lelkében összpontosul. ,,Kínzásom alatt -- írja az Emlékirataim-ban -- emlékeznem kellett a töméntelen szenvedésre, ami népünkre szakadt, köztük a tömegesen megerôszakolt magyar lányok, apácák és édesanyák sorsára és lelkiállapotára. Ôbennük is hasonló világomlás mehetett végbe. A bolsevizmus égisze alatt történt az is, ez is. És itt, az Andrássy út 60-ban vágyva gondoltam a vértanúhalált halt Apor Vilmos gyôri püspök magasztos sorsára; szerettem volna helyében lenni...'' És késôbb megint visszatér az összpontosult testi-lelki fájdalom érzése: ,,Átélem az egész megdöbbentô valóságot, azt, hogy személyemen keresztül vonul be a bolsevizmus teljessége most Magyarországra... Ebben a küzdelemben nem lehet megállni s nincs benne kímélet.''

Ugyanakkor minden lelki szépség, nagyság és ragyogás, amely a szenvedések alatt a magyar nép egészében kialakult, az Mindszenty Józsefben éri el teljességét, kikristályosodását és történelmi értékét. Mert a szenvedésnek megváltó ereje van, a történelmi szenvedésnek pedig történelmi a megváltó ereje. ,,Ám nyugodtan nézem a mesterségesen felkorbácsolt hullámokat. Azon a helyen, ahol nem pártok, de az Apostoli Szentszék kegyébôl és bizalmából állok, a tajtékzó hullámok nem szokatlanok. A történelem változatos... Állok Istenért, Egyházért, hazáért... Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos'' -- írta utolsó körlevelében. Még tisztábban látszik ez a lelki kiteljesedés a papjaihoz intézett búcsújában: ,,Ha volnának közöttünk, akiket az idôk idegzetileg megviseltek... imádkozzunk értük, hogy háborgó, zaklatott lelkükben csendüljön meg eligazításként és megnyugtatásképp az édes Üdvözítônek a viharzó tengeren feltett kérdése: Mit féltek, kicsinyhitûek?... Világító oszlopok legyünk... Egyházunk szabadságáért, szenvedô népünk és ifjúságunk megôrzéséért, a több békéért, tehát lelki, magasabb értékekért történik mindez és nem azért, amit esetleg ránk fognak.''

Mikor maga is az emigráció társa, valójában annak fókuszpontja lett, az egyiptomi József története rá is alkalmazódott és kezdett kialakulni a vélemény, hogy József története csaknem pontról pontra valóság volt életében. A bibliai József ,,más'' volt, mint testvérei, atyja is jobban szerette, mint a többi fiait. Ezért a ,,különbségért'' lett József testvérei gyûlöletének a tárgya és gyilkos szándékuk áldozata. József nem halt meg, hanem sok szenvedés után Egyiptomba került, hogy ,,nemzetének megmentôje'' legyen. Mindszenty Józsefet szerette az Isten. Úgy látszik, az utóbbi idôben magyar földön ôt szerette legjobban. Magának választotta, fôpapjává rendelte, az Egyház bíborába öltöztette és rábízta, hogy az igazságot és a szeretetet, mint ô szokta mondani, a tízparancsolatot és az evangéliumot magyar testvéreinek hirdesse. ,,Nekünk, fôpásztoroknak a püspökszentelésben igen a lelkünkre kötötték -- mondotta 1948. február 15-én a Szent István Akadémián --, ne tedd a világosságot sötétséggé, sem az árnyat fénnyé; ne mondd a jót rossznak, a rosszat jónak -- folytathatnák: ne mondd békének azt, ami nem béke.'' Mindszentynek minden szava, minden tette az igazság és a szeretet verôfénye volt, amit a sötétség nem tudott elviselni. Ki akarta tehát oltani! Hála Istennek, mint az egyiptomi József a száraz veremben, Mindszenty József sem pusztult el a börtönben. Sok-sok szenvedés után, élete végén az emigrációba került, hogy a kivándorolt, elmenekült, számûzött, kitelepített magyarok százezreit hitükben és magyarságukban megerôsítse és velük egyetemben a ,,nemzet javára'' legyen.

A fény és sötétség halálos harca, Mindszenty József kemény küzdelme a kommunistákkal a hazában játszódott le, amelytôl az emigráció csak térben és idôben, de lélekben és szívben valójában soha nem szakadt el. Az emigráció a küzdelmet aggódva, imádkozva, reménykedve figyelte és amikor úgy látszott, mindennek vége, mintegy isteni kegyelem érintésére az emigrációban elkezdôdött a Mindszenty-irodalom. Elindultak ,,a történelmi ítélet elôfutárai'', hogy elmondják magyarnak és nem magyarnak, ki is Mindszenty, mit jelent személye, tanítása, harca, áldozata a hazának, a világnak és az Egyháznak. A Mindszenty-irodalom célja volt, hogy Mindszentyt megismerjük, szeressük, csodáljuk, tanítását ismerjük, azt kövessük és érte az Istennek hálát adjunk. A Mindszenty-irodalom az emigráció providenciális hivatását megerôsítette.

Ez az irodalom olyan, mint nagy, dermesztô tél után a tavaszi kikelet szép kis virágaival. Jellemzi a lelkesedés, a remény, a szeretet, de a történelmi hûség is. A Mindszenty-irodalom be van kötve az emigrációba. Stílusa, hangja, célja az emigrációé. Anyajegy van rajta, de nem kell miatta szégyenkeznie, mert szépségére és dicsôségére van.

A Minszenty-irodalom[1] egy névtelenül megjelent kis brosúrával kezdôdött el Svájcban, két héttel a bíboros elítélése után. Egy 64 oldalas könyvecske jelent meg Zürichben ,,Kardinal Mindszenty'' címen a NZN-Verlag kiadásában. A kis írás hozta a bíboros életadatait, leírta a kommunizmussal való harcát, a kirakatpert és a per folyamán elkövetett jogtalanságokat. A füzet 30.000 példányban jelent meg és napok alatt elkapdosták. A kis füzetet változtatás nélkül kiadta a Friedrich Quelle Verlag Ausztriában, majd lefordították franciára, amelyhez a fribourgi püspök, Francois Charriére írt elôszót. A füzet megjelent spanyolul és hollandul is. A magát megnevezni nem akaró szerzô Feketekúty László, a Szabad Európa Rádió munkatársa volt.

Nem sokkal a bíboros bebörtönözése után megjelent Kovách Aladár szomorú hangú, felejthetetlen könyve ,,A Mindszenty-per árnyékában''. ,,Úgy írtam -- mondja a szerzô a bevezetôben --, hogy hôsének sugárzó szeme a kezemen volt, azzal a felelôsséggel és becsülettel, hogy ha az isteni kegyelem megengedi, hogy egyszer a kezébe vehesse, minden vesszôt és pontot a helyén találjon.'' Kovách Aladár könyvét ,,az idegen csillagok alatt élô magyaroknak'' szánta, mert tudatában volt, hogy ,,a könyv nem jut el Magyarországra''. Vele egyidôben olaszul írt Péterffy Gedeon: Il Cardinale Mindszenty. La vita e l'anima d'un martire. Franciául írt Szalay Jeromos: Le Cardinal Mindszenty. Confesseur de la foi, defendeur de la cité. Angol nyelven jelent meg Fábián Béla könyve: Cardinal Mindszenty. The story of a modern martyr. Mihalovics Zsigmond pedig németül tette közzé a könyvét: Mindszenty-Ungarn-Europa. A Katolikus Magyarok Vasárnapjának kiadásában jelent meg Mátray Lajos lelkes írása: Egyedül Sztálin ellen. Boér Miklós vaskos könyve, Cardinal Mindszenty pedig Londonban jelent meg.

A Mindszenty-irodalomban kiemelkedik Maróthy-Meizler Károly nagy könyve, Az ismeretlen Mindszenty. Az írás életrajz és korrajz. A volt politikus szerzô szemtanúja volt Mindszenty életének és kötelezettséget érzett, hogy ,,hamisat ne állítson, de az igazat megmutatni se rettegjen''. A könyv célja nemcsak a bíborost bemutatni, hanem azt is megmutatni, tanítása szerint hogyan kellene élnünk. A kibontakozó Mindszenty-irodalomban döntô jelentôségû volt Vecsey József nagy mûve: Mindszenty okmánytár három vaskos kötetével, Mindszenty tanítása, Mindszenty harca, Mindszenty áldozata. Az okmánytár pásztorlevelek, beszédek, nyilatkozatok, levelek gyûjteménye. Forrásmunka, melyben közvetlenül érintjük a bíborost. A szerzô a dokumentumokat az események keretébe állítja és összekapcsolja. Vecsey József mûve felbecsülhetetlen érték. Ez a Mindszenty-irodalom fundamentuma. Vecsey József a neves amerikai hölgynek, Phyllis Schlaflynak közremûködésével közzétette a bíboros édesanyjáról való személyes élményeit is. A népszerûsítô munka angol címe: Mindszenty, The Man. Ennek a könyvnek magyar változata Emlékezés Mindszenty bíboros édesanyjára. Vecsey Józsefnek, a bíboros hûséges munkatársának kiadásában jelent meg az értékes, tudományos igénnyel készült emlékkönyv: Kardinal Mindszenty -- Beiträge zu seinem siebzigsten Geburtstag. A könyv kimagasló emberek, magyarok és nem magyarok tanulmányainak gyûjteménye. Esemény volt George N. Shusternek, a Notre Dame University rektori tanácsosának Horányi Tibor közremûködésével írt könyve: In Silence I Speak, amelyet 12 nyelvre fordították le és nagyban hozzájárult, hogy a bíboros világtörténelmi személyiség lett és eszméit az egész világ megismerhette. Msgr. Közi Horváth József kiadta Mindszenty válogatott szentbeszédeit: Hirdettem az igét. A könyvben hosszú, alapos tanulmányt írt az igehirdetô bíborosról. Msgr. Közi Horváth magyar és német nyelven Mindszenty bíboros címen megírta a bíboros népszerûsítô életrajzát is.

Közben Mihályi Gilbert angol nyelven társadalmi és politikai tudományok szemszögébôl tanulmányozta Mindszenty küzdelmét a kommunizmus ellen és válaszolt az ellene felhozott kifogásokra. A könyv címe: The Supreme Issue is Freedom. Palágyi Natália Hûségesen követte az Urat címen Mindszenty lelki örökségét népszerûsítette, idézve Arany Jánost: ,,Nem hal az meg, ki milliókra költi dús élete kincsét, ámbár napja múl...'' Kilián Csaba könyve: A kommunizmus örvényében rádióbeszédeinek a gyûjteménye, melyeknek visszatérô témája Mindszenty példája. A magyar börtönirodalom remekei Krupa Sándor ,,Sarló-kalapácsos'' könyvsorozata, melyekben új meglátással és élményszerûséggel írt a bíborosról, mint a kommunista kegyetlenség legjelesebb áldozatáról.

A bíboros három évet töltött az emigrációban. Életének ez az ideje jelentôségében hasonlítható esztergomi érsekségének három és fél aktív esztendejéhez. Az emigrációban szabadon utazhatott, beszélhetett, találkozhatott emberekkel, kereshette szétszóródott magyarjait, szívét-lelkét megoszthatta velük és kiadhatta emlékiratait. Ennek a három és fél évnek izgalmas, tüneményes története Csonka Emil könyve: A számûzött bíboros. Mindszenty kaliforniai útját leírta és dokumentálta Msgr. Jaszovszky József: Mindszenty, a fôpap Észak-Kaliforniában.

Az említett írók mindegyike a maga módján, tehetsége szerint, saját maga választott szemszögébôl, de nagy szimpátiával nézi és jellemzi a bíborost. Mindegyikben ott van a csodálat, mellyel maga Mindszenty csodálta Sántha Pált, a kanadai magyarok plébánosát: ,,Micsoda pap! Micsoda magyar!'' feltûnô, hogy mindegyik -- implicite vagy explicite -- szentnek mondja Mindszentyt. Kovách Aladár idézi a bíborost: ,,Nem én követelek sokat, hanem az idô. Az ítélô idô. Senki el nem kerüli a megméretést. Most bizonya civileknek papokká kell válniok. S a papoknak szentekké!'' Aztán a könyve végén a bíborost ,,élô szentségtartónak'' mondja. Hasonlata nyilvánvaló: mint az aranyos monstranciában a kenyér színe alatt jelen van Krisztus, Mindszentyben, a szentben él Krisztus. Maróthy-Meizler Károly Assisi Szent Ferenccel hasonlítja össze és ,,titokzatos isteni világterv eszközének'' mondja. ,,A legvonzóbb, a legizgalmasabb hôs, akinek életén át még a jövônek fátyola mögé is szeretnénk bepillantani.'' Vecsey József okmánytárában életszentségével magyarázza páratlan hatását, mert az evangélium szerint ,,senki se vihet végbe ilyesmit, ha nincs vele az Isten'' (Jn 3,2). Msgr. Közi Horváth József magáévá teszi Werenfried van Straaten atya reményét, hogy Mindszentyt, ,,korunk nagy hitvallóját és vértanúját az Egyház a szentek sorába fogja iktatni''. Palágyi Natália csaknem egy oldalon sorolja föl az erényeket, melyeket Mindszentytôl tanulhatunk. Msgr. Jaszovszky József szerint ,,Mindszentyben a természetfölötti világ értékei teljesen felszívódnak. Egészen krisztusi ember... Totális szent és vallási zseni.'' Mindszentynek a megdicsôítése és mint ,,mártír szentnek a világ elé állítása korszerû szükséglet'', írja Krupa Sándor.

,,Az elôtte menôk és akik utána jöttek, ezt zengték: Hozsanna!'' (Mk 11,9). A Mindszenty-irodalomban azok, akik halála elôtt írtak és azok is, akik azt követôen publikáltak, Mindszenty Józsefet egyformán szentnek mondták és ezzel elôkészítették, majd megerôsítették az emigrációban a közvéleményt Mindszenty életszentségérôl.

Valószínûen az emigrációba otthonról jött az elsô jelzés, hogy Mindszenty József szent. 1948. szeptember 8-án, Szombathelyen a finom lelkû, nagyrabecsült Rogács Ferenc -- akit a bíboros püspökké szentelt -- paptársai nevében köszöntve ,,karizmatikus bölcsességgel megáldottnak'' mondta és Szent Ambrushoz hasonlította, akibe ,,hányatott magyar katolikusok és más vallásúak egyaránt fogózkodnak, hogy a hullámok el ne sodorják ôket''. Maga Mindszenty is beszélt az életszentségrôl: ,,Ahhoz a gigászi feladathoz, hogy a magyar fôvárosnak és nemzetnek a múltban, jelenben és a jövôben az alakítója legyen, ahhoz az kell, hogy szent életet éljen, aki erre küldetik.'' Ô Prohászka Ottokárról mondta ezt, de a szavait otthon is és az emigrációban is rá is értették.

Az emigrációba kényszerült magyaroknak volt egy élménye, mely nagyban segítette a meggyôzôdést, hogy Mindszenty szent. 1971. szeptember 28-án a bíboros magára vette élete legsúlyosabb keresztjét -- a számûzetést. Az autó elindult vele Budapestrôl, sebesen száguldott Gyôrig, onnan rohant Hegyeshalomig, aztán a vasfüggönyön át ki idegenbe, ki Nyugatra, a számûzetésbe. A bíboros szótlanul tette meg az utat és könny volt a szemében. Ô volt a legismertebb, a leghíresebb magyar. Jogilag az Egyház kardinálisa, Esztergom érseke, Magyarország prímása volt. A valóságban azonban ô volt a legszomorúbb magyar, a legszegényebb ember, a legmegalázottabb fôpap. Mint mondani szokta: ,,rab ország rab prímása'' volt. Olyan volt, mint Ura és Mestere, aki ,,szolgai alakot öltött... kiüresítette önmagát... megalázkodott és engedelmeskedett'' (Fil 2,5-7). Mindszenty szegényen, kiüresítve, kifosztottan, megalázottan... papucsban jött az emigrációba.

Azok, akik várták, ,,történelmi ítéletének elôfutárai'', a kivándoroltak, a kiüldözöttek, a kimenekültek, a kitelepítettek kezdettôl fogva látták Mindszentyben a megalázott Üdvözítôhöz való hasonlóságot. Látták azt is, hogy mint Krisztusnak, neki is neve lett (Fil 2,9). A legsúlyosabb keresztjét hordozó Mindszentyt fölmagasztalta az Isten. Neve egyenlô lett dicsôséggel, reménnyel, hittel; egyenlô lett a keresztény Magyarországgal, a legszebb, legdrágább magyar örökséggel. Mondd ,,Mindszenty'' és mondtál keresztény, független Magyarországot, katolikus hitet, Nagyboldogasszonyt, életszentséget és kifejezted a kommunizmus legerôsebb elítélését és elutasítását minden formájában, minden megnyilatkozásában.

Az apostoli tanítás párhuzamára -- ,,minden nyelv fennen hirdesse az Atyaisten dicsôségére, hogy Jézus Krisztus az Úr'' (Fil 2,11) -- a magyar emigráció vallani kezdte az Atyaisten dicsôségére, hogy Mindszenty József szent -- szent magyar, szent fôpap! Ezt a meggyôzôdést nemcsak a Mindszenty-irodalom erôsítgette. A bíboros könyve, az Emlékirataim is megjelent és a magyarok ámulattal olvasták szenvedésének történetét és börtönéletét. Megkínoztatásának története hasonlít Krisztus passiójához. Börtönéletének leírása a lelki irodalom gyöngye, így bánik szentjeivel az Isten! Ilyen bíborosa még nem volt Pannonia Sacrá-nak!

1980-ban Csonka Emil kiadásában és bevezetésével megjelent Mindszenty bíboros másik könyve is: Napi jegyzetek. A könyv nem olyan, mint az Emlékirataim. A szöveg gyakran érthetetlen, tele van rövidítésekkel. A tômondatok szúrják az elmét és a lelket. Nincs benne semmi költôi és alig található benne két-három spontán imádság. A könyv egy nagy sikoly. Annak a bíborosnak a sikolya, akinek Esztergomban kellene lennie, de rabvendég egy idegen követségen, ahonnan tanúja a pusztulásnak: ,,Genocide! Nincs hitoktatás! Ateisták rontják a magyar ifjúságot! Magyarországot Kelethez csatolták! Vasfüggöny van körülöttünk! Békepapok! Elpusztul a népem!'' Nem száll perbe az Istennel, végtelenül szomorú. Jeremiással mutatja meg lelkét: ,,Nézd, Uram, lásd mekkora az aggodalmam. Egész bensôm remeg! A szívem megfordult a keblemben!'' (Siral 1,21-22) Mintha a Napi jegyzetek nem egy szentnek a hangja lenne. Nyisztor Zoltán állítólag azt mondta, hogy a Napi jegyzetek közzétételével meghiúsították Mindszenty szentté avatását. Ennek az állításnak nincs alapja. A könyvben nincs semmi, ami ellentétben lenne az életszentséggel, de nagyon világos belôle, Mindszenty József felvette keresztjét és úgy követte Krisztust, életét népéért, hazájáért, Egyházáért, Istenéért áldozta. Amit a Napi jegyzetek bizonyít, az az, hogy mint Krisztus a Getszemáni kertben, Mindszenty is érezte keresztje súlyát! És mindenki tudja, nagyon súlyos volt a keresztje.

Életszentségének hírét megerôsítették fôpásztori látogatásai is. Ezeknek a látogatásoknak a hatása még nagyobb volt, mint könyveinek, mert személyes volt. Mély sodrású érzelmek hozták össze a bíborost és az emigrált magyarokat. Mindszentyt látni, beszédét hallgatni, a szentmiséjén részt venni, kezébôl szentáldozást kapni, kezét megcsókolni, ruháját érinteni vallásos élmény lett az emigrációban. Ahol megjelent, oda messzi távolból jöttek a magyarok és nem magyarok is, nemegyszer magukkal hozva beteg szeretteiket, hogy a bíboros megáldja ôket. A Mindszenty-látogatások visszaidézték az evangéliumi jeleneteket, amikor a pusztában, falvakban, városokban az Úr Jézus vallásos élménye lett a szegényeknek, bûnösöknek, egyszerûeknek és társaságában akartak lenni. Mindszenty látogatásai az emigrációban nagyon hasonlítottak az otthoni Mária-napok ünnepléseihez.

Az Egyház történelmében még nem volt bíboros, aki megtette volna, amit Mindszenty tett három és fél év alatt. Betegen, öregen, szegényen, fáradtan kereste fel magyarjait mindenütt a szabad világban, hogy szent hitükben és magyarságukban megerôsítse ôket. Mint a megöregedett apostolnak, Szent Jánosnak, neki is egy volt az üzenete -- egyet ismételt, egyet sürgetett, akárhová ment. Ezt az üzenetet halála elôtt pár nappal a repülôgépen, útban Caracasból Bécsbe leírta utolsó körlevelében: ,,Menekült magyar testvéreim, ... hûség az Úristenhez, Krisztushoz, a Nagyasszonyhoz, Egyházatokhoz és magyar hazátokhoz... Ha le is szakított nemzetünk életfájáról és messze világrészekbe sodort is a legnagyobb történelmi vihar, ne váljunk elhalt rügyeivé, elszáradt leveleivé ennek az annyira megtépázott magyar életfának... Szent István, Szent László, Szent Erzsébet, Hunyadi János, Rákóczi, Zrínyi és Széchenyi István népe vagytok! Ezért ne haljon el nyelveteken a magyar szó! Találjunk egymásra a szétszórtságban és fogjunk össze, mert nemcsak ,ôsei', de testvérei is vagyunk egymásnak... Aki magyarságában erôs és képzett, segítse azt, aki már ingadozik!'' Az üzenet mögött ott állt a szent, mint egy próféta, bíborban, pásztorbottal, mitrában, kezét magasra emelve. Mindszenty személyében az Úr meglátogatta és megvigasztalta népét.

Még egy esemény erôsítette meg az emigrációban a meggyôzôdést, hogy Mindszenty szent. Az emigráció gyökeréig megrázkódott, amikor VI. Pál az esztergomi érsekséget elvette tôle. Miért történhetett ez? Hogyan volt ez lehetséges? A szelíd, szent életû, bölcs pápa, aki ôszintén szerette és tisztelte Mindszentyt, hogyan okozhatott néki ily nagy fájdalmat? És éppen az évforduló napján, amikor a gonoszság ítélôszéke elôtt állt és ok nélkül elítélték? Ô is ellensége lett? Nincs feleletünk. Csupán a szenvedés misztériumára tudunk utalni. Az Atya is szerette Szent Fiát és annak mégis szenvednie kellett a világ üdvösségéért. Mindszentynek a szenvedés kelyhét az utolsó cseppig ki kellett innia hazája, népe és a magyar Egyház sorsának jobbra fordulásáért. Az emigráció együtt szenvedett szeretett fôpásztorával, aki szenvedésében egyesült isteni Mesterével. A töviskoronás Krisztus-kép újból ott állt a bíboros és most népe elôtt is -- devictus vincit -- legyôzetve gyôz... Mikor a vihar elült, annál erôsebb lett az emigrációban a tudat: Mindszenty szent. Ilyesmi csak egy szenttel történhetik.

Így történt, hogy három és fél év után, amikor Bécsben 1975. május 6-án meghalt, általános volt életszentségének híre és az örvendezés fölötte. A megemlékezô gyászmisékben a papok szentnek mondták; a szentmiséken a hívek imájában szentté avatásáért kezdtek imádkozni és azóta is imádkoznak sok helyen; imameghallgatások történtek; szentképek jelentek meg róla; ereklyéit, leveleit kezdték gyûjteni; szobrokat emeltek neki; a templomokat és kápolnákat, melyeket meglátogatott, emléktáblákkal jelölték meg; az emigrációban szerte mindenütt a nagyvilágban emlékbizottságok alakultak, hogy életszentségét hirdessék, tanítását terjesszék és szentté avatását elômozdítsák. 1976-ban az amerikai magyar katolikus papok Philadelphiában az Eucharisztikus Világkongresszussal kapcsolatban gyûlést tartottak, melyen részletesen kidolgozott programot fogadtak el, hogy a hívek között a Mindszenty-tiszteletet terjesszék, azt erôsítsék és a szentté avatását elômozdítsák. Ezen a gyûlésen jelen volt Magyarország bíboros prímása, három magyarországi püspök és több magyarországi pap. A program utolsó pontjában kérték az ,,otthoni testvéreket, elsôsorban a magyar püspöki kart, hassanak oda, hogy Mindszenty a hazában teljesen rehabilitáltassék és mint az emigrációban, otthon is dolgozzanak a szentté avatásán''.

A szentnek kijáró tisztelet és szeretet halála óta állandóan nô és szinte látható, tapintható valóság lett máriacelli sírjánál. ,,És dicsôséges lesz nyugvóhelye.'' (Iz 11,10) ,, ...jönnek a magyarok Csehszlovákiából, jönnek Jugoszláviából, még Erdélybôl is, de az otthoniak is megtalálják az utat-módot a »tiltott sírhoz« -- írja Msgr. Közi-Horváth József idézve egy szemtanút. -- Letesznek néhány szál magyar földben termett és nemzeti szalaggal átkötött búzakalászt, kis mezei csokrot, hazulról hozott kézimunkát.'' A sírnál mindenki imádkozik. Aztán jönnek az emigrációs magyarok, a kivándoroltak, a menekültek, a kitelepítettek, a számûzöttek, ,,történelmi ítéletének elôfutárai'' a világ minden tájáról. Minden magyar szív odagravitál. A máriacelli sír lett az emigráció lelki központja. Gyertyák lángjával, virágok illatával, emléktáblák felirataival együtt száll az ima a szenthez: ,,Mindszenty atyánk, könyörögj érettünk és drága hazánkért!'' A máriacelli sírnak oly nagy a vonzása, hogy a Szentatyát, II. János Pál pápát is magához hívta, hogy imában letérdeljen elôtte és megcsókolja. A máriacelli sír a bizonyítéka, hogy Mindszenty szent. Ami az emigrációt illeti, Mindszenty József már kanonizálva van.

 A közösségi érzelmeket a költôk tudják igazában elmondani. A Mindszenty-költemények, ha nem is mind abszolút irodalmi értékek, mind kedvesek és drágák, mert nevünkben beszélnek és elmondják azt, amit a legtöbbünk egyáltalán nem vagy csak nagy nehezen, dadogva tudna elmondani. Hadd álljon itt két versszak Könnyû Lászlónak, az Amerikában jól ismert St. Louis-i költônek versébôl, mely egyszerûségében, üdeségében valójában egyházi ének. Szabó Magdolna, San Franciscó-i zenetanárnô megzenésítette és szomorkás moll hangnemmel könyörgéssé tette. Lehetséges, hogy ez lesz a máriacelli búcsúsok éneke, amint a Szûzanyához és Mindszenty bíboros sírjához sietnek:

Mikor az égbolt beborult felettünk,

A Gondviselés vezért küldött nekünk,

Hogy összegyûjtse Boldogasszony népét

És felemelje Szûz Mária képét.

Mindszenty József, könyörögj érettünk!

Pannon föld népét hívta bûnbánatra,

Rózsafüzéres búcsújárásokra --

Szállott az ének jó Édesanyánkról,

Bús magyaroknak Boldogasszonyáról.

Mindszenty József, könyörögj érettünk![2]

1983-ban a Gondviselés nagy jót tett az emigrációval. Amirôl a legjobbak és a legideálisabbak már régóta beszéltek, amiért imádkoztak és amit maga Mindszenty is akart, valóság lett: a Szentatya püspököt adott a szétszóródott magyaroknak. Mintha inspirálva lett volna az új püspök, a szentmise kánonjából vette jelszavát, hogy összesûrítve kifejezze küldetésének célját: ,,Adunare et custodire'' - ,,összegyûjteni és megôrizni''. Egybegyûjteni, összehozni a szétszórt magyarokat, idô, tér, távolság, országhatárok ellenére egy elszakíthatatlan kötelékkel, egy nagy eszmével egybekötni ôket, hogy ne vesszenek el, mint oldott kéve; és így megerôsíteni, megôrizni ôket a szent hitben és a drága magyar örökségben nemcsak a saját maguk javára és az örök életre, hanem a haza és abban az Egyház javára is. Mert ami egyszer már köztudottá lett, azt többé feledni nem lehet: ,,az emigrációt nemzetünk javára küldte elôre az Isten''. A szent kötelék, az összekötô nagy eszme adva volt Mindszenty szentté avatásában. Vallásosság és nemzeti eszme egyformán benne volt a legnagyobb és legtisztább intenzitással. Amit a magyar emigráció püspökének kellett tennie, az az volt, hogy a szentté avatási mozgalmat, annak tüzét, erejét, jelentôségét magába fogadja, annak képviselôje legyen és legelsô munkása. Rövid püspökségének vége felé Irányi László azt hirdette: új szentünk, új közbenjárónk van az égben!

1985. május 6-án volt a bíboros halálának 10. évfordulója, amely alkalom lett, hogy az emigráns magyarok szerte a szabad világban a bíboros szentté avatását egyöntetûen sürgessék, azt elômozdítsák és azért buzgón imádkozzanak. A megmozdulás mögött az európai Mindszenty Alapítvány állt, amely fô céljává tette a bíboros szentté avatását.

A Mindszenty Alapítvány kezdeményezésére összegyûjtötték a szemtanúk vallomásait. Huszonöt egyházi és világi személy, akik közvetlenül ismerték a bíborost, saját tapasztalataik és személyes élményeik alapján tanúskodtak életszentségérôl és azt esküvel is megerôsítették. A tanúk között volt Bécs akkori érseke, König kardinális is.

A 10. évforduló alkalmából ünnepi szentmisék, megemlékezések, ünnepségek, gyûlések voltak, amelyeken a bíboros életszentségét, a szentté avatás idôszerûségét és fontosságát hangsúlyozták. A szentbeszédeket, ünnepi beszédeket, homíliákat, tanulmányokat, cikkeket, nyilatkozatokat, imákat összegyûjtve ,,Szentnek kiáltjuk!'' címen a Katolikus Magyarok Vasárnapja tette közzé. A gyûjtemény egy tiszta, csengô hang, amelyet semmi ellenvetés, semmi kritika, semmi erôszak nem tud elhallgattatni, és amely addig hallatszik, míg Te Deum nem lesz belôle a szentté avatás napján. A terjedelmes gyûjteményben 192 írás van.

A 10. évforduló nagy jelentôségû eseménye volt, hogy a Mindszenty Alapítvány felkérésére 1986. április 12-én P. Szôke János és P. Füzér Julián látogatást tett Rómában a Szentté Avatások Kongregációjában, hogy a szentté avatással kapcsolatban tanácsot kérjenek. A Kongregációban azt a jogi tanácsot kapták, hogy mivel a bíboros Bécsben halt meg -- a bécsi érsekség irodája legyen Mindszenty bíboros szentté avatásának központja, azaz minden okmány, amely a szentté avatásra vonatkozik, Bécsben, az érsekség irodájában legyen elhelyezve, számon tartva, megôrizve, és a bécsi érsek legyen az, aki a szentté avatást hivatalosan elindítja és Rómát errôl tudósítja. Bécs új érseke, Hans Hermann Groer ebbe kegyesen beleegyezett és 1987. május 31-én Alois Diem, mint a ,,bécsi érsekség szentté avatási irodájának a vezetôje'' errôl értesítette P. Szôkét és P. Füzért. A tanúvallomások és az imameghallgatások dokumentumai 1987 szeptemberében a bécsi érsekségre kerültek. A bécsi érseki iroda folytatja a tanúvallomások gyûjtését.

A 10. évforduló két másik értékes gyümölcsöt is hozott bizonyítékául annak, hogy milyen erôs és elterjedt az emigrációban a bíboros szentté avatásának mozgalma és mi annak a mozgatóereje. A 10. évfordulón megjelentek a Mindszenty-imák. Egyszerûségükben, kedvességükben, de fôképpen a katolikus hit szerint való tökéletességükben ezek az imák csodálatra méltóak és semmi kétség, hogy a Szentlélek vezetésével fogantak meg a szívekben és fakadtak föl az ajkakon.

Tartalmuk szerint a Mindszenty-imák többsége kérô ima, hogy a bíborost az Egyház hivatalosan szentnek nyilvánítsa az Isten dicsôségére, az Anyaszentegyház dicséretére, a hívek örömére és a magyar nép megvigasztalására. Az imák másik csoportja a bíboros közbenjárását kéri. A Mindszenty-imák mögött ott van a tiszta boldogító hit, hogy a bíboros az égben a legbensôbb egységben van az értünk szüntelenül közbenjáró Üdvözítôvel, akinek a nevében kell imádkoznunk és aki által meghallgatásra talál minden ima az Atyánál. Mint a Jelenések könyvében az aggastyánok, akik a szentek imáit aranycsészékben viszik a Bárány elé, Mindszenty bíboros aranycsészéjében népének és tisztelôinek imáját viszi neki.

A Mindszenty-imák mögött ott van az a hitbôl fakadó meggyôzôdés is, hogy az égben a boldogító istenlátás fényében a bíboros még jobban szeret bennünket, mint földi életében, és ô, aki a földön minden igyekezetével azon volt, hogy a gonosztól megmentse nemzetünket, szabaddá és boldoggá tegye hazánkat, a Szûzanya népe legyünk és valamennyiünket az Istenhez vigyen, az égben még jobban azonosítja magát velünk, még jobban vonzódik hozzánk és erôsödik benne a vágy, hogy elômozdítsa természetes és természetfölötti boldogságunkat.

A Mindszenty-imák nagy része papoktól van, de világiaktól is vannak Mindszenty-imák, világiak imádkozzák azokat nagy áhítattal otthonukban és találkozóikon. A legszebb Mindszenty-ima Könnyû László Mindszenty-litániája, amely 32 fohászban drámaian hivatkozik a bíboros tetteire, erényeire és szenvedéseire és kéri közbenjárását. A Mindszenty-litániát elôször 1985-ben a szabad világban élô magyarok IV. világkongresszusára Clevelandben összegyûlt világiak -- katolikusok és protestánsok -- imádkoztak minden papi közremûködés nélkül. Soknak a szeme könnytôl csillogott, amint az invokációkra felelték: ,,Mindszenty bíboros, könyörögj érettünk!''

Nem lehet figyelmen kívül hagyni a Mindszenty-imák pszichológiáját. Kateketikai megfogalmazásban az ima az értelemnek az Istenhez való felemelése. A Mindszenty-imák azt jelentik, hogy az imádkozók a bíboros társaságában, az ô jelenlétében, az ô segítségével és pártfogásával emelik fel értelmüket az Istenhez dicséretre, kérésre, hálaadásra, esdeklésre. Azonban több is van ezekben az imákban a merô jelenlétnél. A Mindszenty-imák azt is jelentik, hogy az imádkozók a bíborosra hivatkoznak, a bíboros életszentségére apellálnak, szívét-lelkét magukévá teszik, mintegy kisajátítják. Bibliai képet használva azt mondhatjuk, hogy a bíborosba ,,öltözködnek'' és úgy jelennek meg a Bárány elôtt.

Az egyik Mindszenty-ima azért imádkozik, hogy az Isten dicsôítse meg a bíborost ,,csodákkal és jelekkel'', amelyektôl indíttatva az Egyház kanonizálja. Az Egyház csodákat kíván a szentté avatáshoz. A Mindszenty-imák bensôleg, elválaszthatatlanul össze vannak kapcsolva a Mindszenty-csodákkal, amelyek a bíboros halála óta, fôképpen a máriacelli sírjánál történnek. Akik tapasztalták a bíboros csodáit, tanúkkal és saját, eskü alatt tett vallomásaikkal tesznek bizonyságot róluk. A Szentnek kiáltjuk! gyûjteményben ezek közül a csodák közül néhány szerepel. A Mindszenty-csodák kivizsgálása és azok kiértékelése az Egyház tévedhetetlen tekintélyéhez tartozik. De addig is, míg ez megtörténik, a Mindszenty-csodák nagy örömet és izgalmat jelentenek mindazoknak, akik Mindszenty bíborost szentnek tartják és szentként tisztelik.

1975. május 6-án bekövetkezett halálával Mindszenty bíboros megszûnt az emigráció közvetlen élménye lenni. Életszentsége azonban tovább él az emigránsok köztudatában. ,,Történelmi ítéletének elôfutárai'' szentnek kiáltják, életszentségét hirdetik, kanonizálását sürgetik. Az emigránsok szemében, ítéletében és meggyôzôdésében Mindszenty bíboros szent, akire az oltár dicsôsége vár nemcsak Magyarországon, hanem az egyetemes, az egész világon elterjedt Egyházban. Az emigráció a bíboros életszentségérôl tesz tanúságot a Mindszenty-irodalommal, a Mindszenty-imákkal és a Mindszenty-csodákkal. Ebben a hármas tényezôben halad tovább és erôsödik a bíboros szentté avatásának mozgalma. Minél dúsabb, szebb, gazdagabb, kedvesebb és alaposabb a Mindszenty-irodalom, annál jobban szaporodnak a Mindszenty-imák és forróbbak lesznek buzgóságban, tisztábbak tartalomban, szebbek kifejezésben. És minél több lesz az ima, annál nagyobb a valószínûség, hogy jelek és csodák történnek -- mind nyilvánvalóbb lesz a bíboros égi közbenjárásának a valósága. És minél jobban sokasodnak a Mindszenty-csodák, annál hamarább lesz meg Mindszenty bíboros szentté avatása.

____________________

[1]	Széplaki Lajos, aki a Minnesotai Egyetemen tanár és könyvtáros, 1977-ben tette közzé kutatását: Bibliography of Cardinal Mindszenty, mely 64 könyvet, 329 cikket, 4 newslettert, 7 filmet és vetített képes sorozatot és 3 egyéb munkát sorol fel a bíborosról.

[2]	Könnyû László költeményét Horváth László is megzenésítette vegyeskarra, zongorakísérettel. Horváth László karnagy, zenetanár, zeneszerzô zenemûvek kiadója Summit, N. J.-ben. Ô írta az elsô ,,Mindszenty-misét''.


2. Mindszenty-misztikum -- Szent
2. Mindszenty-misztikum	Szent

,,Mindszenty életében sok a megmagyarázhatatlan elrendeltség, misztikum, a kegyelem, a predestináció'' -- írja Maróthy-Meizler Károly könyvében, Az ismeretlen Mindszentyben. Jelek, csodaszerû események utalnak arra, hogy az Isten kiválasztottja, kedve telik benne, nagy célja van vele. A jelek szenvedést hirdetnek, vértanúságra mutatnak, de elôre jelzik azt is, hogy az Isten Mindszentyt szentjének választotta.

A jelek liturgikus jelek. A Mindszenty-misztikumot a liturgia mondja el; ünnepek, szent helyek, szentírási szövegek, vallásos mûvészet világítják meg értelmünket, hogy lássuk az Isten terveit vele. A jeleket csak akkor vettük észre, mikor már elôttünk volt a valóság, amelyre mutattunk. Úgy vagyunk velük, mint Jézus tanítványai voltak a próféták jövendöléseivel: mikor beteljesedtek, ,,akkor jutott eszükbe az írás szava'', mikor a tények elôtt álltak, ,,akkor emlékeztek meg, mit jövendölt a próféta''.

Egy jel, amelyet az emigrációban mindenki ismer és idéz, hogy Mindszenty esztergomi érsekségének három és fél aktív, szabad esztendeje Szent István elsô vértanúnak a jegyében áll. A szent vértanú jelzi, mintegy kihirdeti Mindszenty érsekségének örömteljes kezdését, ô mutatja meg annak dicsôségét és Szent István vértanúságának ünnepén éri el érseki tevékenységének tragikus végét.

Mindszentynek, a magyar fôpapnak, és Szent Istvánnak, a kereszténység elsô vértanújának az összekapcsolása csaknem olyan kontraszt, mint az Egyház liturgikus naptárában Jézus születésének és István vértanúságának egymás mellé helyezése. Lehetetlen nem éreznünk benne az Isten ujját, lehetetlen nem gondolnunk a Szentlélekre, aki mindent szelíden, de erôvel elrendez. Karácsony másnapja Szent István elsô vértanú ünnepe. Mint Kovách Aladár oly megható szépen írja, ,,A megkövezett véres árnyéka borul egy pillanatra Jézus tündöklô bölcsôje fölé... Az egek angyali éneke a zuhanó kövek tompa halotti dobpergésével keveredik.'' Karácsony másnapján Jézust nem a betlehemi barlangban a pásztorokkal és napkeleti királyokkal a Szûzanya ölében találjuk, hanem a vértanú Istvánnal ,,látjuk, hogy nyitva az ég és az Emberfia ott áll az Isten jobbján''. (ApCsel 7,56)

Mindszenty esztergomi érsekké való kinevezését Pápán, Szent István templomában tudta meg 1945. szeptember 16-án, amikor 800 fiatal magyar szívét-lelkét pecsételte le Krisztusnak a Szentlélekkel. A szentség nemcsak a bérmálkozókat, hanem magát a szentségnek a kiszolgáltatóját is eltöltötte ,,hittel és kegyelemmel''. (ApCsel 6,5) Az új érsek oktatásában az állampolgári jogok és kötelességek gyakorlásának szükségességérôl beszélt. A hívô sereg elragadtatva hallgatta beszédét. Mindszenty rámutatott a fôoltár képére, mely István megkövezését ábrázolja és tagoltán, erôteljesen mondta: ,,A katolikus Egyház nem bújik el, ha vihar van felvonulóban, hanem mindenütt ott van a magyar néppel, a magyar népért. Nem rejtôzik el semmiféle földi, csupán az isteni védô szárnyak alatt.'' Majd arra kérte híveit, hogy kövessék Szent István vértanú példáját a megbocsátás és a szeretet gyakorlásában. ,,Katolikus magyarok soha ne kövezzenek, de szívós szeretettel dolgozni és szenvedni tudjanak.''

Ez volt a nyitány Mindszenty József három és fél éves aktív érsekségéhez. A megkövezett elsô vértanú, Szent István, tanúja és inspirálója volt a nyitánynak, melyben mint magban a fa és gyümölcse, csírában benne volt minden felemelô és fájdalmas, ami az elkövetkezô három és fél évben kifejlôdött. Nyitány volt a vértanúsághoz. Emlékirataiban írja: ,,Sokszor gondoltuk, hogy a vértanúság kora elmúlt, nem aktuális. A vértanúság fogalmát és lehetôségét már-már a legendák világába utalták; mintegy rátáblázták az elsô három század történelmének sárguló lapjaira. De a két világháború korfordulója után, az utóbbi évtizedek szörnyûségében rájöttünk arra, hogy ítéletünk helytelen volt.''

Ha egy kicsit eltûnôdünk a misztikumon, hogy Mindszenty, a magyar fôpap, és Szent István vértanú szoros kapcsolatban vannak, Esztergomnak, a magyar Sionnak romjai azonnal figyelmeztetnek, hogy a szent vértanúnak a magyar sorshoz való kapcsolata már ezeréves. Szent Istvánt, az elsô magyar királyt, Esztergomban keresztelte meg Adalbert püspök és Krisztus elsô vértanúja lett a védôszentje a megkeresztelt királyfinak. A szent vértanú pátrónussága alatt Szent István királyon át lett valóság a keresztény Magyarország, melyet Mindszenty József szívével-lelkével, minden porcikájával szeretett és amelyért élete végéig minden erejével harcolt. Közel van hozzánk a kép, mintha az esztergomi romok kövei alól jönne elô a megkövezett vértanú, odaáll Mindszenty mellé erôsségnek és támasznak, és az új érsek ,,kegyelemmel és erôvel eltelve'' (ApCsel 6,8) kijelenti: ,,Az ország elsô közjogi méltósága hazája rendelkezésére áll!'' ,,Az esztergomi érsek kész meghalni, hogy a magyar katolikus Egyház és a magyar haza javára élhessen és dolgozhasson...'' ,,Akarok jó pásztor lenni, aki ha kell, életét adja juhaiért, Egyházáért, hazájáért!'' ,,Ha Isten-Atyánk és Mária-Anyánk segít, akarok lenni népem lelkiismerete, hivatott ébresztôként kopogtatok lelketek ajtaján, a föltetszô tévelyek ellenében az örök igazságokat közvetítem népemnek és nemzetemnek. Ébresztgetem nemzetünk megszentelt hagyományait, amelyek nélkül egyesek talán igen, de a nemzet nem élhet.''

Mindszenty érseki bemutatkozása Esztergomban 1945. október 7-én nem kevésbé drámai és kinyilvánító, mint Szent István beszéde Jeruzsálemben a fôtanács elôtt.

A vértanúság gondolata tovább komplikálja a Mindszenty-misztikumot. Érsekségének három és fél aktív éve különösen -- de lényegében egész érseksége -- kimondottan a vértanúság csillaga alá került. 1946 februárjában XII. Pius az Egyház bíborosának kreálta 31 más püspökkel együtt. Az állam akadályozta Rómába utazását, hogy a bíborosi kalapot átvegye. A vörös kommunisták irtóztak az Egyház bíborától. Mindszenty késôn érkezett, de jelen volt a nyilvános konzisztóriumon, amelyen az új bíborosok megkapták a bíbornoki kalapot. A meghatódott, szent életû pápa, aki nagyon szerette a magyarokat, átölelte Mindszentyt és jövendölt: ,,A 32 közül te leszel az elsô, akinek vállalnod kell a bíbor színnel jelzett vértanúságot!'' -- mondotta, amint a bíborosi kalapot Mindszenty fejére tette. A bíboros Mindszenty római tituláris templomának a Santo Stefano Rotondót választotta és ez nemcsak egy újabb kapcsolatot jelentett az elsô szent vértanúval, hanem vértanúságának a módját és egyik jeles tevékenységét is elôre vetítette.

Mindszenty azt mondja, azért választotta a Santo Stefano Rotondót magának, ,,mivel ez volt régebben Rómában a magyar templom''. XII. Pius készségesen teljesítette a kérését. A régi, pogány Rómában a kerek templom mészárszék volt, kegyetlen, véres, undorító. A keresztényüldözések idején a vértanúk kínoztatásának helye lett. A templom még most is magán viseli eredeti céljának és történetének jegyeit. Mindszenty bíborosnak a címere ,,Pannonia Sacra'' jeligével a régi kerek templom bejárata fölé került és a portréját elhelyezték a templom belsejében, amelynek István vértanú a védôszentje. A templomban omladozó, fakuló freskókon sok más vértanú mártíromsága is ábrázolva van. A meglepô az, hogy az ábrázoltak legtöbbje csak ,,félig'' vértanú. Rettenetesen szenvednek, kínozzák ôket, ostorozzák, megcsonkítják ôket, átmennek a legkegyetlenebb tortúrákon anélkül, hogy vérüket teljesen kiontanák és meghalnának Krisztusért. Szenvednek, de a vértanúság pálmája nélkül maradnak, így lett ez Mindszentyvel is. Szenvedett, mint a vértanúk, kínoztatása közepette úgy imádkozott, mint István megkövezésekor, de vére ontását nem kérte tôle az Úr. Övé lett a vértanúk szenvedése és minden fájdalma, de nem lett övé azok végsô diadala és dicsôsége -- vérének ontása.

Ennek a misztikumnak része az is, hogy minden gyûlöletük és kegyetlenségük ellenére maguk a kommunisták se akartak vértanút csinálni belôle. Kínozták, de vigyáztak, ne legyen mártír, ne haljon meg a kezükön. A legvégsôkig elmentek a kegyetlenkedésben vele szemben, de megálltak a szakadék szélén: nem vették életét. Amikor már meggyilkolták volna, az Isten már kiragadta szolgáját az oroszlánok barlangjából és nagy bosszúságukra nem volt többé a kezük között.

Ennek ellenére Mindszenty vértanú mindenki szemében. Mindenki vértanúnak hívja, mártírnak mondja és ha a nép szava Isten szava, amikor szentté avatása elérkezik, a nép meggyôzôdése követelni fogja, hogy a vértanúság fogalma szélesebb legyen, úgyhogy Mindszentyt is belefoglalja.

A keresztény mûvészet István vértanút rendszerint fiatal szerpapnak ábrázolja, dalmatikába öltöztetve. Egyik kezében a pálma, vértanúságának jele, a másikban a kô, mártíromságának eszköze. De gyakran a kövek körülötte a földön hevernek szétszórva és István alamizsnát osztogat. Istvánt az apostolok azért választották, hogy a kezdôdô Egyház szegényeinek a gondozását rábízzák. Nemcsak vértanú ô, hanem a szeretet gyakorlásának is szentje, annak ragyogó példája. És ezen a ponton kapcsolódik újból össze Mindszenty élete az elsô vértanúéval. A szeretet gyakorlásában való hasonlóságuk még inkább növeli csodálatunkat, megerôsíti meggyôzôdésünket Mindszenty életszentségérôl és ismételteti velünk a misztikumot.

Mint fôpapot, Mindszentyt sok, eredeti lelkipásztori aktivitás jellemzi. Érsekségének három ,,viharesztendejében'' nem annyira a külsô orkán, az üldözés vörös vihara az, ami meglepô, hanem a belsô szélzúgás, a tevékenységek sodrása, a ,, lelkipásztori özönvíz'', mely belôle áradt. Minden a szívbôl jön, annak a teljességébôl forrásozik: a Mária-év, mely két éven keresztül mozgatja az egész országot, a nemzeti engesztelés, az egyházközségek átszervezése, a liturgikus offenzíva, országos népmissziók tartása, a politikai foglyok és bebörtönzöttek látogatása, búcsúszerû országjárás, püspöki körlevelek egymásutánja, elôadások, kongresszusok, szervezések, gyûlések tömkelege. Szédítô sebesség, hihetetlen aktivitás. Nem hiába mondották otthon, ,,ha az Isten nem lenne vele különösképpen, ezt nem tudná cselekedni''. De a változatos, végeszakadatlan lelkipásztori munkák sorozatában a legszebb, legragyogóbb volt Mindszenty szeretetakciója. A karitász kapcsolja különösen Szent Istvánhoz, aki azért volt kiválasztva, hogy testvéreit ,,az asztalnál szolgálja'' (ApCsel 6,2).

Az Emlékirataimban Mindszenty életszentségének, emberi nagyságának és tiszta magyarságának örök okmánya a ,,Nyomor és karitász'' címû fejezet. Az új érsek alig foglalta el székhelyét, két héttel utána, 1945. október 14-én Budapestre sietett, ahol leírhatatlan volt a nyomor, a szenvedés, a kétségbeesés. Érezte, hogy történelmi az idô. Tisztában volt ,,magyar népe önérzetével és nemes büszkeségével, amely nehezen kér és nehezen mutatja meg sebeit'', éppen azért ,,helyette és érte Buda várának háborús omladékai alatt, a fôvárossal való elsô találkozása idején kiáll az ország hercegprímása a nagy világ, civilizált népek és nemzetek színe elé ínséges tarisznyájával; és az élet tengerének égtájai felé küldi az SOS-jeleket: Mentsétek meg a pusztuló magyar életeket!'' Koldult, kért, könyörgött, esengett a világ minden tája felé. Hangja sikongott, mint Jeremiásé: ,,adjatok, segítsetek megmenteni pusztuló, éhezô népemet!'' Budapest ,,könny és siralom völgye'' volt akkor, amelyre ,,mint óriási halálkeselyû borzalmas öleléssel rátelepedni készült a tél'' -- a magyar történelem talán legborzalmasabb tele. A ,,halálkeselyû karmai'' voltak a betegség, éhínség, csecsemôhalálozás, a készletek hiánya, fûtôanyag és ruha hiánya, infláció.

Nem tudunk menekülni az érzéstôl, hogy láthatatlanul de valóságosan a népét segítô bíboros mellett ott volt Szent István, az alamizsnaosztogató levita. Mindszenty papjaihoz is beszélt és bár Szent Istvánt nem említette, azt akarta, hogy most a magyar földön minden pap, minden lelkipásztor, mint Szent István, alamizsnaosztogató legyen, ,,az asztalnál szolgáljon''. ,,Ha karitász van bennünk, akkor áttüzesedik minden gondolatunk. 1945- 1946 telén annyit fogunk elérni, mint lelkipásztorok, amennyi karitász van mûködésünkben.'' Aztán népét kérte, hogy szegénységüket osszák meg egymással: ,,Nem lehet csak külsô segítségre hagyatkoznunk. Akármennyire elszegényedtünk mi családról családra, akármennyire is gond tanyája minden családi szentély, a családi küszöbök nyíljanak össze a nagy sorsközösségben. Mindenki szûkösen élhet liszt, fa, ruha dolgában, de azért van mód kölcsönös segítségre. Az alamizsna fészke sohasem az erszény, sohasem a ládafia, a fáskosár, a ruhatár, hanem az érzô emberi szív.''

Ismerve a jeruzsálemi elsô keresztények életét, akik bizony szegények, lenézettek, üldözöttek voltak, nem járhatunk messze az igazságtól, ha feltételezzük, hogy Szent István, az alamizsnaosztogató is apellálhatott így testvérei szívéhez a rábízottak érdekében. Talán nem vagyunk messze a valóságtól, ha feltételezzük, hogy István is nyakába vette ,,az ínséges tarisznyát'' és koldult azokért, akiket szolgálnia kellett az asztalnál. A szentírástudósok nem így látják a helyzetet. Az írás nem mondja, hogy István és társai valaha is szolgálták a szegényeket, hanem azonnal a ,,prédikátorok és a vitatkozók'' szerepében mutatja be ôket. Lehetséges, hogy úgy volt. De a keresztény mûvészetben István véres kövek között állva alamizsnát osztogat, Mindszenty pedig ellenségei elôtt áll, akik ördögi kajánsággal azért vádolják, rugdossák, gumibotozzák és vetik börtönbe, mert koldulni mert éhezô népének! ,,Valutázott! Feketézett!'' -- ordították.

A Szentírás kétszer jellemzi Istvánt. ,,Hittel és Szentlélekkel eltelt férfinak'' mondja (ApCsel 6,5), aki ,,kegyelemmel és erôvel telve'' (ApCsel 6,8) csodákat és jeleket mûvel a nép körében. A hit, mely Istvánban van, az a természetfölötti ajándék, mely Ábrahámot képesítette, hogy remény ellenére is reménykedjék és minden bizalmát az Istenbe vesse. A hit szilárd bizalom abban, amit remélünk, meggyôzôdés arról, amit nem látunk. Az igaz ember hitbôl él, a hit teszi szentté, az a gyökere erényeinek. Hit nélkül senki sem lehet kedves Isten elôtt. ,,A hittel Krisztus lakjék szívetekben, verjetek gyökeret és vessetek alapot a szeretetben'' -- mondja Szent Pál és akkor ,,beteltek az Isten egész teljességével'' (Ef 3,17.19).

A hittel együtt tehát a Szentlélek is bennünk van és gyümölcsei láthatók lesznek életünkben: szeretet, öröm, békesség, türelem, kedvesség, jóság, hûség, szelídség, önfegyelmezés. (Gal 5,22) Amikor az Írás Istvánt ,,hittel és Szentlélekkel eltelt férfinak'' jellemzi, azt állítja, hogy a kiválasztott diakónus szent életû, erényes ember volt -- kedves, türelmes, békességes, jóságos, szelíd, fegyelmezett.

István második jellemzésénél az ,,erô'' a fontos, mivel a kegyelem lényegében egyértelmû ,,a hittel és a Szentlélekkel''. Az erô, amivel István el volt telve, a bátorság sarkalatos erénye volt. ,,Fiam, ha Istennek akarsz szolgálni, készülj föl igen sok megpróbáltatásra. Keményítsd meg szívedet... Ragaszkodj az Úrhoz és ne tágíts tôle, hogy életed végén majd felmagasztaljon. Mindent, ami rád szakad, tûrj el békességgel, maradj hûséges a megaláztatásban. Mert az aranyat tûzben próbálják, a kiválasztottat meg a balsors kohójában.'' (Sir 2,1-5)

Az adott értelmezés szerint, mint István, Mindszenty is mindig ,,hittel és Szentlélekkel eltelt férfi'' volt és ô is ,,kegyelemmel és erôvel volt telve''. A hangsúly az erôn, a bátorságon van. A bíboros látta a valóságot, tudta mi következik. Fájlalta a harcot, fájt neki a küzdelem, de nem tudta elkerülni. ,,A vértanúságot nem kereste, de nem is tért ki elôle'' -- írja róla Maróthy-Meizler Károly. Harca, küzdelme olyan volt, mint Krisztusé és Szent Istváné. Nem volt benne rossz szándék, csalárdság, de volt benne szeretet, jóság, türelem, szelídség és önuralom. Senkinek, még ellenségeinek se akart rosszat. ,,Mi még ellenségeinket is szeretjük, mert Jézus és nyomában Szent István szerpap iskolájában ezt tanultuk. Ha valahol az életben, itt ezen a téren lehet igazán nagy az ember, aki legyôzi önmagát'' -- mondotta Csepelen, 1945. december 23-án.

Tudta, hogy a harcban elesik, mert az óra a sötétség urának és csatlósainak volt az ideje. Tudta, hogy a küzdelemben nagyon egyedül áll. Fôpásztor volt, a nyáját nem hagyhatta el és nem engedhette meg, hogy a farkasok széttépjék. ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám a nagy világban legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellet a magam sorsa nem fontos'' -- üzente népének 1948. november 18-án. Ezt a szomorú, szelíd, szeretetteljes hangot ellenségei nem tudták elviselni. Mint István gyûlölôi a zsinagógában, ,,fogukat csikorgatták'' és ,,befogták fülüket''. A Magyar Kurírnak azt a számát, amely közölni akarta Mindszenty utolsó beszédét, a rendôrség elkobozta.

Mindszenty érsekségének három és fél aktív esztendeje alatt csaknem mindenben úgy viselkedett, küzdött, tanított, vitatkozott, ahogyan ,,Szent István szerpap iskolájában tanulta''. Nagyon hozzátartozik a misztikumhoz, hogy Mindszenty ellenségei is milyen meglepô hasonlóságot mutattak István vértanú ellenségeihez. Kovách Aladár nagy írói képességgel érzékelteti ezt, amikor a Szentírás szövegében a ,,libertinusokat'' felszabadítottaknak fordítja. Ellenségeiknek még a taktikájuk is hasonló volt. István esetében embereket fogadtak föl hamis tanúknak; felizgatták a népet; még papokat és entellektüeleket is beszerveztek ellene. És ezek azt mondták: romba dönti ezt a szent helyet -- a templomot -- és megváltoztatja a tanítást (vö. ApCsel 6,11-14). Végül is befogták fülüket, egy akarattal rárohantak és kivonszolták a városból (ApCsel 7,57).

A kommunisták is pontosan így tettek Mindszentyvel. Hat héten át a központosított támadások hulláma egymást követte. Országos felháborodást rendeztek ellene, levélkampányt indítottak, a munkásokat ,,spontán tüntetésre'' prímási rezidenciájához rendelték, sajtóban, rádióban, gyûléseken támadták. Végül is elküldték hozzá a magyar Egyház ,,kiválóságait'', egy történészt, egy lapszerkesztôt, és még azt az ôszinte, valóban nagy magyart, Kodály Zoltánt is kényszerítették, hogy Esztergomba menjen. Kodály azonban elvonult az ablakmélyedésbe, hogy ne legyen része a szomorú színjátéknak. Az ablakon keresztül a Dunát, ,,a haza könnyét'' nézte, míg a történész és a lapszerkesztô érveltek a bíborossal és fejtegették neki, hogy ,,a katolicizmus és a nemzet jövôje a kialakult hatalmi helyzet ôszinte elismerését kívánja'' és bizonygatták, hogy a kommunizmus többé nem ellensége az Egyháznak. Ha nem változtatja meg álláspontját, nagy kára lesz az Egyháznak és hazának. A bíboros arca olyan lehetett, mint Istváné volt -- ,,mintha angyal volna'' (ApCsel 6,15). Visszautasította az állításokat. A rendszer tehát kiadta a parancsot elfogatására. Egy rendôrosztag Esztergomba ment. Nagy zajjal betörtek a házba, dörömbölve, kiabálva felmentek a bíboros lakosztályába, minden oldalról körülfogták és elvitték a hírhedt, félelmetes Andrássy út 60-ba.

Hogy teljes legyen a misztikum -- a hasonlóság a bíboros és a vértanú diakónus között -- Mindszentyt Szent István vértanú ünnepén, 1948. december 26-án tartóztatták le és vitték el Esztergomból. A sötét lelkû bérenc rendôrezredes, aki letartóztatta, ,,csakúgy tajtékzott'' (ApCsel 8,3) Mindszenty ellen, mint Saul István ellen és fölényesen jelentette ki: ,,Hazaárulókat, kémeket és valutaüzéreket az éber demokratikus rendôrség akkor is kézre kerít, ha valaki bíborosi talárban van.''

Istvánt halálra kövezték ellenségei. A kövek zuhogása alatt térdre esett, Jézushoz fohászkodott, majd hangosan felkiáltott és Jézus példája szerint imádkozott: ,,Uram, ne ródd fel nekik bûnül, amit tesznek'' (ApCsel 7,59-60). Mindszenty már elfogatása elôtt elmondta ezt az imát: ,,Imádkozom az igazság és a szeretet világáért. Azokért is, akik Mesterem szava szerint nem tudják, mit cselekszenek; szívbôl megbocsájtok nekik'' -- írta utolsó körlevelében.

Saul jóváhagyta István megkövezését. Kedvét találta benne és hogy segítsen a vértanúságban, ôrizte azok ruháját, akik a köveket dobálták a diakónusra. Egy bérenc rendôrôrnagy különösen kedvét találta abban, hogy Magyarország hercegprímását a földre legyûrve rugdoshatta és levetkôztetve botozhatta. Luciferi örömmel az arcán, pihegve mondta: ,,Életem legboldogabb pillanata volt ez.'' A bíboros összeszorította a fogát, de a jaj néha elhagyta az ajkát. Mint az Emlékirataimban írja, ,,nyöszörgött fájdalmában''. Imádkozni kezdett. Magában mondta a zsoltárokat, késôbb ujjain végezte a rózsafüzért. És az összevert bíboroshoz a vértanú Szent István eljött a börtönbe vigasztalónak. ,,Emlékezetembôl kezdek hozzá a napi zsolozsmához -- olvassuk az Emlékirataimban. -- Elimádkozom a zsoltárokat, átelmélkedem az ünnep tartalmát. Szent István diakónus vértanúsága és Szent János apostoli élete bô anyagot nyújt az elmélkedô imádsághoz és az elmélyedéshez.'' Rettenetes szenvedései közepette a bíboros lelkében a legkisebb nyomát nem találjuk a kételynek, kétségbeesésnek, az Isten ellen való panasznak. Mindenben olyan, mint Szent István vértanú.

Aztán a kegyetlenül megkínzott Mindszentyt ellenségei kábítószerekkel, vegyszerekkel, lelki erôszakkal megtörték, egyéniségét megmásították, majd ítélôszék elé állították és életfogytiglani börtönre ítélték.

Egyes vértanúk ünnepén az Egyház Sirák fiának könyvét olvastatja papjaival a breviáriumban. A misztikum hatása alatt úgy tûnik, mintha Mindszenty József imádkozna a szent szöveget elôttünk:

Engedd, hogy áldjalak, Uram és Királyom,

hogy magasztaljalak, üdvömnek Istene...

oltalmazom lettél és megmentettél...

a sok szorongástól, amely rám szakadt.

Bárhová fordultam, nem akadt gyámolom,

támaszt kerestem, de seholse találtam.

Ekkor irgalmadra gondoltam...

Az Úrhoz folyamodtam, Uramnak Atyjához:

,,Szorongattatásom napján ne hagyj el

az acsarkodásnak és a magánynak idején.

Akkor mindennap majd dicsérem a neved

és hálásan magasztallak.''

Ekkor imádságom meghallgatásra talált,

megmentettél a pusztulástól

s a nehéz idôkbôl kiszabadítottál.

Ezért magasztallak és áldalak téged,

és zengem az Úr nevének dicséretét.

(Sirák 51,1-12)

A Szent István vértanú és Mindszenty párhuzamnak döbbenetes a fináléja. Az Apostolok Cselekedeteiben a szent író két mondatban foglalja össze a tragédiát: István vértanúságának napján, ,,azon a napon nagy üldözés tört ki a jeruzsálemi egyház ellen. Az apostolok kivételével (a hívek) mindnyájan elszéledtek Judea és Szamaria tájékára'' (ApCsel 8,1-2). Mindszenty elítélésével az Egyház ellen nagy üldözés tört ki Magyarországon. Püspököket tartóztattak le és ítéltek el; papokat vetettek börtönbe; a szerzetesrendeket megsemmisítették; a szerzeteseket internálták; a híveket megfélemlítették, hogy hitüket ne gyakorolják; az egyesületeket feloszlatták; az iskolákban elkezdték az istentelenség és az erkölcstelenség tanítását; a püspököket eskütételre masíroztatták... Magyarország nyugati határain lezárult a vasfüggöny a szabad világ felé, keletre pedig minden ajtó, kapu és sorompó tágra nyílt a Gonoszság Birodalma felé... Pannonia Sacrában nagy lett a sírás és a szomorúság. Az egész országot elborította a sötétség... Aki csak tudott, menekült a hazából nyugatra, emigrációba... Kínoztatásának elsô éjjelén a bíboros érezte a gonoszság beözönlését a hazába és az volt a benyomása, a terror rajta keresztül megy át: ,,Átélem az egész megdöbbentô valóságot, azt, hogy személyemen, lelkemen, testemen, idegeimen és csontjaimon keresztül vonul be a bolsevizmus teljessége most Magyarországra.''

Ebben a dermesztô sötétségben, a kétségbeesés legmélyén kezdett derengeni egy gyenge fény. Kezdetben alig volt több, mint egy kis gyertya pislákolása. Azok is, akik otthon maradtak, és azok is, akik elmenekültek, kezdték hinni, remélni és mondogatni, hogy a két szentnek és vértanúnak -- Szent István diakónusnak és Mindszenty bíborosnak -- az érdemeiért Pannonia Sacrát nem hagyja el az Ég! Az emigrációban azóta a gyönge kis fény verôfény lett. A fény a hazában is mindjobban erôsödik, terjed, melegít, irányít... Ebben a fényben már azt is kezdjük felismerni, hogy Mindszenty József esztergomi érsekségének három és fél aktív éve volt a magyar egyház legdicsôségesebb ideje és amint István vértanúságával megdicsôítette Jeruzsálemet, úgy dicsôítette meg szenvedésével és életével Mindszenty bíboros Pannonia Sacrát, Magyarországot!


3. Mindszenty, a jó pásztor -- Szent
3. Mindszenty, a jó pásztor	Szent

Mindszenty Józsefet ifjúságától fogva vonzotta a papság, és valószínû, hogy édesanyja szívén keresztül jött számára a hivatás kegyelme. Talán azért szerette édesanyját oly nagyon, annyi gyöngédséggel, mert nagyon szerette papi hivatását. Úgy érezte, hogy a kincset ômiatta, az ô imájára kapta. A gimnazista diáknak azonban voltak élményei, melyek megerôsítették hivatását. Ilyen volt a Mária kongregáció. Nemcsak lelkes, hanem vezetô kongreganista volt, úgyannyira, hogy mint kongreganista prefektusnak ,,bizonyos neve volt''. Híre eljutott a szombathelyi szemináriumba is és amikor felvételre jelentkezett, örömmel vették fel kispapnak. Egész életére befolyásolta kongreganista idealizmusa. ,,Kimondhatatlan sokat kaptam a kongregációban'' -- mondta a Regnum Marianum kongreganistáinak. A Szeplôtelen Szûznek dedikálta életét és fogadalmát soha nem másította meg. A Szûzanyát úrnôjének választotta és ,,tiszta, hív, szent apródja'' akart lenni egész életében.

Mint kongreganista, Jézus szemével és szeretetével nézett Máriára. Jézus választotta ôt az összes asszonyok közül édesanyjának. Jézust követve választják a kongreganisták Máriát ,,édesanyjuknak'' és tisztelik ,,halálos bûntôl mentesen, állhatatosan ôrzött kegyelmi élettel''. Mindszenty a kongreganistákról mindig lelkesen, elismerôen, nagy dicsérettel beszélt. Gyakran emlegette a kongreganisták szerepét Buda felszabadításában. Szerinte a kongregáció tûzhelye volt minden jeles magyar és katolikus megnyilatkozásnak és a kongregációkban fellángolt tûz a Szeplôtelen Szûz tiszteletére, az Egyház felmagasztalására és ,,szegény hazánk'' javára dobogott. Éppen ezért Mindszenty a Mária kongregációkat hatékonyan elômozdította.

1947. december 8-án Budapesten a kongreganistákhoz beszélt és említett egy másik élményt, mely véglegesen eldöntötte papi hivatását. Nyolcadikos gimnazista volt. Közvetlenül az érettségi elôtt állt, amikor minden bejelentés nélkül megjelent az erdélyi püspök a premontrei gimnáziumban. Másnap is eljött és gyóntatott. ,,Senki úgy nem gyóntatott, mint ô.'' Az idealizmussal teli kongreganista prefektus is, aki akkoriban kísértve volt, hogy újságíró legyen, elment hozzá gyónni. A gyónás nemcsak szentség volt, hanem lelkivezetés is és egy nagy vallásos élmény. Valójában történelmi esemény volt -- kiválasztottak találkozása. Ha példát keresünk rá az üdvösség történetében, a püspök és az ifjú Mindszenty találkozása olyan lehetett, mint Sámuel próféta találkozása Dáviddal, a pirospozsgás, szép lelkû pásztorfiúval. A püspök atyailag megfogta az elôtte térdelô ifjú csuklóját és érezte a vére lüktetését. Belenézett a szemébe és lassan, kedvesen, meggyôzôen mondta neki: ,,Légy, fiam, világi pap!'' Az ifjú érezte, hogy a püspök személyében Jézus hívta. Ha a hívást visszautasította volna, olyan lett volna, mint az evangéliumi ifjú, akit Jézus megszeretett és hívott, de az a hívást visszautasította, mert a földiektôl szabadulni nem tudott. Kísértése, hogy ne pap legyen, hanem újságíró, örökre eltûnt. Szót fogadott a püspöknek. Úgy vette a hívást, ,,mint a Regnum Marianum üzenetét''. A Regnum Marianum üzenete pedig ez: ,,Megszentelôdés és apostolkodás a Szentséges Szûz Mária és az Apostolok Királynôje lábnyomában és kegyelmei örökében.''

Az ifjú gimnazista nemcsak megfogadta, hogy világi pap lesz, hanem a kiválasztottakat jellemzô határozottsággal a világi papságot a maga ideális, evangéliumi szépségében tette élete céljává. Lelkipásztor lesz, népe papja lesz, a szegények és kicsinyek pásztora. Nem lesz se teológus, se filozófus, se szemináriumi professzor, nem kell neki egyházi méltóság, se pozíció, csak lelkipásztor akar lenni a szó krisztusi értelmében, pontosan úgy, amint az evangéliumban adva van. S amit ô elhatározott, abból nem engedett. Az ideált még püspöke kérésére se volt hajlandó feladni. ,,A teológián jól haladtam -- írja az Emlékirataimban. - Tanáraim, elöljáróim szerettek. Az elsô év után gr. Mikes János megyéspüspök a bécsi egyetemre küldött és a magyar teológusok szemináriumában, a Pázmáneumban biztosított helyet számomra. Nem éltem ezzel a fôpásztori keggyel. A püspök végül tudomásul vette elhatározásomat, amely meglepetést, kis hidegséget idézett elô; ezt pár évig éreznem kellett... Döntésemet késôbb se bántam meg, ugyanakkor a hidegség nem kísért sokáig püspököm és elöljáróim részérôl.''

A fiatal levita lelkesen készült a lelkipásztorságra. A teológiát szerette, de különösen a magyar irodalom és a történelem vonzotta. Mint esztergomi prímás, joggal mondhatta: ,,A magyar történelmet ismerem. A süllyedt korok hibáit, az Isten törvényébe ütközô bûneit mélyen fájlalom. De emelt hangon mondom, a magyar történelem nem katafalk és nem szemétdomb.'' Sokat olvasott és még többet imádkozott. Nagyravágyás nem volt benne. Az egyetlen ambíciója az volt, hogy Krisztus drága vérén megváltott népe lelkét gondozza. ,,De erre úgy készült, mintha királyfiakat akarna nevelni'' -- mint Maróthy-Meizler Károly mondja. Testét-lelkét készítette a nagy feladatra. Tanulmányai, imái, elmélkedései közepette hivatása alakult, szépült elôtte: ,,Nem! Nincs nagyobb boldogság, mint népének, amelybôl vétetett és amelyért élni parancsoltatott, megmagyarázni az isteni törvényeket, a szentségeket, erényeket, fô igazságokat, az irgalmasság testi, lelki cselekedeteit, a Szentlélek hét ajándékát és a nyolc boldogságot.'' (Maróthy-Meizler Károly) Az ô hivatása az lesz, hogy védje ôket a bûntôl, ha elestek, föloldozza ôket, misézzen nekik, hirdesse nekik az evangéliumot, lehajoljon hozzájuk, magához vonzza ôket, mint a jó pásztor a juhait és úgy vigye ôket Krisztushoz, ,,a legfôbb pásztorhoz, lelkünk urához''. (1Pét 5,4)

Égett a vágytól, hogy elmondja nekik, mennyi kegyelem és magyar érték van a templomban, a családi otthonban, az iskolában és a temetôben, és hogy ez a négy nagy valóság, melyet Szent István adott népének, hogyan ,,nyílik egymásba'', hogyan dolgozik együtt népe földi és örök boldogságáért. Püspök korában a ,,katolikusok várainak'' mondja majd a templomot, az iskolát, a családi szentélyt, a temetôt, és az életét teszi kockára, hogy ezekbe a ,,várövezetekbe hazug mesterek ne tegyék be a lábukat''! S ô, aki már mint kongreganista fogadalommal kötelezte magát a Szeplôtelen Szûz szolgálatára, a történelembôl jegyezgette ki magának, hogyan tisztelték a nagy magyarok Máriát és hányszor volt Magyarország Máriának felajánlva.

A nép egyszerû. Egyszerûen él, egyszerûen gondolkozik. Egyszerû hitében és szeretetében is. Tehát a lelkipásztornak is tudatosan egyszerûségre kell törekednie. Jézus is egyszerû volt. Az egyszerûség nem azonos a népieskedéssel. Az egyszerûség világosság és értelem. A lelkipásztor olyan egyszerû legyen, mint az olaj, mellyel megkeni a betegeket, olyan tiszta legyen, mint a víz, mellyel keresztel, olyan igénytelen legyen, mint a kenyér és a bor, melyet konszekrál. Beszéde, tanítása legyen egyszerû, érthetô, világos, határozott, mint az evangélium. Ami ,,igen'', az legyen félreérthetetlenül ,,igen'', és ami ,,nem'', az legyen kertelés nélkül ,,nem''! Mindszentyben már teológus korában megerôsödött a meggyôzôdés, hogy a lelkipásztornál ,,nem a tudás fitogtatása a cél, hanem hogy az emberek akarata édeskedjék a jóra'', és a lelkipásztornak ,,nem a bölcs emberekhez, hanem az egyszerûek értelméhez kell mérnie a mondanivalókat''. Egyszerûségre, világosságra, érthetôségre való törekvés jellemzôje lett egész életére. Mint Maróthy-Meizler Károly mondja, ,,Mindszenty világos, tiszta, zamatosan népi stílusát sohase cserélte föl mesterkélttel és finomkodóval.''

A szombathelyi szemináriumban mind erôsebb lett lelkében a vágy, hogy igazi lelkipásztor, mint az evangélium mondja, jó pásztor legyen, hogy eggyé legyen népével és Krisztus követeként járjon köztük. Persze, jól tudta, hogy a lelkipásztorkodásnak korszerûnek kell lennie. Lelkesítette Prohászka Ottokár és a pápai enciklikák szociális tanítása. 1915. június 12-én szentelte pappá Mikes János megyéspüspök a szombathelyi székesegyházban és négy évre rá, 27 éves korában Zalaegerszeg és környéke lelkipásztora lett. Több mint egy negyedszázadig, veszprémi püspökké való kinevezéséig volt jó pásztora Zala megye ezen részének.

Amikor 1944 márciusában elbúcsúzott híveitôl, összefoglalta, mit jelentett lelkipásztorkodása. ,,Megtettem mindent, amit az Egyház a pap vállaira rak -- mondotta. -- Isten igéjét hirdettem, bemutattam a szentmise áldozatot és kiszolgáltattam a szentségeket.'' Minden pontról megvizsgálta lelkiismeretét népe elôtt és megköszönte az Istennek, hogy ,,drága kegyelmébôl mindezt megtehette''. Nem tudta pontosan megmondani, hány szentbeszédet mondott Zalaegerszegen, de adatai voltak, hogy a kongreganistáknak tíz esztendô alatt 537 esetben prédikált. Évenként 72 szentmisét mutatott be híveiért és naponként másfél órát imádkozott értük. A szentmiséin, melyeken mindig ,,hatalmas hívô sereg jelent meg'', felidézte a ,,temetôk világát'' és kérte az Urat, enyhítse a tisztítótûzben szenvedôk fájdalmát. A szentségek kiszolgáltatásával kapcsolatban megjegyezte, hogy a ,,gyóntatószéket nem lepte be a pókháló''. A hatalmas egyházközség területén a betegek közül senki nem halt meg szentségek nélkül és a házastársak között nem volt elválás. Mindez azért volt, mert a pásztor ismerte nyáját. ,,Alig van lélek, aki a gyóntatószékemben feláldozást ne kért volna; alig van család, melyet nem ismertem, alig van gyerek, akinek a szemébe bele ne néztem volna és alig van családi kereszt, amit nem igyekeztem volna enyhíteni.'' Minden hívét igyekezett személyesen felkeresni. Ismert is jóformán mindenkit, még a másvallásúakat is az egész plébánia területén.

Búcsúbeszédét így fejezte be: ,,Én Jézus útjain igyekeztem szolgálni... Ha valakit megbántottam, azt a jónak szenvedélyes akarata idézte elô.'' Lelkesedéssel, papi buzgósággal egyházközségét egy nagy családdá formálta: a pap, ô, beletartozott minden családba és a hívek mind, kivétel nélkül beletartoztak a lelkiatya családjába, említi emlékirataiban.

A szentségi élet mögött, mely a lelkipásztor elsô gondja volt a 27 esztendô alatt, ,,a jónak szenvedélyes akaratából'' egy hatalmas társadalmi, kulturális és hitbuzgalmi életet teremtett. 9 új templom, 7 plébánialak, 9 ideiglenes misézôhely, 11 ideiglenes plébánialak, 12 új iskola, egy 35 személyes aggmenház épült és a lelkészkedô papok száma 12-re nôtt. A leányifjúság nevelésére Zalaegerszegen zárdaiskola épült, melyben tanítóképzô, líceum, polgári, elemi és szakiskola mûködött a kedves nôvérek vezetésével. Az egyházközség tele volt élettel: férfiaknak, nôknek, iparosoknak, kereskedôknek, fiatalembereknek, a munkás és a földmûves ifjúságnak, a középiskolásoknak és a gyermekeknek megvolt az egyesülete és annak a programja. Mint egykori lelkes kongreganista, Mindszenty maga vezette a Mária Kongregációt. A hitoktatás különösen fontos lett mindenütt a városban és a környékén, minden vonalon, elemi, közép- és tanonciskolákban. ,,Az új iskolák, a több tanító, a nagyobb óraszámban végzett hitoktatás emelték a vallásos életet és a mûveltséget is'' -- írja emlékirataiban.

A jó pásztor bevonta híveit az egyházközségi munkába. Közvetlen munkatársait ,,házapostoloknak'' nevezte és rajtuk keresztül érte el, hogy minden beteghez papot hívtak és minden erkölcsi és testi nyomort a tudomására hoztak. A ,,házapostolok'' szervezték a lelkigyakorlatokat, ôk toborozták a hallgatókat a teológiai elôadásokra, ôk propagálták a népmissziókat és az egyházközségi rendezvényeket. A ,,házapostolok'' érdeme volt, hogy a vasárnapi szentmiséken résztvevôk és a szentségekhez járulók száma ,,az országos arányt túlszárnyaló mértékben megnövekedett'' Zalaegerszegen és környékén. Nemcsak az asszonyok és a gyermekek járultak szentáldozáshoz és mentek gyónni, hanem minden társadalmi rétegbôl a hívek sûrûn és buzgón vették a szentségeket. A hitélet virágzott. Mindszenty sürgette a havi gyónást, a Jézus Szíve tiszteletet, a Mária-ájtatosságokat és a szentséglátogatást. Ápolta és szépítette a népszokásokat is. A búcsújárásokat az egész egyházközség nagy eseményeivé tette.

A jó pásztornak külön gondja volt a betegekre, a szegényekre, az öregekre, a bebörtönzöttekre, a vidékrôl jött szegény sorsú középiskolásokra. Minden iskolaévben 35 gimnazistáról gondoskodott, fizette kiadásaikat, biztosította lakásukat, ellátásukat és felügyelt tanulmányi elômenetelükre.

A korszerû lelkipásztorkodásban nagy szerepe lett a sajtónak. Fiatal korában arra gondolt, hogy újságíró lesz és mint lelkipásztor Zalaegerszegen valóban az lett, hogy a mindennapi események zuhatagában a rábízottak figyelmét Krisztusra terelje. A Zalaegerszegi Újság hetilapnak indult, de hamarosan napilappá vált. A lappal hívei ezreit érte el mindennap. A lapban mindennap beszélt hozzájuk, oktatta, irányította, bátorította ôket; ôrködött felettük és Krisztus fényével világította meg életük, a nemzet és az emberiség eseményeit. A lappal mindennap megfogta kezüket, hogy vezesse ôket. Az újság lett a jó pásztor hangja, melyet ismer a nyáj és követ (Jn 10,4). Maróthy-Meizler Károly szavával ,,egy napilap naponta ölô gond'', de Mindszentynek, a lelkipásztornak tapasztalatában a ,,katolikus várövezet'' négy tradicionális pilléréhez -- templom, családi szentély, iskola és temetô -- ötödiknek jön az újság. Prímás korában országos napilapért harcolt, azt követelte lépten-nyomon. Ravasz ellenségei jól tudták, mit tagadtak meg tôle. Nem engedték meg, hogy a nyáj hallja a jó pásztor hangját és azt kövesse. A ,,katolikus várövezet'' négy pillérébôl is elvettek kettôt: az iskolát és a családot. Meghagyták neki a templomot és a temetôt!

,,Magam csak lelkipásztor akartam maradni'' -- írja emlékirataiban zalaegerszegi életérôl. Mindszenty nem szimpatizált a politikus papokkal. Barátai és munkatársai unszolását, hogy politikai szerepet vállaljon, olyan határozottan hárította el magától, mint annak idején püspöke törekvését, hogy Bécsbe küldje teológusnak, vagy amilyen határozottan ellenállt üldözése idején papjai és édesanyja kérésének, hogy elhagyja az országot. A szentek intuíciójával kerülte a politikát, mondja Maróthy-Meizler Károly. Belsô fény, isteni kegyelem irányította, hogy ne politizáljon.

Tudta azonban, hogy a politika milyen közvetlenül érintette híveit, azok anyagi és erkölcsi életét és milyen könnyen romlásba vihette ôket. A politika volt a sûrû bozót, melyben a fenevad ólálkodik. ,,A politika ledöntheti az oltárt'' -- mondotta. Éppen ezért lelkipásztori kötelességének tartotta ,,a polgárok alaposabb tájékozottságát és felvilágosítását még a pártpolitika vonalán is elôsegíteni''. Az volt a felfogása, hogy határozott kiállással és lelkipásztoroktól jövô egyértelmû eligazítással meg lehet akadályozni a vallásellenes -- vagy társadalmi és közerkölcsöket romboló -- mozgalmak hatalomra jutását. A hit meggyengülésének tartotta, ha az Egyház az ateista mozgalmakkal szemben semleges álláspontra helyezkedik.

A szombathelyi szemináriumban a fiatal Mindszenty lelkiismeretesen, lelkesen készült, hogy lelkipásztor legyen; Zalaegerszegen a buzgó papot a Gondviselés készítette nagy gonddal, a maga pedagógiájával, hogy az egész ország jó pásztora legyen. Érezte-e, hogy a ,,legfôbb pásztornak'' terve van vele? Lehetséges, de soha nem beszélt róla. Amit tudunk, azoktól tudjuk, akik munkatársai és szemtanúi voltak életének. Papi hivatása szent maradt elôtte az aktivitások fergetegében is. Mindig, mindenütt, mindenekelôtt és mindenekfölött pap volt. Ha nem úgy lett volna, a Gondviselés elejtette volna. Az Oltáriszentség elôtt, az örökmécs fényében éjszakák idején imában ajánlotta magát és a rábízottakat Krisztusnak, a ,, legfôbb pásztornak''. Böjtölt és fegyelmezte magát. Tisztasága makulátlan volt. Ragyogott a szeretettôl. Minden hétfôn egy darab kenyér és egy kis víz volt az eledele. Azt mondják, a padlón aludt. Egyszerû volt ételben, italban, ruházatban. Heti szentgyónásban vizsgálta meg önmagát és bánta gyarlóságait. Ugyanakkor magas szellemi életet élt: olvasott, könyveket írt és szemét az ország életén tartotta. Nem kereste önmagát, hanem mint Szent Pál, mindenkinek kedvében járt. ,,Nem azt keresem, ami nekem hasznos, hanem ami másoknak van javára, hogy üdvözüljenek'' (1Kor 10,33). Zalaegerszegen 27 év alatt a Gondviselés kialakított egy szentet, kiképezte ,,szolgáját, hogy az emberek megtudják, elhiggyék és megértsék, hogy én vagyok. Elôttem isten nem alkottatott és utánam se támad soha!'' (Iz 43,10). Elôször a ,,százszor szent'' Veszprémbe küldte, aztán a magyar Sion ormára állította, hogy jó pásztora legyen Pannonia Sacrának a legszomorúbb, legnehezebb idôkben. Igaza van Kovách Aladárnak: ,,Kinevezése elsô órájában tudta, mi a teendôje, tétovázás nélkül, egyetlen töretlen vonalban vitte az Egyház és a magyarság önvédelmi harcát egészen összetöretéséig.'' És természetes volt, hogy amikor Esztergomban megjelent, kijelentette, amire a Gondviselés elôkészítette: ,,A lelkipásztorkodáson van a hangsúly... Akarok jó pásztor lenni!''

Amit Mindszenty mint püspök és érsek tett, magban már megvolt zalaegerszegi lelkipásztorkodásában. Az egerszegi egyházközség a maga lelki szépségében ott ragyogott elôtte és természetes volt neki, hogy a ,,viharesztendôk'' az egyházközségi élet megújulását sürgették az egész országban. Csak az egyházközségekbôl és azokon keresztül jöhet a megújhodás. Lelkesen tárta föl vízióját az Új Emberben írt cikkében 1945. szeptember 22-én. ,,Innét -- az egyházközségekbôl -- indul ki az ébresztés, a cselekvés, a küzdelem, az anyagi és lelki, háború alatti és utáni pusztulás és pusztítás ellenében... Az egyházközségi életben jönnek a tudat küszöbe fölé az Egyháznak nagy érdekei: a templom, katolikus iskola, kultúrház, temetô, család, a gyermek, a beteg, a szenvedô, a kísértésben lévô, az elaggott, vagyis akik Jézushoz oly közel állottak földi életében... Együtt van itt a hívô nép minden rétege... Az egyházközség egyesít Krisztusban és titokzatos testében, az Egyházban... Hívôk, szeressétek az egyházközségi életet... Itt Egyházatok, hazátok, családotok és egyéni magatok legszebb javát munkáljátok!'' Amit írt, 20 évvel megelôzte a II. vatikáni zsinatot, de azzal csodálatosan egybehangzott. Még a zsinat annyiszor vitatott kifejezése, az ,,Isten népe'' is benne van ,,hívô nép'' formájában. Mindszenty rövid, lelkes cikke mintegy vázlata, kivonata, ,,punktái'' annak, amit a II. vatikáni zsinat hangsúlyoz és egészében kifejt legszebb, legfontosabb dokumentumaiban: Az Egyházról (Lumen Gentium), Az Egyház a világban (Gaudium et Spes), A világiakról (Apostolicam Actuositatem), ennek kiváltképp harmadik fejezete.

,,Szaporodniuk kell az egyházközségeknek, mert a földindulás az új településeken új egyházközségeket dörömbölve sürget'' -- írta Mindszenty. Új egyházközségek alapítása elsôsorban a püspök feladata. Csak egy és egynegyed évet töltött Veszprémben, ebbôl az idôbôl pedig csaknem egy fél évet volt a nyilasok fogságában. Rövid veszprémi püspöksége idején mégis 34 új egyházközséget és 11 új iskolát létesített! Esztergomban a viharévek orkánja az egész ország gondját a vállára rakta és mint Rogács Ferenc mondta, ,,a hányatott magyarok mind belekapaszkodtak'', de ennek ellenére is azon volt, hogy a szükségnek megfelelôen templomok és kápolnák épüljenek. A megsérült vagy romba dôlt templomokat újjáépítette, azokat rendszerint személyesen áldotta meg és örvendezett, hogy egy-egy szép helyen ,,az Isten háza, az imádság háza, a mi lelkünk háza, a mennyország kapuja -- újjáépült'', mint a helyreállított Rókus-kápolna megáldásán mondta. Boldogasszony-évének budapesti búcsúján, 1947. november 8-án, a Koronázó templomban mondta: ,,Mi szegények, lerongyolódtak vagyunk, de mégis nagyot tettünk templomainkért ebben a három évben. Meghat és büszkeséggel tölt el, hogy a fôváros elszegényedett lakossága 1945-tôl 39 templomra 1.902.244 forintot adakozott. Örülök a Kun utcai új háztemplomának; hô vágyam az, hogy felépüljön a bombatalálatos Szent Család és a Soroksári úti, stb. templom; de ajánlom figyelmetekbe a sebes budavári Nagyboldogasszony templomot is. A múlt omlásaiban ez volt mindig az elsô megújhodó szentély.

Az egyházközség látható szent lelke, életformája a pap. Óriási részben tôle függ, milyen a nyáj, milyen az egyházközség. Már Egerszegen a vele dolgozó papok példaképe volt. Mondják, hogy a plébánia valami kolostorhoz vagy szemináriumhoz hasonlított pontosan megtartott napirendjével és munkabeosztásával. Ha hibát, mulasztást látott, azt azonnal korrigálta. Örült papjai buzgóságának és elismerte szorgalmukat. Az esperesi kerület gyûlésein, a papi koronákon tapasztalatát, megfigyelését, információit, élményeit közölte paptársaival és mindig hangsúlyozta nekik, hogy az egyházközségi élet a pap lelkének a vetülete. 1939. április 19-re a Dunántúl vezetô papjait értekezletre hívta össze, amolyan kisebbfajta kerületi zsinatra, hogy tanulmányozzák a nemzetiszocializmusnak, a nemzetiszínû pogányságnak elveit, azokat megvitassák és közösen megfogalmazzák a magatartásukat vele szemben.

Veszprémben és Esztergomban is teendôi között az elsô az volt, hogy papjaival foglalkozzék. Lelkigyakorlatokat, rekollekciós napokat, lelkipásztori konferenciákat rendezett számukra. Vágya, imája, igyekezete az volt, hogy a hazában minden pap jó pásztor legyen, akit népének érdekeivel teljes összeforrottság jellemez, akit az események állandóan ,,új gondolatok, új elhatározások és tevékenységek felé lendítenek'', együtt imádkozik népével, kitart mellette és mint a nagy Pázmány Péter, a néppel együtt újjáépíti az országot. Azt akarta, hogy a szeretet tüzesítse át a magyar papot és így keresse híveit.

Mindszentynek papjaihoz való szeretete és igyekezete, hogy jó pásztorok legyenek, csúcsát érte el a tôlük való búcsújában. A levél a keresztény irodalom remeke. Breviáriumba való írás. Hasonló Aranyszájú Szent János búcsújához, melyet idéz, de nem utánoz. Tele van gyöngédséggel, szeretettel, aggódással és nagy erôvel. Jézus nevében beszél hozzájuk. Szavai a Szentírás és a szentatyák mondatai. Amint olvassuk, lehetetlen, hogy ne gondoljunk az Úr Jézus búcsúbeszédére az utolsó vacsorán. Fájdalmas számára megmondani nekik, hogy szenvedés, üldözés, megvetés, talán vértanúság vár rájuk, de Szent Pállal nyugtatja ôket, hogy Krisztustól semmi sem választhatja el ôket, s a hitet sem veheti el tôlük senki és semmi. Kéri ôket, hogy legyenek világító oszlopok, látásuk legyen világos, a hit szemével nézzék a történteket, lelkipásztori munkájukat folytassák. Lelkükre köti, hogy szeressék a Szûzanyát, ne hanyagolják el szentgyónásukat, öltözzenek Krisztusba. Érezzék, hogy látványossága lettek a világnak, angyaloknak, embereknek. Kéri ôket, hogy ne szûnjenek meg híveikért és egymásért imádkozni, és mindig legyenek egységben püspökeikkel. Mindszenty, a gyöngéd jó pásztor, aki tudja, hogy a pásztornak táplálnia kell nyáját, papjai figyelmébe ajánlja a pápai enciklikákat és a püspöki körleveleket. ,,Bôséges oktatás van bennük.'' Használják ezeket szentbeszédeikhez. Végül sürgeti ôket, tartsák szem elôtt az örök élet reményét és a kegyelem segítségével emelkedjenek föl az apostolok magaslatára, akik örültek, amikor Jézusért szenvedtek. A levél többes szám elsô személyben beszél. Nem pluralis maiestatis ez, hanem inclusive language -- hogy magát is beleértse, hogy magát papjaival azonosítsa, hogy szeretetét és háláját mindegyikük érezze -- és hogy önmagát is vigasztalja.

Természetesen a pap, aki Krisztus példájára jó pásztor akar lenni, híveinek celebrálja az Eucharisztiát, prédikálja nekik az evangéliumot, megszenteli ôket a szentségekkel. Minden pap mindenekelôtt misézô pap, mint ô volt egész életében. ,,Mert korok változásai között az egyetlen állandóság: a mi Urunk Jézus Krisztus, az oltár igénytelen lakója. »Íme, én veletek vagyok mindennap a világ végezetéig.« Nélküle nincs papi élet a földön. Érte van a tegnap, a ma és a holnap'' - mondotta a Központi Szeminárium vezetôinek és kispapjainak 1948. május 6-án.

,,Isten igéjét hirdettem'' -- mondotta a zalaegerszegi hívektôl búcsúzó Mindszenty és ezt elmondhatta magáról mint veszprémi püspök és esztergomi érsek is. Zalaegerszegen hatalmas hívô seregnek prédikált minden vasárnap és ünnepnap. Mint prímás, ezreknek és tízezreknek, néha százezreknek hirdette az evangéliumot. Az amerikai követségen csak nyolcan-tízen hallgatták, de az emigrációban újra ezrek csüngtek a szaván. A szentmisén a szentbeszédet sohasem hagyta el, mondja Msgr. Közi-Horváth, aki sajtó alá rendezte Mindszenty válogatott szentbeszédeit. ,,A hit hallomásból vagyon.'' Ha hosszú a szertartás, legyen rövidebb a szentbeszéd, de ne maradjon el. ,,A szentbeszédet nem nélkülözhetjük... Elengedhetetlen a vasárnapi szentbeszéd'' -- írta elsô emigráns körlevelében. Amikor tehette, homíliát mondott, a szentmise evangéliumát magyarázta és alkalmazta. Táplálta híveit nemcsak az Eucharisztikus Kenyérrel, hanem az Ige Kenyerével is. Ezzel a gyakorlatával és tanításával megelôzte a II. vatikáni zsinat liturgikus dokumentumát, mely a homíliát ,,a liturgia nagyra értékelt részének'' mondja és sürgeti, hogy vasárnaponként és a parancsolt ünnepeken a homília ne maradjon el.

Mindszenty, az igehirdetô nem olyan volt, mint Prohászka Ottokár, vagy Bangha Béla, vagy Tóth Tihamér. Nem is törekedett, hogy ôket utánozza, ámbár nagyon értékelte ôket. Szentbeszédeiben nincs Prohászka misztikája, se költôisége, nincs bennük Bangha Béla fölényes, kissé színészkedô retorikája, se Tóth Tihamér mesterkéltsége és betanultsága. Mindszenty lelkipásztor volt és szavai a pásztor szívébôl jöttek -- egyszerûen, tisztán, frissen. Amit mondott, azon rajta volt a föld és az élet íze. Olyan volt, mint a kemencébôl kivett, frissen sült cipó -- kissé ragacsos, kissé repedezett, néha talán formátlan, de nagyon jóízû, mindig nagyon tápláló. ,,Amikor a vigasztaló maga is vigasztalásra szorul, csak nehezen tör föl ajkára a szó.''

Az ideált tudta és követte: a vasárnapi szentmiséken homília kell, de a körülmények gyakran mást diktáltak neki és követnie kellett Szent Pál tanítását Timóteushoz: ,,Hirdesd az evangéliumot, állj elô vele akár alkalmas, akár alkalmatlan. Érvelj, ints, buzdíts nagy türelemmel és hozzáértéssel. Mert eljön az idô, amikor az egészséges tanítást nem hallgatják szívesen... Az igazságot nem hallgatják meg... Te azonban maradj mindenben meggondolt, viseld el a bajokat, teljesítsd az evangélium hirdetôjének feladatát, töltsd be szolgálatodat'' (2Tim 4,2-5). Elég átlapoznunk a Mindszenty okmánytár három testes kötetét, hogy némi fogalmat kapjunk, milyen meggyôzôdéssel hirdette az evangéliumot és védte az igazságot: tanítás, bátorítás, védekezés, figyelmeztetés mindenütt. Valójában emigrációs látogatásaikor se homíliát mondott. Akármennyire frissnek, erôteljesnek látszott lenni testben és lélekben, a hosszú utazások, a tömeg, az érzelmek, a hívekkel való találkozás és magas kora megviselte és kifárasztotta. Követte azért a szeretett apostolnak, Szent Jánosnak a példáját, aki idôs korában állandóan egyet, a szeretetet hirdette: ,,Fiacskáim, szeressétek egymást!'' Mindszentynek a ,,Szent István-i örökség'' volt a tanítása. Némi változattal csaknem mindig azt ismételte minden látogatásakor, de ahogyan elmondta, mindig szép, könnyekig megható volt.

Jegyezzük meg azt is, hogy a jó pásztor Mindszenty nagyon szerette a Szentírást és azt meglepôen sokat idézte. Szép példa erre a nemzeti engesztelést meghirdetô körlevele, a papjaitól való búcsúja, az Egyház szabadságáról tartott elôadása, a ,,Veni Sancte ifjúság nélkül'' pásztorlevele. Egyik legszebb írása a kanadai magyarokhoz küldött üzenete, a filippiekhez írt levél alkalmazása.

A zalaegerszegi plébános kerülte a politikát, de az a lelkipásztori elve, ,,hogy határozott kiállással a lelkipásztortól jövô egyértelmû eligazítással megakadályozhatók a vallásellenes és közerkölcsöt romboló mozgalmak'', kategorikus imperatívusza lett mint veszprémi püspöknek és az ország prímásának. Harcának, áldozatának, szenvedéseinek, számûzetésének oka lett ez az elvi meggyôzôdés, amely püspöki kinevezésével azonnal aktualizálódott. Tegyük azonnal hozzá: ehhez az elvhez való hôsi ragaszkodása lett életszentségének a bizonyítéka is. Valójában amit tett, nem is volt politika, hanem az örök, természetes és természetfeletti igazságok hirdetése és alkalmazása. ,,Az emberi alapvetô jogok védelme, népünk gyötrelme, nem napi politika. A nép nem mondhatja el fájdalmát, nem tárhatja fel sebeit. Az Egyház köteles híveit védeni'' -- mondotta. Egyszerûen élte fôpásztori hivatását: ,,Ne mondd az árnyékot fénynek, sem a fényt árnyéknak, sem jónak a rosszat, sem a jót rossznak. Az idô az Isten kezében van és az idô az Igazság szövetségese.''

Alighogy veszprémi püspök lett, a dunántúli püspököket nyomban rábírta, hogy a Dunántúl megmentéséért a nyilas kormánynál eljárjanak. ,,Egyén feláldozhatja magát a nemzetért, de nemzetet öngyilkosságból odavetni csak úgy elvbôl nem lehet... Ha az a kérdés, honnan vesszük a jogot, hogy szavunkat felemeljük, emelt fôvel válaszolunk: a törvényhozásnak, az országvezetésnek vagyunk Istentôl rendelt tényezôi... Kötelességünk a történelem és az Úristen ítélôszéke elôtt a felelôsségre rámutatni a Dunántúl három és félmillió lakosa nevében.'' A nyilasok válaszul nyomban letartóztatták és internálták az új püspököt. Mint prímásnak még bátrabb lett a hangja 1945-ben a választások elôtt írt körlevélben: ,,Titeket, kedves híveink, felszólítunk, hogy fontoljátok meg szavainkat s a választás alkalmával adjátok szavazatotokat arra a jelöltre, aki az erkölcsi tisztaság, a jog, az igazság és a rend érdekében fog síkra szállni és képes lesz küzdeni a jelenlegi szomorú állapotok visszaélése ellen... Az erôszak és a zsarnokság annál nagyobb lesz, minél kevesebb ellenállásra talál.'' A harc elkezdôdött a keresztény Magyarországért. A jó pásztor nem futott el a farkastól, de a medvétôl sem. De az is igaz, hogy a körlevéllel a gonoszság birodalmának és bérenceinek halálos ítéletét vonta magára már 1945-ben!

Mindszenty harcát szóban és írásban vívta, írásai fôképpen fôpásztori körlevelei voltak. Az elsôt még mint veszprémi püspök írta 1945. május 24-én a püspöki kar nevében, az utolsót Esztergomból küldte csaknem egy hónappal letartóztatása elôtt, 1948. november 18-án. Ennek a befejezésében van a sokszor idézett mondat: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a küldetést rója rám a nagy világon legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.''

Mint két pont között futó vonal, e két körlevél között van a körlevelek sûrû, hosszú egymásutánja. A legtöbb a püspöki kar nevében beszél, de ô volt a szerzô, ô volt a hang és ezt tisztelôi és ellenségei egyformán tudták: tiltakozás a magyar-németek kitelepítése ellen; útmutatás a választásokra; felhívás nemzeti kiengesztelésre; buzdítás az irgalmasság cselekedeteinek gyakorlásara; a katolikus nevelés érdemeinek kimutatása; a keresztény család hivatása; amnesztia kérés a politikai foglyoknak; tiltakozás a felvidéki magyarok deportálása ellen; a kötelezô hitoktatás védelme; a katolikus ifjúság érdekében; az imádság és engesztelés erôirôl; Boldogasszony-évének bejelentése; az Egyház jogai a neveléshez; tiltakozás a katolikus iskolák államosítása ellen; a szerzetes tanárok búcsúzása az iskoláktól; a szülôk kötelességei; újévi pásztorlevél. Az utolsó körlevele szomorú hangú ,,nyílt levél'' volt a ,,haladó katolikusokhoz'', és ezután halotti nagy csend borult az országra. Gyôzött a gonoszság, gyôzött az erôszak. Nagypéntek lett Pannonia Sacrában.

A fölsorolás mutatja, hogy Mindszenty a nemzet minden sorskérdését tárgyalta. Isten akaratának vette, hogy népe védôangyala legyen és minden erejével gátat vessen a kommunizmus szennyes, istentelen áradatának. Amit írt, azt az evangélium szerint, az Egyház tanítása alapján és történelmi szemlélete szerint írta. Az örök célok és a földi célok szolgálata eggyé lett a jó pásztor életében. A szentek bátorságával, a választottaknak adott különös kegyelem erejében és nagy felkészültséggel tett mindent. Ha nem lett volna szent, ha nem lett volna Jézus Szíve szerinti jó pásztor, ha nem töltötte volna el a Szentlélek az erôsség, a bölcsesség, a tudomány, a tanács ajándékaival, akkor talán megfutamodott volna, vagy legalábbis ingadozott volna. Kompromisszumot keresett volna, ,,rugalmas'', ,,flexibilis'', jobbra-balra taposó alkalmazkodó lett volna, mint a kishitûek. ,,Én vagyok a jó pásztor. A jó pásztor életét adja juhaiért. A béres azonban, aki nem pásztor... elfut, amikor látja, hogy jön a farkas. A farkas azután elragadja és szétkergeti a juhokat'' (Jn 10,11-13). A zsidók, a farizeusok, az írástudók, fôpapok és a nép vénei kritizálták Jézust, a jó pásztort. ,,Ördög szállotta meg és megháborodott'', mondották (Jn 10,20). Így tettek Mindszentyvel is. A kommunisták, politikusok, ,,haladó katolikusok'', békepapok kritizálták: ,,Ôrült volt, megszállott volt'', mondották. ,,A bölcsesség azonban igazolja magát tetteivel'' (Mt 11,19) -- mondotta Jézus, a Jó Pásztor.

,,Ebben a drámai helyzetben másodrendû kérdés lett, hogy gyôzünk-e -- olvassuk az Emlékirataimban. -- A gyôzelemnél is fontosabb ügy lett a helytállás példája és erkölcsi parancsa a ránk kényszerített harcban... Mindaddig, míg a magyar népben él a hit, ez a hit nagy erôt ad a nemzetnek a talpra álláshoz. Ami az én szerény személyemet illeti, nem tekintem magamat egyébnek, mint nemzetem szolgálattevôjének. Ezt a szolgálatot teljesíteni akarom, akármilyen árat követeljen is. Tinektek pedig azt mondom: az Egyházhoz való ragaszkodásban, az erkölcsi elvek tiszteletben tartásában és a magyarsághoz való ragaszkodásban legyetek rendületlenek.'' Ezt Szegeden mondta Szent Gellért ünnepén, 1946. szeptember 22-én.

Zalaegerszegen Mindszenty, a lelkipásztor tele volt eredetiséggel. Eredetiség jellemezte mint fôpásztort is. Rendkívül finom lelkipásztori érzéke volt. Ez nyilvánvaló körleveleibôl, tetteibôl, intézkedéseibôl. A lelkipásztori érzék vezette, hogy Veszprémben a letartóztatásakor püspöki díszbe öltözzék és áldást osztva, papjaitól és kispapjaitól körülvéve gyalog menjen a rendôrségre, míg a meglepett, tehetetlen rendôrök szégyenkeztek a menetben. Lelkipásztori érzéke vezette, hogy a fogházban kispapjait pappá szentelje. ,,Különös papszentelés volt az! Tíz kispapnak volt egy gyertyája, egy karingje, egy miseruhája, de majdnem mindegyiknek volt egy fegyveres ôre!'' A lelkipásztor, aki különösen tudatában volt, hogy az emberi munka gyümölcse az ajándék, amibôl a szentmise alatt ,,az élet kenyere és a lélek itala'' lesz, rendelte el, hogy a gyári munkások és a kisiparosok munkaeszközeit megáldják Szent István király ünnepén. A munkások szerszámaikat a templomban az oltárrács elôtt fehérrel leterített asztalokra helyezték, a vállalatok pedig kisebb gépeiket virágokkal és zászlókkal díszített teherautókon a templom elé hozták. Az a Mindszenty, aki érezte népe fájdalmát és örömét is, rendelkezett, hogy minden plébánián legyen hálaadó szentmise a már hazatért hadifoglyokért és az azt követô vasárnap legyen könyörgô szentmise a még távollevô hadifoglyokért. Nagyon tapintatosan, de finom lelkipásztori érzéssel kérte híveit, hogy nagyböjtnek legyen szép virága a szeretet úgy, hogy a katolikus családok egy-egy szegényt lássanak vendégül szerény böjtös ebédjükhöz. A jó pásztor kereste az elveszetteket. Mindszenty kereste elveszett híveit a fogolytáborokban, az internáló táborokban, a börtönökben. ,,Lelkipásztori meggondolásból tettem -- írja emlékirataiban --, de arra is gondoltam, talán érdeklôdésem és látogatásom mérséklettel hat majd a gyûlölet tobzódására.'' Hozzáteszi mindjárt, hogy részvét és hála is vitte, hiszen maga is fogoly volt Sopronkôhidán. Ha a táborba nem akarták beengedni, nem tágított és a kapu elôtt várt, míg a parancsnokság meggondolta magát.

A lelkipásztori látogatásokhoz nagy érzéke volt és örömét lelte bennük. Az emigrációban ezek a látogatások csúcspontjukat érték el, növelték hírnevét, elterjesztették életszentségének a hírét és ôt magát is rendkívül boldoggá tették.

Mindszenty magyar lelkipásztor volt. Amikor lelkipásztori érzéke párosult történelmi tudásával és magyar érzésével, fölülmúlhatatlan szépet alkotott. Ilyen volt a Boldogasszony-éve, a Szûzanya szeretetének és a nemzeti érzésnek finom lelki ötvözete. Ilyenek voltak a nemzeti engesztelés napjai is. Ilyen volt az is, amikor Szent István áldott jobbját 1947-ben Szent Adalbert püspök halálának 950. évfordulóján Esztergomba vitette, hogy közel ezer esztendô után ,,a megkeresztelt szent jobbja találkozzék a keresztelô szent jobbjával'' és ebbôl a találkozásból ,,szent rózsák fakadjanak''. A magyar nyelvû szentmise bevezetésének a magyar fôpap örvendezett. A magyar lelkipásztort ellenállhatatlanul vonzották a magyar szentek. Ismerte életüket, gyönyörködött bennük, idézte ôket, eszményképnek állította ôket népe, nemzete elé, hogy mint ôk, ,,mi is legyünk tiszták, hôsök, szentek''. A magyar szentek, Szent István, Szent Gellért, Szent Imre, Szent László, Szent Erzsébet, Szent Margit benne voltak csaknem minden prédikációjában. Velük keltett reményt, velük vigasztalta, oktatta népét. Nagy szeretettel, forró könyörgéssel hívogatta ôket, hogy jöjjenek Pannoniába, segítsék megpróbált véreiket, hogy a haza újra Szûz Mária virágoskertje legyen. Abyssus abyssum invocat! A szent hívta a szenteket! Lelkipásztori érzékének és történelmi ismeretének volt a gyümölcse a Koronázó templomról, ,,a budavári Nagyboldogasszony templomáról'' mondott beszéde Boldogasszony-évében. A történelem folyásában itt látta ,,az imádkozó Magyarországot'', ,,a hálaadó Magyarországot'', ,,az esengô Magyarországot'', ,,az engesztelô Magyarországot'', és természetesen ebbe a szent folyamba akarta beleállítani népét, hogy imádkozó, hálaadó, esengô, engesztelô legyen.

Mindszentynek zalaegerszegi plébánossága idején nagy öröme volt a híveivel való személyes kapcsolata. Mindenkit személyesen ismert. Ez természetesen nem volt lehetséges püspök és érsek korában. A közvetlen kapcsolatot, a négyszemközti bizalmat, az atya és gyermekei közötti bensôséges viszonyt, a pásztor és a nyáj között lévô szeretetet, melyrôl oly szépen beszél Maróthy-Meizler Károly, felváltotta az egyesületekhez, a szervezetekhez, sokszor a nagy tömeghez való impresszionális viszony. Mint fôpásztor bérmautakon, kongresszusokon, elôadásokon, gyûléseken, ünnepélyeken átmenetileg és csaknem minden alkalommal más helyen találkozott népével. De még így is a személyes viszony, a bensôségesség után vágyott. ,,Eljöttem, hogy a pásztor és a nyája egymás szemébe nézzen, a szívekbôl kölcsönösen olvasson és Istentôl erôt merítsünk'' -- mondotta 1945-ben elsô érseki látogatásakor Budapesten. ,,Kívánva kívántam eljönni hozzátok... hogy titeket, ifjakat és öregeket, valamennyiteket szemtôl szembe láthassam'' -- mondotta Szentendrén a bérmálkozáskor. Akárhová ment, ismerni akarta a hely történetét, hogy azon keresztül keressen meleg kapcsolatot azokkal, akikkel találkozott.

A jó pásztor találkozott az egyetemi ifjakkal. ,,Bíztató tavasznak'' hívta ôket és édes szavakkal, az evangéliumból vett példákkal kérte ôket, hogy csak Krisztus legyen az út, amelyen járnak. Megbérmálta a gimnazista lányokat és a ,,Szentháromság gyönyörû, ékes, magasba emelt galambházainak'' mondotta ôket. Beszélt az orvosokhoz és Szent Lukács példája szerint ,,kedvességet, hûséget, segítést'' kért tôlük, valamint sürgette ôket, hogy gyógyítsák a testet, de ,,tapintatos szavakkal'' gyógyítsák a lelket is. Találkozott a szülôkkel és lelkükre kötötte, ,,telekkönyvileg az Isten keze írta föl'', hogy a szülôké a gyermek, nem adhatják tehát föl természetadta jogukat gyermekeik neveléséhez. ,,A szülôk kapcsolata korábban kezdôdik a gyermekkel, mint az államé.'' A kongreganisták között volt fogadalom újításukkor és kérte ôket, hogy ,,imádságuk, lelki életük, jellemük, életük legyen méltó Ahhoz, Akinek követésére magukat elkötelezték''. Elment Csepelre a munkásokhoz és kifejtette elôttük ,,az Egyház szeretettanát'', mert ,,a szociális szeretetben'' van a munkáskérdés megoldása. Máriaremetén a katolikus férfiak tízezrei elôtt állt és mélyen meghatotta ,,gyémántnál többet érô, fönséges hitvallásuk''. Elment Debrecenbe is nemcsak püspököt szentelni, hanem hogy ,,kontaktust'' teremtsen katolikusok és kálvinisták között. ,,Debreceni véreimnek'' szólította ôket és sajnálta, hogy volt idô, ,,mikor katolikusok és kálvinisták egymást marták itt -- rosszul tették, bár sohse tették volna''! Mindszenty, a lelkipásztor az ökumenizmust 20 évvel elôbb elkezdte, mint a hivatalos Egyház.

De egy percre se feledjük, hogy míg a pásztor a nyájjal foglalkozott, a farkas szünet nélkül ólálkodott, hogy széttépje a nyájat. Ha ezekben a találkozásokban volt is öröm és pislákolt is a remény, hogy talán minden jó lesz, sokkal több volt az aggodalom. Mindszentynek, a lelkipásztornak legnagyobb fájdalma volt az iskolák elvétele és valószínûen a legszomorúbb találkozása volt a szerzetes elöljárókkal, mikor közösen eldöntötték, hogy a szerzetes tanárok kivonulnak az államosított iskolákból. Mindszenty körlevele, mellyel bejelentette a döntést, egy nagy fájdalmas felkiáltás volt. ,,Akik szorgalmasan tanították azokat, amelyek Jézuséi'', elhagyták az iskolákat. De hová, merre? Mi lesz velük? Mindszenty arra kérte a híveket, a szerzetes tanárokat, papokat, testvéreket, nôvéreket, tekintsék családtagjaiknak. ,,Kezetek, szívetek, ajtótok legyen tárva számukra.'' A körlevelet a Golgotára induló Üdvözítônek az imájával zárta: ,,A világ gyûlöli ôket, mert nem e világból valók. Óvd meg ôket az igazságban. A szeretet, amellyel engem szerettél, bennük legyen és én ôbennük.'' A jó pásztor nemcsak övéiért, hanem önmagáért is imádkozott. Tudta, hogy kérlelhetetlenül áldozat lesz juhaiért.

Tulajdonképpen minden, amit Mindszentyrôl mondunk, része a jó pásztor portréjának. Része a képnek a Mindszenty-misztikum; Mindszenty, a misézô pap; Mindszenty, a fájdalmak férfia; Mindszenty, a Szûzanya tisztelôje; Mindszenty, a magyar. Lelkipásztor volt Zalaegerszegen, Veszprémben, Esztergomban, az emigrációban, de lelkipásztor maradt a megpróbáltatások hosszú, keserû évei alatt is a börtönben és az amerikai követségen. Lelkipásztor volt mindenütt, mindenkor életének minden körülményében. Habitusa, megszerzett erénye, életformája lett, hogy mindent lelkipásztori szempontból nézzen és ítéljen. Mint lelkipásztor reagált a körülötte zajló eseményekre. Ez volt az elsô, ami a Napi jegyzetek kéziratából feltûnt Csonka Emilnek, aki azt sajtó alá rendezte és bevezetôt írt a könyvhöz. Érdemes idézni, mert nagyon igaz és igazán mély belátás Mindszenty lelkébe:

,,Mennyi apró epizód bizonyítja a végsô megállapítást, hogy Mindszenty intenzíven, a szó legszebb értelmében papi lélek és felelôsségteljes egyházfô volt! Ha valakinek a halálhírét hallja, mindjárt az nyugtalanítja, vajon az illetô részesült-e a halotti szentségekben, gyónt-e, áldozott-e, mielôtt jobblétre szenderült? Volt titkára, Turchányi halála után még másfél évvel is bántja ez a bizonytalanság. Mikor az amerikai ügyvivô, O'Shaugnessy meghal, az özvegynél azt firtatja elsôsorban, hogy a haldokló mikor kapta a szentkenetet? Vagy milyen beszédes tény, hogy ez a hetvenedik évében járó öregember még mindig emlékezik hittanáraira és azokra, akiket ô tanított hittanra. Mennyire felfrissül, mikor egy kis katolizáló gyereket részesít hitoktatásban a követségen. Milyen szent neki -- aki ekkor végeredményben már történelmi személyiség, világhírû nagyság --, milyen mindent szabályozó életelv neki a Tízparancsolat.

Papi funkciója a követségen is hitvallása, kötelessége és vigasztalója egyszersmind. Misézik, prédikál, gyóntat, oldoztat, keresztel, gyászszertartást végez, feloldoz és áldást ad, s ha elôfordul, hogy csak egy hívô van jelen miséjén, annak is úgy mondja a szentbeszédet, mintha százezer hallgatná. Elkeseredik, ha valamely papi funkciója nem sikerül, ha úgy érzi, papi kötelességét elhanyagolta, mert fáradtságában nem elég jól prédikált. Amikor tüdôbeteg-gyanús és ezért az orvosok nem engedik, hogy áldoztasson, ettôl valósággal lelki beteg, türelmetlenül várja a zárlat feloldását és szinte kisfiús ravaszkodással puhatolózik az orvosnál, nem lehetne-e, hogy újra áldoztasson. Heteken át kínozza a félelem, hogy gyóntatóatyja nem jöhet el és így esetleg elmarad húsvéti szentgyónása.

Emellett ízig-vérig a nagy egyházfejedelem, akinek tétlenségre kárhoztatva is szüntelen, intenzív gondja az Egyház helyzetének alakulása, paptársai és püspöktársai sorsa. Rajta tartja szemét az egyházpolitikai fejlôdésen, mindenrôl tájékozva akar lenni, memorandumokat dolgoz ki és a helyzet oly pontos érzékelésére tesz szert, mintha Esztergomban ülne. S amellett figyelmét nem kerüli el a legapróbb részlet sem, s ami másoknak talán quantite negligeable, az neki rendkívül fontos, például az, hogy a Mátyás-templom nem fûthetô és ez hátrányosan befolyásolja a hitoktatást és a hitéletet.

Kibontakozik elôttünk a prímás ökumenikus lelkülete. Belsô meggyôzôdésbôl helyesli a II. vatikáni zsinat törekvéseit ezen a téren. A követségen nagyrészt protestáns környezetben él, ez sok tekintetben új élmény számára. Nem törekszik azonban arra, hogy prozelitákat teremtsen, hanem inkább más felekezetûeknél is a vallásos érzés elmélyítését szorgalmazza, azoknál is egyetemes keresztény erkölcsöt hirdet: rendezni a családi életet, vigyázni a jó erkölcsökre. Mint katolikus pap, nem zárkózik el, ha valaki felfedezi e vallás szépségét és vonzónak találja, ezen örül a lelke, de nem akar vallási fanatizmussal téríteni. Ordass evangélikus püspököt éppúgy megsiratja, mint katolikus püspöktársát, s Miss Walker nagyságát nem utolsósorban abban látja, hogy vallásos, derék protestáns lány.''

Sirák fiának könyve, melyet az Egyház ,,Egyházi könyvnek'' nevezett el, beszél ,,az Isten dicsôségérôl a történelemben''. Bevezetôben általánosságban említi a ,,nagyhírû férfiakat'', az ôsöket, akik okosan, bölcsen, ,,megfontolt elôadással'' kormányozták a népet. Ezeknek az életszentsége nem merül feledésbe, nevük megmarad nemzedékrôl nemzedékre és dicséretük örök lesz az Egyházban. Aztán a Szentírás név szerint felsorolja a nagyokat, akik között van Simon fôpap. Amit a szent könyv Simon fôpapról mond, betû szerint illik Mindszenty Józsefre, a jó pásztorra:

Milyen dicsô volt, körülvette a nép,

amikor elôlépett a függöny mögül.

Mint hajnalcsillag a fellegek között,

mint a telihold,

mint Isten temploma fölött a ragyogó nap,

mint a felhôk közt tündöklô szivárvány,

mint tavasz rózsája,

mint a patak partján virágzó liliom,

mint nyári napokon a tömjénfa ága,

mint az izzó tömjén a füstölô parazsán,

mint az aranyos edény,

amit mindenféle drágakô ékesít,

mint az olajfa, mely tele van gyümölccsel,

mint a ciprusfa, amely a felhôkig felér...

Körülötte a testvérek koszorúja állt,

ahogy a lomb övezi a Libanon cédrusát;

mint a pálmatörzsek úgy vették ôt körül...

és felajánlotta nemes testtartással

a Mindenhatónak hozott áldozatot.

Majd serleg után nyújtotta a kezét

és a szôlô vérébôl áldozott...

Az összesereglett buzgó népsokaság

a földön arcra borult,

hogy imádja a Mindenható Urat,

a Fölséges Istent. (Sir. 50. fejezet)

Szükségképpen felmerül a kérdés: miben érte el Mindszenty, a lelkipásztor, az életszentség magaslatát? Szem elôtt tartva, hogy az életszentséghez az erények hôsi foka kell, azt mondjuk: elérte az életszentséget az önzetlenségben és a bátorságban.

Tudatában volt, hogy a lelkipásztori kegyelmet kapta. Nem a saját érdemébôl, se nem a saját akaratából lett pap vagy püspök. Hivatott volt. Az Isten választotta. ,,Mert minden fôpap az emberek közül van választva és arra van rendelve, hogy az istentiszteletben képviselje az embereket, ajándékokat és áldozatot mutasson be a bûnökért, mint olyan valaki, aki megértô tud lenni a tudatlanok és tévelygôk iránt... A tisztséget magától senki sem vállalhatja, csak akit az Isten meghív, mint Áront'' (Zsid 5,1-4). ,,Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak titeket és arra rendeltelek, hogy menjetek, teremjetek gyümölcsöt, maradandó gyümölcsöt'' (Jn 15,16). ,,A ráárasztott kegyelem nem veszett kárba'' (1Kor 15,10). Imájával, szorgalmával, önfegyelmezéssel, magas szellemi élettel igyekezett biztosítani, hogy vele marad a hivatás kegyelme. Se tanulmányai idején, se késôbbi életében semmi nyoma az ingadozásnak, semmi nyoma a kételynek papi hivatásában. Semmi nyoma, hogy bármikor is a legkisebb mértékben bánta volna, hogy pap lett. Az eke szarvára tette a kezét és nem nézett vissza. A hivatást teljes szívével, lelkével, értelmével és minden erejével átölelte és vállalta. Boldog volt hivatásában, öröme volt a papságában: ,,Örömmel hozok áldozatot, sôt magamat is teljesen föláldozom lelketekért'' (2Kor 12,15). A kegyelem mûve volt, hogy többet dolgozott és szenvedett mindenki másnál és Szent Pállal mondhatta: népe, nemzete volt a ,,pecsét'', hogy az Úr akarta papjának (1Kor 9,2).

Mindszenty papsága nem öncélú volt. Krisztus azért akarta lelkipásztornak, hogy nyáját rábízza. Mindszenty mindig tudatában volt, hogy akiknek papja és pásztora, azok Krisztuséi: ,,Ti Krisztuséi vagytok, Krisztus pedig az Istené'' (1Kor 3,23). Krisztus drága vérén szerezte meg ôket magának és azt akarta, hogy egy se vesszen el közülük. Krisztus bízta rá gondozásukat és felelôs volt értük. ,,A lelkipásztor felelôsséget érez és a rábízott felelôsség sarkallja'' -- mondta az Emlékirataimban.

Szerette Krisztust és ezért lett jó pásztora nyájának. ,,Ha szeretsz engem, viseld gondját juhaimnak'' (Jn 21,15). Krisztus szeretete hajtotta és híveiben Krisztust szolgálta. ,,Krisztus és az Egyház szeretettanát közvetítjük mindenkor'' -- mondta Csepelen a munkásoknak. ,,...és mert a szeretet a mi alapunk, nem vesszük el senkinek a kenyerét, inkább az éhezôknek ételt adunk; nem vesszük senki ruháját, inkább két köntösünkbôl a didergôknek adogatjuk az egyiket; nem juttatunk senkit fogdába, inkább segítjük kiváltani a foglyokat; ...nem taszítunk embertársakat szomorúságba, sokkal szívesebben vagyunk az Istenanyával a szomorúak vigasztalói... Ha valahol az életben, itt ezen a téren lehet igazán nagy az ember, aki legyôzi önmagát.''

Mint lelkipásztor, Mindszenty hôsiesen önzetlen volt. Önmagát soha nem kereste, nem várt hálát, nem kívánt elismerést. Számára a papság nem jelentett gazdagságot, kényelmet, biztonságot, méltóságot. A püspököknek biztosított állami fizetést soha nem vette föl, hanem öntudatosan visszautasította, hogy fôpapi szolgálatát kifogás ne érhesse. Szent Péter tanítása szerint nem haszonlesésbôl, hanem buzgóságból gondozta a rábízott nyáját és hitte, hogy akkor kapja meg a ,,dicsôség hervadhatatlan koszorúját'', amikor újra eljön a lelkek legfôbb pásztora (1Pét 5,2-4). ,,Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos... Nem vádolom vádlóimat. Ha a helyzetet idônként megvilágítani kényszerülök, az csak nemzetem feltörô fájdalma, kicsorduló könnye, megrázó igazsága'' -- írja utolsó körlevelében.

Hôsi önzetlensége teljes fényében és szépségében ragyogott föl a börtönben, amikor vádlói elôtt mindenébôl kifosztva, reverendájából kivetkôztetve, bohócruhába bújtatva, minden védelem nélkül fölemelt fôvel mondta: ,,Katolikus pap vagyok. Mint káplán mûködtem Felsôpatyon, ahol a háború alatt igyekeztem szolgálni az egyszerû népet. Utána hittanár lettem Zalaegerszegen, késôbb pedig plébános. Akkor is mindig latba vetettem befolyásomat a magyar népért. Annak érdekeit szolgáltam. Sem mint veszprémi püspök, sem mint esztergomi érsek és bíboros nem szakadtam el tôle. Lelkiismeretem szerint sohasem vétettem ellene.''

Mindszenty, mint lelkipásztor, elérte az életszentség magaslatát a bátorságban. Jézus szavai világosak: a jó pásztor nem gyáva valaki, nem bérenc, aki elszalad, mikor jön a farkas, mert rongy élete több neki, mint a bárányok üdvössége. A jó pásztor kockára teszi életét, ha kell áldozat lesz juhaiért. Nem kényszerbôl teszi ezt, hanem teljesen szabadon, szeretetbôl (vö. Jn 10,11-17). Senki se lehet jó pásztor bátorság nélkül. A bátorság nemcsak sarkalatos erény, hanem a Szentlélek ajándéka is és mint ilyen, elválaszthatatlan a Lélek többi ajándékától, mely kiárad a választottra: ,,Megnyugszik rajta a bölcsesség és az értelem lelke, a tanács és az erôsség lelke, a tudás és az Úr félelmének lelke és az Úr félelmében telik öröme'' (Iz 11,2).

Valójában a bátorság a hit és a szeretet közös gyümölcse. Nincs bátorság a kishitûekben, a kételkedôkben, a határozatlanokban (Mk 4,40). A sátánnak csak hitben lehet erôsen ellenállni. De nincs bátorság azokban sem, akik nem szeretnek. A legnagyobb bátorság a legnagyobb szeretet: ,,Aki életét föláldozza, az szeret legjobban'' (Jn 15,13). Hit és szeretet teszi bátorrá a jó pásztort. ,,Fiam, ha Istennek akarsz szolgálni, készülj föl igen sok megpróbáltatásra. Keményítsd meg szíved és légy állhatatos, a kísértés napján ne kapkodj el semmit. Ragaszkodj az Úrhoz és ne tágíts tôle, hogy életed végén felmagasztaljon. Mindent, ami rád szakad, tûrj el békességgel, maradj hûséges a megaláztatásban. Mert az aranyat tûzben próbálják, a kiválasztottakat meg a balsors kohójában... Jaj a gyáváknak és tétovázóknak, jaj annak, aki kettôs játékot ûz!'' (Sir 2,1-2;12). A jó pásztor Mindszenty Aranyszájú Szent Jánost idézve buzdította papjait, hogy bátrak legyenek: ,,Kérlek benneteket szeretettel, legyetek szilárd és tántoríthatatlan bátorsággal!'' Híveitôl is bátorságot kért, amikor sürgette, hogy szavazzanak: ,,Az erôszak és a zsarnokság annál nagyobb lesz, minél kevesebb ellenállásra talál.''

Bátorság nélkül lehetetlen lett volna hirdetni az evangéliumot a hazában, melyet elfoglalt az istentelenség és az erkölcstelenség hadserege. Bátorság kellett a vezetôben, amikor az egész nemzet kétségbeesett és terrortól rettegett. Bátorság kellett, hogy a jó pásztor védje a háború áldozatait, az igazságtalanul üldözötteket. Bátorság kellett, hogy kiálljon az emberi jogok és az Egyház jogainak védelméért. Bátorság kellett, hogy védje a múltat, a szent tradíciókat, a magyar történelmet, mikor azt lábbal taposták, ócsárolták, elvetették. Bátorság kellett, hogy szembenézzen az ordas farkasokkal, a hatalom törvénytelen bitorlóival. Bátorság kellett, hogy örök érvényû princípiumokat és isteni tanítást hirdessen akkor, mikor az esztelenség tobzódott mindenfelé. Bátorság kellett odakiáltani a megtévedetteknek: ,,Magyarok vagyunk, elszakíthatatlan sorsközösségben élünk és akarunk is élni a nemzettel. A törvényhozásnak vagyunk Istentôl rendelt tényezôi.'' És amikor a gonoszság bérencei pártvonalon megegyeztek 14.000 magyar deportálásában a Felvidéken, Mindszenty bátorsága prófétai lett: ,,Isten és a történelem elôtt tiltakozom ártatlan népem gyötrése ellen -- írta a külügyminiszternek. -- A megállapodás nélkülözi a hozzáértést, lelkiismeretet, a magyar érdekekkel szemben idegen érdekeket szolgál. Az újabb szenvedés égre kiált. Az elôidézôket Isten ítélôszéke elé idézem!''

Jól meghatározott módja annak, hogyan ötvözôdjék hit és szeretet lelkipásztori bátorsággal. ,,Emeljük tekintetünket a hit szerzôjére és bevégzôjére, Jézusra, aki a rá váró öröm helyett elszenvedte a keresztet, nem törôdve a gyalázattal... Igen, gondoljatok ôrá, aki a bûnösök részérôl ekkora ellentmondást viselt el, hogy ne lankadjatok és belsôleg el ne csüggedjetek'' (Zsid 12,2-3). A szenvedô Jézus szemlélete imádság, talán a legszebb, a leghatékonyabb imádság. Imával nyerjük el a bátorságot. Az ima adja ,,a hôsies lelkesedést és az elszánás hatalmát'' -- mondta Mindszenty egyik szentségimádási beszédében. ,,Az ima az ember erôfeszítése, mely fokozza testi-lelki erônket és nehézségek ellenében ellenállásunkat.'' Népét imára hívta, hogy bátorrá tegye: ,,Legyünk most az imádság nemzedéke, mert ha megtanultunk imádkozni, lesz honnét erôt meríteni. Az imádkozó nemzet jobban tud magán segíteni és jobban segíti az Isten is.''

Mindszenty, a jó pásztor, bátorságát Mesterétôl, a szenvedô Jézustól tanulta. Az a töviskoronás Krisztus-kép, amelyrôl oly meghatóan ír az Emlékirataimban, a bizonyítéka ennek. Ezt a képet magával vitte az Andrássy útra, vele volt a börtönben, vele volt a tárgyalások napjaiban és titokban rá-ránézett, hogy bátorságot kapjon tôle. Csodálatos módon vele volt megpróbáltatása egész idején: a fegyházban ez volt miséinek az ,,oltárképe'' és a szabadságharcosok jövetelekor ez volt az elsô, amit magához vett. Magával vitte az amerikai követségre a keblén, a ruhája alatt. Ez a töviskoszorús Krisztus-kép a legdrágább, legértékesebb Mindszenty-ereklye. Szentelmény, melynek segítségével erôt, bátorságot kapott a szenvedô Üdvözítôtôl megpróbáltatásai közepette.

Mindszentynek a bátorsága oly nagy, oly hôsi, annyira a szentek bátorsága volt, hogy ellenségei valójában csak ettôl akarták megfosztani. Ismervén azonban ôket, Mindszenty meghiúsította tervüket. Egy darab papíron az esztergomi káptalannak, a magyar népnek, a pápának és az egész világnak ezt üzente: ,,Nem vettem részt semmiféle összeesküvésben; nem mondok le érseki tisztemrôl; nincs vallanivalóm és semmit nem írok alá. Ha mégis megtenném, az csak az emberi test gyöngeségének következménye és azt eleve semmisnek nyilvánítom.'' Az ellenségeinek azonban kábítószerekkel, tortúrával sikerült valamit elérniök. A vádlottak padjára, mint XII. Pius mondta, ,,váratlanul törékeny és lélekben ingatag'' embert állítottak, ellentétben ,,a mindeddig természetében és magatartásában kivételesen erélyes emberrel'', olyannyira, hogy ,,viselkedése vád lett nem a vádlott, de az ôt elítélôkkel szemben''.

Mindszentynek, a jó pásztornak bátorsága csodálat lett Egyháznak és világnak egyaránt. Ez a bátorság életszentségének bizonyítéka. Bátorsága teszi példaképnek és inspirációnak minden idôkre. Bátorságáról beszélnek a hazában, bátorságát dicséri az Egyház és a csodálkozás szárnyain neve nemzedékrôl nemzedékre száll.


4. Mindszenty, a misézô pap -- Szent
4. Mindszenty, a misézô pap	Szent

Minden lelkipásztor elsôsorban misézô pap: arra van rendelve, azért kiválasztott és felszentelt, hogy a szentmisét bemutassa. Ez élete értelme és célja. A szentmisében van a gyökere mindennek, amit tesz. Ha nem úgy van, akkor lehet jó adminisztrátor, kitûnô szervezô, jó szónok, tehetséges vezetô, de nem lelkipásztor. A lelkipásztor buzgósága az oltár tövében ered, ahol misézik. Valójában nála minden afféle irányul, hogy híveit az oltár köré gyûjtse, Krisztus áldozatát köztük és értük megújítsa és az Eucharisztikus Kenyérrel valamint az Ige Kenyerével táplálja ôket. Hívei iránt való szeretetének mértéke, mennyire szereti a szentmisét; hitének próbaköve, hogyan hiszi és imádja az Eucharisztiát.

Szent Pál tanítása félreérthetetlen: a pap az emberek közül van választva és arra van rendelve, hogy az Isten tiszteletében képviselje testvéreit -- az áldozatot nevükben és értük bemutassa. Az újszövetség áldozata a szentmise: Jézus keresztáldozatának, az egyetlen örök áldozatnak vér nélküli megújítása. ,,Ez az én testem, ez az én vérem. Vegyétek, egyétek és igyátok. Ezt cselekedjetek az én emlékezetemre.'' Megint az apostol tanítása: ,,Valahányszor e kenyeret eszitek és e kelyhet isszátok, az Úr halálát hirdetitek, amíg el nem jön'' (1Kor 11,26). Ha azt akarja, hogy élet és még hozzá több élet legyen nyájában, a lelkipásztornak Krisztus testével és vérével kell táplálnia ôket, mert csak azokban van örök élet, akik az Emberfia testét eszik és vérét isszák. ,,Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, az bennem marad és én ôbenne'' (Jn 6,56). És akik benne maradnak, azok bô termést hoznak: bennük van életszentség, ,,szeretet, öröm, békesség, türelem, kedvesség, jóság, hûség, szelídség, tisztaság'' (Gal 5,27). Mert mi más a célja a keresztény életnek és az egyházi közösségnek? ,,Gyümölcsötök a megszentelôdés, célotok az örök élet'' -- mondotta Szent Pál a rómaiaknak (6,22).

Mindszentynek a szentmiséhez való viszonya életszentségének és papi kiválóságának a bizonyítéka. Ô mindenekelôtt misézô pap volt. A szentmise bemutatása volt a legfontosabb feladata és ez életében megelôzött minden más tevékenységet. Mindig ájtatosan, nagy összeszedettséggel misézett. Szentmiséjére imával készült és utána hálát adott érte. Nem engedte, hogy miséje elôtt bármivel zavarják. Minden reggel visszament Krisztushoz, ajkáról vette az igét, kezébôl vette a kenyeret és a kelyhet és bemutatta a szentmisét. A szentmise volt erôforrása és az lett életformája. A szentmise által áldozatban eggyé lett Krisztussal és áldozatul ajánlotta föl magát népéért. ,,Nincs megállás, nem szabad megtorpanni, menni kell tovább'' -- mondogatta Esztergomban a szentmiséje közben a letartóztatása elôtt.

A legnehezebb körülmények között is a szentmise volt a legfôbb gondja. Naponként misézett Veszprémben és Sopronkôhidán a börtönben, mint új magyar Lúcián misézett a kihallgatása alatt az Andrássy úton, kilenc hónapos megszakítás után misézett fogházi cellájában. 1956. november 4-én, amikor a parlamentbôl az amerikai követségre menekült, az elsô dolga volt, hogy szentmiséjét elmondja -- éjjel egy óra körül a követ íróasztalán misézett miseruha nélkül, pezsgôs pohárral és házi kenyérrel. Volt idô, amikor ,,nagyítóval nagy nehezen misézett'', mert nem volt szemüvege.

Külön isteni kegyelem jelének és életszentsége bizonyítékának kell tekintenünk, hogy szentmiséi érzelmeinek rendkívül nagy volt a skálája. Átlag pap, mégha jó és buzgó is, rendszerint nem kap ilyen kegyelmet. Szentmiséi a meghitt zalaegerszegi plébániai miséktôl a Mária-napok és késôbb az emigrációs látogatások zsúfolt, ünnepi miséin át, a börtönben órák hosszat mondott magányos misékig terjedtek. Mindegyikben más volt a személyi érzés, más volt a viszony a hívekhez és más volt a kapcsolat Jézushoz.

Zalaegerszegen a hívei körülvették a misézô plébánost és ô arra kérte az Üdvözítôt, hogy ,,áldja meg a hívôket, vezesse ide a hitetleneket és óvja meg a gyermekeket''. Az átváltoztatás után megemlékezett a megholtakról, különösen azokról, akiket ô készített elô a nagy útra és a kenyérszínben jelenlévô Krisztushoz a tisztítótûzben szenvedôkért könyörgött. 1944 karácsonyán Sopronkôhidán, a fogház kápolnájában papjai és kispapjai segédletével mondta az éjféli misét. Halálra ítélt foglyok énekeltek és imádkoztak. Mindszenty úgy érezte, a szentmise túlnôtt a fegyház és a kápolna falain, elért Esztergomig, Budáig, elérte a Balaton vonalát, ahol két pogány pusztította a drága magyar föld utolsó értékeit. Könnye ráhullott a paténára és a kehelyre. Az oltáron könnyben fürdött Krisztus szent teste és vére. A halálra ítéltek is zokogtak. A rab püspök azokat, akiknek már csak napjaik vagy talán óráik voltak a földi életbôl, a szentostyával az örök életre táplálta. ,,Ez volt életem legmegrázóbb éjféli miséje'' -- jegyzi meg emlékirataiban. Ha volt az éjféli misében öröm, béke, karácsonyi vígasság, azt a Megtestesült Ige külön-külön, titokban adta a misézônek is és a misén megjelenteknek is. Hat évre rá, Vácott, a fegyházban tartotta éjféli miséjét, amelyet nem tudott elfelejteni, mert úgy érezte, a szentmise a börtönt -- ,,a nyomor és büntetés helyét'' -- ,,Isten házává változtatta''.

Szentmiséje, mely a merô lényegre, magára az átváltoztatás szavaira és az áldozásra redukálódott, melybôl hiányzott minden külsôség, minden, amit ember adhat a szent cselekményhez -- oltár, gyertya, ruha, kereszt --, de még olyan emberi cselekedetek is, mint a térdhajtás és meghajlás, sôt maga az állás is eliminálva volt belôle, az Andrássy úton volt közvetlenül letartóztatása után. Mint eltaposott giliszta, szellôzetlen szobában feküdt a priccsen és a zsoltárossal mondhatta: ,,Én csak féreg vagyok és nem ember, mindenki csúfja és népem söpredéke'' (Zsolt 21,7). Ez a szentmiséje lehetett a legközelebb Krisztus áldozatához, mert mint Krisztus teste a kereszten, az ô teste is kékség és seb volt: gumibottal verték össze, rendôrbakancsokkal rugdosták. A fal felé fordulva töprengett, mikor észrevette, hogy pohár és benne borféle van az állványon. Megkóstolta és megállapította, hogy a folyadék valóban bor. Hálát adott érte, vett egy szeletke kenyeret, elmondta az átváltoztatás szavait és a falnak fordulva megáldozott. Az ôskeresztények miséztek és áldoztak így, mikor a mártíromságra vártak. De ez a szentmise csak röpke öröm volt a misézô pap számára. A borospoharat elvitték, újat nem hoztak és a kihallgatás 39 keserû, fájdalmas napja alatt többé nem misézhetett.

Szentmiséi nemcsak érzelmileg, hanem a külsô körülmények szerint is nagy skálán mozogtak, ami csak szenteknek, de nem átlag papoknak a privilégiuma. Zalaegerszegen, Veszprémben, Esztergomban, Budapesten, a Mária-napokon és az emigrációban szép templomokban, arany miseruhákban, díszes oltárnál, arany kehellyel misézett. De a börtönben nem volt rajta se alba, se stóla, se kazula, hanem a rabok átizzadt, szennyes darócruhája. Sötét, nedves börtöncellában misézett, ,,ahol mindig szürkület van, de napsugár soha'', ahonnan ,,nem lehet látni az eget, sem a csillagokat''. Az ablakon pókhálós rács volt és nem a szentek képei ragyogtak benne. Oltára egy ,,kis formátumú telefonasztalka'' volt, az oltárkép egy kicsi szentkép. Nem égett gyertya, nem volt virág, nem volt oltárterítô. Palla helyett a kelyhet egy bolsevista könyvvel fedte be. Az ôrök a cella elôtt voltak és úgy viselkedtek, mint a csôcselék a keresztre feszítéskor: nevettek, hangos megjegyzéseket tettek, a kukucskáló lyukon be-benéztek. Ilyen körülmények között mondott miséi tartottak órák hosszat. A hely és az idô limitáltságai fölött voltak ezek a szentmisék.

Egerszegen a misézô Mindszentyt rajongó hívei vették körül. Minden miséjén hatalmas hívô sereg jelent meg -- mondja emlékirataiban. A Mária-napokon tízezreknek és százezreknek misézett. Az emigrációban is ezrek tolongtak szentmiséin, de az amerikai követségen csak ketten-hárman voltak jelen és a börtönben fizikailag egyedül volt a misztériummal. Képzeletének erejével és az intenció hatalmával azonban leküzdötte az egyedüllétet és lelkileg szentmiséjét ,,az egész hívô magyar nép'' jelenlétében mutatta be. ,,Börtöni szokásom volt -- olvassuk az Emlékirataimban --, hogy minden vasárnap 10 órakor, a plébániai misék idején a zsoltár gondolatával és dallamával lélekben elindulok a sok-sok hívôvel misére: a mindszentiekkel, jákfaiakkal, szombathelyiekkel, zalaegerszegiekkel, veszprémiekkel, Esztergommal s a fôváros híveivel. A folyam mind szélesebbé vált és hazám más részének hívôit is egyre ölelte. Együtt mentünk Pozsonnyal, a Csallóközzel, Vágmentével, Kassával, Munkáccsal, Kolozsvárral, a székelyekkel, Szabadkával, Csáktornyával, Kismartonnal, Németújvárral. S gondolatban együtt mentem az amerikai magyarokkal és minden színû néppel: az öt világrész hívôivel. Mentünk együtt a különbözô szépséges, román, gót vagy barokk istenházakba, vagy az eszkimó jégkunyhó- és a néger szellôs sátor-kápolnájába: Szent lakodba jô néped... Az az érzésem volt, hogy darócban állok közöttük: a keresztény egyház vezeklôje vagyok, így kérem ôket -- amikor nélkülem a világ minden részében belépnek a templomba --, hogy rólam, a fogolyról, rólunk foglyokról meg ne feledkezzenek és hogy nekünk foglyoknak is részünk legyen az ô szentmiséjükben. Fegyházi szentmisémet aztán az övékkel egyesítem... Áldozati tányérkám nô, elterebélyesedik az öt világrészre, megrakva minden nyomasztó és elképzelhetô igénnyel. Vinculum Caritatis, szeretet köteléke a mi áldozatunk.''

Mindszenty, aki ismerte és értékelte a történelmet, a szentmise folytonosságát érezte Szent Pál tanításában, hogy az Eucharisztiával az Úr halálát hirdetjük, amíg el nem jön. A folytonosság a hívek részérôl is van. A szentmisére járók közösségben vannak az elôdökkel és egységet alkotnak velük. Ezért mondta a szentendrei híveknek: ,,Vasár- és ünnepnapokon ne feledjétek el, ti kétszáz évvel ezelôtt kihûlt lábnyomokon jártok és a ti ôseitek nemcsak vagyoni örökséget hagytak rátok, hanem lelki örökséget is. És egykor ôk vonultak erre hajnali misékre, jöttek erre éjféli misére. Jöttek, vonultak errefelé egykor és ide térdeltek az oltár rácsa elé az Úr szent testét felvenni. Ennek a vonalnak nem szabad megtörnie, hanem szüntelen folyamatosnak kell lennie.'' Amikor az emigrációban a ,,Szent István-i örökségben'' a templomról beszélt, melyet a szent király minden tíz falunak építtetett, közvetve a szentmise folytonosságát hangsúlyozta. Mert mi a templom? A szentmise helye, a valóságos jelenlét otthona. A templom mint örökség, a szentmise folytonosságát bizonyítja.

A szentmise a legaktívabb erô, mely az Eucharisztiában van: ez húz bennünket egybe minden vasárnap, tömörít éneklô-imádkozó közösségbe, ébreszti fel bennünk a legnemesebb érzelmeket és képesít a legszebb erényekre. A szentmiséken alkalmazza ránk Jézus a kegyelmeket, amelyeket kereszthalálával érdemelt ki a világ üdvösségére. Nem meglepô azért, ha ellenséges erôk a szentmisérôl akarnak távol tartani bennünket, ha a Sátánnak és csatlósainak minden igyekezete oda irányul, hogy ne menjünk szentmisére, vagy ha ott vagyunk, figyelmünket a szent cselekményrôl elvonja.

A kommunisták mindent elkövettek, hogy a Mária-napok szentmiséit megakadályozzák vagy zavarják. Járványos betegségre hivatkozva megtiltották a közlekedést, nem szolgáltattak áramot, nem indították a vonatokat és az autóbuszokat, megtiltották a mikrofonok és a hangszórók felszerelését és ha így sem sikerült nekik a szentmisét leállítani, ,,a traktorokat járatták a szabadtéri oltár közelében, hogy annak zaja zavarja a szentmisét és a szentbeszédet''. Kôhidán a mise alatt hallották a kivégzô sortüzeket. A nyilasok a vasárnapi szentmise alatt akasztottak. A börtönben az ôrök a kukucskán lesték miséjét. Úgy látszik, voltak köztük aposztata katolikusok, akik tudtak valamit a szentmisérôl, vagy a goromba lelkû ôrök talán az ördög incselkedésére cselekedtek és gonoszul megzavarták szentmiséjét: heti fürdésre, napi sétára vagy más börtöni gyakorlatra hívták, amikor a kenyeret átváltoztatta és a bor konszekrálását megkezdte. Fenyegetôztek és a szentmisét mindenáron félbe akarták hagyatni vele. Egyszer nyolc napig oly ocsmány cellában tartották, hogy szomorúságában nem tudott misézni.

Mindszenty egész életében élt-halt a szentmiséért. A börtönben a szentmise volt egyetlen lelki vigasza. Mégis azt mondta, ellenségei tévedtek, ha azt hitték, hogy az utána való nagy vágyódásában hozzájuk fordult volna miseborért és ennek fejében ôk könnyebben elérték volna céljukat. Meghazudtolta volna önmagát és Júdás-csókot csókolt volna a szentostyára, ha a misebort és a kenyeret mint csalétket a kommunistáktól elfogadta volna. A szentek, a vértanúk nem ellenségeik kegyébôl, hanem azok akarata ellenére miséztek.

A szentmise az Úr Jézus végtelen ajándéka, hozzánk való szeretetének jele és eszköze. Az egymás iránti szeretetünknek is forrása. Az irgalmasság lelki cselekedeteit a szentmisével tudjuk legjobban gyakorolni: felajánlhatjuk azokért, akik bajban vannak, szenvednek, szomorkodnak, sírnak; segíthetjük vele az üldözötteket, a foglyokat, a betegeket, a haldoklókat, a meghaltakat. Kérésünkre, a szentmisére való tekintettel, értünk feláldozott Szent Fia kedvéért irgalommal és jósággal tekint rájuk a mennyei Atya. Valójában a szentmisével szeretjük egymást úgy, mint Jézus szeretett bennünket. Jézus megismertette velünk a szeretetet, példát adott rá és a szentmisével irányít bennünket a szeretetben: hogy a szeretet, mellyel az Atya ôt szereti, bennük legyen és ô bennünk legyen (Jn 17,26). Mindszentynek minden szentmiséjében, de különösen a börtönben mondott szentmiséiben kitágult a szíve a szeretettôl és jótékonykodott velük. ,,Beléjük helyezem a magyar Egyháznak és hazámnak minden igényét és sebét -- írja az Emlékirataimban. -- Imádkozom a pápa, a bíborosok és püspökök szándékára, könyörgök a betegekért, édesanyámért, húgaimért, papjaimért, az ôsökért és foglyokért.''

Az Egyház nagyon finom lelki érzékkel az irgalmasság testi cselekedeteinek gyakorlását is elôsegítette a szentmisével. Az Egyház intézkedése a misestipendium, amely által anyagilag is jótékonykodhatunk. A stipendium anyagi áldozatosság. A pénz vagy más anyagi érték, amelyet a szentmisével kapcsolatban felajánlunk, nem fizetés, nem vásár, nem adás-vevés, hanem önmegtagadás, áldozathozatal, önkéntes felajánlás, hogy némiképp érzékelhetô módon Jézus végtelen áldozatához kapcsolódjunk és azért hálálkodjunk. A misézô pap a stipendiumot jogosan a maga javára használhatja, de az Egyház történetének folyamán a misézô papokat mindig belsô sugallat ösztönözte, hogy azzal jótékonykodjanak -- a szegényeket, árvákat, özvegyeket, vándorokat, munkanélkülieket, általában a bajba jutottakat segítsék. A börtönben Mindszenty ennek tudatában kérte meg édesanyját, mondja meg az esztergomi káptalannak, hogy naponként végzett szentmiséiért jelöljenek meg misestipendiumot és a pénzt idôrôl idôre osszák ki a szegényeknek. A szentek leleményesek a szeretetben; nekik van igazán érzékük, hogyan lehet jót tenni. ,,A tenger vize se tudja kioltani a szeretetet, folyamok se tudják azt elsodorni'' (Én 8,7). A börtön falai se tudtak gátat vetni a szeretetnek, mely a misézô pap Mindszentynek a szívében volt.

A szentmise megemlékezô cselekedet: a kenyér és a bor fölött elmondjuk Jézus szavait, a megszentelt, Krisztus testévé és vérévé változtatott elemeket magunkhoz vesszük és ezzel Krisztus halálát hirdetjük. Ez az egyszerû, kis cselekedet körül van véve a legnagyobb érzelmekkel: imádással, hittel, hálával, szeretettel, csodálattal. Ezen érzelmek hatására a szentmise külsô formájában mindig teljesedett, alakult, fejlôdött. A mûvészetnek, kiváltképp a zenének nagy szerepe volt abban, hogy ezeket az érzelmeket kifejezze; így alakult ki az ,,énekes mise''. Mindszentynek nagy lelki élmény volt az ,,énekes mise''. A börtönben elérzékenyült, amikor visszagondolt a zalaegerszegi karácsonyi ,,énekes misékre'' és ,,a kisded Jézus születését ünneplô csodálatos szép népénekekre''. Kôhidán a karácsonyi éjféli misén, amikor ,,könnyben fürdött az oltáron Krisztus teste'', halálra ítélt foglyok énekekkel köszöntötték az emberré lett Isten Fiát. Az amerikai követségre karácsonykor, húsvétkor, nyáron Péter és Pál ünnepén, ôsszel pedig szüret idején mindig pontosan megérkezett édesanyja. Örömmel jött, de sajátos áldozat volt jövetelében. Boldogan vett részt fia szentmiséjén, de valami hiányzott belôle! Mindketten tudták, mi hiányzott. Az ének! Se karácsonykor, se húsvétkor, se a Szûzanya ünnepein nem hallhatták és maguk sem énekelhették ,,kedves énekeiket''! Mindszentynek, a magyar lelkipásztornak, a misézô papnak a magyar énekes nagymise volt a szentmise!

Minden szentmisével Krisztus megváltó halálát hirdetjük, míg el nem jön. A hirdetés maga a szent cselekmény és a vele összekötött homília. A homíliával a misézô pap hirdeti azt a ,,titokzatos, rejtett bölcsességet, melyet Isten öröktôl fogva megdicsôítésünkre szánt''. Ha ezt a bölcsességet ,,a világ fejedelmei felismerték volna, nem feszítették volna keresztre a dicsôség Urát'' (1Kor 2,7-8). Mindszenty, hacsak tehette, a szentmisén mindig prédikált. Amit a szentbeszédben mondott híveinek, annak teljesítéséhez adott nekik erôt a szentáldozás és ahhoz adott nekik örömet a közös miseének.

Az emigrációban a Mindszenty-látogatások fénypontja volt az énekes szentmise és a prédikáció. Nála mindkettô a szentnek a benyomását keltette. 1947. április 2-án, Prohászka Ottokár halálának 20. évfordulóján, Mindszenty idézte a nagy püspököt a szentmisérôl: ,,Tele van az ajkam csókkal! Tele van a szájam ízzel! Tele van a szívem vérrel! Tele van a lelkem tûzzel! Misérôl jövök!'' Miséztem! Mindszentyrôl is igaz volt ez. Mindazoknak, akik a szentmiséjén jelen voltak, nyilvánvaló lett, hogy harcához az erôt, áldozatához a bátorságot, a megpróbáltatások között a megingathatatlanságot a szentmiséibôl kapta.

,,Korok változásai között az egyetlen állandóság: a mi Urunk Jézus Krisztus, az oltár igénytelen lakója. »Íme, én veletek vagyok mindennap a világ végezetéig.« Nála nélkül nincs papi élet, nincs áldozat, szeretet, emberhez méltó élet a földön. Érte van a tegnap, a ma és a holnap'' -- mondotta Mindszenty a Központi Szeminárium vezetôinek és kispapjainak 1948. május 6-án. Szavai csaknem egy évre beteljesedtek a saját életében a börtönben. A szentmise drága gyümölcse a Szakramentum -- a Szentség -- a szentmisén kívül megôrzött Szent Kenyér. Ez a Szent Kenyér a valóságos jelenlét, amelyet az Egyház féltve ôriz a tabernákulumban és imád. A Szakramentum volt az ôskeresztények féltett kincse, melyet titokban magukkal hordoztak, hogy szenvedésük idején vele megerôsítsék magukat. Mindszenty a börtönben a szentmise után megtartotta a Szakramentumot, az átváltoztatott Szent Kenyeret, hogy benne magához közel tudja Jézust, hódoljon elôtte és imádja. Börtöntársa lett a szentségi Jézus. Kovách Aladár, mikor könyvében ,,élô szentségtartónak'' mondta a bíborost, nem tudta és nem is sejthette, hogy valóságosan az lett. Nehogy a Szakramentumot ellopják tôle, magával vitte sétáira, magával vitte az ágyába és ,,a terítôn át meg-megérintette''! Imádta, áldotta, beszélt hozzá, erôsödött tôle. ,,De sokat jelentô rabnak a zárkában a szentségi Jézus'' -- jegyzi meg emlékirataiban. Annyira boldog volt vele, adorációja oly tüzes, mélységes és boldog volt, hogy a séták alatt olykor-olykor az ima ,,félhangosan kicsúszott a száján''. Az ôrök nem tudták a nagy titkot, de sejtettek valamit. Kihágásnak vették és mint ,,nagy bûnt'' feljelentették a séta alatti imákért. Jött is a kemény parancs: ,,Séta alatt ne imádkozzék!'' De a séták alatt az adoráció tovább folytatódott. Az ôrök éberebben ôrizték, de szegény hitetlenek nem sejtették a kis darab kenyér színében rejtôzô Fönséget, akivel rabjuk társalgott.

Amikor a pap magával viszi a Szentséget, rendszerint beteglátogatáskor, azt aranyos pikszisbe teszi, a pikszist fehér kendôbe takarja és kis burzában a nyaka köré akasztja úgy, hogy a Szentség a mellén a szíve fölött pihen. Szív a szíven! Mindszentynek a börtönben nem volt arany pikszise, se szép fehér kendôje, se burzája. Valószínûen a Szakramentumot zsebkendôjébe csavarta és a zsebébe dugta. De biztosra vehetjük, hogy az élmény visszaidézhette neki a boldog idôket, amikor Zalaegerszegen vitte az Oltáriszentséget a betegeknek és visszaidézhette a szépséges úrnapi és feltámadási körmeneteket is, amikor szentségtartóban a Legszentebbet hívei feje fölött magasba emelve hordozta körül a városban.

A II. vatikáni zsinat idején Mindszenty bíboros menekült vendégként Budapesten, az amerikai követségen élt. Martin J. Hillenbrand nagykövet szeretettel emlékezik meg róla. ,,Amerikai szempontból a kardinális soha senkinek a legkisebb terhet se jelentette. Sôt érdeklôdéssel tekintettünk rá és jó érzéssel töltött el mindnyájunkat a tudat, hogy közöttünk van egy kegyes férfiú, akinek szelleme kisugárzik ránk. Jelenléte valóságos intézmény volt, amelyet természetesnek tekintettünk... a budapesti szolgálat velejárójának. Néha még tréfálkoztunk -- s Mindszenty derült rajta -- s nem kis büszkeséggel emlegettük, hogy mi vagyunk az egyetlen követség a világon, amelynek lelkésze egy bíboros.''

A bíboros a szó szoros értelmében lelkész -- misézô pap volt a követségen. Oltárául egy asztal szolgált. Lakosztályán mindennap rendszeresen, meghatározott idôben mutatta be a szentmiséjét. Vasárnaponként a követség csarnokában volt a mise, hogy a követség katolikus tagjai és családjuk azon részt vehessenek. A vatikáni zsinat rendelése szerint arccal a hívek felé fordulva, angolul vagy magyarul misézett. Az új misszálét és az új lekcionáriumot használta, melyet a követség tagjai ajándékoztak neki. Az új liturgia nagy hatással volt rá.

Mindenkit meglepett, hogy a ,,konzervatív'', idôs Mindszenty milyen könnyen magáévá tette a zsinat liturgikus intézkedéseit, amikor bíborosok, érsekek, püspökök és papok méltatlankodtak miatta, tiltakoztak ellene, sôt egyik-másik skizmába is ment miatta. Nemcsak hogy nem volt semmi nehézsége az új liturgiát elfogadnia, hanem boldogan üdvözölte azt, mint a ,,Gondviselés ajándékát'' és dicséretesnek mondta a nemzeti nyelv bevezetését. Mindszentynek, az ízig-vérig lelkipásztornak a lelkébôl jött az üdvözlés és a dicséret. ,,A II. vatikáni zsinat nagyon dicséretesen megengedte a kétezer éves latin nyelv helyett a nemzeti nyelv használatát -- mondotta Kaliforniában 1974-ben. -- Igazán a Gondviselésnek a ténye volt az, hogy amikor a kivándorló, az emigráns részt vesz a vasárnapi szentmisén és hallja anyanyelvének az igéit és az körülveszi szívünket-lelkünket -- amelyben keserûség is akad --, hát akkor nekünk hallgatnunk kell a magyar szentmisét. És ha kétszer, ötször vagy tízszer közelebb van egy másik szentmise, akkor is nekünk meg kell közelítenünk a magyar vasárnapi szentmisét. Mert Szent István királyunknak a nyelve ez a nyelv! A Magyarok Nagyasszonya népének is ez a nyelve.''

A magyar szentmisének nemcsak nemzeti érzése miatt ujjongott. Volt erre teológiai okadatolása is. Szerinte a szentmise áldozati jellegét kiemeli a magyar nyelv, mert a nyelvünkért, annak megtartásáért sok áldozatot hoztunk, sokat szenvedtünk és amikor a szentmisét magyarul végezzük, ezt az áldozatot és szenvedést mintegy az oltárra tesszük. ,,A magyar nyelvért sok áldozatot kell még hoznunk, hogy lelkünk örökségét megtartsa'' -- mondotta. A magyar szentmise késztet, erôsít, sürget, képesít, hogy ezért a drága örökségért az áldozatot meg tudjuk hozni az emigrációban. Az ausztráliai magyaroknak tovább mélyítette teológiai okadatolását a magyar szentmise értékérôl. Szerinte, amikor magyarul végezzük a szentmisét, ,,kettôs'' az áldozat és ,,kettôs'' az engesztelés benne: az Úr Jézus áldozata és a mi áldozatunk, az Úr Jézus engesztelése és a mi engesztelésünk. Éppen azért a magyar szentmise ,,fölötte van minden más szentmisének'' -- mondotta. Állandó, visszatérô refrénje lett ezért emigrációs látogatásainak: ,,Tömegével és együttesen látogassuk a magyar szentmiséket, amelyek fölötte vannak minden más szentmisének az engesztelés és az áldozat révén.''

Felületes emberek kísértve vannak, hogy ezt megmosolyogják és Mindszentyt soviniszta nacionalistának bélyegezzék. De akik ismerik Mindszentyt, a lelkipásztort, a misézô papot, azok tudják, hogy nem más ez, mint Jézus Szíve szerinti gondolkozás, a jó pásztor biztos érzéke, hogyan legeltesse és táplálja nyáját. Jézus kinyilvánítja országa titkait a tanítványnak, aki közel van hozzá. A nyelv eszköz, összekötô kapocs, a test és vér mellett a legerôsebb kötelék. Amikor Mindszenty azt mondja, ,,a magyar mise nyelve Szent István nyelve... a Magyarok Nagyasszonya népének a nyelve'', akkor a magyar szentmisén a nyelvvel közösségbe köt bennünket szent elôdeinkkel, a szent magyarokkal, valójában minden magyar testvérrel, jóval, rosszal, méltóval, méltatlannal, élôvel, elhunyttal és így állít bennünket Jézus áldozatának érdemébôl a mennyei Atya elé. Bárcsak az emigrációban és otthon is ennek tudatában lenne minden misézô pap és minden misehallgató. Mindszenty nagyon átérezte, mit jelent e szent kötelék elsô láncszemének, magyar misézô papnak lenni! És látta azt is, hogyan szakad szét ez a szent kötelék és azért kiáltotta oda San Diegóban az emigránsoknak: ,,A második vatikáni zsinat megengedte, hogy minden népnek joga legyen a maga anyanyelvéhez még az istentiszteletben is. Hát most, ha a gyermekkel nem beszélünk magyarul, akkor mi kiszakítjuk, szülôi kézzel, a gyermeket a magyarságból. Anyanyelv! Az anyanyelvet elveszteni nem szabad!''

A szentmise teljessége a szentáldozás -- Krisztus testének és vérének vétele. Tulajdonképpen ez a parancs, amit kaptunk és teljesítenünk kell: ,,vegyétek és egyétek, ez az én testem... Vegyétek és igyátok, ez az én vérem.'' Aki nem eszi az Úr testét és nem issza az Úr vérét, abban nem lesz élet, az nem tud kitartani Krisztus mellett. A szentáldozás tesz bennünket ,,Krisztus barátaivá, de tüzet lehelô oroszlánokká is -- mondotta Budafokon az eucharisztikus díszgyûlésen 1947-ben. -- Ha nem vagyunk materialisták, hanem a szellemi világ hívôi, abban a legelsô tényezô az Oltáriszentség, maga Krisztus, a jelenlévô Jézus, az áldozat Jézus, a lelki eledel. Krisztus az Oltáriszentségben minden kegyelem forrása, minden anyag fölé emelô életszentség példaképe, szôlôtô, sok gyümölcs, élôvíz forrása. Szôlôvesszôk vagyunk, az ô nedvkeringésükbôl élünk. Ô gyöngíti a rosszat és erôsíti a jót. Az Oltáriszentség végtelen tengerénél ráeszmélünk, hogy az erény létezô valami, embereket csodálkoztat és népeket mozgat.''

A misézô pap nagy öröme az áldoztatás, Krisztus testének és vérének a kiosztása a hívek között. A misézô pap Mindszenty az, aki boldogan beszélt arról, milyen sokan áldoztak a Mária-napokon. A misézô pap Mindszenty boldogsága volt, hogy a korai áldozások, amelyeket Szent X. Pius vezetett be, egerszegi plébánossága idején csúcspontot értek. Örvendezett a kongreganisták közös áldozásainak, amellyel népszerûek voltak a katolikus középiskolások között. Boldoggá tették a tömeges nagyböjti és adventi szentáldozások és a népmissziók alatt az áldozások sokasága. Amikor a kommunisták megpróbálták, hogy hamis képet adjanak a katolikusok lelki életérôl, 1948. március 24-én a hivatalos egyházi jelentés közölte: a katolikusok 70 százaléka engedelmeskedik a parancsnak, hogy húsvét táján a szentgyónását elvégezze és szentáldozáshoz járuljon.

Amikor közzétette tervét az egyházközségek megújítására, a program kivitelezése sürgette a buzgó, gyakori szentáldozást. Az egyházközségek új életéhez ,,kell a szent communió'' -- énekelte Mécs László verseskötetében, a Magyarok misekönyvében:

Minden népnek Igaza

Te vagy, Jézus: rongy, laza

szôttesünket széthullástól

eggyé szövi áldozáskor

szövôszéked. Soha máskor,

Ezért kell a communió!

Az egyházközségekben a híveket átalakítja, formálja, tudatosítja és cselekvésre ébreszti a szentáldozás. Hogy Mindszenty terve az egyházközségekrôl mielôbb valóság legyen, azért buzdított a papköltô a szentáldozásra:

Jézus, Élet, Világ-Szív!

Minden szívet egybehív

kotlószárnyad s áldozáskor

lagzi lesz az elmúlás-tor.

Magyarok, ha soha máskor

most kell a communió!

A magyaroknak kell a szent communió! Mindszenty tovább ment, mint a papköltô és a szentáldozást ,,különösen magyar szentségnek'' hívta. 1947. június 8-án Hatvanban mondta ezt. Hatvan nemcsak a vasutak gócpontja, hanem az a szép hely is, ahol a szôlôhegyek és a kalászos rónaság találkoznak. A hatvaniak, ,,mint földmívelô és szôlômíves nép, az Oltáriszentség népe''. Hatvan földjének és népe munkájának gyümölcse a búzakenyér és a tiszta bor. Ezek a drága elemek a hatvaniakkal együtt bevonulnak az Úr házába és a térdelô, imádkozó, csodálkozó nép elôtt ,,az Isten szolgája átváltoztatja Krisztus szavával Krisztus testévé és vérévé munkájuk gyümölcsét''. A hatvaniakkal egyesülten aztán az egész magyar nép ,,az Oltáriszentség népe'' lesz. ,,Ha valaki nem is szôlô- és földmíves, de magyar, belekerül az Oltáriszentség és a szôlô-mezô népének fönséges kapcsolatába.''

De még tovább vitte a gondolatot, hogy ,,az Oltáriszentség különösen magyar szentség''. A magyarföld egy hatalmas misekehely. ,,A kehely-völgy a magyar Alföld, a kehely pereme a hegyláncolat körös-körül. Balszerencse, igazságtalanság és hitványság letördelték a kehely peremét. Megmaradt a kehely mélye vér és siralom völgyének.'' Áldozat jellemzi a magyar életet. De az Oltáriszentség is áldozat. ,,Egyedül igaz és végtelen értékû áldozat... a legtökéletesebb áldozat.'' Éppen azért, mondotta, ,,az Oltáriszentség és a szenvedô magyar nép egymásnak való! A szentáldozás senkinek úgy nem kell ma, mint a magyarnak. Aki leszüreteli a szôlôt, learatja a gabona gyümölcsét, arassa le áldozatának, a szentségnek gyümölcsét is'', járuljon szentáldozáshoz, ,,amely az erôsek eledele, oltalom, segítô, fenntartó. Él és életet ad.''

Az új szentmise felajánlási imája talán még most is sokakat zavar. A tridenti szentmisének az offertóriuma ,,szeplôtelen áldozati adományt'' említett és ,,üdvösség kelyhérôl'' szólt és azért könyörgött, hogy ,,kellemes illatként szálljon föl az isteni fölség elé üdvösségünkért és az egész világ üdvéért''. Az új szentmise felajánlási imája valójában asztali áldás, hasonló ahhoz, melyet az Üdvözítô, mint a választott nép fia használhatott, amikor szemét az égre emelte és megáldotta a kenyeret és a bort. Az ima hálát ad a kenyérért, melyet az Isten bôkezûségébôl kaptunk és felajánlunk, mint a föld termését és az emberi munka gyümölcsét, hogy belôle számunkra az élet kenyere legyen. Aztán megköszönjük a bort, mely szintén az Isten bôkezûségébôl van és felajánljuk neki, mint a szôlôtô termését és munkánk gyümölcsét, hogy belôle a lélek itala legyen. A fölajánlás kifejezésére az új szentmise sürgeti a felajánlási körmenetet.

Amikor Mindszenty arra kérte a hatvaniakat, hogy munkájuk gyümölcsét, a búzakenyeret és a bort vigyék az Úr házába, hogy abból Krisztus szavával teste és vére legyen, közel 20 évvel elôvételezte az új szentmise felajánlási szertartását: az emberi munka gyümölcse a mi javunkra és az Isten dicsôségére ,,az élet kenyere és a lélek itala'' lesz a szentmisében. Mindszenty gondolatai, kifejezése és a cselekmény leírása meglepôen összeesnek az új liturgia felajánlási imájával és cselekményével. ,,Oh, mennyi áldás és fény hullik az átváltozásról a ti hétköznapi munkátokra'' -- mondotta a hatvaniaknak. Mindjárt kérte is ôket, hogy soha ne nevezzék magukat másnak, mint ,,az Üdvözítô szavával szôlô- és földmíveseknek''.

Az emberi munkának és a szentmisének a kapcsolatára hangsúlyozottan rámutatott az újjáépített szombathelyi katedrális megoldásakor is. A szombethelyiek maguk, a saját áldozataikkal és munkájukkal építették újjá a lebombázott székesegyházat. Mindszenty mély liturgikus meglátással mondta, hogy a felszentelési szentmise ,,a munkások keze munkájának az ölén volt bemutatva'', és attól kezdve az újjáépített katedrálisban minden szentmise az emberi munkának ,,a színhelyén'' lesz. Emberi munka teremtette a helyet, ,,ahol állandóan jelen lesz az Úr Jézus az Oltáriszentségben és szüntelenül mennek az emberek az erôsek eledeléért az áldoztató rácshoz''. A sok kegyelem, mely itt harmatozik, ,,majd ráhull azok kezére és lelkére, akik végezték a templom újjáépítését''.

Mivel mindig és mindenekelôtt misézô pap volt, Mindszentynek eucharisztikus a világnézete. Az Eucharisztia -- szentmise, szentáldozás, valóságos jelenlét -- szemszögébôl nézi az életet, elsôsorban annak megnyilvánulását, a munkát. A munka gyümölcse nemcsak az élet fenntartására van, hanem az Eucharisztia létesítésére is: feltételeket teremt a szentmiséhez, a szentáldozáshoz, a valóságos jelenléthez -- kenyeret, bort, oltárt, gyertyát, helyet, templomot. Amint ô látja, ,,az emberi munka ölén'' mutatják be a szentmisét, melybôl számunkra kegyelem, öröm, béke, egyházi közösség, szeretet, orvosság testnek-léleknek, megbocsájtás, megváltás és végül örök élet fakad. Mint ô mondja, a szentmisébôl harmatozik az áldás az ember kezére, lelkére és egész életére; ,,a szentmisébôl hullik a fény a hétköznapi munkára''.

1963-ban, amikor a II. vatikáni zsinat elkezdôdött, a liturgia volt az elsô, amit a püspökök tárgyaltak. A liturgikus konstitúció a zsinat elsô és valószínûen a legszebb és leghatékonyabb tanítása. A dokumentum a liturgiát -- mely alatt elsôsorban az Eucharisztia celebrálását érti -- ,,csúcspontnak'' mondja, amelyre irányul az Egyház minden tevékenysége. A liturgia az Egyházban minden életszentség és lelki megújulás kútfeje. Nagy sajnálatunkra és az egyetemes Egyház hátrányára, Mindszenty nem vehetett részt a zsinaton. El volt zárva az Egyház életétôl. De amit a püspökök a zsinaton az Eucharisztiáról -- a szentmisérôl, szentáldozásról, a valóságos jelenlétrôl -- mondtak, azt ô már 20 évvel elôbb tanította és gyakorolta. Tette pedig mindezt azért, mert Jézussal a legbensôségesebb egyesülésben élt és Szíve szerinti misézô pap volt. Ezért üdvözölte örömmel a zsinat tanítását, és rendelkezéseit azonnal követte. Természetesen, Mindszenty tanítása és gyakorlata nem oly teljes és nem oly gazdag, mint a zsinaté, de ugyanaz az inspiráció, ugyanaz az új élet, szép tavasz, lelki kikelet van benne, mint a zsinat liturgikus konstitúciójában. A zsinat célja a világegyház megújulása volt. Mindszenty már a zsinat elôtt 20 évvel a megpróbált magyar Egyház megújulásán fáradozott. Az ellenség azonban ôt is és a magyar Egyházat is halálra gyötörte, amely ma, mint Krisztus a kereszten, aléltan lélegzik mély sebeivel és nagy fájdalmával. Krisztus azonban az Eucharisztiával azonosítja magát meggyötört jegyesével, testére-lelkére orvosságot nyújt és új életet ad neki misézô papjai szolgálatával. Ezért fontos, hogy a hazában, az elszakított területeken és az emigrációban is a papok és a hívek szeme elôtt példának és ihletnek állandóan ott lebegjen Mindszenty József, a szent misézô pap és hallják tanítását.

Tanítása pedig összefoglalva ez: A szentmise legyen életünk központja; a keresztény tanítás legyen a szentmise keretében; a szentmiséért legyünk készek minden személyes áldozatra; a szentmisét függetlenítsük a helyi körülményektôl; az Oltáriszentségben imádjuk Krisztust, mint Urunkat és fohászkodjunk hozzá, mint vándortársunkhoz; a szentmise az Egyház leghatékonyabb kérô imája, a szentmisével imádkozzunk azért egymásért; a szentmisét tekintsük folytonos, örök liturgiának, melyben elôdeinkhez kapcsolódunk; ne engedjük, hogy a gonoszság valaha is elszakítson bennünket a szentmisétôl; a szentmisével gyakoroljuk az irgalmasság testi és lelki cselekedeteit; a vasárnapi szentmisén énekeljünk; a szentáldozásban forrjunk egybe igazi, aktív egyházi közösséggé; legyünk tudatában, hogy az Oltáriszentség ,,különösen magyar Szentség''; értékeljük a magyar szentmisét, mert ,,Szent István királyunk nyelvén'' imádkozzuk azt; nézzük életünket és munkánkat az Eucharisztia szemszögébôl.


5. Mindszenty bíboros Mária-tisztelete -- Szent
5. Mindszenty bíboros Mária-tisztelete	Szent

1. Boldogasszony éve

Életét tanulmányozva és az évek távlatából visszatekintve az eseményekre, amelyeknek fôszereplôje volt, azt kell mondanunk, hogy Mindszenty bíboros a Szûzanya tisztelete nélkül nem lett volna az, aki lett, se emberi életében, se hivatásában, se munkájában. A Szent Szûz tisztelete nemcsak egyszerû jellemzôje, hanem meghatározója volt egyéniségének. Mindszenty József emberi, papi és magyar tulajdonságai Mária-tiszteletén keresztül fejlôdtek és érték el ragyogó magasságukat.

Bizton feltételezhetjük, ha nem hirdette volna meg Boldogasszony évét 1947. augusztus 15-én, a dolgok másképp alakultak volna mind rá, mind az Egyházra és a hazára vonatkozóan. Ez nem jelentette volna, hogy a kommunizmus kevésbé totalitárius és igazságtalan lett volna, hogy a kommunisták eltûrték volna Mindszentyt, az Egyházat nem fosztották volna meg szabadságától és a hazát könyörtelenül nem tették volna az orosz csatlósává, de Boldogasszony évének meghirdetése és programja nélkül nem lett volna az az apokaliptikus méretû harc, amelyet az egész világ feszülten figyelt, miközben ,,börtönország'' fôpapja és népe csodálatos tanúvallomást tett a Szent Szûz mellett és megrendítôen fordította szemét és kezét az Égi Anya felé: ,,Monstra te esse matrem! Mutasd meg, hogy Anyánk, Nagyasszonyunk vagy immár ezer éve!'' Ebben a lelki harcban tündöklôén ragyogott a Szûzanya, mint a Magyarok Nagyasszonya és a keresztények reménysége és boldognak, áldottnak hirdette a magyar nép szerte a hazában, a Szent Szûz erényeit és kiváltságait prédikálta a bíboros páratlan ékesszólással és erôvel, miközben népe vezetôje és a világtörténelem nagysága lett, VI. Pál pápa szerint olyan ,,láng, mely ragyogó fényességével bevilágította az Egyház útját''.

Boldogasszony évéhez hasonló vallási megnyilatkozás még nem volt a magyar történelemben és a mindössze hároméves Mindszenty-érát ez tette a magyar katolikus Egyház tündöklô korszakává.

A bíborost magát is örömmel töltötte el Boldogasszony évének sikere. 1948. október 10-én Pálosszentkúton volt utolsó szereplése és beszédében megállapította, hogy ,,évszázadok óta nem volt magyar földön kiterjedésben és mélységben olyan lelki megmozdulás, amelynek megértôk és meg nem értôk akkora figyelmet szenteltek volna, mint Boldogasszony éve. Az ország legjelentôsebb központi helyein és Mária-kegyhelyein végighordoztuk a Mária-tisztelet fehér lobogóját és százezres tömegekben milliók álltak alája. A kibontott vallási és nemzeti lobogó, mint valami mágnes, a szenvedô magyar szíveknek az Egyházhoz és a hazához való hûségét hozta napfényre.''

Boldogasszony évének elsô célja a lelki megújulás volt. ,,Elfogadva a katolikus világnézetet, kezdjünk Mária népéhez méltó életet. Mindenekelôtt újuljon meg az egyén élete. Tanuljuk meg, hogy az élet legfôbb értéke nem a foglalkozásban, a hírnévben, a jómódban van, hanem az Isten iránti hûségben... Meg kell újulniok a családoknak és meg kell javulni az ország közösségi életének is.'' Mindazt, amit XI. Pius meghirdetett Krisztus Királyságában, a magyaroknak történelemadta kiváltsága, mert a ,,Regnum Marianum nem más, mint Krisztus királysága történelmi magyar háttérrel, magyar hagyományokkal. Ezt a gondolatot akarjuk lelketekre kötni a Boldogasszony éve folyamán'' -- írta a magyar püspöki kar közös pásztorlevelében.

1947. október 8-án, Magyarok Nagyasszonya ünnepén püspöktársai és a hívôk sokasága elôtt a váci székesegyházban mondotta el nagy érzelmekkel: ,,Ide borulunk a Szûzanya lábaihoz Boldogasszony évében, Mária hónapjában, októberben, annak három nagy Mária-ünnepe hetében, hozzá, Magyarok Nagyasszonya ünnepén.'' A beszéd befejezése forró kérés, hogy egyénenként mindenki legyen méltó gyermeke a Szent Szûznek. ,,Legyünk mi tiszták gondolatban, mert a Szeplôtelen gyermekeihez ez illik! Legyünk tiszták beszédünkben, mert a Szeplôtelen gyermekeihez ez illik! Legyünk tiszták cselekedeteinkben, mert csak ez való mihozzánk! És a magyar életben ez a Nagyasszony, ez a Szeplôtelen kíván országának és magának érintetlen liliomos ifjúságot és kíván magának és az ország pótlásának termékeny szôlôtôkét a családban, így vagyunk mi a Szeplôtelen Nagyasszonynak gyermekei, így leszünk méltó fiai, leányai, így leszünk a nemzet reménységei.''

A nemzethez intézett utolsó szózatában a bíboros is hangsúlyozta, hogy a ,,Mária-napok célja a hagyományos Mária-tisztelet elmélyítése és a vallásos öntudat erôsítése volt... Hirdettük a Mária-erények és a Mária-tisztelet mellett a Tízparancsolatot, az emberi méltóságot, a szeretetet és az igazságot.'' Megállapította, hogy a ,,kitûzött célt a Mária-napok elérték''. Boldogasszony évének végén lélekben Magyarország újra Mária nemzetévé lett.

Mindszenty azonban mást is várt Boldogasszony évétôl, mint lelki megújulást. Ha nem is várt csodát, hitte, hogy új élet lesz a hazában, hogy a Szent Szûz a béke, a szabadság, a megértés, boldog együttélés ,,csillagos köpenyébe'' burkolja a magyar népet. Hitte és remélte, hogy a Szent Szûz közbenjárására az ország megszabadul a gonosztól -- ,,a Keletrôl ránk zúduló barbarizmustól'', ahogy ô szokta hívni a kommunizmust. Ha igaz is, hogy ,,soha olyan kérdés, amely merôben politikai, szóba nem került a Mária-napokon'', mint mondotta 1948. november 18-án utolsó szózatában, Mindszenty mindig állította, hogy ,,ez a föld nem adok-veszek-bóvli-áru, hanem a Boldogasszony birtoka'', és a Szent István-i örökség soha egy pillanatra se lehet alku tárgya. ,,Egyént, családot, nemzetet nem engedünk beöltöztetni testünktôl, lelkünktôl idegen gondolatokba. Ragaszkodunk tépett országunknak a múltból örökölt, a jövôben hûen ôrzendô, kipróbált nagy történelmi alapjaihoz és ápolunk titokban és nyíltan minden fenntartó erôt'' -- mondotta Boldogasszony évének megnyitásakor. Ezt hangsúlyozta, ahol részt vett a Mária-ünnepségeken. ,,Mi Szent István országának polgáraivá születtünk és a Boldogasszony tanítása szellemét valljuk és nem fogadunk be megszentelt hagyományok helyébe árvizi öntvényeket, omladékokat és hulladékokat'' -- mondotta Szombathelyen. ,,Mi katolikus magyarok voltunk, vagyunk és maradunk! Mária népeként és nemzeteként akarunk élni!'' ,,Mind, mind deportált magyarok vagyunk -- harsogta Esztergomban, amikor Boldogasszony évét megnyitotta. -- Ha a Duna, a Garam mellôl nem is vittek el minket, hát kivittek magunkból, ezeréves múltunkból. Vissza! Vissza! Nem a természethez, hanem a történelmi materializmus lobogója alatt számûzött, deportált természetfelettiséghez, annak Isten után következô tündöklô ormához, Máriához.''

De ,,a Keletrôl ránk zúduló barbarizmus'' éppen ezt nem akarta. A kommunisták nemcsak hogy nem akartak keresztény, Nyugat felé orientálódó Magyarországot, hanem annak még a nyomát is el akarták tüntetni. Sírt ástak a múltnak, hogy a sír fölött ôrjöngve egy ateista, materialista, kommunista országot építsenek, mely múltja miatt siránkozik. A Boldogasszony évét megnyitó bíboros elôtt ott volt a sír rémes víziója. Beszédét két sírnak az említésével kezdte. Említette a Szent Szûz sírját, melybôl az Istenanya a mennyei megdicsôülésbe emelkedett és említette a nemzetnek ásott, ,,örvénylôen fenyegetô sírt'', mely elôl ,,a nagy boldogtalanság és árvaság nemzete menekül és odasimul a Nagyboldogasszonyhoz, az édesanyához, a hatalmashoz, a nagyhoz''.

Boldogasszony évével Mindszenty a Regnum Mariánumért harcolt a kommunizmus ellen. Azok elôtt, akik kívülrôl figyelték a magyarországi eseményeket és azok elôtt is, akik Mindszentyvel járták az országot és dicsérték a Szent Szüzet, hamarosan felmerült az Apokalipszis képe ,,az égi asszonyról és a vörös sárkányról''. ,,Az égen nagy jel  tûnt föl: egy asszony, öltözete a nap, lába alatt a hold, fején tizenkét csillagból korona... Most egy másik jel tûnt fel az égen: egy nagy vörös sárkány, hét feje volt és hét szarva, s mindegyik fején korona. Farkával lesöpörte az ég csillagainak egyharmadát és a földre szórta... A sárkány haragra lobbant az asszony ellen és harcba szállt többi gyermekével, aki megtartja Isten parancsait és kitart Jézus tanúsága mellett'' (Jel 12,1.3.17).

Boldogasszony éve hivatalosan 1948. december 8-án, Szeplôtelen Fogantatás ünnepén fejezôdött be. Minden székesegyházban, bazilikában, templomban és kápolnában ünnepélyes szentmisét mondtak és a Te Deumot énekelték. A búcsújáró helyeken az esti órákban gyertyás körmeneteket tartottak. A szentbeszédekben az ország püspökei és papjai összegezték Boldogasszony évének kegyelmeit. A misehallgatások, szentáldozások, szentgyónások és zarándoklatok statisztikája bámulatos volt.

Biztosan nem tudjuk, de feltételezzük, hogy Esztergomban a bíboros misézett és prédikált Boldogasszony évének befejezésekor. A Mindszenty Okmánytárban nincs semmi róla. Ekkor ô már ítéletre szánt ember volt. Az ország ,,vezetôi'' elhatározták, hogy letartóztatják. Támadások folytak ellene sajtóban, rádióban, elôadásokon, munkahelyeken, gyûléseken, a parlamentben. Mire Boldogasszony éve befejezôdött, befejezôdött Mindszenty harca is és áldozat lett. Lehetséges azonban, hogy még egyszer fellángolt benne a Szent Szûzbe vetett remény és amit annyiszor oly ékesszólóan mondott a Mária-napokon, utoljára megismételte: ,,Ôseink mindenkor a Szûzanyához folyamodtak és minden nyomorúságukból kiszabadultak. Tegyétek azt, amit az Egyház hirdetett nektek a Szûzanya nevében és élni fogtok, és élni fog eme erônek a segítségével a szegény magyarság mindnyájunk örömére és vigasztalására.'' (A Mária-kongresszus záróbeszéde 1947. október 7-én.)

De ha beszélt is Esztergomban Boldogasszony évének befejezésekor, amit mondott, elhalkult 1948. november 18-án tartott utolsó szózata mellett, melyet megrendülve hallott népe és az egész világ: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám a nagyvilágban legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.''

Ebben az utolsó szózatában említi a Mária-évet, de nincs benne a Szûzanyához való nagy szeretete és a belevetett reménye. Lehetetlen nem éreznünk benne a szomorúságot, az elhagyatottságot. Mintha csalódottság lenne benne. Az Apokalipszis látomása szerint ,,az Égi Asszony gyermekével együtt elmenekült a pusztába'' (Jel 12,6-14). Látszatra gyôzött a ,,vörös sárkány'' és csatlósai, és mintha a Szent Szûz az országból a pusztába menekült volna. Mintha a sok kérés, ima, dicséret, szeretet és áldozat, melyet a bíboros és vele a magyar nép élô hittel és nagy reménnyel terjesztett eléje, mindhiába lett volna. A bíboros megkínzott fogoly lett, az országot körülvette a vasfüggöny és elöntötte ,,a Keletrôl jövô barbarizmus''.

Csaknem 25 évet kell várnunk, hogy Mindszenty József égô szeretete és rendíthetetlen hite a Szûzanya iránt újra lobogjon. 1972. szeptember 12-én Máriacellben halljuk újra tôle, hogy a ,,Mária-tisztelet a mi nemzeti örökségünk'' és újra ajkán van a tipikus szûzmáriás buzdítás: ,,tebenned van, Nagyasszonyunk, minden reményünk. Ajánljuk magunkat a Nagyasszony oltalmába, az otthoniakat és az ittenieket az öt világrészben. Kötelezzük el magunkat az ô szolgálatára... és Jézushoz jussunk el Mária, Édesanyánk által.''

Az emigrációban, bárhol jelent meg, magyarjai és idegenek között egyformán, Mindszenty nem szûnt meg a Szûzanyát dicsérni és mindenkit tiszteletére buzdítani. Mintha a Szent Szûz esdekelte volna ki neki a kegyelmet, hogy öregsége, testi gyengesége, betegsége ellenére is fiatalos buzgósággal és lelkesedéssel vigye hallgatóit a Szûzanyához. ,,Mi hozzá folyamodunk és vele, az ô segítségével akarunk állani helyünkön úgyis, mint egyének, úgyis, mint családok, úgyis, mint nemzet és társadalmi osztály, mert az a mi kötelességünk... Azért jöttem hozzátok, hogy kérjelek benneteket, térjetek vissza Istenhez, térjünk Szûzanyánkhoz, mindnyájunk Édesanyjához.'' (Perth Amboy, N.J., 1974. május 13-án)

Csalódott Mindszenty Boldogasszony évében, annak kimenetelében? Minden látszat ellenére a valóság az, hogy nem. Annak ellenére, hogy a legnagyobb reménnyel nézett Boldogasszony éve kegyelmeinek elébe, kezdettôl fogva el volt készülve a legrosszabbra és ezt hamarosan népe tudomására hozta.

Egy hónapra az esztergomi megnyitó ünnepség után, amikor a búcsújáróhelyekre szerte az országban már tömegesen mentek a hívek, Mindszenty maga vezette a fôváros férfiait Máriaremetére. 1947. szeptember 14-e volt. Velük együtt gyalogolt tizenöt kilométert a Szent Szûz kegyhelyére, ahol szentmisét és szentbeszédet mondott. A beszédet csak részleteiben ismerjük, de amit ismerünk belôle, az nem a Szent Szûzrôl szól, hanem a sátánról. A beszéd fontosságát bizonyítja, hogy a bíboros az emlékirataiban idézi, amikor a Mária-évrôl beszél. A beszédbôl világos, kezdettôl fogva tisztában volt a ténnyel, hogy nem annyira emberekkel, mint a ,,sötétség hatalmával'' áll szemben. Tudta és Szent Pállal vallotta, hogy akik Krisztushoz tartoznak, azok ellen ,,egy sötét világnak kormányzói és égi magasságok gonosz szellemei harcolnak'' (Ef 6,12). A gonosz szellemek ,,legerôsebbje és legnagyobbja a sátán''. Léte és hatalma nem képzelet. ,,A sátán nem mumusa a világtörténelemnek és az emberi nemnek, a sátán élô valóság.'' A Szentírás szerint ô a gonosz, a hazug, a csaló, az emberek tönkretevôje. A sátán hatalma és harca tart a világ végéig, míg Krisztus újra el nem jön a világra. ,,S addig -- mondotta a zarándokoknak -- a világtörténelem vagy az egyes népek története is, idôrôl idôre gyengébb vagy erôsebb siralom völgye, könnyek világa.'' A sátánnak emberi csatlósai is vannak. ,,Ezek meg vannak szédülve a hatalomtól és éppen olyan kegyetlenek, hazugok, csalók, gôgösek, istenellenesek, mint maga a sátán.'' Emlékezve a Szentírás szavára: ,,Átkozott, aki emberben bízik'' (Jn 17,5), a bíboros ezektôl az emberektôl féltette azokat, akik vele együtt a Szent Szûzhöz menekültek.

A sátán rejtelmes hatalmának elismerésében a bíboros elismerte és népét figyelmeztette, hogy Boldogasszony éve ellenére is a magyar haza, Mária országa ,,siralom völgye, könnyek világa'' maradhat egy idôre, de nem örökre, mert minden gonoszságnak egyszer vége van. ,,Mi küzdünk a sátán ellen utolsó leheletünkig és tudjuk azt -- és templomotokban mondom ezt --, hogy mellettünk van a küzdelemben Mária, a Magyarok Nagyasszonya'' -- mondotta Perth Amboy-ban, Amerikában.

Biztosra vesszük, hogy a bíboros Máriaremetén, ahová Máriát dicsérni hívta a fôváros férfiait, amikor a sátán hatalmáról beszélt nekik, az ôsevangéliumot idézve beszélt a ,,sátánt tipró Szûzrôl'', a ,,kígyót legyôzô Istenanyáról'', a Szeplôtelen Fogantatásról, aki Szent Fiával vívja ki gyôzelmét a sátán fölött. ,,Ellenkezést vetek közéd és az asszony közé, a te ivadékod és az ô ivadéka közé. Ô széttiporja fejedet, te meg a sarka után leselkedel'' (Ter 3,15). A Szent Szûz, mint Istenanya nemcsak a sátánt gyôzi le, hanem legyôzi mindazokat, akik a sátánnal jegyezték el magukat.

Vesztett ügy volt Boldogasszony éve? Emberileg szólva igen, de ez nem a végleges ítélet. ,,De sok vesztett ügy volt a világtörténelemben eddig'' -- mondotta Ausztráliában a magyar menekülteknek 1974. október 23-án, az '56-os szabadságharc évfordulóján. ,,Nem mindig a vesztett ügyek értéktelenek. Sokszor ahhoz, hogy milyen szándékkal történik valami, sokkal inkább sikernek tekinthetô a vesztett ügy, mint a rossz szándékkal végzett -- mondjuk -- semleges ügy. Vigyázzunk erre, mert a történelemnek ez a tanulsága, tanítása. A vesztett ügy is, ha a lelkiismeret tiszta és nyugodt, több erkölcsi elônyére van a nemzetnek és a nép sokaságának, mint a legnagyobb siker, amit a gonoszság sugallt és hozott létre.''

Csalódottság? Nem! Vesztett ügy? Nem! Az azonban biztos, hogy Boldogasszony évének meghirdetése óta a remény és reménytelenség, öröm és félelem, fény és árnyék, bizonyosság és a legnagyobb bizonytalanság keserû keveréke volt a bíboros lelkében. Úgy volt, mint a nagy szentek, pl. Szent Pál, Szent Ferenc, Kis Szent Teréz, akik amikor a legnagyobb kegyelmet kapták, a legfájdalmasabb lelkiállapotban voltak. 1948. újévi szózatát nem lehet könnyek nélkül olvasni. Elôször az öröm és vigasz: Boldogasszony éve, ,,nehéz idôk szinte egyetlen öröme, szépsége, de drága vagy nekünk! Oly jólesik a múltból visszazsongó emlékekbe belefüröszteni a lelket! Ha ez a fény nem volna és hiányoznék a kereszt alatt, csak akkor volnánk igazán szegények, megsiratni valóan nyomorultak.'' És ezután jön az aggódás, a félelem: Boldogasszony éve, ,,görögtûz'', ,,magyar szalmaláng'', ,,vízre írt betû'', ,,csacska gyerekbeszéd''? Fásultság, kishitûség, közöny hamujában, pernyéjében elvész elôlünk a Nagyasszony fölséges alakja? ,,Észbontóan fájó gondolat volna, ha a magyar földrôl az Istenanyát számûzni engednôk! ... Ez lenne a végsô haláltánc, a nemzethalál, az örvény, amelybôl nem lenne menekvés, kiemelkedés.'' Vergôdésében, ,,az idôk ostorától korbácsolva'', a lehetô legnagyobbat teszi: fogadalmat tesz, hogy október 8-át, Magyarok Nagyasszonyának napját nyilvános ünneppé teszi, ,,ha a Nagyasszony édesanyai szeretetével átsegít minket a gyászba borult egek, háborgó tengerek viharán''. És mint fôpásztor, szelíden kéri népét, hogy egymás között versenyezve folytassák Boldogasszony évének megtartását, ,,mint ahogy a család jó gyermekei egymás között versenyeznek édesanyjuk kedvének keresésében''.

Lélektanilag érdemes megemlíteni, hogy amikor a külsô és belsô küzdelem csúcspontját elérte, amikor a ,,vörös sárkány'' lesöpörte a magyar égrôl ezt a fényes csillagot, amikor elfogták és börtönbe vitték, próbálta elvégezni a rózsafüzért, de nem tudta imádkozni. Úgy érezte, ,,a sötétség hatalma vette körül'' és megfosztotta a Szûzanya vigasztaló, édesanyai jelenlététôl.

Mindezek ellenére nem panaszkodott. ,,Panaszkodni? Ezt még egyedül, magamnak se tehetem'' -- mondta a börtönben. Se a szívében, se az ajkán nem volt szemrehányás az Isten ellen. A rettenetes tragédia ellenére se vonta kétségbe az Isten jóságát és a Szûzanya szeretetét. A Szent Szûz se panaszkodott a kereszt alatt és az Isteni Megfeszített se panaszkodott, amikor szenvedett és haldoklott a világ üdvösségéért.

* * *

1947. június 18-29-ig Mindszenty bíboros titkárának, Zakar Andrásnak a kíséretében részt vett az ottawai Mária Kongresszuson. Az ünnepség és a kanadai katolikusok vallásossága nagy hatással volt rá. Emlékirataiban mondja, hogy az ottawai Mária Kongresszus adta neki a gondolatot Boldogasszony évéhez. A repülôgépen hazafelé jövet átgondolta a tervet és alighogy hazaért, közölte a püspöki karral. A püspökök lelkesen fogadták az eszmét és Boldogasszony éve bámulatos gyorsasággal másfél hónap múlva elkezdôdött.

Boldogasszony évének az elôkészítése szinte csak maga a meghirdetés volt. Elég volt bejelenteni és azonnal az egész ország magáévá tette. Mintha mindenki erre várt volna. A nagy esemény csendben indult el a szomorú, aggódó hazában. A templomok bejáratában elhelyezett mûvészi plakát volt az egyetlen hirdetôje. A rádió és a sajtó nem beszélt róla. A papok jelentették be a szószékrôl és az oltártól.

Boldogasszony éve egészen más lett, mint az ottawai Mária Kongresszus, mert mások voltak a körülmények. Kanadában nem volt dráma, nem volt feszültség, mert nem volt küzdelem a nemzet életéért, mint Magyarországon. Az ottawai Mária-napok tradicionális, szelíd, csendes, szépen megrendezett és gondosan elôkészített események sorozata volt, melyek nem hagytak nyomot Kanada történetében, a szekuláris világsajtó alig figyelt fel rá és nem volt rendkívüli a hívek életében sem. Magyarországon Boldogasszony éve végzetes, tragikus, szellemi harc lett az Egyház és a kommunizmus között. Ottawában a kormány képviselôi imádkozva vettek részt a Mária Kongresszuson, Magyarországon a kormány ,,részvétele'' Boldogasszony évében akadályozás, zavarkeltés, ellenkezés volt. Minél nagyobb lett Boldogasszony évének buzgósága, annál nagyobb lett a kormány ellenzése. Mire Boldogasszony éve véget ért, ,,a kormányzattól függô megnyilatkozások szóban és írásban, sajtóban, népgyûléseken és a rádióban minôsíthetetlenek'' lettek és a ,,gyalázkodások, a valótlanságok és rágalmak valóságos zuhatagát'' árasztották rá. Boldogasszony éve reménye volt a magyar népnek, a visszaélések, zaklatások, politikai üldözések és jogtalanságok ellen. Mindszenty pontosan Boldogasszony éve megnyitásának vigíliáján kényszerült tiltakozni, hogy a hívek ,,jelentékeny részét a választójog gyakorlatából'' a kormány kizárta az elközelgô választásokra.

Ha az ottawai Mária Kongresszus adta is Mindszentynek az indítást Boldogasszony évéhez, biztosra vehetjük, hogy anélkül is elôbb-utóbb, valamilyen formában a Szûzanyához vezette volna az országot. De az ottawai Mária-ünnepség varázsütés volt számára. Érintette szívét-lelkét és felnyitotta benne a Mária-tiszteletnek azokat a mély, bôvízû forrásait, melyek ott voltak: édesanyja iránti szeretete, a búcsújárások élménye, a Mária Kongregáció idealizmusa, a magyar történelem tanítása és maga a papsága. A Szent Szûz közbenjárására ezek a források egybefolytak, hatalmas folyam lett belôlük, egy ellenállhatatlan erô, mely úgy mozgatta, vitte, irányította az országot, mint folyó a hajót. A bíboros Mária-tisztelete történelmi tényezô lett!

2. Az édesanya

Mindszenty nagyon szerette édesanyját. Szeretete csodálatba ment át és inkább angyalnak, mint földi lénynek tartotta. ,,Fogházam ôrangyala'' -- írja róla emlékirataiban. Nemcsak földi életét köszönte neki, hanem hivatását is és mindent, ami lett. ,,Nem tudok elég hálás lenni az Istennek, hogy ôt adta nekem és hogy életem legnehezebb szakában is ott állt mellettem'' -- írja. Gyakran ismételgette Szent Ágostonnal: ,,Azért lettem a szolgád, Uram, mert a te szolgálóleányod fia vagyok. Ami vagyok, édesanyám imáinak és érdemeinek köszönöm.''

Egész életében bámulattal figyelte édesanyját. Hatodikos gimnazista volt, amikor házi feladatul kapta a következô témát: ,,A gyermekének örülô és a gyermeke miatt kesergô anya''. Hat oldalt írt róla. A gimnazista fiú kis írásából életmû lett. Kispap korában a fogalmazványt száz oldalas pályázattá bôvítette. Aranyérmet kapott érte és a biztatást, hogy könyvben adja ki. Az írást állandóan javítgatta, bôvítgette, átdolgozta és mire veszprémi püspök lett, két kötet lett belôle. Címe: Az édesanya.

Amint nôtt, szépült, nagyobbodott a könyv, úgy magasztosult fel benne az édesanya, minden emberi élet ragyogó csillaga: anyai jóság, anyai szeretet, anyai áldozatosság, anyai szenvedés, anyai ima, anyai aggódás, anyai öröm. Minden, amit az édesanya tapasztal, minden, amit az édesanya tesz gyermekéért. És természetesen a könyvben tündöklik ,,a legszebb, legkegyesebb, legbátrabb, leggondosabb, leghatalmasabb, legerényesebb, legszentebb édesanya'' -- Mária.

A világ Megváltója édesanya méhében lett emberré. Az Istenember édesanyától született. ,,Ez az édesanya volt a teremtô Isten elsô gondolata'' -- mondja Mindszenty és folytatja Szent Jeromossal: ,,Ez az édesanya új dicsôséget adott az égnek, Megváltót adott az embereknek, békét a földnek és új méltóságot minden édesanyának.'' A Szent Szûzben minden édesanyát tisztelünk és szeretünk. A Szent Szûz tiszteletében valljuk, hogy az édesanya van legközelebb a teremtô Istenhez. Idézi Prohászkát, hogy a ,,Szûzanyában minden édesanya kanonizálva van és ô a tükörképe minden anyának''.

Mária viszonya az Istenemberhez az édesanya viszonya gyermekéhez, folytatja Mindszenty. Az emberré lett Istennel azt tehette, amit minden anya tehet a méhébôl született élettel -- magához szoríthatta, ölelhette, csókolhatta, becézhette, táplálhatta, szolgálhatta, foghatta a kezét, érinthette a pulzusát és a szíve dobogását. Még Jézus vallási élete is Mária gondozása alatt volt, hangsúlyozza Mindszenty. Együtt imádkoztak, együtt mentek a jeruzsálemi templomba, együtt mentek a kánai menyegzôbe.

De a valóság ennél sokkal több. Mária nemcsak a csodálatos anya, az eszményi édesanya, ô nemcsak a megtestesült Istenember édesanyja, hanem ô valóságban minden ember anyja! Ô a mi anyánk, mi pedig a gyermekei vagyunk, mert Jézus, amikor megváltásunkért a kereszten függött, Szent János személyében ôt nekünk adta és édesanyánknak rendelte: ,,Íme, a te anyád!'' (Jn 19,27).

Az Egyház állandóan hangsúlyozza ezt, mondja Mindszenty Schütz Antalt idézve. Mondja ezt a hivatalos tanításban, liturgiában, építészetben, mûvészetben a kegyhelyek tiszteletében. Ezt rebegi legszebb imáiban, ezt zsongja énekeiben.

Mindszenty finom érzékkel kiemeli, hogy a Szûzanya nemcsak a természetfeletti életben édesanyánk. Elsôsorban ô anyaként védi, gondozza, ápolja bennünk azt az életet, melyet a megváltásban Jézustól kaptunk és azon van, hogy ez az élet minden emberben meglegyen a lehetô legteljesebb mértékben, de védi, gondozza és teljességhez segíti ô mindnyájunkban a természetes emberi életet is, mint a teremtô Isten legdrágább, legnagyobb ajándékát. Mint édesanya, a Szent Szûz mindent megtesz valamennyi ember természetfeletti és természetes boldogságáért.

Könyvében Mindszenty nagy érzelmekkel és szemléletességgel írja le Mária fájdalmát kereszten haldokló Szent Fia fölött és azt mondja, a Golgota óta Mária belépett a szomorúságtól szorongatott lelkek világába és ,,ott a helye, ahol szomorúság van''. Máriának, az édesanyának ott van a helye, ahol az élet veszélyben van, ahol segítség, védelem, oltalom, irgalom kell, ahol menteni kell akár a természetfeletti, akár a természetes életet. Savonarolával mondja: a kereszt alatt a Szûzanya fájdalmát bearanyozta az öröm, hogy rá van bízva az élet -- a természetes és természetfeletti --, hogy azt, mint anya védje, szeresse, oltalmazza, tökéletesítse. A Szent Szûz, mint édesanya, szeretetével, közbenjárásával éri el a bûnös lelkek tisztulását, a hitetlenek megtérését, az elesettek felemelkedését, a betegek gyógyulását, a szomorúak vigasztalását, a szegények boldogulását.

A Szent Szûz édesanyai viszonyban van nemcsak azokkal, akikben megsérült, megfogyatkozott vagy éppenséggel elveszett a megváltott élet, vagy nehézségek között van a természetes élet, hanem örvendezô édesanyja ô azoknak is, akik a megváltott életet a legnagyobb örömmel, a legnagyobb igyekezettel élik, vagy akik ártatlanságukban, kicsinységükben, egyszerûségükben megmaradnak benne. Édesanyja ô a szenteknek, a szüzeknek, a tisztáknak, a bûnbánóknak, papoknak, szerzeteseknek, házastársaknak, az erôseknek és a gyengéknek, a gazdagoknak és a szegényeknek. Édesanyja ô minden kereszténynek, minden jószándékú embernek.

Legnagyobb méltóságunk, ,,felmérhetetlen és elidegeníthetetlen tôkénk'' az -- mondja Mindszenty --, hogy Mária az édesanyánk. Idézi Szent Gertrudot, aki szerint ,,az evangélium azért mondja Jézust Mária elsôszülöttjének, mert Jézusban és Jézus által mindnyájan Mária fiai és leányai lettünk.

Mária édesanyja a népeknek és nemzeteknek is. Mária a magyarok édesanyja, ,,Nagyasszonyunk, édes jó anyánk''. Szent István óta vallja ezt a magyar nemzet és Máriának, mint a Magyarok Nagyasszonyának a tisztelete ,,csodálatos fonala a magyar történelemnek''. Mária soha nem szûnt meg édesanyánk és Nagyasszonyunk lenni, ámbár mi sokszor megfogyatkoztunk a fiúi kegyeletben -- mint Eszterházy Pál, az ország nádora oly meghatóan imádkozza.

Hatodikos gimnazista korától lelkipásztori életén át csaknem püspökké szenteléséig hosszú éveken keresztül dolgozott Mindszenty a könyvén, Az édesanyán. Minél jobban csodálta az édesanyját, annál jobban szerette a Szûzanyát és minél jobban veszélybe került az ország, annál buzgóbban fordult a Magyarok Nagyasszonyához. A könyv írásával a Szentlélek készítette elô nagy hivatására. Lélektanilag, társadalmilag, teológiai szempontból a legszebb valóságot ragyogtatta fel elôtte: az édesanyát és Szûz Máriát, a mennyei édesanyát, a Magyarok Nagyasszonyát. A könyv írásával megszerzett minden eszközt szellemi arzenáljába, hogy Máriát, mint édesanyát -- a magyar nemzet édesanyját -- hirdesse Boldogasszony évében. Könyve megírásával elérte, hogy a Szentírás, a szentatyák tanítása, teológia, irodalom, történelem, költészet, gazdag példatár, a legszebb imák mind rendelkezésére legyenek Boldogasszony éve nagy programjának kivitelezéséhez.

1947. október 8-án, Magyarok Nagyasszonya ünnepén Vácott így prédikált a székesegyházban: ,,De jó annak a nemzetnek, amelyik a világban megtépett életével, lelkével édesanyjára talál; az Égi Édesanyának, az ezeréves történelembôl ismert Boldogasszonynak, Nagyasszonynak a lábainál sírhatja el minden keservét, búbánatát. Jaj azoknak a nemzeteknek, amelyektôl elvették a szellemvilágot s kitépték égen-földön számukra az édesanyát. Mi ide borulunk a Szûzanya lábaihoz Boldogasszony meghirdetett évében... A Magyarok Nagyasszonya-tisztelet nem más, mint egy árva, megtépett, megszaggatott nemzetnek odahanyatlása az Isten anyjának és a nemzet anyjának a lábai elé; kitárjuk a sebeket, elpanaszoljuk keresztjeinket, a csalódásainkat, megmutatjuk arcunkon a szégyenpírt, amit hordozunk és jólesik nekünk kitárni azt, amit az ember csak az édesanyja elôtt szokott kitárni.''

1947. október 4-én Budapesten, a Golgota téren mondta a munkásoknak: ,,Mária szentebb, mint azok az anyák, akiket anyaságuk erényeiért emelt oltárra az Egyház. Jóságosabb, mint a legszeretôbb anyák a földön. Erôsebb, mint a vértanú hét Makkabeus vértanúságba menô anyja, mint Perpetua és Felicitas. Gyermekei javát szomjúhozóbb, mint a Zebedeus-fiak anyja. Hatalmasabb mint a múlt, jelen és jövô anyái együtt, mert ô Isten nagy hatalmú és nagy irgalmasságú anyja. Neki Istentôl eredô küldetése van az anyaságra az angyali üdvözlettôl és a keresztfa véres végrendeletétôl. Mi, Golgota járó lelkek, nála borogathatjuk sebeinket. Az összes jegyesek, jó barátok, sôt az összes anyák szeretete, az angyaloké és szenteké sem éri el ezt a szeretetet, amit Mária egyetlen ember iránt érez.''

1948. április 25-én mondta Gyulán: ,,A boldogságos Szüzet, aki a kereszthalál óta édesanyja az egyedeknek, választotta Szent István királyunk az egész magyar nemzetcsalád oltalmazó édesanyjának, a Magyarok Nagyasszonyának! Megszámlálhatatlan jótéteményekkel halmozta el nemzetünket... Bûneinkkel annyiszor mélyre ástuk a sírt, de áldott keze elhárította mindig a szemfedôt és a koporsófedelet. És mi századokról századokra suttoghattuk: És mi mégis élünk! Mert bár mi megfogyatkoztunk a gyermeki kegyeletben, Mária nem szûnt meg édesanyánk lenni. A Nagyasszony védi országát és ez a titka csodás fennmaradásunknak. Ezt érezte, tudta is a nemzet.''

És mint az Emlékirataimban írja, Máriagyûdön, 1948. június 6-án állapította meg 150.000 zarándok magyar elôtt: ,,Csodálatos fonala a magyar történelemnek a Mária-tisztelet. Ahogyan a Duna kiemelkedik vízhálózatunkból, úgy emelkedik ki szélességével és mélységével a Mária-tisztelet a történelmünket átjáró sok egyéb szellemi, lelki folyamból. Nem felejtjük el, hogy Szent István 1038-ban, Róbert Károly 1317-ben, I. Lipót az ország visszaszerzése után, utoljára pedig I. Ferenc József a millennium évében ajánlotta fel Magyarországot az Isten anyjának, a Magyarok Nagyasszonyának.''

Mária a magyar nemzet édesanyja, Mária az édesanyánk -- ez volt Boldogasszony évének nagy tanítása, melyet a bíboros ékesszólóan, nagy meggyôzôdéssel hirdetett és páratlan buzgósággal vallott meg az egész nemzet. De éppen ettôl a tanítástól rettegtek az ellenfelei és gyûlölték érte kiengesztelhetetlenül.

Tanításában Mindszenty nem volt elvont, száraz, spekulatív. Inkább hatott a szívre, mint az agyra. Közvetlen volt. Az édesanyáról vett képekkel, hasonlatokkal, történetekkel prédikált. Hallgatói elé állította az édesanyát, akit mindenki ismert, tapasztalt és szeretett és a ,,via eminentiae'', a ,,fokozás útjának'' szabálya szerint beszélt nekik a Szent Szûzrôl. Boldogasszony évében egyik leghatásosabb beszédét Budapesten, 1947. október 13-án a Sziklakápolnában mondta. 110.000 ember hallgatta. ,,Ha földi nôben hasonlatot fedezek fel az édesanyámmal, már tisztelettel nézek rá -- mondotta. -- Milyen nagy tisztelettel, szeretettel és bizalommal kell akkor néznünk a Szent Szûzre, aki természetfeletti síkon ugyanazt teszi értünk, amit édesanyánk tesz értünk földi életünkben.'' Minden szépet, jót, kedveset, amit édesanyánkban tapasztalunk, azt megtaláljuk Máriában természetfölötti vonalon és kimondhatatlanul nagyobb mértékben. Minden édesanya fájdalmas anya, de nincs anyai gyötrelem, mely a Szûzanya fájdalmával felérne... Minden édesanya édes tejével táplálja gyermekét; a Szûzanya a kegyelem édes mennyei eledelével táplál bennünket. Amikor áldozunk, ô adja Szent Fia testét és vérét gyümölcsoltó készségével... Az édesanya karján hordozza gyermekét, a Szûzanya anyai oltalmának karján hordoz minket... Az édesanya tanítja gyermekét imádkozni, de a Szûzanya az, aki imánkat a mennyei Atya trónja elé viszi... Az édesanya csókkal küldi gyermekét a világba és ölelô karral várja vissza; a Szûzanya a siralom völgyébôl az égi hazába vár bennünket vissza... És a párhuzam így megy tovább a befejezésig, amikor a hasonlatoknak teológiai alapot ad a keresztséggel, melyben újjászületünk az örök életre, és a kegyelemmel, melynek erejében felnövekedünk benne. ,,A Teremtô a gyermeki szívbe kitörölhetetlen, mély szeretetet oltott az édesanya iránt. Ennek a természetes törvénynek van mása a természetfölötti világban a Szûzanya, az Isten anyja, a mi anyánk iránt.'' Boldogok, akiknek szeretete anyjuk iránt nem fogyatkozik. Boldogok, akiknek szeretete a Szûzanya iránt állandóan növekszik.

A régi katolikus igazságot -- Szûz Mária mennyei édesanyánk -- hallotta a nemzet, és az öröm nagy volt Pannóniában. A Magyar Kurir jelentette, hogy az ájtatosság után a százezernyi hívô sereg, kezében égô gyertyákkal, Mária-énekeket énekelve körmenetben vett részt és csak este kilenc órakor hagyták el a Sziklakápolnát és zászlók alatt, énekelve visszatértek egyházközségeikbe. A valóság teljességéhez tartozik, hogy a szerzetesrendek 1950-es feloszlatása után a kommunisták elvették a pálos atyáktól a Sziklakápolnát és befalazták. A kápolna még most is zárva van.

3. A búcsújárások

Máriát minden nemzedék magasztalja és boldognak hirdeti. Mint a Megváltó szülôje és lelkünk édesanyja, a Szent Szûz minden más szentnél közelebb van hozzánk, szeret bennünket, imádkozik értünk, segít rajtunk. Hit, kegyelet, hála állíttatta fel a Szent Szûz képeit, szobrait, kápolnáit, templomait azokon a helyeken, ahol közbenjárására egyesek különleges, csodás kegyet kaptak. Ezek a helyek a Mária-kegyhelyek, a ,,búcsújáróhelyek'', amelyek minden keresztény országban megtalálhatók. E helyekre a katolikus hívek bámulatos hittel, csodálatos szeretettel, nagy örömmel és áhítattal tömegesen zarándokolnak.

Magyarországon nagy számban vannak Mária-kegyhelyek és több közülük már létezett az Árpádok korában. Andocs, Bodajk, Búcsúszentlászló, Celldömölk, Máriagyûd, Máriamakk, Mária-besnyô, Máriapócs, Máriaremete, Márianosztra, Mátraverebély-Szentkút, Pálosszentkút, Sümeg a legismertebb Mária-kegyhelyek. A trianoni határokon kívül van Máriaradna, Máriavölgye és a leghíresebb, Csíksomlyó.

Boldogasszony évének kezdetén Mindszenty bíboros a budavári Nagyboldogasszony templomát mondta a legjelesebb magyar Mária-kegyhelynek. ,,Ez a szentegyház az ország szíve -- prédikálta -- és ezt a szerepét a történelem folyamán szüntelen megôrizte... Ebben a templomban Mária lábainál ott van az egész történelem minden fényével és borújával.'' Fôoltára már évszázadok óta kegyoltár és Mária-szobra csodatévô nemzeti ereklye. XII. Ince pápa hivatalosan búcsújáróhelynek nyilvánította és a Mária-ünnepeken teljes búcsút engedélyezett azoknak, akik meglátogatták a templomot. A budavári Nagyboldogasszony templomnak a története az, ami a haza története. Tanúja volt dicsôségének és szenvedésének. A Nagyasszony ebbôl a szentegyházból figyelte a haza sorsát.

Valójában minden templom és kápolna, mely a Szûzanya tiszteletére van szentelve, Mária-kegyhely, ahol szív és értelem különös bizalommal irányul az Isten anyjára és a hívek gyakran tapasztalják édesanyai jóságát.

A búcsújárás Mindszentynek már zalaegerszegi plébánossága idején kedvelt gyakorlata volt. Maróthy-Meizler Károly írja, hogy az ôsi zalai búcsújáróhelyekre évenként maga vezette híveit. Mint plébános, felismerte és nagyra értékelte a búcsújárás vallási, társadalmi és emberi értékét. ,,Összefonódnak a szívek egyetlen nagy családdá a búcsújárás alatt... A szegény ember nehéz sorsa is könnyebbé lesz a szép ünneptôl.'' A sümegi búcsú esemény volt a zalaegerszegi egyházközségben. ,,A zalai katolikusok nagy találkozója volt a sümegi búcsú'' -- mondja az író.

Mindszenty szerint a búcsújárás nagy vallásos érzései az imádás, a hálaadás, a kérés és az engesztelés. Ezt érezte a budavári Nagyboldogasszony templomában: ,,Sehol nem tudom úgy egyszerre megfogni az imádó, hálaadó, kérô és engesztelô magyarságot, mint itt a viharvert öreg falak között.'' A por befedi, az esô eláztatja, a szél cibálja a búcsúsokat. A különbségek eltûnnek köztük és egy nagy hullámzó, mozgó tömeg lesz belôlük, amelynek ritmusát az imádó, hálaadó, kérô, engesztelô ima adja. A búcsúsok ezért jönnek a kegyhelyre.

A búcsúsok az egész úton a Szent Szûz társaságában érzik magukat. Mária a reményük, ô a vigaszuk, ôt dicsérik énekükkel, róla elmélkednek az örvendetes, a fájdalmas és a dicsôséges olvasó titkaival, ôt hívogatják a litánia megszólításaival, egymás között róla beszélnek és a papok Máriáról prédikálnak. Amikor azután a kegyhelyre megérkeznek, a Szent Szûz kegyképe elôtt egyszerre tör föl belôlük az üdvözlés és a könyörgés: ,,Mutasd meg, hogy anyánk vagy! Mutasd meg nekünk Jézust, méhednek áldott gyümölcsét, ó irgalmas, ó kegyes, ó édes Szûz Mária!''

A búcsújárás, mint vallásos esemény, figyelmeztetés, hogy ,,úton vagyunk'' és nincs a földön maradandó városunk. Mint Szent Pál mondja, ,,a vándorok és zarándokok mind hazát keresnek'' (Zsid 11,13). Krisztus a mi utunk (Jn 14,6), rajta keresztül jutunk el végcélunkhoz, és a Szent Szûz ôrködik, virraszt, oltalmaz, imádkozik, hogy az útról le ne térjünk, a megpróbáltatások ellenére is elôrehaladjunk és egykor célt érjünk.

Mindszenty nemcsak a búcsújárások természetfeletti értékét ismerte, hanem azok történetét is. Idézi Eszterházy Pál nádor, Balogh Flórián és Pásztor Lajos munkáit a magyar kegyhelyekrôl és búcsújárásokról. ,,Népünk kezdettôl és mindig szerette a búcsújárásokat és a zarándoklatokat'' -- mondotta. Nemcsak az egyszerû nép és buzgó papjai, hanem a püspökök, prímások, a nemes urak és a magyar királyok is búcsújárók voltak. Szent István Bodajkra zarándokolt, Nagy Lajos Máriacellbe, Mátyás a budavári Nagyboldogasszony templomába. Az esztergomi hercegprímások Máriavölgyére jártak búcsúra. A búcsújárás ezeréves magyar hagyomány, ,,amely a kinyilatkoztatással és a történelemmel íratott a szívünkbe'' -- mondotta.

Mikor Boldogasszony évét bejelentették, Mindszenty vezetésével a püspökök ,,ôsi magyar szokásnak'' mondták a Máriakegyhelyek látogatását és kérték a híveket, hogy újítsák fel a búcsújárásokat. A felszólítás páratlan visszhangra talált és Boldogasszony évének megnyitása napján közel másfél millió zarándok volt a Mária-kegyhelyeken. A búcsújárások folytatódtak Boldogasszony évében a bíboros nagy örömére. ,,Magyar földön 1947 második felében szakadatlanul vonul, ajkán Mária dicséretével, a hatalmas hívô népáradat... Hitünk és erônk bizonysága és további forrása ez. Ha ez a fény nem volna és hiányoznék a kereszt alatt, csak akkor volnánk igazán szegények, megsiratnivalóan nyomorultak'' -- mondotta újévi szózatában. A búcsújárásokban látható lett a világot legyôzô hit és szinte kézzel tapintható volt a Szent Szûz szeretete. Az egész ország mozgott, vonult, tüntetett. Mindszenty pontosan így tervezte és így akarta ezt. 1948. december 12-én zárták be Boldogasszony évét és a zarándoklatokon 4.601.322 hívô vett részt, jelentette a Magyar Kurir.

Volt alkalom, amikor a bíboros maga is csatlakozott a búcsúsokhoz, velük gyalogolt és útközben velük együtt énekelt, mondta a rózsafüzért, imádkozta a litániát. Így ment Máriaremetére a fôvárosi férfiakkal. Ha nem is mindig a búcsúsokkal együtt, gyakran megjelent a kegyhelyeken, hogy szentmisét mondjon, prédikáljon, vezesse az ájtatosságokat. Bíbor ruhájában, fehér karingjében mint biztató csillag tündökölt a búcsúsok elôtt. Volt Máriaremetén 1947. szeptember 14-én, Máriagyûdön 1948. július 6-án, Bodajkon 1948. szeptember 26-án, Celldömölkön 1948. szeptember 12-én, Márianosztrán 1948. május 21-én, Pálosszentkúton 1948. október 10-én és Boldogasszony évének megkezdése elôtt volt Máriapócson és Gyôrött.

A búcsújárásokban lett Boldogasszony éve a Szent Pál-i értelemben vett ,,kellô idô'', ,,az üdvösség napja'', amikor egy elárvult, elnyomott, elszegényedett nép imádkozva, böjtölve, nagy kitartással vonszolta magát Szûz Mária kegyhelyeire és így bizonyította türelmét, hitét, reményét, Istenbe vetett bizalmát és így tett tanúságot igazságáról. Mint Szent Pál mondotta: ,,Most van a kellô idô, most van az üdvösség napja... Nagy türelmet tanúsítva a megpróbáltatásban, a szükségben, a szorongattatásban, virrasztunk, böjtölünk tisztességesen, megértôén, béketûrôen és jóságosan... kitartunk a szeretetben és az igazságot hirdetjük az Isten erejével'' (2Kor 6,2-6).

Miért tartunk mi búcsújárásokat? -- kérdezte a bíboros a bodajki búcsún és nyomban megadta rá a feleletet: ,,Ezer éven át nemzedékrôl nemzedékre szívünkbe íratott, belénk gyökerezett hit sarkall arra; a kinyilatkoztatás és történelmünk ellenállhatatlan parancsolatával valljuk... Krisztus Anyja az Isteni Kegyelem Anyja, Bûnösök Menedéke, Keresztények Segítsége. Nekünk ôrá igényünk van! Ezer év minden történelmi emléke, minden sír a temetôben harsogja: Pátrónánk, édesanyánk vagy...'' A magyar nép már annyit szenvedett, csalódott, annyira éhezik az igazságra és valami tisztára, oly sok embertelenséget tapasztalt, hogy csak a Szent Szûzhöz tud menekülni, mint Sík Sándor írja Az andocsi Máriához címû költeményében:

Koldusboton, törött mankón

Jövünk búcsút járni,

Szûz Máriás magyaroknak

Kopott unokái.

Éjfél van a Duna táján;

Magyaroknak éjszakáján

Nincs már ki virrasszon;

Baráttalan, testvértelen,

Hozzád ver a veszedelem,

Boldogságos Asszony.

Márianosztrán Izaiás prófétát idézve -- ,,Örömmel merítsünk vizet az üdvösség forrásaiból'' (Iz 12,3) -- Mindszenty a búcsújárásokat a kútra vízért menô szép falusi szokáshoz hasonlította: ,,Ahogy a természet üdítô forrásaihoz egymásután jönnek a környezô mezôk szorgalmas munkásai és megmerítik korsóikat benne, mi is megmerítjük lelkünket a világ szennyes folyókái után a múlt megszentelt Mária-kegyhelyein.''

Boldogasszony évében a Mária-napok szerte az országban nem mindenütt voltak búcsújárások, de ünnepélyességben, áhítatban és a körmenettel búcsújáráshoz hasonlítottak. Szép példája volt ennek a zalaegerszegi Mária-nap, melyen 60.000-en tolongtak. A bíboros a szentmisét magasra épített oltárnál mondta. Prédikációjában Zala megye ôsi Mária-tiszteletérôl beszélt. ,,Zala tele van Szûz Mária kegyhelyeivel, mûvészi Mária-szentélyekkel, tele van Zrínyi Miklós, Eszterházy nádor, Széchenyi István, Deák Ferenc Mária-tiszteletének emlékeivel. Zala derék népét élteti Mária édesanyánk tisztelete és nincs az a hulló, égetô lávahamu, mely ezt a hitvilágot maradéktalanul kiégetni és elborítani tudná'' -- mondotta. A szentmise után megindult a körmenet. Éneklô, imádkozó, áhítatos óriási tömeg, ,,melyben vakító fehérbe öltözött, rózsakoszorús leányok vitték a búcsúszentlászlói kegytemplom aranyos Mária-szobrát'' (Maróthy-Meizler Károly: Az ismeretlen Mindszenty).

Boldogasszony évének állandó, ismételt tanítása, hogy Mária édesanyánk, lelkünk édesanyja, Magyarország pátrónája, aki nem hagy el bennünket a megpróbáltatásokban, visszhangzott a búcsúsok lelkében, amint a bíboros kérésére a Mária-kegyhelyekre siettek. A Mária-kegyhelyeken a búcsúsokban látható lett ,,az imádó, hálaadó, kérô, engesztelô Magyarország''. ,,A szenvedô, de Nagyasszonyában bizakodó magyar nép voltak a búcsúsok'' -- mondotta Mindszenty.

A búcsújárások nélkül Boldogasszony éve nem lett volna az az esemény, amelyre -- mint Mindszenty mondotta -- ,,megértôknek és meg nem értôknek fel kellett figyelniök''. A búcsújárások nélkül Boldogasszony évének a kegyelme is kevesebb lett volna, mert a búcsújárásokkal járó áldozat, ima, önmegtagadás, bûnbánat és a közösségi érzés elôkészítette a lelkeket a kegyelemre.

A búcsújárások mindig megvoltak az Egyházban és ôsi szokás volt Magyarországon, de Mindszenty József lelkipásztori zsenije, a Szûzanya iránti nagy szeretete, a búcsújárásokról való személyes élménye kellett, hogy a búcsújárásokkal másfél éven át mozgassa Magyarországot, és a hit erejét híveivel s ellenfeleivel éreztesse.

4. A Mária Kongregáció

Mindszenty József személyes lelkiéletét és a Szûzanyához való viszonyát a Mária Kongregáció ideáljai döntôen meghatározták. ,,Kimondhatatlanul sokat kaptam Máriában a kongregációban'' -- mondta a Regnum Marianum kongreganistáinak 1947. december 8-án. Nyolcadikos gimnazista volt, amikor a kongregáció prefektusává választották és oly kiváló prefektus volt, hogy a híre eljutott a szemináriumba, így amikor felvételre jelentkezett, nemcsak jó bizonyítványa, hanem a kongregációban való szereplése miatt is örömmel vették fel papnövendéknek. ,,Bizonyos nevem volt'' -- írja emlékirataiban.

A Mária Kongregáció szabályai szerint a prefektus az elsô és a legjobb a kongreganisták között és a fô munkatársa a kongregáció vezetôjének. Ô elnököl és vezeti a gyûléseket, valamint döntô szava van az új tagok felvételében. A prefektustól elvárják, hogy véleménye legyen a kongregációt érintô dolgokról és míg másokra nem kényszerítheti véleményét, az ideális prefektus nem hagyja magát befolyásoltatni egyéni nagyravágyástól, személyes érdektôl, vagy külsô körülményektôl, hanem mindig és kizárólag csak a kongregáció lelki hasznát és az Isten dicsôségét tartja szem elôtt. Hogy álláspontja tárgyilagos és helyes legyen, jól kell ismernie a felmerülô dolgokat.

Ha volt is benne hajlam, hogy dolgokról saját véleménye legyen -- és minden jel arra mutat, hogy ez megvolt benne --, a Mária Kongregáció ezt a hajlamot a vadhajtásoktól megtisztította és megnemesítette, mert a kongreganista ideál az volt, hogy a kongreganisták Mária szemével lássanak, az ô szívével erezzenek és az ô érzelmével ítélkezzenek. A kongreganistának ,,bensôséges szeretettel kell az Isten anyját tisztelnie, magát neki kell szentelnie. Ezzel kötelezi magát, hogy mindenben Isten tetszését fogja keresni az Isten anyja pártfogása alatt'' -- mondja a kongregáció szabálya. Biztosra vehetjük, hogy a Szent Szûz oltalma alatt önállóan gondolkodó és cselekvô kongreganista teológus volt az, aki püspökének ellentmondott, amikor a bécsi egyetemre akarta küldeni, mert ô elhatározta, és lehetséges, hogy a Szent Szûznek fogadalommal megígérte, hogy csak lelkipásztor lesz és nem keres egyházi méltóságot, sem szemináriumi tanárságot.

A Mária Kongregációnak abban az eszményében, hogy a vezetô önálló, határozott, természetfölötti szempontok szerint gondolkodó legyen, gyökerezik az a keménység, hajlíthatatlanság, elszántság, ami mint prímást jellemezte; ami nemegyszer még az egyháziakat is meglepte és amit késôbb ellenségei csökönyösségnek, makacsságnak, merevségnek, sokszor ôrületnek, a diplomácia, a józan ítélôképesség hiányának csúfoltak. ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám népem szolgálata'' kijelentésben ô Mária ,,fiat''-ját utánozza és folytatja, amint a kongregációban tanulta. És amikor Deák Ferenccel, aki szintén nagy Mária-tisztelô volt, mondta, ,,hogy ami a jognak, az igazságnak, a magam meggyôzôdésének nem felel meg, azzal szemben a passzív rezisztencia álláspontjára helyezkedem'', csak magyar színezetet adott a kongreganista ideálnak.

Ehhez az ideálhoz élete végéig ragaszkodott és az Emlékirataim utolsó fejezetében ez lobog föl utoljára teljes fénnyel és erôvel, amikor tisztelettel, de a legnagyobb határozottsággal megmondja VI. Pálnak, miért nem mondhat le az esztergomi érsekségrôl. Mint Mária ,,fiat''-jában benne volt a Golgota fájdalma, az ô kongreganista fogadalmában is benne volt a pápával való fájdalmas ellentét: ,,Mindszenty bíboros nem mondott le sem esztergomi érseki székérôl, sem prímási méltóságáról. A döntés kizárólag a Szentszék határozata.'' Állásfoglalását ,,hosszas megfontolás és lelkiismeretes mérlegelés után'' öt pontba foglalta össze, így viselkedett ô már a szombathelyi szemináriumban, majd Zalaegerszegen, folytatta ezt Veszprémben, Esztergomban és az emigrációban. Ez volt a kongreganista eszmény, amely fiatal korában áttüzesítette és amelyet fogadalommal, ,,öntudattal, szabadon és nyilvánosan'' egész életére magáévá tett.

Nehogy csökönyösséggé váljon vagy merevséggé fajuljon, az önálló gondolkozást és az elvekhez való ragaszkodást, mint kongreganista ideált, védi közbenjárásával a Szent Szûz, ,,a Jótanács Anyja, a Nagyokosságú Szûz és a Bölcsesség Széke'', amint a lorettói litániában szólítjuk, de bástyázza azt a kongregáció szabálya is: ,,Jól értsék meg a kongreganisták, hogy valóban eredményes és az Egyház szükségletének megfelelô munkát csakis olyan emberek tudnak végezni, akiket a tehetség és a kegyelem irányít, és jól felkészültek és képzettek rá.''

A kongregáció szakosztályainak az volt a célja, hogy ,,a tagokat képezze és ezzel munkájukat eredményessé tegye''. A szakosztályok gyûlésein állandóan hangsúlyozták a kiképzést és a felkészültséget és ennek érdekében a követelményt, hogy a kongreganisták legyenek tanulékonyak és engedelmesek vezetôikkel szemben, egymást pedig testvéri szeretettel, kölcsönös együttmûködéssel segítsék és ösztönözzék. A tagok képzése lényeges része volt a kongregáció minden gyûlésének. A kiképzés miatt a gyûlések aktív módon folytak le: akár oktatást kaptak, akár az evangéliumról elmélkedtek, felmerülô kérdéseket tárgyaltak vagy lelkigyakorlatos témákkal foglalkoztak, a kongreganisták tevékenyen közremûködtek, ,,hogy jobban növekedjenek egymás és hivatásuk megismerésében és szeretetében''.

A felkészültség, a tudás, az ismeret szükségessége az apostoli munkához ott ragyogott elôttük a Szent Szûzben. A kongreganisták a Szûzanyát mint eszményképet fôleg az angyali üzenet és a megtestesülés titkában szemlélték és ezekben a szent titkokban -- az angyallal folytatott beszédébôl, fölvetett kérdésébôl, a Magnificatból -- látták, hogy a Szent Szûz az Isten kegyelmébôl és a kegyelemmel való közremûködésébôl testben-lélekben készen volt, fel volt készülve nagy hivatására.

Az amúgy is szorgalomra hajló kongreganista ifjúra mindez maradandó hatással volt. Felkészültség, ismeret, tudás kell az apostoli munkához. Ennek az eszmének az erejében írta, javította, bôvítette könyvét, Az édesanyát és írta meg Padányi Bíró Márton veszprémi püspök életrajzát. Jellegzetessége volt, hogy püspök és érsek korában akárhová ment, Debrecenbe, Szentendrére, Csongrádra, vagy Bodajkra, mindig ,,felkészült'' -- igyekezett elôre megismerni a hely történetét, a körülményeket. A felkészültség eszméje, melyet a kongregáció ültetett el lelkében, késztette, hogy magas szellemi életet éljen, folytonosan tanulmányozza a magyar történelmet, a magyar szentek életét és amikor látta a kommunizmus elôretörését, annak módszerét és ideológiáját ,,maradéktalanul ismerje''. ,,Nem szûntem meg tüzetesen tanulmányozni Róma eligazításait..., ugyanakkor elmélyedtem a materializmus bölcseletében és tulajdonképpen már 1917 óta igyekeztem elolvasni azokat a kritikai-ismertetô mûveket, amelyeket itthon és külföldön az orosz forradalom kezdetérôl és késôbbi napjairól, terjedésérôl felhajtani tudtam'' -- írja emlékirataiban. Sajnálta, fájlalta, hogy a felkészültség, az ismeret, a tudás hiányzott a magyar vezetôk legtöbbjébôl. A kegyelem mellett a tudás, a felkészültség adta meg neki a lelki erôt, hogy harcát a kommunizmussal megvívja.

A kongreganista ideál szerint a kimûvelt emberfô nemcsak a nemzetnek, hanem az Egyháznak is igazi kincse és ezért Mindszenty a Mária Kongregációt állandóan dicsérte és magasztalta: ,,Mindaddig, míg az ifjúság Magna Chartájában ott lesz az emberi méltóság; mindaddig, míg az agy és az egyéni kiválóság értéke marad, és az marad; mindaddig, míg ez a nemzet feltámadni és élni akar, addig nekünk a kongregáció életeszményére annyira szükségünk van, mint a szemünk fényére, mint az utolsó falat kenyérre'' -- mondotta az egyetemista kongreganistáknak 1947. május 26-án.

A Mária Kongregációt minden eszközzel elômozdította. Zalaegerszegen maga volt a Mária Kongregáció vezetôje. Beszédeiben gyakran emlegette a kongreganistákat és Boldogasszony évének programjában volt a kongregációk újjászervezése és terjesztése. ,,Magyar ifjúság, szeresd a Mária Kongregációt!'' -- mondotta Szombathelyen 1947. szeptember 7-én, rövidesen Boldogasszony évének megnyitása után. ,,Az 1910-es években gyönyörû virágzásban voltak a kongregációk. Most sajnos, a viszontagságok számban megapasztották ôket. Felhívom az illetékeseket, hogy a Mária Kongregációkat iskolán kívül és iskolán belül meg kell újítani, mert mi sem az egyéni megszentelôdésrôl, sem az apostolkodásról le nem mondhatunk.''

Az önálló, meggyôzôdéses gondolkozás, az apostoli munkára való felkészültség és az ahhoz szükséges tudás nem merítette ki a kongreganista ideált. A kongreganista számára a legfontosabb volt az önmegszentelôdés a Szent Szûzzel való bensôséges kapcsolat által, példája szerint az Istennek való átadással, erényeinek utánzásával és tiszteletének terjesztésével. Mint Mindszenty összefoglalta: ,,Megengesztelôdés és apostolkodás a Szentséges Szûz Mária és az Apostolok Királynôje lába nyomában és kegyelmei örökében''.

Hogy a kongreganista fogadalom milyen nagy hatással volt rá, arra következtethetünk a kongreganistáknak mondott beszédébôl: ,,Pár perc és ahogy a ti szívetek a vért küldi agyba, kézbe, lábba és az egész szervezetbe, úgy küldi a ti átlelkesedett szívetek ajkatokra az élet-halál elkötelezést, a kongregációs fogadalmat, melyet elmondtak itt a legméltóságosabb Oltáriszentség elôtt: »Úrnômnek és szószólómnak választalak Téged, hogy akiknek körében élek, azok mind szolgáljanak Neked«.''

A Regnum Marianum kongreganistáinak elmondta, hogyan futotta el szívét a melegség, mikor kongreganistának avatták, mennyire örült a kongregációs éremnek, az okmánynak és annak a ,,kis piros színezetû képecskének'', mely a Magyarok Nagyasszonyát ábrázolta és a hátlapján volt Majláth püspök aláírása és a Damjanich utca címe. Azon a napon hitének és hazájának szeretete egy nagy tûzzé lett a Magyarok Nagyasszonyában. A Napi jegyzetekben 1969. december 8-án bejegyezte, mint élete egyik fontos dátumát: ,,Ma 65 éve lettem kongreganista.''

A kongreganista egyéni lelki életének ,,máriás arcvonásai'' vannak: ,,a Szûzanyát bensôséges, különös szeretettel szereti, utánozza erényeit, minden bizalmát belé helyezi, tiszteletét elômozdítja''. Az angyali üdvözlet és a megtestesülés titkaiban --amelyeket a kongreganisták nem szûnnek meg csodálni --, ragyognak legszebben a Szent Szûz erényei: hite, engedelmessége, Istenbe vetett bizalma, felebaráti szeretete, alázatossága, szüzessége, szemérmetessége, lelki erôssége, reménye, áhítata, a Szentlélek fényének befogadása, buzgósága, Istennek való teljes önátadása, minden bûntôl való mentessége, imádságos lelkülete. Mindezek az erények húzzák-vonzzák a kongreganistákat, de különösen a tisztaság erénye: ,,mert mi a vértôl, bûntôl elgyalázott földnek vagyunk a gyermekei... Ködös, fojtós a decemberi levegô, csatakos, bûnfolyamos az utca, szennyes a betû, a mozi, a színház, de az ô szépségétôl vonzatva'' a kongreganisták áttörnek ezen a szennyes áradaton, hogy tiszták, hôsök, szentek és apostolok legyenek. ,,Úrnômnek, szószólómnak választalak Téged. Ennek a Nagy Szolgálónak apródja, készséges szolgája akartam és akarok lenni... Azon leszek, hogy azok, akikhez elér a kinyújtott kezem, szintén szolgáljanak Neked.'' A kongreganista a Szent Szüzet ,,halálos bûntôl mentesen és állhatatosán ôrzött kegyelmi élettel'' tiszteli.

Ennek a tiszteletnek van külsô áhítata is. A kongregáció szabálya sürgeti a Mária-ünnepek buzgó, örömteljes megtartását, a napi rózsafüzér vagy a kis zsolozsma elvégzését, a Mária-ájtatosságokat és a déli Úrangyalát. Mindszenty nemcsak maga imádkozta a rózsafüzért, hanem mindenkit arra kért, hogy azt végezze. ,,Legények, férfiak, leányok, asszonyok, utolsó maradék krajcárjaitokon is vegyétek meg az olvasót magatoknak. Imádkozzatok... a hazáért. Ha egyesek és családok imádkozzak az olvasót, ahogy Nagy Lajos, Hunyadi, Rákóczi imádkozták, a Jerikói útra eljön az irgalmas szamaritánus és az irgalmasság Szent Anyja, Magyarország Pátrónája.'' A rózsafüzér az a ,,rózsaesô'', amelyrôl Kis Szent Teréz beszél, mondotta a Domonkosok templomában 1948. október 3-án. Fogjuk kézbe a rózsafüzért. ,,Vele legyôzzük magunkat, megtérítjük a bûnösöket, megszenteljük a magyarságot és a kiválasztottság láncával eljutunk biztosan az irgalmas, kegyes, édes Szûz Máriához.''

Általános tapasztalat, hogy amint haladunk korban, úgy veszítjük el ifjúkori idealizmusunkat és az erények is kevésbé vagy alig vonzanak bennünket. Csak a szentekkel nincs ez így és úgy látszik, Mindszentyvel se volt így. És ez életszentségére mutat. Amint a Szent Szûz ôrizte szívében az igéket, úgy ôrizte Mindszenty is a Mária Kongregáció eszméit a lelkében és amikor eljött az alkalmas idô, Mária tiszteletétôl és szeretetétôl lángot kapott az egész magyar haza. A kongreganista Mindszenty azon volt, hogy kivétel nélkül minden magyar úgy szeresse, tisztelje, szolgálja a Szent Szüzet, mint ô, a kongreganista tette: ,,Nemcsak magam szolgálok Neked... Azon leszek, hogy azok, akikhez elért kinyújtott kezem, szintén szolgáljanak Néked... Legyünk hûséges Mária-gyermekek, akkor rendben lesz az önmegszentelôdésünk... Lássuk Máriában az édesanyát, akkor rendben lesz a családi életünk... Lássuk benne a magyar ég tündöklô csillagát, akkor értékek leszünk a magyarság jelen és jövôje számára.''

5. A magyar történelem

Mindszenty szerette a magyar történelmet és ismerte is. ,,A magyar történelmet ismerem -- mondotta. -- Süllyedt korszakok hibáit, az Isten törvényeibe ütközô bûneit mélyen fájlalom. De emelt fôvel mondom, a magyar történelem nem katafalk és nem szemétdomb.'' Különösen érdekelte a magyar Egyház történelme. Érzéke és tehetsége volt hozzá, amihez szorgalom is társult. Szeretett olvasni, búvárkodni. Jó memóriája volt nevekhez, helyekhez, évszámokhoz és ki tudta kutatni, milyen mozgató erôk voltak az események mögött és mire tanítják, figyelmeztetik az utókort.

A ,,genius loci'', a hely története és szellemi öröksége állandóan ihlette, azt kereste. Akárhová ment, mint a fentiekben már olvashattuk, elôbb föllapozta a hely történelmét. ,,Ha valahova megyek, hogy megismerjem, beleadom magam annak a múltjába és jelenébe -- mondotta Debrecenben. -- Most, hogy arra gondoltam, Debrecenbe kéne menni, áttanulmányoztam a debreceni katolicizmus múltját és jelen arcát. Mondhatom, az ismereten át megszerettelek benneteket, debreceni katolikusok.''

Beszédeiben nemegyszer oly sok a történelmi vonatkozás -- nevek, helyek, évszámok, események --, hogy ezek miatt inkább történelmi elôadásnak, mint hagyományos értelemben vett szentbeszédnek látszanak. Ilyen a cisztercita gimnázium ünnepélyén Budapesten, 1946. május 25-én mondott beszéde -- ,,Mária-tisztelet a magyar történelemben''. Hasonló ehhez az írókhoz intézett szózata, melyet a katolikus írók és újságírók Magyarok Nagyasszonya tiszteletére rendezett ünnepélyén mondott 1947. december 7-én a Szent István Társulatban. Történelmi elôadásnak tûnô Szûz Máriáról mondott szentbeszédei között legszebb a ,,Nagy magyarok Mária-tisztelete'', melyet a püspöki kar tagjai elôtt Vácott mondott a székesegyházban, 1947. október 8-án, Magyarok Nagyasszonya ünnepén és a ,,Boldogasszony búcsújárása'', mely 1947. november 7-én volt a koronázó templomban. Az elsôben a nemzet nevelôirôl, azok tetteirôl, tanításáról, Mária-tiszteletérôl beszél, míg a másodikban a budavári Nagyboldogasszony templom történetét mondja el, ,,a szentegyházét, mely szíve az országnak'', és ahol ,,Mária lábainál ott van az egész magyar történelem''. Nevekkel, tettekkel, eseményekben és évszámokban mondja el a történelmet.

Oly erôs volt benne a történelmi érzék, oly tekintélyes volt történelemismerete és annyira meg volt gyôzôdve, hogy a történelem tanít, hogy gyûléseken, kongresszusokon, kegyhelyeken, a Mária-napokon alig mondott beszédet, melyben valamiképp ne hivatkozott volna a történelemre, valamilyen történelmi adatot ne említett volna. Mikor az emigrációba került, ezt folytatta és az emigráns magyarok örömére és okulására rámutatott a befogadó országnak vagy városnak a magyar történelemmel való kapcsolatára.

A történelem idézése beszédeit frissé, élénkké, ôszintévé tette. A hallgatóság örömmel fogadta amit mondott és hitt neki. A történelemmel lekötötte figyelmüket és szívükbe véste a tanítást. Pátoszt, költôiséget, lelkesítést a történelem idézésével vitt beszédeibe.

A történelem hangsúlyozásával elsôsorban védte a magyar múltat, annak értékeit és a tradíciókat, amelyet a kommunisták gyaláztak, ócsároltak, elvetettek. Felkészültsége a kommunisták félelmetes, legyôzhetetlen ellenfelévé tette. ,,A magyar történelemnek olyan jellem-galériája van, amelyet nem egy nemzet megirigyelhetne mitôlünk'' -- mondotta a váci székesegyházban. Nem szégyen és gyalázat, hanem dicsôség, nagyság, Istentôl kapott kegyelem olyanok utódjainak tudni magunkat, mint Szent István, Szent László, Nagy Lajos, Hunyadi János, Rákóczi Ferenc, Széchenyi István, Deák Ferenc, Pázmány Péter, Prohászka Ottokár, Szent Erzsébet, Szent Margit, Kanizsay Dorottya, Károlyi Klára és hozzájuk hasonló sok más.

A történelemmel tanította és vigasztalta népét. ,,Ha 1946 magyarját valami fenntartani és vigasztalni tudja, az csak a történelem lehet'' -- mondotta. Úgy látta, hogy a magyar történelem elválaszthatatlan Máriától. Ennek a szemléletnek kezdete Szent Istvánnál van, aki aggodalmában az országot felajánlotta Máriának. Az Anjou-házi királyok Mária jelenlétét látják a magyar történelemben. Az a történelmi szemlélet van Eszterházy Pál nádornak a Magyarok Nagyasszonyához mondott imájában és így nézik történelmünket azok a nagy magyarok, akiket Mindszenty ,,nemzetnevelôknek'' mond -- Pázmány Péter, Zrínyi Miklós, Széchenyi István, Prohászka Ottokár --, akik szerinte a Mária-tisztelet alapján voltak igazán nagy magyarok.

Mindszenty Máriát látja mindenütt a magyar történelemben. Ô van az események mögött s örvend, ha virágzik és boldog a nemzet, sír, amikor szenved és pusztul a magyar. Történelmünk folyamán országunk ismételten és nyilvánosan volt felajánlva Máriának. Mindszenty szerint ez nemcsak elsô és egyedülálló a nemzetek között, hanem ,,közjogi szerzôdés is'', amellyel az ország Mária ,,tulajdona, birtoka'' lesz -- ,,Szûz Mária virágos kertje'' -- és mintha ezzel a ,,szerzôdéssel'' a magyar népnek sajátos, kiváltságos joga lenne Mária védelméhez, segítségéhez, közbenjárásához. A bíboros ítéletében a magyar történelem egy interplay Mária és a magyarság között. Mint Budán mondotta, ,,Mária lábainál van a magyar történelem minden fényével és borújával''. ,,Mint gyermek az anyjához, Máriához bújik a nemzet.''

Így látta ô a magyar történelmet és meg volt gyôzôdve, hogy szemlélete igaz. Fény volt ez a lelkében és Boldogasszony évében ezt a fényt árasztotta népére, hogy ebben járjon és találja meg útját ki a pusztulásból. Szöges ellentétben volt ez a történelemszemlélet a történelmi materializmussal, amelyet a kommunisták akartak ráerôszakolni a nemzetre. ,,Ha valakibôl a természetfölöttiség maradék nélkül kiveszett volna és a magyar történelmet csak a visszavetített történelmi materializmus szemüvegével nézné, akkor is fel kellene figyelnie történelmünk hatalmas fenékhullámára, amely egyidôs történelmünk kezdetével, végigkíséri napjainkig fényben, derûben, bús, összetört idôkben. Hazánk ezeréves fennállása a legnagyobb talány. Nem omlott össze annyi történelmi pörölycsapás alatt. Kiépült irtózatos sebeibôl, pedig elfolyt a vére. Ám betegágyánál életmentô édesanya ôrködött: a Magyarok Nagyasszonya. És ha 1946 magyarját valami fenntartani és vigasztalni tudja, csak ez a történelmi gondolat lehet -- mondotta a cisztercita gimnázium ünnepélyén. Majd így foglalta össze tanítását: -- Isten anyja az ország pátrónája, védôasszonya. Az ország az ô ajándéka, de Szent István végrendeletével öröksége, családja és birtoka is. Megszámlálhatatlan jótéteménye után a testvértelen, árva népnek önkéntelen feléje fordulása.''

Hogy Máriáé vagyunk és ô velünk van történelmünk hullámzásában, arról tanúskodik Mindszenty szerint minden történelmi emlékünk -- a Szent Korona, a koronázó jelvények, az országzászló, ,,pecsétjeink, bélyegeink, okleveleink, pénzünk... csataképeink, kardpengéink, szablyáink és mellvértjeink, harci kiáltásaink és vezényszavaink és munkakezdô fohászunk. Egyetemünk -- Pázmány Péter szerint -- az ô csarnoka.'' Királyaink, nagyjaink, törvénykönyvünk is ezt vallják. Mindez azt bizonyítja, hogy Mária-tiszteletünk egyedülálló, eredeti és nem más népek utánzása. ,,Ebben a tiszteletben benne van a magyar nép géniusza.''

Ezt a történelemszemléletet, mint lelki kincset osztogatta Boldogasszony évében mindenütt, ahová ment. ,,Ahogy ôseink 30 nemzedéken át voltak, mi is vagyunk, leszünk katolikusok és magyarok. Mindkettôben alapunk, erônk, megtartónk a Nagyasszony, aki... tisztaság, élet, édesség, reménység lesújtott, letört magyaroknak'' -- mondotta Egerben.

Amikor a ,,nemzetnevelôkrôl'', Pázmányról, Zrínyirôl, Széchenyirôl és Prohászkáról beszélt, kiemelte, hogy mindegyiknek más az egyénisége és mindegyiknek más a sorsa, de mind a négy ,,Szent István tôjének hajtása'' és mind a négynek magyarsága elválaszthatatlan ,,a Boldogasszony gondolatától''. A nemzet ezt megérezte, fölismerte nagyságukat és elfogadta ôket nevelôinek, így tudták ôk alakítani a magyar életet, befolyásolni a magyar történelmet.

Mindez pontosan rá is áll. Ô is ,,Szent István tôjének hajtása'' és magyarsága elválaszthatatlan Boldogasszony szeretetétôl. Ezért tudta alakítani a magyar sorsot és befolyásolni a magyar történelmet. Boldogasszony éve alatt az volt a benyomás, hogy a Szent Szûz láthatatlanul ott van mellette és rajta keresztül tanítja, vigasztalja, erôsíti a magyar népet. A Szent Szûz adta Mindszenty bíborost a legnehezebb idôkben a magyar nemzet nagy nevelôjének. Tanítását hallotta az ország: történelmünk elválaszthatatlan Máriától. ,,Módot kell adnunk a Nagyasszonynak hívô magatartásunkkal, kitartó és egyetemes esengésünkkel, hogy megmutathassa: pártfogása segíthet és édesanyánk ma is!''

6. A papság

Mindszenty József papsága ,,szûzmáriás'' papság volt. Aki könyvet írt az édesanyáról és állandóan azt hirdette, hogy Mária az édesanyánk; aki a búcsújárásokon azt látta, hogy Máriát mint anyánkat keressük, hozzá megyünk, hozzá sietünk; aki mint kongreganista Máriának felajánlotta magát és fogadalommal elkötelezte, hogy ,,akikhez kinyújtott keze elér, azokat mind Mária húzza, hogy neki szolgáljanak''; aki a magyar történelemben, annak derûjében és bújában, érezte Mária jelenlétét, annak mint papnak állandóan a legbensôbb, legmélyebb lelki kapcsolatban kellett lennie az Isten anyjával. Egyébként tanítása zengô érc és pengô cimbalom lett volna és a kongó üresség egyhamar nyilvánvaló lett volna mindenkinek. Mindszenty életében minden arra mutat, hogy papsága volt Mária-tiszteletének legbôvebb és legtisztább vizû forrása és Boldogasszony évének legfontosabb tényezôje.

A szentek nincsenek egyedül. A mélység vonzza a mélységet, az életszentség az életszentséget. A szentek egymásra találnak, hogy közösben, egymást támogatva, egymás között titkaikat megosztva éljenek Istennek és így esdjék le áldását a közösségre. Úgy látszik, a Szent Szûz közbenjárására történt, hogy Mindszenty József zalaegerszegi plébánossága idején élt a városban és tagja volt az egyházközségnek egy ember, egy gimnáziumi tanár, aki nagy kegyelmeket kapott és csodálatosan haladt az életszentség útján. Marton Marcell karmelita atyáról van szó. Marcell atya szentté avatásán a karmeliták hivatalosan dolgoznak és megvan a remény, hogy mint szentek, a bíboros és a sarutlan karmelita pap együtt fognak ragyogni a magyar egyház égboltján.

Marcell atya elöljárói parancsára, engedelmesség terhe alatt ,,Szépszeretet'' címen írta meg ,,élete emlékeit a Szûzanyában.'' Mint lelki mestere, Keresztes Szent János, Marcell atya is költô volt és versben foglalta össze hivatása célját: ,,Legyek Jézus!'' Hogyan? ,,A Szûzanyával!''

Tér, idô -- ne számítson,

Szívünk egyet dobbanjon,

Lelkünk egyet gondoljon.

Azaz, Jézus mindig, mindig, de mindig

bennem maradjon.

Máriában!

A Tábor hegyén! Örömben, fényben

Istenközelségben -- dicsôségben

Akiben az Atyának kedve telik,

Istent dicsérni, áldani meg nem szûnni!

Szentórákban, imádásban, hallgatásban,

Éj csendjében és minden hozsannában

legyek Jézus, Jézus, Jézus -- Máriában!

Soha nélküle, mindig Vele, Benne, Érte,

Mint Jézus!

Mária -- Igazságnak tündöklô Tüköre,

Benned nézem magam mindörökre --

Ájtatosságnak jeles Edénye,

Elefántcsonttorony,

E világnak Egyetlen Szépsége:

Megbújok Benned, elveszek Benned!

Marcell atya csupán Mindszentynek, ,,az apát úrnak'', plébánosának árulta el titkát, hogy a Szûzanya a Kármelbe hívja. ,,Páratlan jellem volt -- írja Marcell atya Mindszentyrôl. -- Beavattam egészen titkomba. Szükségem is volt az ô segítségére. Mikor elmondtam neki hivatásom történetét, látható meghatódottsággal, szinte megrendülten csak ennyit mondott: ,Boldog ember ön, tanár úr'!''

A bensôséges lelki barátság 1924-ben egy lourdes-i zarándoklat idején kezdôdött el közöttük. Emlékirataiban Mindszenty is említi ezt a zarándoklatot, mint egyetlen külföldi útját plébánossága idején és ,,fiatal élete nagy élményének'' mondja. Mintha megérezte volna a kegyelem mûködését a tehetséges tanárban, aki akkor már férfikora delén volt és vívódott a hivatásával, és maga mellé vette társnak, valamint ministránsnak. Mikor sok belsô küzdelem után eltûnt minden lelki kétely és külsô akadály és Marcell atya beléphetett a gyôri Kármelbe, könyvtárát, holmiját ,,az apát úrra'' bízta azzal a meghagyással, hogy ,,ha majd Isten kegyelmébôl a végsô eskü is elhangzik az ünnepélyes fogadalom szertartásában'', szabadon, tetszése szerint rendelkezzék mindennel. Úgy is történt négy év múlva.

Úgy látszik, a bensôséges lelki kapcsolat megmaradt és mélyült a két ember között. Alig nevezték ki Mindszentyt esztergomi érsekké, sietett Budapestre és kereste Marcell atyát, ,,hogy a hívek lelki életét érintô és elômozdító kérdésekrôl tárgyaljon vele'' -- írja emlékirataiban. Bizton feltehetjük, hogy Marcell atya a Szépszeretet Anyjának, a Szent Szûz tiszteletének az elômozdítását ajánlotta neki: ,,Hogy megismerjék a Szépszeretet Anyját és akit szült, Jézus Krisztust'', és hogy ,,az Atya, aki nekünk adta a Szépszeretetet és annak gyümölcsét, nekünk adja a Békét, mely nem más, mint az Atya és a Fiú csókja, maga a Szentlélek''. ,,Mindent Máriával, semmit se nélküle'' -- mondhatta Marcell atya az új érseknek, mert ez volt kedvenc mondása és lelki életének programja is.

Nagyon valószínû, hogy ekkor választotta a bíboros Marcell atyát gyóntatójának és lelkiatyjának. A ,,Napi jegyzetek''-ben többször említi. Beszélt a nyomorról, amelyben az atya élt és említi az ,,örömét'', azonban nem mondja meg, hogy mi volt az. Egy alkalommal egyszerûen, minden megjegyzés nélkül jegyzi fel a nevét. Nincs kizárva, hogy egyes napokon Marcell atya az amerikai követségen meglátogatta, hogy szentgyónását meghallgassa és lelki beszélgetést folytassanak. A nehéz lelki helyzetben lévô Mindszentyre nagy hatással lehetett a szent életû, ugyancsak keményen megpróbált karmelita, aki meg volt gyôzôdve, hogy a megpróbáltatások ellenére is ,,az Isten elgondolása szerint mentek a dolgok'' az Egyházban és a hazában is. Úgy látszik, Marcell atyát a rend feloszlatása után nem vették fel egyházmegyei keretbe. Lelki békéjét azonban a körülmények nem zavarták, mert mint írta,

Boldog, aki Téged lát,

Boldogabb, aki Téged áld,

Legboldogabb, ki neked él és hal,

S Téged mindenben és mindenkor megvall!

Marcell atya 1966. május 29-én, pünkösd napján halt meg és Gyôrben temették el a karmelita templom kriptájában. A bíboros csak másfél hónap múlva, július 13-án értesült haláláról. A ,,Napi jegyzetek'' bejegyzése rövid és meglepô: ,,Meghalt P. Marcell nagyon szépen. Innét elvesztettem szem elôl. Egyszer régebben küldtem neki stipendiumot. Vajon megkapta-e? Mûködése rejtély. Rendjét feloszlatták. Nem tudom, felvették-e egyházmegyei keretbe.'' Ez az egész bejegyzés.

A bejegyzés indikálja, hogy Marcell atya oly nyomorban lehetett, hogy a fogoly bíboros, aki maga is nincstelen volt, kényszerítve érezte magát, hogy misestipendiumot küldjön. Miért szakadt meg köztük a kapcsolat és miért mondja Mindszenty Marcell atya mûködését rejtélynek? Élete végén Marcell atya nagyothalló, majd késôbb teljesen süket lett. Ezért nem tudott a követségre menni a bíborost gyóntatni. Papi mûködése azért lett ,,rejtély'', mert süketsége ellenére is ,,vidámságával és mosolyával mindenkinek bôségesen juttatott legszebb erényébôl, a szeretetbôl.

Uram, nem hallom, amit mondanak.

Nem értem, amit a fülembe súgnak...

Nagyothallok! Süket vagyok!...

S mégis, mikor Te szólsz, minden szót értek.

Minden igédet szívembe vésem.

Egy vagyok Veled: Szentlelked bennem!

Jézusom! Te élsz lelkemben!

Játszol lelkem minden húrján,

S együtt zengem Veled mennyei muzsikád!

írta Marcell atya 1964-ben egyszerû munkásruhában.

Mi volt ennek a két rendkívüli, szent életû egyénnek, Mindszenty Józsefnek és Marton Marcellnek kölcsönös egymásra hatása? Egymást erôsítették és segítették a Szent Szûz szeretetében és szolgálatában. Marcell atya 1925-ben lett karmelita és 1942-ben tette közzé a lelki életrôl írt kézikönyvét Kolostori iskola a Karmelen címen. Két évvel késôbb jelent meg Mindszenty könyvének, Az édesanyának harmadik bôvített kiadása. Mind a két szerzônek egy a törekvése: Máriához vezetni a lelkeket.

,,A szerzô legédesebb ambíciója az volna -- írja Marcell atya könyve elôszavában --, ha sikerülne minél több lelket megnyerni az igazi Mária-kultusznak (ezért csatolta függelékül ,,A Szûzanya hivatása'' és a ,,Máriás papi élet'' címû fejezeteket), mert aki Ôt megtalálja, az életet találja meg és üdvössége lészen az Úrban (Péld 8,35). Szerinte -- s ez a szentek tanítása is és az Anyaszentegyház gyakorlata -- Mária nélkül a lelki élet puszta vergôdés, egy helyben topogás, vagy roppant fárasztó, lassú haladás, neki-nekilendülés és még nagyobb visszaesés; s mert az Isten akarata, hogy Mária anyánk legyen és mi valódi gyermekei: csak Vele tudjuk megvalósítani az evangélium leggyakorlatibb alaptanát: a lelki kisgyermekséget, amely nélkül nincs számunkra mennyország.''

Mindszenty is ezt mondja: ,,A szentek Mária iskolájába jártak.'' ,,Csak azt tesszük a Mária-tisztelettel, amit Jézus Krisztus tett és tanúsított Máriával szemben. Jézus szeretve tisztelte Máriát; engedelmeskedett neki és bekapcsolta üdvösségünk legfôbb mozzanataiba és titkaiba... Jézus meghalt az emberekért, de elsôsorban érte halt meg... Krisztus vérével törleszti az istenanyaságot, az asszonyokból kiválasztottságot, a Szeplôtelen Fogantatást, a túláradó kegyelmeket és az irányunkban való anyaságot is.''

Mind a ketten hangsúlyozzák, hogy a szentmisében -- az egyetlen golgotai véres áldozatnak vértelen megújításában -- ott van a Szûzanya, és Jézus ôt újból anyánknak adja. ,,Jézus akarta, hogy ô legyen a mi anyánk, s mi az ô gyermekei. Jézus az ô elsôszülöttje, mi a másodszülöttjei.'' Mind a ketten, Mindszenty bíboros és Marcell atya is mondják, hogy Jézus a szentmisében különös szeretettel adja anyját a papok édesanyjának és Mária elsôsorban Jézus papjaiban akarja betölteni anyai hivatását. Mindszenty is és Marcell atya is nyomatékkal hangsúlyozzák, hogy Szûz Mária anyasága nem elmúlt valami, ami ragyogott az Úr Jézus megtestesülésében és csodálatosan szép az evangélium történeteiben, hanem aktív erô, cselekvô tényezô. Szûz Mária anyasága realitás, valóság, amit élni kell minden léleknek, de elsôsorban a papnak. Számára ez testamentum, melyet az ordinációban kap. Mint Szent János, attól az órától házába veszi, szívébe-lelkébe, életébe zárja Máriát. Fia Máriának. Mindent Máriával tesz és semmit nem tesz nélküle.

A Szent Szûz anyai hivatása az, hogy minden lelket alkalmassá tegyen, hogy Jézus élhessen benne. Mert az isteni terv, hogy Jézusban az Atya fogadott gyermekei legyünk. ,,Küldetést adott tehát az Ô édesanyjának -- írja Marcell atya --, hogy a nyomorult emberiség az istenfiúság tudatára ébredjen az ô gyengéd kezének vezetése alatt... Ôrá bízta a feladatot, hogy a fogadott istenfiúság mennyei tisztaságával és édes bizalmával tudjuk kiejteni a szót: Abba! Páter!''

Ha Mária anyai hivatása, hogy minden lélek alkalmassá legyen a fogadott istenfiúságra, a pap hivatása az, hogy atya legyen a természetfeletti életben és mint az apostol mondja, ,,az evangélium által életet adjon Jézus Krisztusban'' (1Kor 4,14), és hogy az atyaság fájdalmait szenvedje újra meg újra, egészen addig, míg Krisztus ki nem alakul az alkalmassá vált lélekben (Gal 4,19). Az efezusi levélben is beszél Szent Pál a papi hivatásról, mint az istenfiúság kialakításáról a lelkekben: ,,Némelyeket... pásztorrá és tanítóvá tett, hogy szolgálatuk betöltésére neveljék a szenteket és felépítsék Krisztus testét, amíg mindnyájan el nem jutunk a hitben és az Isten Fia megismerésében az egységre és meglett emberré nem leszünk, elérve a krisztusi teljességet'' (Ef 4,11-13).

Mindszenty bíboros könyvében hivatkozik Szent Ágostonra, aki szerint ,,a megtestesülés csodája újul meg a pap által''.

Az igazi pap, a jó lelkipásztor tudja, érzi, hogy csak Mária segítségével képes betölteni hivatását. Az igazi papi élet -- szûzmáriás élet! ,,Vita sacerdotalis -- vita Mariana! Így gyönyörûséges a földi élet, így lesz apostollá a pap. Így szentelôdik meg a pasztoráció, lesz dúsgazdag, kicsorduló életté és határtalan boldogság forrásává nemcsak neki magának, hanem minden fiának és leányának. Ô maga lesz a fons hortorum, a lélek-kertek forrása, ô a puteus aquarum viventium, az élô vizek mélységes, csordultig telt szent kútja, ha elszántan, következetesen megvalósítja, életté teszi a jelszót: Máriával! Mindent vele, semmit nélküle!'' -- írja Marcell atya.

Az újonnan kinevezett esztergomi érsek és a karmelita szerzetes találkozása után hamarosan jött a székfoglalás Esztergomban. ,,Az esztergomi beiktatás idejét 1945. október 7-re tûztük ki'' -- írja Mindszenty az Emlékirataimban. A dátum Magyarok Nagyasszonya ünnepének vigíliája. Szövegi összefüggésben a megjegyzés azt a benyomást kelti, hogy Marcell atya szuggerálta vagy legalábbis helyeselte a jeles dátumot.

A beiktatás idején vihar húzott el Esztergom fölött. A bazilikába a betört ablakokon át süvöltve fújt be a szél és vert be a hideg esô. Ebben az orkánban hallotta a nemzet Mindszenty Józsefnek, mint az ország fôpapjának programját: ,,Akarok jó pásztor lenni, aki ha kell, életét adja juhaiért (Jn 10,15), Egyházáért, hazájáért... Ha Isten-Atyánk és Mária-Anyánk segít, akarok lenni népem lelkiismerete.''

A szokatlan iuxtapositio -- ,,Isten-Atyánk és Mária-Anyánk'' -- sokaknak megüthette a fülét és kiválthatta csodálkozását. Ilyent még nem mondott esztergomi érsek. Mintha túlzás lenne és talán tévedés. De a kifejezés tipikusan Mindszentyé. Nincs vele semmi baj. Tömörségében egyszerre kijelentés és bejelentés is. Kijelenti vele, hogy az Atya végtelen jóságában és hozzánk való nagy szeretetében adta nekünk Máriát: Mária anyasága a lelkipásztorkodásban reális tényezô. A bejelentés az, hogy tehetsége szerint keresni fogja a Szûzanya segítségét. Nem vagyunk messze az igazságtól, ha mondjuk, hogy implicite, burkoltan, sejtésszerûen, talán prófétálva bejelenti vele Boldogasszony évét, amikor vezetésével a nemzet a Szûzanyához fordul és kéri: ,,Monstra te esse matrem! Mutasd meg, hogy anyánk vagy!'' Avagy mint Marcell atya szokta mondani: ,,Máriával! Mindent vele, semmit nélküle!''

7. Minden tévely megtörik Márián

Mindszenty József lelki felkészültsége, életszentsége, idealizmusa, személyes Mária-tisztelete, páratlan lelkipásztori érzéke és emberfeletti munkája nélkül Boldogasszony éve nem lett volna valóság. Ezt tudta a magyar nép és a magyar püspöki kar is. 1948. november 3-án a püspökök közös deklarációban mondtak neki köszönetet. Elismerték, hogy ami történt, az Mindszenty érdeme. Ô indította el, ô tartotta lendületben és ô volt az, ,,aki erôs hittel, lángoló szeretettel és nem csüggedô buzgósággal'' a magyar népnek Boldogasszony évét a kegyelmek forrásává tette. A püspökök felsorolták a kegyelmeket, amelyek Boldogasszony évében ,,oly bôségesen áradtak ki a magyar népre: az élô hit, Magyarország Pátrónájába vetett bizalom, Anyaszentegyházunkhoz való hûség, országépítô munkakedv és egymás iránt érzett szeretet és összetartás megerôsödése''. A püspökök ,,felbecsülhetetlen apostoli munkának'' mondták, amit a bíboros tett, hálájukat fejezték ki neki és továbbra is azonosították vele magukat ,,az Egyház, a haza és magyar népünk ügyében folytatott munkájában''.

A püspökök szomorúan tiltakoztak a méltatlan támadások ellen, melyek a bíborost ,,sajtóban, rádióban, gyûléseken rendszerességgel'' érték és a ,,szabadságjogok'' nevében is felemelték szavukat a támadások ellen. Végül kérték a híveket, hogy velük együtt imádkozzanak ,,Anyaszentegyházunkért és annak Istentôl rendelt vezetôiért, hogy egyek legyünk a hitben, szeretetben és az állhatatosság kegyelmében''.

Ez volt az utolsó alkalom, hogy a magyar püspöki kar testületileg és nyilvánosan elismerte Mindszentyt, dicsérte és azonosította magát vele. A meghajszolt, munkában elfáradt bíborosnak nagyon jóleshetett a meleg hangú deklaráció. A nyilatkozattal a püspökök elhallgattak és még most is hallgatnak! Magyarországon elnémult az Egyház és a mai napig nincs hangja, csak könnye; nincs szava, csak fájdalma. A néma országban, az elnémult magyar Egyházban megközelítôleg sincs meg a Szent Szûznek az a tisztelete, szeretete és dicsôítése, mely volt Mindszenty bíboros vezetése alatt Boldogasszony évében és ami mindig jellemezte a magyar népet történelme folyamán.

A bíboros Budapesten az amerikai követségen élt menedékben, amikor 1962. október 11-én, négy hosszú év elôkészítô munkája után megnyílt a II. vatikáni zsinat, századunk legjelentôsebb egyházi eseménye. A zsinat kimondottan pasztorális jellegû volt és az volt a feladata, hogy a legszebb, valóban evangéliumi pasztorációval az Egyházat megújítsa, megtisztítsa mindattól, ami az évszázadok folyamán emberi fogyatékosságok miatt rárakódott és úgy vezesse át a harmadik millenniumba, amint az Üdvözítô alapító kezébôl kikerült -- ,,amelyen sem szeplô, sem ránc, sem egyéb efféle nincsen, hanem szent és szeplôtelen'' (Ef 5,27).

1964. szeptember 14-én kezdôdött a zsinat harmadik ülésszaka, melynek gyümölcse volt a legszebb, legjelentôsebb zsinati dokumentum, a ,,Lumen gentium -- Nemzetek fénye'', az Egyházról írt konstitúció. A dokumentum utolsó fejezete öt szép szakaszban a Szûzanyáról beszél. Törekvése, hogy ,,a hívek mindenek felett tiszteljék a dicsôséges és mindenkoron Szûz Máriának, a mi Istenünk és Urunk, Jézus Krisztus anyjának emlékét'' és mindjobban megértsék egyedülálló fontos szerepét az életükben. A zsinatra összegyûlt püspökök hangsúlyozták a Mária-tisztelet helyességét és jóváhagyták a különbözô Mária-ájtatosságokat, amelyek a körülmények, hely és idô, valamint a népek karaktere és temperamentuma szerint változnak. Végeredményben ezek az ájtatosságok mind az Úr Jézus dicsôségére vannak. ,,Mária Isten zarándok népe biztos reményének és vigaszának a jele'', mondja a zsinati konstitúció befejezô paragrafusában.

Amit a zsinat mondott a Szûzanyáról, azt Mindszenty bíboros közel húsz évvel elôbb könyvében leírta és Boldogasszony éve alatt ékesszólóan prédikálta szerte Magyarországban. Ha a zsinaton jelen lehetett volna, ha valamilyen csoda folytán kirepülhetett volna az amerikai követségrôl és ott lehetett volna a Szent Péter bazilikában, pasztorális tapasztalatai és személyes élményei alapján sok fontosat és aktuálisat tudott volna mondani püspöktársainak a Szent Szûz tiszteletérôl. A meggyötört, üldözött bíboros elmondta volna nekik azt, amit Ratzinger bíboros a zsinat befejezésének 20. évfordulóján mondott: ,,ahol a tradicionális Mária-tisztelet lehanyatlik, ott üres tér támad, melybe politikai ideológiák nyomulnak be''. A Szûzanya tisztelete védôgát, hogy téves politikai ideológiák szennyes árvize ne öntse el a keresztény nemzeteket. Mindszenty, a lelkipásztor, elmondta volna, hogy egy néptôl elvehessék múltját, történelmét, tradícióit, alkotmányát, hogy ,,kiforgassák önmagából'' és aztán rákényszeríthessenek egy istentelen, materialista, kommunista, szekuláris, ,,testének-lelkének idegen'' ideológiát, azt elôbb a Szûzanya szeretetétôl és tiszteletétôl fosztják meg. De ezekben a szomorú idôkben jobban, mint talán bármikor a kereszténység történelmében, érvényes a tétel, amely elôször az efezusi egyetemes zsinaton állandósult a katolikus tudatban: minden tévely -- legyen az politikai, gazdasági, vallási, társadalmi, filozófiai -- elôbb-utóbb megtörik Márián, Jézus Krisztusnak és az egyháznak édesanyján.


6. Mindszenty, a fájdalmak férfia -- Szent
6. Mindszenty, a fájdalmak férfia	Szent

1. A szenvedô szolga

Amikor Mindszenty bíborost a ,,fájdalmak férfiának'' hívjuk, visszamegyünk Izaiás prófétához, rámutatunk Krisztus életének centrális eseményére és érintjük a legmélyebb kapcsolatot Isten és a kiválasztott lélek között. Akit az Isten szeret és kiváltságosan kiválaszt, akivel magasabb céljai vannak, azt a szenvedésre hívja. Az Isten akarja, hogy Fiához hasonlók legyünk és a kiváltságosan kiválasztott szenvedésben lesz igazán hasonló Krisztushoz.

Izaiás próféta jövendölései között van négy ének, amely valójában egy jövendölés. Az elsô ének 42,1-9; a második 49,1-6; a harmadik 50,4-9 és a negyedik ének 52,13-15, valamint 53,1-12. A négy ének az Úr szolgájáról beszél, akinek jellegzetessége a szenvedés. A gondolat fejlôdése folyamán a jövendölésben, annak negyedik énekében az Úr szolgája ,,a fájdalmak férfia'' lesz.

Az Úr szolgája nem angyal, hanem hús-vér ember, aki külsôleg mindenben hasonlít társaihoz. Körülményeik, életmódjuk, társadalmi helyzetük egyforma. A különbség a lélekben van: társai olyanok, mint a ,,megtört nádszál'' és mint a ,,pislákoló mécses'' -- azon a ponton vannak, hogy felhagyjanak minden reménnyel és kétségbeessenek. Szenvednek testben, de még inkább lélekben. Vakok, de vakságuk inkább lelki sötétség, mint testi fogyatékosság. Tömlöcben vannak, de börtönük nem annyira fizikai elzártság, mint inkább tehetetlenség. Az Úr szolgája nem olyan, mint társai, ô nem ,,tört nád'' és nem ,,pislákoló mécses'', hanem olyan, mint az ,,éles kard'' és a ,,kihegyezett nyíl''. Az Úrnak kedve telik benne, magának választotta, ráadta Lelkét, támogatja, kezénél fogva vezeti. ,,Becses az Úr elôtt.'' Az Isten az ereje és azért tudja az igazságot vinni társainak. Az igazság pedig az, hogy az Úr szereti ôket bûneik ellenére is! Azt akarja, hogy a kicsi, alig pislákoló mécsesek világító fények legyenek és a megtört nádszálak megerôsödve, kiegyenesedve álljanak páratlan szépségükben.

De a gonoszság nem tûri az igazságot, a sötétség nem bírja el a fényt. Hivatása teljesítésében az Úr szolgája ,,a fájdalmak férfia lesz: üldözik, megverik, gúnyolják úgyannyira, hogy mindenki iszonyattal fordul el tôle. Merô seb, csupa kékség az egész ember. Ábrázatja eltorzul a rettenetes fájdalmak között. A szolga nem száll szembe üldözôivel és a rosszat nem viszonozza rosszal, de nem hátrál meg elôttük, mert tudja, hogy vele van az Úr. Megkeményíti magát és olyan lesz, mint a gránit! Bátorságától, keménységétôl megrettennek üldözôi és ,,elenyésznek, mint a ruha, amelyet a moly emésztett meg''.

És ekkor az Úr kinyilatkoztatja a titkot, amely eddig rejtve volt. Királyok, uralkodók, földi hatalmasságok és az emberek mind hallják, amit eddig nem hallottak és látják, amit eddig nem láttak: a fájdalmak férfia dicsôséges lesz szenvedésében, mert igaz és ártatlan és embertestvérei iránti szeretetbôl vállalta magára a szenvedést. Értük és helyettük szenvedett. Magába, a saját testébe fogadta mindazt, ami nekik volt szánva. Eléjük állt, hogy ôt érjék az ütlegek és ráhulljon a gyalázat. Engesztelô áldozatnak ajánlotta fel magát értünk. Ô szenvedett, hogy testvérei megszabaduljanak a gonosztól és boldogan, békében élhessenek. Kiszolgáltatta magát, hogy megmentse ôket.

Az igazság felragyog az emberek lelkében és a világosság körülveszi ôket: az Úr akaratából valaki annyira szereti ôket, hogy áldozatul adja magát értük. Az ô sebei szerezték nekik a gyógyulást, békességet és szabadságot. Ez a szeretet minden embert átölel, senki sincs belôle kizárva. Ez a szeretet az üdvösség, amelynek el kell jutnia a föld minden határára. A hatalmas Isten mûve ez!

Ezért a végtelen, nagy testvéri szeretetért az Úr ,,osztályrészül és örökségül'' a fájdalmak férfiának adja azokat, akikért szenvedett. Megmentette, megváltotta ôket, értük szenvedett, magára vállalt minden fájdalmat, hogy megszabadítsa ôket, tehát az övéi, hozzá tartoznak!

A kinyilatkoztatásban világos pontok vannak.

1. A fájdalmak férfiának szenvedése nem testi gyöngeség, nem betegség. Szenvedésének oka nem a saját lényében, hanem rajta kívül van: emberek verik a hátát, tépik a szakállát, köpdösik, gúnyolják. A szenvedés kívülrôl jön, kívülállók okozzák. Mint a próféta mondja, ,,a fájdalom ránehezedett''.

2. A fájdalmak férfiának szenvedése nem bûnei büntetése. Ártatlan ô és igaz. Az Istennek kedve telik benne, ráárasztja Lelkét, vele van és támogatja. Nincs benne bûn, nincs benne álnokság, nincs benne semmi rossz. Se tetteiben, se beszédeiben nincs semmi helytelen. Nem kell, hogy büntetéssel megtisztuljon és bûnbánatban az Úrhoz visszatérjen és neki újból tetszô legyen. ,,Becses ô az Úr szemében.'' Ô a legjobb, a legszebb, a legerényesebb, a leginkább szeretetre méltóbb embertestvérei között.

3. A fájdalmak férfiának szenvedése nem véletlen, hanem szándékolt -- az Isten akarata. ,,Aki megteremtette az egeket és azokat sátorként kifeszítette, aki megszilárdította a földet és rajta kisarjasztotta a növényeket, aki éltetô leheletet ad a földön lakó népeknek'', ô -- az Úr, a Teremtô, a Gondviselô, a Mindenható -- akarta, hogy szolgája szenvedjen és a fájdalmak férfia legyen. ,,Neki tetszett, hogy összetörje szenvedéssel'', ô rakja vállára a keresztet, ô merítette bele a fájdalom tengerébe. Az Úr áldozta föl! Az emberek közvetlen okai voltak szenvedésének, de a végsô ok az Isten volt. Ô akarta így!

4. A fájdalom férfiának szenvedése vikárius szenvedés. Az isteni terv az volt, hogy az ô szenvedésével menti meg a bûnösöket és vezeti magához vissza a tévelygôket. A fájdalmak férfia nem magáért, hanem testvéreiért szenved. Szenvedése védi a megtört nádszálakat, hogy töröttségükbôl kiegyenesedjenek és a pislákoló mécseseket, hogy újra lobogó fények legyenek. A fájdalmak férfiának vikárius szenvedésével bizonyítja az Úr, hogy irgalmas, megbocsátó, szereti az embereket és nem akarja halálukat. Ez a hír, ez a kinyilatkoztatás, ,,amit eddig soha nem hirdettek és amirôl eddig soha nem hallottak''. A fájdalmak férfia volt az egyetlen, aki tudott az isteni akaratról és azt teljesen szabadon, készségesen elfogadta. Ô tudta, ,,mi a szenvedés'' és miért van a szenvedés. Nem kényszerbôl, hanem szabad akaratból és szeretetbôl vállalta a szenvedést: ,,Nem álltam ellen, nem hátráltam meg. Hátamat odaadtam azoknak, akik vertek, arcomat meg, akik tépáztak.'' A bûnösök vétkeit hordozta. Az ô békességükért érte a büntetés. Az ô sebei hoztak nekik gyógyulást és reményt egy szebb, boldogabb életre.

2. Az értünk szenvedô Jézus

Az Egyház kétezer éves tanítása, hogy a fájdalmak férfiáról való jövendölés beteljesedett Jézus Krisztusban. A szenvedô, megalázott, keresztre feszített Krisztus a fájdalmak férfia. Hogy a jövendölés róla szól és benne van a beteljesedés, Jézus maga nyíltan is és burkoltan is hirdette. Nikodémusnak, aki éjnek idején kereste, kétkedések között ment hozzá, kijelentette: ,,Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött Fiát adta oda, hogy aki hisz benne, el ne vesszen, hanem örökké éljen'' (Jn 3,16). És amikor eljött szenvedésének ideje, az utolsó vacsorán idézte az írást és azt mondta, ,,annak be kell következnie''. ,,Sorsának'' mondta, hogy szenvednie kell (Lk 22,37). Amikor az Oltáriszentséget adta, kijelentette, hogy értünk adja testét és értünk ontja vérét. ,,Ez az én testem, amelyet értetek adok... Ez a kehely az új szövetség az én véremben, amelyet értetek ontok'' (Lk 23,19-20).

Krisztus vikárius -- értünk való -- szenvedése az apostolok tanítása. Az ô szenvedése a bizonyítéka a mennyei Atya hozzánk való szeretetének. Amikor bûneink miatt olyanok voltunk, mint a megtört nádszálak és a pislogó mécsesek, ,,amikor még erôtlenek voltunk -- mondja Szent Pál a rómaiaknak --, Krisztus az erre alkalmas idôben meghalt a bûnösökért... Az Isten azzal tesz tanúságot irántunk való szeretetérôl, hogy Krisztus meghalt értünk, amikor még bûnösök voltunk'' (Róm 5,6-8). A filippieknek elmondja, hogy Krisztus a fájdalmak férfia lett értünk: ,,Szolgai alakot öltött, kiüresítette magát és hasonló lett az emberekhez. Külsejét tekintve olyan lett, mint egy ember. Megalázta magát és engedelmeskedett mindhalálig, mégpedig a kereszthalálig'' (Fil 2,7-9). Ugyanezt a tanítást küldi a tesszalonikaiaknak, kérve ôket, hogy ne legyenek ,,az éjszakáé, sem a sötétségé'', hanem a ,,nappalé'', ne éljenek bûnben, hanem hitben, szeretetben és reményben. ,,Hiszen Isten nem a haragra szánt minket, hanem az üdvösség elnyerésére Urunk, Jézus Krisztus által, aki meghalt értünk, hogy akár élünk, akár meghalunk, vele együtt elnyerjük az életet'' (1Tessz 5,6-10). Szent Péter kér bennünket, hogy ,,ne szabjuk életünket a múlthoz, hanem éljünk szentül és Isten-félelemben, megemlékezve arról, hogy nem ezüstön, sem nem aranyon szabadultunk meg bûneinktôl és a ránk hagyományozott értéktelen életmódtól, hanem Krisztusnak, az ártatlan, tiszta Báránynak drága vére árán'' (1Pét 1,18-19).

A testvéreiért elviselt szenvedésért Krisztust megdicsôíti az Atya és olyan nevet ad neki, amely minden más név fölött van és amelynek hallatára minden térd meghajlik (Fil 2,9-10). A fájdalmak férfia, a keresztre feszített dicsôséges lesz és a megváltottak az övéi lesznek. Új éneket énekelnek és magasztalják: ,,...mert megöltek, és véreddel megváltottad (az embereket) Istennek, minden nyelvbôl, népbôl és nemzetbôl, Istenünk országává és papjaivá tetted ôket, és uralkodni fognak a földön'' (Jel 5,9-10).

A niceai zsinat tömören összefoglalta és hitvallásunkká tette az apostolok tanítását: ,,Értünk, emberekért, a mi üdvösségünkért leszállott a mennybôl... Értünk keresztre feszítették. Poncius Pilátus alatt szenvedett, meghalt és eltemették. De a harmadik napon föltámadott az Írások szerint.'' A liturgia még tömörebb: ,,Urunk Istenünk, Fiad halálra adta magát a világért, mert szeretett bennünket. Részesíts minket is ebben a szeretetben és add, hogy mindig szerinte éljünk'' (Könyörgés nagyböjt 5. vasárnapján).

Jézus, mint a fájdalmak férfia, nemcsak hitünk titka, hanem életünk mintája is. Példaképünk. A vikárius szeretetnek bennünk is meg kell lennie. Úgy kell szeretnünk felebarátainkat, mint ô szeretett bennünket -- szenvedések árán. ,,Az a parancsom, hogy úgy szeressétek egymást, mint én szerettelek titeket'' -- mondotta az utolsó vacsorán, mielôtt szenvedett. És hogy semmi kétség ne legyen, hogy a vikárius, szenvedéssel bizonyított szeretetrôl beszélt, hozzátette: ,,Senki se szeret jobban, mint aki életét adja barátaiért'' (Jn 15,13). Akkor leszünk barátai, azaz hozzá hasonlók, ha követjük ebben a szeretetben és mint ô, szenvedünk testvéreink testi és lelki jólétéért. És hozzáteszi, hogy ezt, mint az Atya akaratát közli velünk (Jn 15,14).

Szent Pál arra kéri a filippieket, tegyék teljessé örömét azzal, hogy ugyanazt a lelkületet ápolják magukban, amely Jézusban, a fájdalmak férfiában volt (Fil 2,5). Ha a mennyei Atya akarata, hogy Fiához hasonlók legyünk, azt akarja, hogy hasonlók legyünk hozzá a vikárius szenvedésben. Minél nagyobb, teljesebb, pontosabb ez a hasonlóság, annál nagyobb bennünk az életszentség és annál jobban örvendezik fölöttünk, mint gyermekei fölött az Atya. A fájdalmak férfia nemcsak azért áll elôttünk, hogy szemléljük, csodáljuk, s higgyünk benne, hanem azért is, hogy ,,a szenvedésben vállaljuk a vele való közösséget'', így szenvedésében és halálában hozzá hasonulva elnyerjük feltámadásának dicsôségét. Az apostol ezt mondja ,,tökéletességnek'', ezt nevezi ,,a kitûzött célnak'', amelyre az Isten hívott bennünket Krisztusban (Fil 3,12-15).

Szent Péter amikor levelében rabszolgáknak beszél, akiknek az élet gyakran nem volt más, mint szenvedés -- mert ütötték-verték ôket, kínozták ôket, sokféleképpen és gyakran visszaéltek velük --, Jézust, mint a fájdalmak férfiát állítja eléjük eszményképnek. Kéri ôket, szinte könyörög nekik, hogy mint ô, ôk is viseljék el türelemmel, szelíden a fájdalmakat. Nem mondja ugyan, hogy fájdalmukkal az uraiknak -- legyenek azok szelídek vagy durvák -- esdjék ki a megtérés kegyelmét, a hitet és az üdvösséget, de az összefüggésbôl nyilvánvaló, hogy az apostol erre gondol. A rabszolgáknak társadalmi helyzetük miatt jobb alkalmuk van, mint másoknak, hogy a fájdalmak férfiát utánozzák. ,,Hiszen Krisztus értünk szenvedett'', példát adva, hogy kövessük nyomdokait. ,,Amikor szidalmazták, nem viszonozta a szidalmakat, amikor szenvedett, nem fenyegetôzött... Vétkeinket a saját testében felvitte a keresztfára... Sebei szereztek számotokra gyógyulást'' (1Pét 2,18-24).

A vikárius szenvedés, a másokért szeretetbôl vállalt fájdalom, a legbensôségesebb, a legtitokzatosabb viszonyba hozza Krisztust az Atyával. De ugyanilyen bensôséges, emberileg meg nem magyarázható viszonyba hozza vele mindazokat, akik a kegyelem erejében Krisztust ebben utánozzák -- ,,a szenteket'' mint Pál mondja a rómaiakhoz írt levelében, ,,akiket az Isten kiválasztott és eleve arra rendelt, hogy Fiának képmását öltsék magukra'' (Róm 8,29). A fájdalom, a vikárius szenvedés rányomja pecsétjét minden erényükre és mintegy igazolja azokat. ,,A szenvedésbôl türelem fakad, a türelembôl kipróbált erény, a kipróbált erénybôl reménység. A remény pedig nem csal meg, mert a nekünk ajándékozott Szentlélekkel kiáradt szívünkbe az Isten szeretete'' (Róm 5,45). Melyek a kipróbált erények? Szent Pál segítségével meghatározhatjuk ôket. A filippiekhez írt levelében az alázatosságot, az engedelmességet és a szegénységet említi, mint a fájdalmak férfiának és azoknak az erényeit, akik ,,ugyanazt a lelkületet ápolják magukban, amely Jézus Krisztusban volt'', míg a galatákhoz írt levelében azoknak, ,,akik Jézus Krisztushoz tartoznak és úgy viselkednek, mint ô'', az erényei a szeretet, az öröm, a békesség, a türelem, a kedvesség, a jóság, a hûség, szelídség, tisztaság (Gal 5,22-24).

Jegyezzük meg, hogy a katolikus tanítás Jézus Krisztusnak értünk elviselt szenvedését engesztelésnek hívja. A fájdalmak férfia, Jézus, ,,mint az emberiség feje, az egész emberiség nevében Isten elé állt és érdemszerzô, azaz biztos viszonzásra találó módon megszüntette azt a szent isteni rosszallást, amelynek következtében a harag fiai voltunk és visszaszerezte Isten régi kegyét'' (Schütz Antal: Dogmatika II. 7).

Mindazok, akik a kegyelemtôl vezetve követik Jézusnak, a fájdalmak férfiának példáját és mint ô, szeretetbôl vállalják a szenvedést testvéreik bûneiért, Jézussal és Jézusban mintegy áldozat lesznek értük, hogy így elégtételt adjanak a megsértett isteni igazságnak, bocsánatot esdjenek ki a bûnösöknek és megmentsék ôket bûneik következményeitôl, engesztelik az Istent.

3. Engesztelés

Mindezt elôre kellett bocsájtanunk, hogy a fájdalmak férfiáról fogalmunk legyen és azt Mindszenty bíborosra alkalmazhassuk. Amikor ôt fájdalmak férfiának hívjuk, a szenvedô Krisztushoz való hasonlóságát állítjuk és ebben a hasonlóságban elsôsorban a vikárius, a másokért szeretetbôl elviselt szenvedést hangsúlyozzuk. Ezzel kapcsolatban két dolgot kell megvizsgálnunk: tudatában volt-e Mindszenty bíboros a fájdalmak férfiáról való tanításnak és következésképp az engesztelésnek? Mennyiben hasonlít Mindszenty bíboros a fájdalmak férfiához, a szenvedô Krisztushoz?

Mindszenty bíboros három és fél év aktív esztergomi érsekségét két nagy mozgalom fémjelezte: Boldogasszony éve és a nemzet engesztelô mozgalma. Az engesztelési mozgalom volt a nyitány, Boldogasszony éve volt a finálé. Valójában mindkettônek egy volt a célja. Másképpen, más formában, de mindkettôvel azt akarta, hogy ,,bûnbánó, vezeklô, megtisztuló'' népet formáljon, a hazát szoros értelemben ,,Pannonia Sacrá''-vá tegye és így mentse meg a ,,bûnös Magyarországot''. Az engesztelés eszméje vele volt kezdettôl fogva és a fájdalmak férfia szeme elôtt volt mindvégig. Az engesztelés nem mellékes törekvése volt, hanem ,,hô vágya, amelyet a nemzet helyzete igényel''. Azt tartotta a legfontosabbnak és legelsônek, hogy ,,az engesztelés nagy mûve, mint fölséges, tisztító folyam hömpölyögjön végig a magyar népen és a magyar földön'', és ereje könyörületre, irgalomra indítsa az Istent. Az engesztelô magyarok szeme legyen az Úron, míg meg nem könyörül rajtuk.

Hogy az engesztelésre példát adjon, az ország elé állította Árpádházi Szent Margitot, ,,a magyar vérbôl és szenvedésbôl fakadt gyöngyvirágot'', akinek képét érseki címerében Veszprémbôl Esztergomba vitte, hogy mindenki lássa, míg a bûn büntetést érdemel, ,,az ártatlanok önként vállalt szenvedése bocsánatot hoz a vétkeseknek és helyreállítja a megsértett világrendet''. 1946. január 20-án, Budapesten a domonkosok templomában hosszú beszédet mondott Szent Margitról. A ,,magyar égbolt szivárványának'' nevezte, amely mint a bibliai szivárvány hirdeti az Isten könyörületes jóságát. A beszédben részletesen elmondta, hogyan vállalta Szent Margit az engesztelést, amelyre szülei születése elôtt felajánlották a tatároktól elpusztított hazáért. A tiszta szûz egész életét öntudatosan engeszteléssé tette népéért. ,,Aki már a nemzeté, az nem lehet többé a magáé'' és ,,szégyenletes bûnöket és megannyi önzéseket'' csak szeretetbôl vállalt szenvedéssel, önfeláldozással lehet kiengesztelni. ,,Élte a szegénység, tisztaság és engedelmesség hármas fogadalmát a többi nôvérrel együtt, de benne mindhárom magyar szükségesség is volt a test és a szemek kívánsága, valamint az élet kevélysége magyar jelentkezéseivel szemben.''

Szent Margit a népéért való engesztelésben ,,a fájdalmak szüze'' lett, mindenben hasonló a fájdalmak férfiához, Krisztushoz. Mint Krisztus elrejtette istenségét és szolgai alakot öltött, Margit is elrejtette királyi származását és szolgálóleány lett; mint Krisztus kiüresítette önmagát, Margit is kenyéren és vízen böjtölt, virrasztott, imádkozott, ciliciumot hordott, ostorozta magát és gyékényen aludt; mint Krisztus megalázta magát, Margit is alázatosságban végezte a legalantasabb munkát a nôvérek között; és mint Krisztus, Margit is tökéletes volt az engedelmességben. Közben Margit szívében a legforróbb imádás volt és ô siratta Krisztus szenvedését a legkeservesebben.

Ezt az engesztelést kegyesen fogadta a mennyei Atya. Évszázadok óta közmeggyôzôdés a magyarok között, hogy Szent Margit vezeklése, engesztelése, életáldozata volt az oka, hogy a tatárjárás után a nemzet csodálatosan felépült és átalakult. ,,Benn virágzó, künn hatalmas és szabad lett újra a magyar, bizton is élt sérthetetlen jogai alatt'' -- mondotta beszédében Mindszenty. Szent Margitot gyakran emlegette és azt szokta mondani, ,,a tatár seb'' a nemzet testén Szent Margit vezeklésével gyógyult be.

Prédikációjában nem vont párhuzamot a tatárjárás és a II. világháborút követô állapotok közt, de felszólított minden magyart, hogy tehetsége és a kapott kegyelem mértéke szerint utánozza Szent Margitot az engesztelésben. Csatlakozzék Istennek ehhez a liliomához ,,minden szenvedô magyar, minden bûnbánó magyar'' és ,,fonja Szent Margit dicsôséges égi alakja köré az engesztelés virágait''. Az engesztelô Magyarország mentse meg a bûnös Magyarországot. A szentek, a jók, az erényesek vikárius szenvedésükkel mentsék meg az eltévelyedéseket.

Minden okunk megvan, hogy higgyük, amit híveitôl kért, azt maga is megtette, és Szent Margitot utánozta az engesztelésben. Hiszen érseki címerében Szent Margit képe elsôsorban ôt figyelmeztette, hogy áldozat legyen a hazáért. Amit Szent Margitról mondott, azt magára is alkalmazta: ,,Margit kellett Magyarországnak, odaadta hát az életét.'' Ô is kellett Magyarországnak és odaadta magát érte, kijelentvén: ,,Nemzetem sorsa mellett a magam sorsa nem fontos!'' Mert aki a nemzeté, az nem lehet többé a magáé.

Alig három hét múlva Szent Margit ünneplése után elkezdôdött a nagyböjt és Mindszenty nagyböjti pásztorlevelében folytatta az engesztelés tanítását és részletesen kifejtette benne a nemzeti engesztelés mozgalmát. Szerinte a nagyböjt elsôsorban engesztelést sürget, de az engesztelés kell nemcsak a szent idô tartamára, annak végéig, hanem addig, míg az Isten meg nem könyörül a nemzeten. Az engeszteléssel Veronika-kendôt nyújtunk az isteni igazságosságnak és résztvevô szeretetünkkel, önként vállalt szenvedéseinkkel igyekszünk helyreállítani a megsértett erkölcsi rendet. Páratlanul szépen, tömören, hathatósan mondja: ,,Az engesztelés, mint Jézus Krisztussal való végsô egység, a bûnök eltörlésével kezdôdik, Krisztus szenvedésében való részesedéssel folytatódik és az áldozat bemutatásával befejezôdik.''

A prófétáktól és az evangéliumokból vett idézetekkel mondja el, mennyire elterjedt és elhatalmasodott a bûn a hazában: ,,Nincs igazságosság, nincs irgalom; az átok és hazugság, gyilkosság, lopás, házasságtörés eláradt és vér vért ér.'' Éppen azért hívja nemcsak az egyéneket, a családokat és az egyházközségeket, hanem a társadalmi közösségeket is -- a falvakat és városokat --, hogy ,,hozzák magukat áldozatul'', sirassák a bûnöket, a megpróbáltatásokat, a gyötrelmeket, és a nyomorúságot viseljék el türelemmel és szüntelen imádsággal adják magukat át az Isten akaratának. Szinte prófétaként hangzik, amint írja: ,,A megértô hívek nagy seregét hívjuk plébániáról plébániára, helységrôl helységre, valamint a papságot, továbbá a férfi és a nôi szerzetesházakat, amikor látjuk a bûnözönt, nagy ínségben élünk, sorsdöntô békekötés elôtt állunk, nagy megpróbáltatásoktól reszketünk... Rengeteg a szenvedés és szenvedô, de nagyobb baj, hogy kevés az Isten szemében az érdemszerzô, értékes szenvedés és szenvedô.''

A lelkipásztor bíboros példákkal tanít. ,,Örök példáink vannak az engesztelés terén -- írja a pásztorlevélben. -- A szentek koruk bûneit magukra vették... Sok ismert és sok ezer névtelen szent van az engesztelôk között'', mert a legszebb lelkek hozzák a legnagyobb áldozatot. Az engesztelô szentek között neki a legszebb, a legragyogóbb és a legközvetlenebb ,,Árpád-házunk gyöngye, engesztelô Szent Margit''. Azt akarja, hogy magyarjai szeme szegezôdjék erre a drága gyöngyre és ,,az ô védelme alatt, útmutatása szerint hömpölyögjön az engesztelés folyama végig a magyar földön, egészen addig, míg az Úr azt nem mondja a magyar nemzetnek: Én népem vagy te, és mi azt mondjuk: A mi istenünk vagy Te!''

Csodálatos példakép az engesztelésre Árpád-házi Szent Margit, de messze mögötte marad a Boldogságos Szûznek és Szent Fiának, Jézusnak, a fájdalmak férfiának. Helyesebben: Szent Margit csak ,,Máriával, Máriában és Mária által'' és elsôsorban Jézussal való egyesülésében az engesztelés szentje. A bíboros a Szûzanyát, a Magyarok Nagyasszonyát, a Fájdalmas Anyát ,,nagy, hathatós engesztelônek'' mondja és ,,felemelônek'' jellemzi, hogy az ô társaságában engesztelhetjük a jóságos Istent. Természetesen az engesztelés örök példája és minden engesztelés kútforrása, akitôl minden engesztelés érdeme és értéke van, a fájdalmak férfia, ,,a mi Urunk, Jézus Krisztus, aki Isten Báránya lett és elvette a világ bûneit'' (Jn 1,29). Mert ha igaz is, hogy a legszebb lélek hozza a legnagyobb áldozatot, a legnagyobb vezeklés is csak úgy érték, ha Jézus keresztáldozatával egyesítjük.

Izaiás prófétát idézve Jézusról ismételten mint a fájdalmak férfiáról beszél és amit a próféta mond, azt kiegészíti Szent Péter és Szent Pál tanításával. ,,Krisztus, a fej, elszenvedte, amit szenvednie kellett. De ha a fej kimerítette a szenvedések tengerét, hátra van még Krisztus szenvedése a testben, mibennünk.'' ,,Amikor engesztelünk, a Megváltó nyomában állunk...'' Mint Jézus, a fájdalmak férfia, mi is másokért, helyettesként teszünk eleget a megbántott isteni igazságnak.

Az engesztelés hittani kifejtését gyakorlati tanítás követi és a bíboros részletesen leírja az engesztelés közösségi és egyéni ,,eszközeit''. ,,Az engesztelés közösségi eszközei a közös ájtatosságok az engesztelés jegyében tartva'': szentórák, szentségimádás, közös rózsafüzér. Sürgeti a keresztjáró napok megtartását és ajánlja, hogy az egyházközségek a hónap elején tartsák ,,a havi háromnapos engesztelést'', amely csütörtökön este kezdôdik szentbeszéddel és gyóntatással, folytatódik pénteken ,,szentséges misével'' és közös áldozással, szombaton ,,szentmise rózsafüzérrel'' és szentáldozással, valamint vasárnap szentségimádási óra. Meglepô, hogy a közös ájtatosságok között nem említi a keresztutat, amelyben képekben, a Szentírás idézésével, közös imával és énekekkel, valamint a stációról stációra járással, térdhajtással és térdeléssel szemléljük Jézust, a fájdalmak férfiát, amint szenved és meghal értünk. Nem említi a májusi ájtatosságot sem, amikor a lorettói litániában a Szent Szüzet ,,Bûnösök oltalmának'', ,,Kegyes és irgalmas Szûznek'', ,,A vértanúk Királynéjának'' köszöntjük és a litánia után mint szószólónkat és közbenjárónkat kérjük, hogy engesztelje értünk Szent Fiát, mutasson be neki bennünket és ajánljon kegyeibe. Valószínûen a bíboros a keresztutat és a májusi litániát a tôle említett ájtatosságok részének tekintette, amint azok is sok esetben.

Az engesztelés ,,egyéni módjainak'' nevezi meg a havonkénti lelki magányt, az önmegtagadást, a böjtölést, ,,a nehézségek panasztalan elviselését'', az alamizsnálkodást és az irgalmasság testi-lelki cselekedeteinek gyakorlását. Kihangsúlyozza, hogy az engesztelôknek a kegyelem állapotában kell lenniök, ,,mert csak a halálos bûntôl mentek vezekelhetnek és engesztelhetnek másokért''.

Külön programot ad a papoknak és szerzeteseknek. A papok számára az engesztelés ,,eszközének'' mondja a napi szentségimádást, a lelki olvasmányt, az elmélkedést, a teológia rendszeres tanulását, a betegek és a szegények látogatását. Meglepô, hogy nem említi a breviáriumot. Valószínûen azt a napi szentségimádás részének tekinti.

Mindszenty lelkében a nemzeti engesztelési mozgalomnak határozott célja volt: a nemzet megmentése és újjáépítése. ,,Pusztuló hazátok megmentéséért kövessétek engesztelô életemet'' -- üzeni Szent Margittal. A körlevél könnyekig megható és páratlanul szép befejezésében Mindszenty azért imádkozik, hogy a Magyarok Nagyasszonya és a magyar szentek közbenjárására adja meg ,,a mindenek Ura'', hogy a nemzet legjobbjai megértsék az engesztelés fontosságát és azt végbe is vigyék. Milyen boldogok lesznek, ha az Úr jóságából látják, hogy engesztelésük nem volt hiába. ,,Boldogok azok, akik a maguk áldozatán örvendezhetnek akkor, amikor megvigasztalja az Úr Siont és megvigasztalja annak romjait és gyönyörûséges hellyé teszi annak pusztaságát és ami kietlen volt, az az Úr kertjévé lesz. Öröm és vigasság találtatik abban, hálaadás és dicséret szózata'' (Iz 51,3).

Amit tanított, azt maga is gyakorolta. Példa erre, hogy amit a körlevélben a papoknak tanácsolt, azt bebörtönzése idején, a betegek és a szegények látogatását kivéve -- mert erre nem volt módja --, szigorú napirendje lett az engesztelés jegyében. Imái közben hívei mintegy elôtte álltak és a szentmiséje alatt ,,áldozati tányérkája nôtt, terebélyesedett, kiterjedt az öt világrészre, megrakva minden nyomasztó és elképzelhetô igénnyel''. A fájdalmak férfia megkötözve, megostorozva, tövissel megkoszorúzva itt volt elôtte és a szent áldozat a szeretet köteléke lett közte és szenvedô magyar népe között.

A Mindszenty okmánytár második kötete -- Mindszenty áldozata -- mondja, hogy a bíboros az év folyamán ,,szívesen vett részt plébániák, szerzetesházak és vallásos egyesületek ünnepélyein, hogy minél gyakrabban és minél szélesebb rétegekhez szólhasson... és beszédében a vezeklést, az engesztelést, a megpróbáltatások türelmes elviselését hirdette''.

1946 karácsonyán Mindszenty a püspöki kar nevében új körlevelet írt. A levélben ,,ködbe veszô békereményekrôl'' beszél és aggodalmában újra az engesztelést sürgeti: ,,Lángtenger kell az egész magyar földön imádságból, hitbôl és engesztelésbôl!'' Elismeri, hogy vannak, akik kitartóan, buzgón imádkoznak és engesztelnek, de sajnálja, hogy vannak magyarok, akik ,,bambán viselik az idôk sûrû és csontig-velôig ható ostorcsapásait'' és nem teszik azokat érdemszerzô engeszteléssé. Mivel ekkor már a bíboros nyílt harcban volt azokkal, akik lépten-nyomon gyalázták a magyar múltat, a történelembôl bizonyítja, hogy nehéz idôk idején, megpróbáltatások közepette, az engesztelés és a vezeklés jellemezte nemzetünket. Ez még a pápáknak is feltûnt és a magyar nép példaképe lett más országoknak ezekben az erényekben. ,,Évtizedeken és évszázadokon át ostorozták eleink az eget tatár- és törökvész, éhínség és nyomor, pestis és kolera, harcok és elnyomás, májusi fagyok, nagy árvizek és tûzvészek idején... Hatalmas oszlopokban, nagy lánggal tört föl a bûnbánat, az engesztelés a magyar földrôl'' -- írja a körlevélben. Egy ezeréves történelem tanítását hirdeti és mindenkit könyörögve kér, hogy engesztelje az Urat az igazságos békéért, amelyben félelem és zaklatások nélkül imádhatjuk az Istent, szabadságban élhetjük nemzeti életünket és építhetjük újra hazánkat. A körlevélben megint említi Szent Margitot és kéri azokat, akiket a körülmények szûkös életre kényszerítenek, hogy Szent Margit példáját követve, tegyék azt engeszteléssé.

A körlevél program volt az új évre, az 1947-es esztendôre, amelyben a nemzeti engesztelés mozgalma beletorkollott Boldogasszony évébe. A Boldogasszonynak szentelt esztendô nem szüntette meg, hanem magába olvasztotta és új intenzitást adott az engesztelésnek. Boldogasszony éve is az engesztelés csillagjegyében állt. Az aggódó bíboros nagy ínségben lévô, engesztelô népét a Boldogságos Szûzhöz vezette, hogy vegye anyai oltalmába és segítse hathatós közbenjárásával.

A Boldogasszony évét megnyitó beszédében, 1947. augusztus 15-én, az esztergomi bazilikában a nemzet hódolatát és bûnbánatát a Szent Szûz elé helyezte. Nagy érzésekkel, megindult lélekkel ,,vezeklésül ajánlott fel'' a szentséges Szûznek minden fájdalmat, amit a hazában egyesek, családok, osztályok szenvednek és a felajánlásban hozzákapcsolta a bebörtönzöttek, az üldözöttek, a kitelepítettek, a menekültek keservét is, hogy könnyük mossa el a bûnt és sóhajuk szüntesse meg a büntetést. Beszéde végén a Szûzanyát ,,Fájdalmas Anyánknak'' szólította és így fejezte be prédikációját: ,,Készek vagyunk szenvedni, Fájdalmas Anyánk, míg Fiad így látja javunkra. De arra kérünk, mire a Te éved, 1948 lehanyatlik, emelj föl minket Jób-sorsú nemzetedet. Mutasd meg megint, mint voltál, édesanyánk vagy, és mondhassuk Szeplôtelen Szíved jóságából ôsi imádságunkkal: éretted áldott meg minket az Úr.''

Miként Mária gyermeke nem veszhet el, Mária országa sem veszhet el. Ez volt a reményteljes üzenet, elválaszthatatlanul egybekapcsolva az engeszteléssel.

De mintha a Szent Szûz visszahúzódott volna a bíborostól és a magyar néptôl. Szent Margit csodája nem ismétlôdött meg ,,mire 1948 lehanyatlott''. A bíboros és a magyar nép engesztelésének, legalábbis látszatra, nem volt eredménye. Sôt, minden rosszabbra és teljesen reménytelenre fordult. ,,Lángtenger volt a hazában imádságból, hitbôl, engesztelésbôl'', de a gonoszságot nem tudta megakadályozni. ,,A Keletrôl ránk zúdult barbárság'' -- ahogy a bíboros szokta nevezni a kommunizmust -- a gonoszság birodalmának megszálló hatalmától támogatva csatlósok és quislingek segítségével teljesen elárasztotta a hazát. Mint a megáradt Tisza, ,,zúgva-bôgve'' tört át minden gátat és vadul, kíméletlenül pusztított el mindent, ami útjában volt. Mindszenty pedig mindennek és mindezeknek útjában állt. Mint az anyamadár, amely szétterjesztett szárnyakkal, éles vijjogással, föl-alá repdesve védi veszélyeztetett fészkét és benne fiókáit, úgy védte Mindszenty a hazát, benne az Egyházat, a történelmi intézményeket és a megrémült magyar népet. De a gonoszság erôszakkal egymás után mindent elvett tôle: a katolikus sajtót elnémították, a katolikus szervezeteket feloszlatták, az egyházi iskolákat államosították, a karitász-munkát megbénították, a papokat üldözték, a híveket megfélemlítették, a hitoktatást akadályozták, a kormányformát megváltoztatták, hóhértörvényt hoztak, hogy a törvényesség látszatával az ellenzéket kiirtsák. Késôbb szétszórták a szerzeteseket, eltörölték a szerzetesrendeket, az egyházmegyékbe ún. ,,bajszos püspököket'' kreáltak, vasfüggönnyel vették körül az országot, belekényszerítették a varsói paktum erkölcstelenségébe ,,védeni a szocializmust és annak eredményeit'' és a gonoszság birodalmát; amihez csak hozzájutottak, azt kommunizálták és a titkosrendôrséggel mindenkit rettegésben tartottak. Mint Mindszenty szokta mondani, ,,megerôszakolták a hazát''! Ezeréves történelme folyamán Magyarország nem volt ily tragikus, ennyire reménytelen helyzetben. Ebben a tenger-fájdalomban, ebben a szörnyû testi-lelki szenvedésben a fájdalmak férfia lett Mindszenty József. Mivel ô volt a fôpap és ô képviselte a vallást és az erkölcsöt, mivel ô volt a prímás és mintegy megszemélyesítette Rómát és a pápát, mivel ô volt az ország elsô zászlósura és képviselte a történelmet, a történelmi tradíciókat és a jogfolytonosságot, ami gyûlölet, harag, utálat, kegyetlenség, bosszú csak létezett a hazában e barbarizmus által, az elsôsorban mind rá irányult és azt ô mind testébe és lelkébe fogadta engesztelésnek. Valójában -- mint emlékirataiban írja -- az ô személyén, lelkén, testén, idegein, csontján, mint áldozaton keresztül vonult be a bolsevizmus teljessége Magyarországra. De nem hátrált meg, nem menekült el. Egy tapodtat se engedett. Olyan volt, mint a gránit. ,,Erôszakos ítélettel végeztek vele és kitépték az élôk földjébôl'' (Iz 53,8). Miként Krisztus nyilvános élete három év után véget ért elítélésével és keresztre feszítésével, Mindszenty esztergomi érsekségének három és fél aktív éve véget ért elítélésével és bebörtönzésével.

Akik szemtanúi voltak a szomorú eseményeknek és akik késôbb hallottak róluk, csodálkozva mondogatták, hogy Mindszenty József az engesztelô szenvedésben feltûnôen hasonló lett a fájdalmak férfiához, a szenvedô Krisztushoz.

4. Mindszenty szenvedése meglepôen hasonlít Jézuséhoz

Amint a napfény, amikor átmegy a prizmán, színekre oszlik, a vikárius szenvedés is, amikor átmegy az emberi valóság prizmáján, a testen és a lelken, részekre oszlik. A szenvedés rendszerint elkezdôdik 1. az ellentmondásokkal; 2. folytatódik az üldözésben; 3. fokozódik az elfogatásban; 4. csúcsát éri el a kínoztatásban; 5. beteljesül az ítéletben és annak végrehajtásában. Ezek a fázisok nyilvánvalók Jézus szenvedésében és megvannak Mindszenty szenvedésében is. Minden fázisnak megvannak a mozzanatai, amelyek jellegét adják és jelzik a fájdalom intenzitását. Ezek a mozzanatok az ,,ecsetvonások'', amelyek megfestik a fájdalmak férfiának arcképét. Bennük vannak azok a mély tónusú színek, amelyek ellenállhatatlanul hatnak az észre és értelemre, de még inkább a szívre és az érzelmekre, tudatunkba hívják, hogy a szenvedés értünk van és kiváltják a hálának, a szeretetnek, az együttérzésnek, a csodálatnak az érzéseit, és Jézus esetében kiváltják az imádást is. A finomabb, tisztább, érzékenyebb lelkekben az érzelmi hatás oly nagy lehet, hogy kiváltja a könnyeket.

1. A támadások. Izaiás próféta szerint a fájdalmak férfiának szája olyan, mint ,,az éles kard'', és a szava, mint ,,a kihegyezett nyíl''. Isten adja ajkára a szót és ô adja neki a ,,tanítványok nyelvét''.

Jézus hatalmas volt szóban és a közvélemény szerint senki nem beszélt úgy, mint ô. Beszéde a népnek örömöt, vigaszt, reményt jelentett. Akik az élet terhét hordozták, hittek benne, csapatosan követték és csüngtek az ajkán. Jézus szava tele volt irgalommal és részvéttel irántuk.

Mindszenty is hatalmas volt beszédében. Az emberek megigézetten hallgatták, ahol megjelent, odatódultak, csüngtek az ajkán, hittek neki, amit mondott nekik azt elfogadták és igyekeztek megtenni, amit kért tôlük. A bíboros beszédei reményt, vigaszt keltettek szerte a hazában. ,,A nemzet megértette, hogy nem szabad belsôleg összeroppannia, amire a kommunista pszichológia számított -- írja Mindszenty az emlékirataiban --, hanem megnôtt lelki erôvel kell hordoznia Krisztus lábnyomában a keresztet.''

Míg a nép követte Jézust, a fôpapok, a farizeusok és az írástudók ,,semmibe vették az igazságot és szeretetet'' (Lk 11,42), és ezt Jézus keményen a szemükre vetette. Önzô céljaikért igazságtalanul és jogtalanul elviselhetetlen terheket raktak az emberekre. Jézus tiltakozott ezek ellen és felelôsségre vonta ôket. ,,Bizony mondom nektek, számot kell adnia ennek a nemzedéknek!'' (Lk 11,51). Jézus kemény beszédére ellenfelei részérôl a válasz nem bûneik bevallása, hibáik elismerése és a megtérés volt, hanem harag, méltatlankodás, gyûlölet, ellentmondás. Jézus beszédébe belekötöttek, tetteit kifogásolták és keresték az alkalmat, hogy vádolhassák.

Mindszentynek hasonló volt a viszonya a kommunistákkal. Míg a nép követte, a kommunisták fogukat csikorgatták és áskálódtak ellene. A bíboros jól ismerte szándékukat. Tudta, hogy a materialista, ateista Szovjetunió képére és hasonlatosságára akarják átalakítani az országot, maguknak akarják a hatalmat, meg akarják semmisíteni a vallást és a történelmi hagyományokat és mindez ellen élesen, keményen tiltakozott. Amit Mindszenty mondott, ,,éles kard és kihegyezett nyíl'' volt nekik. Árpádházi Szent Margitról mondott beszéde és a nemzeti engesztelési mozgalmak bejelentése felbôszítette ôket. Sértésnek, támadásnak, reakciónak vették, hogy imára merte felszólítani a híveket, ,,hogy a magyarok el ne vesszenek''. A materialista ateisták arcátlanságnak vették, hogy ,,természetfölötti segítséget akart beiktatni'' a haza szánalmas helyzetébe.

Mint Jézus a farizeusokat és az írástudókat, Mindszenty is felelôsségre vonta a kommunistákat, elítélte tetteiket, tiltakozott terveik ellen. Mikor látta, hogy a felvidéki magyarság ügyében ,,pártvonalon, hozzáértés nélkül, a lelkiismeret és a magyar érdekek mellôzésével, idegen érdekeket szolgálva'' kötöttek megegyezést, az Isten és a történelem elôtt tiltakozott ellene. ,,Az újabb rengeteg szenvedés az égre kiált. Az elôidézôket az Isten ítélôszéke elé idézem!'' -- írta a külügyminiszternek.

Az engesztelési körlevél megjelenése óta a kommunisták állandóan támadták. Csökönyösnek, rövidlátónak, maradinak csúfolták. Azt állították, hogy a papság nem ért vele egyet és a hívek többsége nem áll mögötte. Vádolták, hogy visszaél a szabadsággal, ,,amelyet a demokrácia az egyházak, fôpapok és papok számára biztosít''. Népellenesnek mondták.

Jézus nem csüggedt el a támadások közepette és Mindszenty sem csüggedt el. Izaiás szerint a fájdalmak férfiának ,,tanítására vártak a szigetek''. ,,Más helységekben is kell hirdetnem az Isten országát, hiszen azért küldettem'' -- mondotta Jézus és bejárta egész Galileát. Mindszenty meghirdette Boldogasszony évét és bejárta a hazát. A ,,szigeteknek'' -- városoknak, falvaknak, egyházközségeknek, búcsús tömegeknek -- hirdette az engesztelést, sürgette az imát, a ,,szûzmáriás'' erényes életet. ,,Az ország legjelentôsebb központi helyein és Mária-kegyhelyein végighordoztuk a Mária-tisztelet fehér lobogóját és százezres tömegekben milliók álltak alája'' -- írja emlékirataiban. A magyar népben felébredt az Istennek és a hazának a szeretete. A megtört nádszálak fölegyenesedtek és a pislogó mécsesek lángra lobbantak. De a kommunisták éppen ettôl féltek. ,,Ami igazában és valójában ingerelte ôket -- olvassuk a bíboros emlékirataiban --, az a hitélet fellendülése és a keresztény öntudat megerôsödése volt.''

2. Az üldözés. Jézus sorsában Lázár feltámasztása volt a fordulópont. A csoda, amely népszerûvé tette Jézust és növelte tekintélyét a nép között, végsôkig fokozta a farizeusok, a fôpapok és az írástudók gyûlöletét és megerôsítette ôket szándékukban, hogy elfogják és megölik. ,,Ha tovább tûrjük, mindnyájan hisznek benne'' -- mondották (Jn 11,41).

A kommunisták elôtt mind világosabb lett, hogy a bíboros se módszerüket, se programjukat nem fogadja el, mert összeegyeztethetetlen a keresztény tanítással és ebben a feszültségben Boldogasszony évének a meghirdetése olyan volt, mint Lázár feltámasztása. Boldogasszony évének mozgalma a bíboros tekintélyét, tiszteletét, népszerûségét növelte a nép között és nagy félelmet keltett a kommunistákban. Félelmük és gyûlöletük tetôpontra hágott, amikor a bíboros kijelentette, hogy ,,az ország nem adok-veszek bóvli áru, hanem Boldogasszony birtoka'', nem engedheti meg, hogy ,,a nemzetet lelkünktôl-testünktôl idegen gondolatba beöltöztessék'', és megígérte, hogy ,,nyíltan és titokban pártfogol, segít, elômozdít minden törekvést, amely a nemzetet az ôsi alapokon igyekszik megtartani''. Fölbôszültségükben elhatározták, hogy a bíborost útjukból eltávolítják és ehhez erôszakot alkalmaznak.

Az üldözôk nem tudnak kémek nélkül lenni. A kémek kétes szolgálata kell nekik, hogy céljukat elérjék, az üldözöttet elfogják, vádolhassák és elítélhessék. Azok a ,,némelyek, akik elmentek a fôpapokhoz és hírül vitték nekik, mit tett Jézus'' (Jn 11,45), kémek voltak. A kémek szándékban, érzésben, jellemben nem különböznek az üldözôktôl. Éppen olyan a lelkületük, az érzelmi és akarati beállítottságuk, mint az alkalmazóiké. A kémek jószándékú embereknek tetették magukat, de állandóan azon voltak, hogy kiszolgáltassák Jézust a hatóságoknak'' (Lk 20,20).

Mindszenty üldözôi is kémeket alkalmaztak. Ágensekkel, politikai rendôrökkel árasztották el az országot, akik a bíborost mindenütt követték, figyelték szavait, lesték mozdulatait, jegyezték beszédeit, elvegyültek a tömegben és ha tehették, zavart, rendetlenséget keltettek. Ugyanakkor kutatták a bíboros múltját. ,,Fenyegetôzésekkel és megvesztegetésekkel csikartak ki gyalázkodó és rágalmazó nyilatkozatokat'' -- olvassuk a Mindszenty okmánytárban. ,,A sajtó és a rádió ezek kapcsán terjedelmes tudósításokban tárgyalta a hercegprímás »hibáit« -- kíméletlen szigorát, munkásait kizsákmányoló kapzsiságát, stb.'' (Mindszenty áldozata, 247. l.). A kémek felkeresték a püspöki hivatalokat, fontosabb egyházi személyeket, a papságot és ,,úgy mutatkoztak be, mint az Egyház hû fiai'' és kérték ôket, tegyenek meg mindent ,,az Egyház és a vallás érdekének ártó Mindszenty elbocsájtására'' (Mindszenty áldozata, 263. l.).

Jézust politikai síkon üldözték és Mindszenty üldözése is politikai síkon ment. A fôpapok és a farizeusok féltették hatalmukat, társadalmi helyzetüket, elônyeiket. Jézust önmagukra tartották veszélyesnek, de a veszélyt kivetítették a közjóra, az országra, a népre, a szentélyre: ,,Jönnek a rómaiak és elpusztítják szentélyünket is és népünket is'' (Jn 11,48). A kommunisták is tulajdonképpen önmagukra, céljaikra tartották Mindszentyt veszélyesnek. Féltették önmagukat és céljaikat. Féltették a pártot, hatalmukat, elônyeiket. A veszélyt azonban kivetítették a hazára: Mindszenty ellensége a hazának, a népnek! Hazaáruló! Jönnek az amerikaiak, elfoglalják Magyarországot és még a magvát is kiirtják a ,,szocializmusnak''! ,,Legyetek tisztában azzal: a reakciónak, köztük az egyházi reakciónak, tervei megvalósításához csak egy remény van -- a véres, pusztító háború, a magyar nép újabb százezreinek nyomora és pusztulása'' -- mondotta Rákosi Mátyás. Dinnyés Lajos a parlamentben vádolta a bíborost, hogy a Mária-ünnepségek valójában demokráciaellenes politikai tüntetések és a zarándokoknak mondott szentbeszédek politikai uszítások az új rendszer ellen. Rákosi ismételten állította, hogy ,,Mindszentyék a demokrácia, a földosztás, a hároméves terv és a béke ellen küzdenek''.

Jézus üldözôinek és Mindszenty üldözôinek az értelmét elhomályosította a gyûlölet és lelkileg vakok lettek. A farizeusoknak és a fôpapoknak eszük ágába se jutott megkérdezni, hátha a nép, a nemzet, a szentély javát és az ô javukat is éppen Jézus szolgálja, akit üldöznek és halálra keresnek, és hátha az Isten, aki annyiszor beavatkozott történelmükbe minden várakozást és értelmet felülmúló módon, Jézus által hatalmasan, csodálatosan újra beavatkozott történelmükbe, sôt az egész világ történelmébe. Mivel ô a fôpap, Kaifás prófétál, amikor Jézus halálát sürgeti: ,,Jobb, ha egy ember hal meg a népért, mintsem az egész nép elpusztuljon'' (Jn 11,50), de ô nem is sejti, hogy a fájdalmak férfia áll elôtte, ,,aki meghal nemcsak a népért, hanem azért is, hogy szétszórt gyermekeit egybegyûjtse'' (Jn. 11,52). Izaiás próféta jövendölése a saját házában teljesedik be, de a fôpap nem tudja, mert a gyûlölet vakká tette.

A kommunisták is így voltak. Mindszenty ellen való gyûlöletükben és elfogultságukban eszük ágába se jutott, hogy keressék az igazságot és megismerjék a valóságot. Ôk, akik állítólag szeretik a népet, szívükön hordozzák a munkások és a dolgozók sorsát és paradicsomot akarnak építeni a földön, hallani se akarnak arról, hátha Mindszenty tanításában van a nép java, hátha ô tanítja az igazi demokráciát, hátha ô mutatja az utat a szebb és jobb magyar jövô felé. Amint a fôpapok és a farizeusok minden további nélkül eltökélték, hogy Jézust megölik, a kommunisták is minden további nélkül elhatározták, hogy ,,kikapcsolják a magyar életbôl'' Mindszentyt. ,,Kikapcsolás'' az ô szótárukban az életfogytiglani börtönt vagy a halált jelenti.

A gonoszságnak és a rosszakaratnak zûrzavarában ,,az Egyház és a vallás'', ,,az Egyház és a vallás érdeke'' kifejezéseket ismételten emlegetik -- éppen a kommunisták! Révai József és Rákosi Mátyás szerint ,,az Egyház és a vallás érdeke, hogy Mindszentyt kikapcsolják. Pontosan úgy beszélnek és érvelnek, mint Kaifás tette Jézus esetében. Mint az álszenteskedô fôpap, az ateista kommunisták is, akik a vallásnak ellenségei és azt a gazdasági és társadalmi élet ideiglenes kivetôdésének tartják, titokzatos módon ,,próféták'' lesznek és a vikárius szenvedésrôl beszélnek. Mindszenty bíboros szenvedését az Isten akarja, amint Ô akarta Krisztus szenvedését is. Ô akarja, hogy engesztelô áldozat legyen népéért, hogy a fájdalmak férfiának képmása legyen és sebeitôl, kékségétôl meggyógyuljon a magyar Egyház és haza.

Mint Krisztus, Mindszenty is tudatában volt a vikárius szenvedésnek. Krisztus az utolsó vacsorán mondotta: ,,Értük szentelem magam, hogy szentek legyenek az igazságban'' (Jn 17,19). Mindszenty utolsó szózatában beszélt a vikárius szenvedésrôl. A szenvedés, üldözés soha nem volt szokatlan valami az esztergomi érsekek történetében, de egyetlenegyet sem üldöztek úgy, mint ôt. ,,Annyi célzatosan megszôtt, százszor megcáfolt, de konokul tovább hirdetett valótlanság nem tajtékzott mind a hetvennyolc elôdöm körül, mint körülöttem -- mondotta. -- Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám a nagyvilágban legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.''

Krisztus kijelentette, hogy ok nélkül gyûlölik és ítélik halálra. ,,Naponként a templomban tanítottam nyilvánosan'' (Jn 15,23). Mindszenty pedig, hogy üldözôinek bizonyítékait és terveit halomra döntse, gonoszságaikat leplezze, levelet írt az esztergomi káptalannak. A levél mindössze négy egyszerû mondatból áll, de ,,mintha gránitból lennének faragva'', mondja Vecsey József, és hozzájuk hasonlót nem ismer a történelem:

,,Nem vettem részt semmiféle összeesküvésben;

Nem mondok le érseki tisztemrôl;

Nincs vallanivalóm és semmit se írok alá;

Ha mégis megtörténne, az csak az emberi gyengeségnek következménye és azt elôre semmisnek nyilvánítom.''

Az üldözött Üdvözítô tanítványaival visszament Efraimba, az üldözött bíboros pedig visszavonult Esztergomba. Odahívta édesanyját és odajöttek a püspöki kar tagjai is az utolsó konferenciára.

Még egy feltûnô hasonlóság van az üldözött Üdvözítô és az üldözött bíboros között. Jézus apostolaira, a bíboros pedig papjaira gondol, mielôtt szenved. Mind a kettô búcsúzik; Jézus fôpapi beszédével, a bíboros pedig papjaihoz írt levelével. Mindkettô szíve tele van szeretettel és aggódással. Mindkettô imádkozik és biztat. Mindkettô a vikárius szenvedésrôl beszél. ,,Kizárnak benneteket a zsinagógákból és aki megöl titeket, azt hiszi, hogy szolgálatot tesz vele az Istennek'' (Jn 16,2). ,,A világban üldözést szenvedtek, de bízzatok, mert legyôztem a világot'' (Jn 16,33). ,,Értük szentelem magam, hogy ôk is szentek legyenek az igazságban'' (Jn 17,19). Így imádkozott tanítványaiért és így buzdította ôket a szenvedésbe és halálba induló Jézus. Az üldözött, elfogatását váró Mindszenty pedig ezt írta papjainak: ,,Világító oszlopok legyünk... Egyházunk szabadságáért, szenvedô népünk és ifjúságunk megôrzéséért, a több békéért, tehát lelki, magasabb értékekért történik mindez és nem azért, amit esetleg ránk fognak... A kegyelem birtokában felemelkedhetünk az apostolok magaslatára, akik örülni tudtak annak, hogy Jézus nevéért gyalázatot, megvesszôzést szenvedtek... Ragyogjon elôttünk az örök élet reménye, amit az Úr megígért: Bízzatok, én legyôztem a világot.''

3. Az elfogatás. Mindszenty elfogatása szinte ,,indigós másolata'' Jézus elfogatásának. Mindenekelôtt mindkettôben azonos a külsô körülmény -- a sötét éjszaka. Jézus és Mindszenty ellenségei is a sötétség leple alatt cselekszenek. Az éjszaka, a sötétség az ô idejük. A zsidó szolgák és a katonák éjnek idején mennek a Getszemáni kertbe és az ávós rendôrök este fél kilenckor érkeznek meg Esztergomba a prímási palotába. Azért kell nekik az éjszaka, mert maguk is érzik, hogy gonoszat tesznek. Akik jót tesznek, akik igazságosan járnak el, akiket a szeretet vezet, azok nem félnek attól, hogy tettüket mások látják. Sôt, mint Jézus mondja, ezek keresik a világosságot, ,,hadd derüljön fény a tetteikre, amelyeket az Istenben visznek végbe'' (Jn 3,21). A gyûlöletnek, a bosszúnak, az álnokságnak kell a sötétség, hogy elbújjon benne.

Jézus és Mindszenty elfogatásában közös az a külsô körülmény is, hogy mindkettô egy nagy ünnep elôtt történt: Jézusé húsvétkor, Mindszentyé karácsonykor. A fôpapok és a farizeusok el akarták kerülni, hogy Jézus szenvedése és halála egybeessék a zsidó húsvéttal. Féltek, hogy az esemény megzavarja az ünnep hangulatát és talán zendülést is okoz. ,,Ne az ünnepnapon!'' -- mondogatták. Jézus elfogatása után azonban a fôpapok és a farizeusok nem voltak többé az események urai. A dolgok más logika erejében mentek és egészen máshová vezettek, mint ôk tervezték. Az Atya akarata volt, hogy Jézus szenvedésével és halálával új húsvétot alapítson, hogy a fölfeszített Krisztus legyen az új húsvéti Bárány, aki elveszi a világ bûneit, hogy az ô kékségével és sebeivel gyógyuljon meg minden ember. A mennyei Atya bemutatta a fájdalmak férfiát, akiben a próféta jövendölése beteljesedett. Új húsvét lett! ,,Krisztus, a mi húsvéti Bárányunk föláldoztatott!'' (1Kor 6,7).

A kommunisták se akarták a bíborost karácsonykor letartóztatni. Jobbnak látták, hogy egy-két napot várjanak. Ôk ugyan nem hittek karácsonyban, de kímélni akarták a népet és annak érzelmeit. Karácsony az öröm, a béke, a család ünnepe... Nem lenne tanácsos azt megzavarni. ,,Ne az ünnepnapon!'' Majd karácsony után. Pedig már mindennel készen voltak. 1948. december 23-án betörtek az érseki palotába és a pincétôl a padlásig annak minden zugát átkutatták. A házkutatás öt óra hosszat tartott. Tulajdonképpen a bíboros már a kezükben volt, csak a bilincset kellett volna rátenni és elhurcolni, de nem tették. Karácsony miatt türtôztették magukat.

Az ünnep elmúlt. Karácsonyt megünnepelte az ország és a kommunisták úgy gondolták, hogy cselekedhetnek és Mindszentyt letartóztathatják. Nem sejtették, hogy más végzés is van itt. Karácsony másnapja Szent István vértanú ünnepe, amikor az Egyház a vértanúságot dicsôíti és az elsô vértanút a betlehemi jászol mellé helyezi, mert minden vértanúság forrása az, aki Betlehemben megszületett, hogy értünk a fájdalmak férfia legyen. A letartóztatásban az Atya Mindszentyt, mint a fájdalmak férfiát Jézus jászola mellé állította és ezzel karácsonynak -- legalábbis magyar földön és mindenütt, ahol magyarok azt ünneplik -- új jellegzetességet adott.

A szolgák és a katonák, akik ,,kardokkal és dorongokkal'' mentek a Getszemáni kertbe, hogy Jézust elfogják, valójában csak külsejükben és felszerelésükben különböznek a géppisztolyos, mundéros rendôröktôl, akik Esztergomba érkeztek, hogy Mindszentyt letartóztassák. Ha a dorongoktól, kardoktól, géppisztolyoktól elvonatkoztatunk, ugyanazokat az embereket találjuk: durva bérenceket, kegyetlenkedésre hajlamos, eltévelyedett alakokat. Inkább sajnálatra méltók, mint megvetendôk. Semmi kétség, Jézus is és Mindszenty is a ,,bûnösöket'' látta bennük és mint a jövendölésben a fájdalmak férfia ,,imádkozott a bûnösökért'', Jézus is és Mindszenty is imádkoztak érettük és megbocsájtottak nekik, hiszen nem tudták, mit cselekszenek (Lk 23,34). ,,Nem vádolom vádlóimat -- írja Mindszenty. -- Imádkozom az igazságosság és a szeretet világáért. Azokért is, akik Mesterem szava szerint nem tudják, mit cselekszenek: szívbôl megbocsájtok nekik.'' De késôbb megjegyzi, közte és kínzói között irtózatos szakadék tátongott. ,,Nem gyûlölöm ôket -- írja --, csak leküzdhetetlen borzongás és taszító érzés élt bennem velük szemben. Amikor csak lehetett, elnéztem a fejük fölött, így érzékeltettem ezekkel a lelki roncsokkal, mennyire megvetendô az a romlottság, amellyel ôk egy ellenséges hatalomnak gonosz terveit a saját népük és a keresztény magyar nemzet ellen végrehajtják.'' Talán Jézus isteni szívében is benne lehetett a gonoszságnak ez a megvetése. Ô is ,,elnézett'' a gonoszok feje fölött és nem válaszolt a kérdésükre. Hallgatott Kaifás elôtt (Mt 26,53), nem méltatta feleletre Heródest, aki sokat faggatta (Lk 23,9), a fôpapok és a vének vádjaira semmit se felelt (Mt 27,12), nem válaszolt Poncius Pilátusnak (Jn 19,9). Mikor Péter Gábor közölte Mindszentyvel, hogy a püspöki karban többen ellene foglaltak állást, Mindszenty is hallgatott. Hallgatott Décsi Gyula elôtt is, aki kísértette, hogy változtasson magatartásán.

Nem kronológiailag, hanem pszichológiailag tartozik ide, hogy a börtönben 1949. október 15-én, a bíboros sejtése szerint Rajk László kivégzése után, amikor Péter Gábor mint egy új ,,ecce homo''-t bemutatta az ,,államtitkárnak'' és az újságíróknak, Mindszenty hallgatott és egy szót sem szólt nekik. Krisztus gúnyruhában volt -- bíborköpenyt viselt --, amikor Pilátus a tömeg elé vezettette. Mindszenty is gúnyruhában -- ,,talpig darócban'' -- állt a ,,harsányan nevetô'' társaság elôtt. Amikor cellájába visszavitték, letérdelt és hálát adott, hogy ,,a názáreti Jézussal megoszthatta gyalázatát''.

Nagy jelentôségû hasonlatosság az Üdvözítô elfogatása és a bíboros letartóztatása között az, hogy Jézus is és Mindszenty is tudta, mi vár rá. ,,Be kell teljesednie annak, amit az írás mond rólam... Sorsom beteljesedik'' -- mondotta Jézus apostolainak (Lk 22,37). ,,Én vagyok a kiszemelt fôvádlott'' -- mondogatta Mindszenty. Jézus is és Mindszenty is imádkozva várja a letartóztatást. Jézus a Getszemáni kertben a kövön térdel és imádkozik, Mindszenty pedig Esztergomban az imazsámolyán térdel és imádkozik. Jézus is és Mindszenty is elfogadja az Atya akaratát: ,,Atyám, ne az én akaratom teljesüljön, hanem a tied'' -- imádkozza Jézus. ,,Nincs megállás, nem szabad megtorpanni, menni kell tovább'' -- suttogja Mindszenty.

Jézus is és Mindszenty is szelíden tiltakoznak az igazságtalan eljárás ellen. ,,Mint rabló ellen, úgy vonultatok ki, kardokkal és dorongokkal. Egész napokon át ott voltam a templomban s nem vetettetek rám kezet. De ez a ti órátok, a sötétség hatalmáé'' (Lk 22,52-53) -- mondotta Jézus a szolgáknak és a katonáknak, de megadta magát nekik. Mindszenty is tiltakozott és a ,,letartóztatási végzést'' kérte, aztán bíborosi méltóságára hivatkozott. De a kommunistáknak nincs szükségük, hogy jogi formalitásokkal bajlódjanak, ami pedig a bíborosnak kijáró tiszteletet illeti, az nekik, ,,az éber demokratikus rendôrségnek'' nem számít, mert ôk a ,,hazaárulókat, a kémeket, a valutaüzéreket'' akkor is észreveszik, ha azok bíborosi talárban vannak. De mint Jézus, Mindszenty is ellenállás nélkül megadta magát.

És végül az elfogatáskor az Üdvözítônek és a bíborosnak is volt egy kérése. Jézus tanítványai szabad elbocsátását kérte: ,,Ha engem kerestek, ezeket engedjétek el'' (Jn 18,8). Mindszenty pedig édesanyjától akar elbúcsúzni. Kitépi magát a rendôrök gyûrûjébôl, odamegy édesanyjához, megcsókolja a kezét és az arcát.

A csapat tagjai Jézust megkötözték és az éj leple alatt vitték be Jeruzsálembe Kaifásnak, a fôpapnak a házába. Mindszentyt a rendôrök eltuszkolták édesanyja mellôl, sodorták magukkal le a lépcsôkön a kapualjba, belökdösték egy hatalmas elfüggönyözött autóba és az éjszakában robogtak vele Budapestre az Andrássy út 60-ba, ahol Péter Gábor, a hírhedt rendôrfônök, a beteges szadista volt az úr.

Amikor a szolgák és a katonák kardjukat, husángjukat, fáklyáikat rázva a Getszemáni kertbôl kivezették a megkötözött Üdvözítôt, akkor teljesedett be a próféta szava: a gonoszok közé sorolták a fájdalmak férfiát. A lefüggönyözött autóban Mindszenty jobbjára ült a rendôr alezredes, baljára az ôrnagy, vele szemben pedig két géppisztolyos rendôr. A gonoszok közé ültették a fájdalmak férfiát. Jézus esetében a katonák és a szolgák, Mindszenty esetében pedig a rendôrök a megkínoztatás ágensei lesznek. Ezek fogják verni, rugdalni, korbácsolni, kínozni ôket.

A Szentírás nyíltan mondja, hogy a sátán, minden gonoszság és bûn ôsatyja, jelen volt Jézus elfogatásakor. Szent Lukács szerint az Üdvözítô elfogatásának idejét a ,,sötétség hatalma órájának'' mondta (Lk 22,53). Júdásban, aki a katonákat, szolgákat, a fôpapokat és a farizeusokat vezette a kertbe és áruló csókkal nekik Jézust megjelölte, benne volt a sátán. Szent János drámaian mondja el, hogy az utolsó vacsorán, amikor Jézus átadta a falatot Júdásnak és ô azt magához vette, a szerencsétlen árulóba rögvest a falat vétele után ,,beleszállt a sátán'' és azonnal kiment a sötét éjszakába (Jn 13,37).

Jelen volt-e a sátán Mindszenty elfogatásakor? A bíborosnak az volt az érzése, hogy letartóztatásakor a sötétség hatalma vette körül. Idézte Jézust és elfogatását ô is a ,,sötétség órájának'' hívta. Az elfogatás vezetôje Décsi Gyula rendôr alezredes volt, akirôl a bíborosnak az volt a benyomása, hogy benne volt a sátán. De álljanak itt a bíboros szavai. ,,...Décsi alezredes felkeresett szobámban. Egyedül jött és sok egyéb között -- amire nem emlékszem -- azt mondta, hogy legalább 4-5 évi börtönre számíthatok. Ezt ô nyugodtan állíthatja -- folytatta --, hiszen a népbíróság is hozzájuk igazodik. Bár vannak aggályai is. Számítani lehet arra, hogy a pártvezetôség utasítására az ügyész súlyos büntetést kért. Ha annak idején nem lettem volna erôsen ellene az Egyház és az állam közötti megegyezésnek, nem kellene félnem. A párt ezt tartja központi kérdésnek, e körül forognak, mint tengely körül, a problémák az egyházpolitikai fórumon. Ha most tehát kedvezôbb álláspontot tudnék elfoglalni, és feladnám ellenzésemet és ha kifejezném készségemet az együttmûködésre, úgy talán tudnának számomra és az Egyház számára kedvezôbb helyzetet teremteni a tárgyalások folyamán és még az ítélethozatal elôtt. -- Ne felejtse el -- teszi hozzá aggódást színlelô, de kioktató hangon --, hogy ha elítélik, a Vatikán is meg fogja fosztani állásától, hiszen benne van Szent Pál leveleiben, hogy »bûnben elítélt püspök ne legyen a hívek fölött«.

Én érdektelenül ülök a rendôr alezredessel szemben, nem szólok semmit. Homályosan gyanítom, nagy csábítóval, kísértôvel állok szemben. A falon Décsi feje fölött színes fénykeretet látok táncolni. (Ezt a jelenséget tapasztalom sûrûn a fegyházban, a rabkórházban, sôt bár már ritkábban -- késôbb is szabadulásom után.)''

4. A kínzások. A próféta szerint a fájdalmak férfiát lemeztelenítik, hogy mezítelen hátát megostorozzák, arcul verik és tépázzák, csúfolják és leköpdösik. Jézust a katonák megfosztják ruháitól, megostorozzák, gúnyruhába öltöztetik, csúfolják, arcul verik és leköpdösik. Mindszentyt levetkôztetik, bohócruhába öltöztetik, gumibottal verik, a szobában bottal és késsel körbekergetik, csúfolják és gyalázzák.

A tisztaság erényének elkötelezett ember számára nem fizikailag, hanem lelkileg fájdalmas a levetkôztetés. Amikor a ruhát letépik róla, szinte kiszakítják a társadalomból, megfosztják jogaitól és minden védekezéstôl, nevetségessé teszik és a létezés minimumára redukálják. Mint a próféta mondja, ,,kitépik az élôk földjébôl'' (Iz 53,8). Jézusról a katonák lehúzták varratlan köntösét, Mindszentyrôl a rendôrök lecibálták papi reverendáját és alsóruháját. A legtisztaságosabb Üdvözítô és a tisztaságos bíboros is mezítelenül, szégyenpírban állt ellenségei elôtt. A finom lelkû papnak már a reverendától való megfosztás is fájdalmas: ,,Engem nemigen szoktak látni civilben és a reverendától való megfosztás mély keserûséggel tölti el lelkemet. A reverenda a pap testôre.'' A teljes levetkôztetés a legmélyebb megalázás és egyedüllét.

Az áldozat mezítelensége a kínzókban erkölcstelen, aljas érzéseket és gondolatokat támaszt és trágár beszédekbe kezdenek, ocsmány megjegyzéseket tesznek. ,,Szinte versenyre kelnek a trágárságban'', olvassuk a bíboros emlékirataiban és legelviselhetetlenebb lesz neki ,,a piszkos emberi ajkak beszédje''. Bordélyházi élményeiket és élvezeteiket részletesen mondják el. Az ocsmányság ellen imával védekezik, de amint észreveszik, hogy imádkozik, ,,azonnal még mocskosabb és még trágárabb témába kezd a szobaparancsnok és a suhancokból lett ôrök vihogva folytatják''. Az erkölcstelen viselkedés a bíborosnak ,,élesen a szívébe vág'' és a Boldogságos Szûzhöz könyörög segítségért és ,,imádkozik a bûnösökért''. Nincs bizonyítékunk, hogy a szolgák és a katonák kínozták-e az Üdvözítôt trágár beszédükkel, de nem járhatunk messze az igazságtól, ha azt feltételezzük. Ha Szent Ágoston szerint az igazságtalan beszéd meggyilkolja, akkor az ocsmány, trágár beszéd kínozza az ártatlant.

A levetkôztetést követi a ,,beöltöztetés''. Új ruhát, gúnyruhát húznak az áldozatra. Jézust legalábbis kétszer öltöztették gúnyruhába: ,,Heródes csúfságból fehér ruhába öltöztette, aztán visszaküldte Pilátushoz'' (Lk 23,13), és amikor Pilátus halálra ítélte, a katonák ,,bevezették Jézust a helytartóságra, odagyûjtötték köréje az egész helyôrséget. Megfosztották ruhájától, bíbor színû köntöst adtak rá'' (Mt 27,27-28). A katonák a gúnyolódás közben megrészegülnek: ugrálni kezdenek Jézus körül, köpködik, verik, letérdelnek elôtte és a zsidók királyának csúfolják. A rendôrök Mindszentyt is elfogatása éjjelén haladéktalanul ,,beöltöztetik -- bô, keleti jellegû tarka bohócöltönyt'' húztak rá. Ott volt az egész osztag és ,,hirtelen táncolni kezdtek'' körülötte. Az ôrnagy örömittasan kiabálta: ,,Kutya! De rég vártuk ezt a boldog órát! Csakhogy ennyire jutottunk!'' Majd késôbb a katonák Jézust a keresztre feszítésre saját ruhájába öltöztetik, a rendôrök pedig Mindszentyre a tárgyalások és az ítélet idejére papi civilt adnak.

Pilátus Jézust a bíbor színû palástban vezettette ítéletre a nép elé, a rendôrök pedig Mindszentyt mindig a bohócruhában vitték kihallgatásra. A bíbor palástba és a bohócruhába való öltöztetés folytatása és fokozása annak a lelki kínzásnak, amely a levetkôztetéssel kezdôdött: megsemmisíti az áldozat méltóságát, Jézus királyságát és Mindszenty fôpapságát. A rendôrfônök egyszerûen ,,kutyának'' mondja a bíborost. Se a katonáknak, se a rendôröknek nem kell tartaniok senkitôl és semmitôl többé -- kezükben van az áldozat és azt testileg is kínozhatják, kényük-kedvük szerint verhetik, rugdoshatják.

Jézus ostorozására, annak módjára szörnyû fájdalommal, rémülettel gondolunk. Fölmérjük a kín nagyságát; ha meggondoljuk, hogy az ostorozással talán a keresztre feszítést akarták elkerülni: ha belehal a megostorozásba, nem kell a Kálvária! Mindszenty verésének más volt a célja. A rendôrök ôt nem akarták agyonverni, sôt mindent elkövettek, hogy a kínzások ellenére is ,,jól nézzen ki'', jó egészségben és erôben lássék lenni. A bíborost azért verték, hogy ,,azt vallja, amit ôk akarnak''. A gumibotozással ,,vallani tanították''. Valahányszor megtagadta az elôre elkészített jegyzôkönyv aláírását, jött a gumibotozás. Erôszakkal lemeztelenítik, a rendôrtiszt letiporja vízszintesen a földre és elkezdi verni a talpán és ,,megy mind feljebb''. Míg a verés folyik, a szomszéd szobából harsog a hahotázás. Az ôrnagy ,,kimerülten liheg, de nem hagyja abba a kínzásomat, hiszen nagy gyönyörûsége lehet abban, hogy végre elérkezett az óra, hogy Magyarország prímását levetkôztetve botozhatja''. A bíboros elalél a verés alatt, de föllocsolják, újra ráhúzzák a bohócgúnyát és visszaviszik a cellájába. A következô éjjel újból kezdôdik a vallatás és ha nem azt vallja és nem azt írja alá, amit a rendôrség akar, újra jön a gumibotozás. Mindszentyt legalább nyolcszor, de lehetséges, hogy húsz alkalommal is megverték és a verés elôtt mindig lemeztelenítették.

A veréssel csaknem mindig más testi és lelki kínzások is járnak. Már a letartóztatás elsô éjszakáján egy marcona rendôrtiszt teljes erejével nekifut és csizmájával úgy rúgja meg a gerincén, hogy mindketten a falnak esnek. Másik alkalommal a rendôrôrnagy egyik kezében gumibottal, a másikban hosszú éles késsel, mint a lovardában a lovat, ügetésre fogja és körbekergeti a szobában. A gumibottal mezítelen hátát és ágyékát veri, a késsel pedig hadonászik és ordítva fenyegetôzik: ,,szétverlek, felaprítlak reggelig. Hulládat darabokban a kutyáknak vetem és a csatornába dobom!'' A szálkás padló szúrja a bíboros talpát. Az egész teste kínban van. Közben a kéjelgô rendôr azzal rémíti, hogy édesanyját idehozza és mezítelenül állítja eléje. ,,Anyádat itt üti meg a guta, de meg is érdemli, mert téged hozott a világra!''

Minden veréskor valami más, testi vagy lelki kínzás is van. Ha más nem, kézzel, iratcsomóval, ököllel verik, csúfolják, trágárkodnak elôtte. És mindez éjjel megy. Éjjel történik a vallatás, a lemeztelenítés, a botozás, újra a bohócruhába bújtatás. ,,Az alvás folyamatos megvonása az egyszeri halálnak legkegyetlenebb megsokszorozása'' -- írja a bíboros emlékirataiban. Jézust is éjjel vallatták, vádolták, köpdösték, öklözték.

A kimerült, megkínzott emberben aztán megrendül a lélek is. Felmerül benne az elhagyatottság érzése, jön az aggodalom, bizonytalanság fogja el, belsô ellenállása összeroppan. Értelem, akarat, emlékezet elgyöngül és a nagy és szent értékek, amelyekre rátette az életét, elhalványulnak és jelentéktelenekké lesznek. Félelemérzet fogja el és megbénítja, ítélôképessége megsemmisül. Az ,,öntudat szerkezete'' romokban van. Az ellenség jól tudja ezt és kínzói kegyetlen, gonosz játékba kezdenek vele. Egy magát katolikusnak és becsületesnek tartó rendôr fôhadnagy ,,ráveszi'', hogy szökést próbáljon meg az amerikaiak segítségével és az ô közremûködésével. Décsi alezredes, az elfogatója, rábeszéli, hogy ,,kapcsoltassa ki magát a népbírósági tárgyalásból'' és írjon levelet az igazságügyi miniszternek. A védôügyvédje pedig rábeszéli, hogy ,,tartsa titokban a kínzásokat'' és a tárgyaláson ne említse azokat. Természetesen mindezek a ravaszságok a tárgyaláson ,,bizonyítékok'' lesznek, hogy bûnös és méltó az ítéletre.

Az Üdvözítô szenvedésében is van aggodalom és félelem. Ô is kérte, hogy múljék el tôle a pohár. A kereszten úgy érezte, elhagyta az Atya. De Jézusban nem volt ,, lelki erôtlenség''. Benne mindig erôs és fényes volt a lélek, mert személye a Szentháromság második személye volt. Az emberek, még a legnagyobbak és a legszentebbek is hosszú kínzások között elérkeznek egy ponthoz, amikor nemcsak a test, de a lélek is ,,erôtlenné'' válik. ,,Senki se ismert volna rám, aki csak egy hónappal elôbb látott'' -- írja Mindszenty. Errôl az állapotról beszélt XII. Pius pápa a bíborosoknak és ,,titokzatosnak'' mondotta, hogy ,,váratlanul törékeny és ingatag lénnyé változott egy eddig természetben és magatartásban kivételesen erélyes ember''. A pápa azonnal ki is mondta az igazságot: ,,Ez a viselkedés vád nem a vádlottal, hanem a vádlókkal szemben!''

Míg a kínoztatás folyt és Mindszenty személyét összetörték, ment a propaganda. Amint az írástudók és a farizeusok felizgatták a népet, hogy Jézust halálra kérjék, a kommunisták is újságokban, rádióban, beszédekben, gyûléseken hirdették Mindszenty bûnösségét és követelték elítélését. ,,A bírák elôtt állnak az árulók Mindszentyvel az élen, aki hûtlenné vált a krisztusi tanításhoz, aki burkolt politikai jelszavakkal és titkos összeesküvéssel akarta romlásba vinni a magyar népet és megfosztani demokratikus vívmányaitól. Az éber rendôrség azonban leleplezte a kémek, összeesküvôk és valutaüzérek bûnszövetkezését... A népbíróság hozza meg a megérdemelt legszigorúbb ítéletet...''

Krisztust kereszthalálra ítélték, a bíborost pedig életfogytiglani fegyházra.

5. ,,Végsô pecsét''

A világirodalomban elôször Plutarkhosz hasonlította össze nagy emberek életét, hogy tanítást vonjon le belôlük. Szent Ferenc követôi folytatták ezt az irodalmi formát, amikor összehasonlították Krisztust és Ferencet. A céljuk az volt, hogy az összehasonlítással minél többet tudjanak meg Krisztusról és Ferencrôl, és hogy Ferenc által minél jobban szeressék és csodálják Krisztust, Krisztus által minél jobban értékeljék Ferencet, aki mindenben hasonló akart lenni hozzá. A franciskánusok az összehasonlításban soha nem tévesztették szem elôl, hogy a hasonlóság ellenére is óriási a különbség Krisztus és Ferenc között -- Krisztus Istenember, az élô Isten Fia, az Atya fényessége, Ferenc pedig csak halandó ember. De az összehasonlítás örömmel töltötte el ôket, örvendeztek és hálálkodtak, mikor egy-egy hasonlóságot felfedeztek, így jutottak el ahhoz az állításhoz, hogy Ferenc ,,alter Christus'' -- második Krisztus. A legnagyobb hasonlóságot Krisztus és Ferenc között a szenvedésben találták. A felfeszített Krisztus és a szent sebekkel megjelölt Ferenc között a hasonlóság akkora, hogy annál többet, nagyobbat, tökéletesebbet nem lehet keresni. ,,Jézus jegyeit viselem testemben!'' (Gal 6,17) Mint Dante mondja, minden hasonlóságon, amely Krisztus és Ferenc között van, ez a ,,végsô pecsét'', ,,l'ultimo sigillo''.

A ferences irodalom példáját követtem, amikor az Üdvözítôt és Mindszenty bíborost összehasonlítottam és a hasonlóságot köztük pontosan és kizárólagosan a szenvedésben kerestem. A szenvedô Üdvözítô által jobban megismerjük és értékeljük Mindszentyt és a szenvedô Mindszenty által hálánk növekszik, hitünk erôsödik az értünk szenvedô Üdvözítôben. Persze, a hasonlóság ellenére a különbség több mint óriási Krisztus és a bíboros között. Krisztus, a fájdalmak férfia, akirôl a próféta jövendölt, az Istenember, aki szenvedésével és halálával megváltotta a világot, kékségével és sebeivel visszaadott bennünket az Atyának. Mindszenty csak egy szenvedô, megkínzott ember, aki felajánlja magát és népéért imádkozik.

Szent Pál mondja, az Isten saját Fiát sem kímélte, hogy értünk áldozatul adja (Róm 8,31), és úgy látjuk, Mindszentyt se kímélte, hogy a magyar népért áldozatul adja. Meglepô a szenvedésben való hasonlóság Krisztus és Mindszenty között. Ennek alapján hívhatjuk Mindszentyt is a fájdalmak férfiának. Ez a hasonlóság a végsô pecsét Mindszenty életszentségén, erkölcsi nagyságán, kiválasztottságán. Ennél többet, szebbet, nagyobbat, szentebbet nem kereshetünk.


7. Nagy szent püspökök társaságában -- Szent
7. Nagy szent püspökök társaságában	Szent

Mint Esztergom érseke, Mindszenty bíboros büszkén emlegette azokat az elôdeit, akik az Egyház szabadságát védték magyar földön az állam túlkapásai ellen. Köztük volt a szent életû Bánki Lukács, Palóczy György, Kanizsay János, a nagy Pázmány Péter, és közvetlen elôdje, Serédi Jusztinián.

Történelmi jelentôségében és nemzetközi viszonylatban Mindszenty ezeket messze felülmúlta és az Egyház történetében méltó társa lett azoknak a nagy püspököknek, akiket az Egyház szentnek tisztel és példaképnek tart jogai és az erkölcsi rend védelmében: Szent Atanáz, Szent Anzelm, Becket Szent Tamás, VII. Szent Gergely pápa, Fischer Szent János, Aranyszájú Szent János és Szent Ambrus. Harca folyamán Mindszenty ezeket említette és hivatkozott is rájuk.

1. Szent Atanáz

328-ban született és 379-ben halt meg. Alexandria püspöke volt. Kortársai ,,igazhitû atyának'' hívták, az ,,Egyház oszlopának és sebei orvosának'' mondták, és ,,vallási géniusznak'' tartották. Atanáz remete Szent Antal tanítványa volt. Newman bíboros mondja, ,,Atanáz volt az, aki az apostolok után a kereszténység legszentebb tanait tanította és azokat számunkra biztosította''. Atanáz tiltakozott az ellen, hogy a császárok a hit tanítása fölött hatalmat gyakoroljanak és az Egyház életébe beleavatkozzanak. Mindszenty az Egyház szabadságáról tartott elôadásában említi, hogy a császárok ötször számûzték Szent Atanázt.

2. Szent Anzelm

1034-ben született és 1109-ben halt meg. Canterbury érseke volt. Ô a skolasztika atyja és a közvélemény kora legjobb teológusának és legkedvesebb egyéniségének tartja. Az Egyházban Szent Ágoston és Szent Tamás mellett ô a legvilágosabb és legeredetibb gondolkozó. Dante Paradicsomában ,,Aranyszájú Szent János mellé, a nap szférájába teszi a fény és az erô lelkei közé''.

Ez a szelíd tudós bencés nem akart érsek lenni, de a püspökök a kezébe nyomták a pásztorbotot és Te Deumot énekelve vitték a székesegyházba. Anzelmnek védenie kellett az Egyház függetlenségét I. Hódító Vilmos, II. Vörös Vilmos és I. Henrik angol királyok ellen, akik az Egyház vagyonának részét, a püspökök és az apátok kinevezését és beiktatását maguknak követelték. Vörös Vilmos kijelentette, hogy a kolostorok és a templomok éppen úgy az övéi, mint a koronája. Anzelmnek kétszer is el kellett hagynia Angliát és megtiltották neki a visszatérést. Végül is Anzelm gyôzött a pápa segítségével.

Szent Anzelm nagyon szerette és tisztelte a Szûzanyát. Mindszenty a kongregánistáknak mondott beszédében idézi Anzelm imáját a Szent Szûzhöz: ,,Semmi sem egyenlô veled, Úrnônk, semmi se hasonlítható hozzád. Minden, ami csak van, vagy fölötted vagy alattad van. Ami fölötted van, az egyedül az Isten, ami alattad van, az mind, ami nem Isten.''

3. VII. Szent Gergely pápa

Meglepô, hogy ennek a nagy, szent pápának nem tudjuk se a születése idejét, se születése helyét. Valószínû, hogy 1020 körül Toscanában született. 1085-ben Salernóban számûzetésben halt meg. Hat pápának volt belsô munkatársa. Oly tehetséges és ügyes volt, és a pápákkal való kapcsolata oly ismertté tette a nevét, hogy Róma népe és papsága felkiáltással választották meg pápának. A választás nem volt az 1059-ben a pápa választására kihirdetett szabályok szerint és ez lett az oka, hogy Gergely a megválasztása után nem foglalta el a pápai széket, hanem csak 30 nappal késôbb, Szent Péter és Pál ünnepén, így, mintegy az apostolok tekintélyével korrigálta a választásában elkövetett törvénytelenséget.

Gergely zseniális jogász volt. Mindent a törvény szempontjából nézett és azt vallotta, a törvény az eszköz az isteni igazságok tanítására és azok megtartására. A hibák, a visszaélések azért vannak, mert a törvény nincs betartva. A törvény betartása eredményezi az igazságot és az igazság szeretete az igazságosság, a keresztény élet teljessége -- az életszentség. Szerinte a pápaság elsôsorban ,,kormányzás'', ami lehetetlen törvények nélkül. A pápának Jézus Krisztustól van a hatalma, hogy törvényeket adjon. ,,A kötés és oldás'' hatalma alól senki -- se császár, se király, se püspök, se egyszerû hívô -- nem kivétel. Minden kereszténynek feltétel nélkül engedelmeskednie kell a pápának, mint Krisztus földi helytartójának. Minél nagyobb egy keresztény méltósága és minél nagyobb a felelôssége, annál erôsebben kötelezi a törvény. Ezzel a meggyôzôdéssel fogott az invesztitúra megszüntetéséhez.

Abban az idôben, amikor Gergely Szent Péter trónjára került, a püspökök inkább a császárnak és a királyoknak engedelmeskedtek, mint a pápának és inkább a földi uralkodók, mint az evangélium szolgálatában álltak. Pápaságának második böjti zsinatán tehát törvénnyé tette és kihirdette, hogy világi uralkodók senkinek nem ajándékozhatnak semmiféle egyházi hivatalt, püspököt vagy apátot nem iktathatnak be hivatalukba; világi uralkodóktól senki nem fogadhat el semmiféle egyházi méltóságot, se abba való beiktatást. Ha a törvénynek nem engedelmeskedik, kiközösítés alá esik az uralkodó is és az egyházi személy is.

A szent életû, szigorú, erôs meggyôzôdésû pápának azonban meggyûlt a baja a királyokkal és a püspökökkel. IV. Henrik császár lett a legnagyobb ellensége. A viszály odavezetett, hogy a pápa a császárt kiközösítette és az alattvalóit az engedelmesség alól feloldotta, a császár pedig letette a pápát és ellenpápát vitt Rómába. A pápa és a császár közötti viaskodás következményeként Róma szánalmas állapotba került. Gergelynek is távoznia kellett az örök városból. Guniscard normán herceg védelme alatt Salernóba menekült, ahol a küzdelembe belefáradva, testben-lélekben kimerülve meghalt. ,,Szerettem az igazságot, gyûlöltem a gonoszságot, ezért halok meg számûzetésben'' -- mondotta halálos ágyán.

Látszatra Gergely pápa veszített, de a valóság az, hogy az ô bátorsága, tudása, meggyôzôdése és nem utolsósorban munkája és szenvedése hozta meg a gyümölcsét utódainak sikereiben. VII. Szent Gergely pápa ,,mint az Egyház szabadsága és a lelki értékek védelmezôje áll a történelem elôtt'' (Katolikus Lexikon). Mindszenty bíboros említi a nevét az Egyház szabadságáról mondott elôadásában.

4. Becket Szent Tamás

Ô is Canterbury érseke volt. 1118-ban született és 1170-ben a székesegyházban gyilkolták meg II. Henrik szolgalelkû lovagjai. Mint ember hirtelen természetû és erôs akaratú volt. Hajlott a világiasságra is. A király kedvelte és kancellárjává tette. A püspökké szentelés azonban gyökeresen megváltoztatta: aszkéta lett, sanyargatta magát, ciliciumot hordott, sokat imádkozott és naponta hosszan elmélkedett. A püspökszentelés megváltoztatta a viszonyt is közte és a császár között. Elvesztette a király kegyét, és II. Henrik Tamáshoz való kedvessége lassan gyûlöletté változott. A westminsteri zsinaton a király követelte a püspököktôl, hogy fogadják el ,,a királyi szokásokat'', amelyek között volt, hogy egy püspök a király engedélye nélkül nem mehet Rómába; a király jóváhagyása nélkül nem fellebbezhet a pápához; senkit nem lehet kiközösíteni, ha azt a király ellenzi. ,,Él az én Uram és ezekre nem ütöm rá a pecsétemet!'' -- kiáltott föl Tamás, amikor a 18 királyi szokást elolvasta. Tamásnak menekülnie kellett Angliából. Végül is látszatra Tamás és a király kibékültek, de amikor Tamás Angliába visszatért, három püspököt felfüggesztett, mert azok tudta és engedélye nélkül Henrik fiát kiskirállyá koronázták.

December 29-én délután az érsek a katedrálisba ment zsolozsmára, amikor három fegyveres lovag dörömbölt az ajtón. Az érsek maga nyitotta ki nekik az ajtót. A lovagok dühösen ordítozva a három püspök feloldozását követelték és kardjukkal rátámadtak az érsekre. Szent Tamás véresen rogyott össze. Utolsó szavai voltak: ,,Uram, kezedbe ajánlom lelkemet. Jézus nevéért, az Egyház védelmében örömest halok meg.'' Az egyik lovag egy hatalmas ütéssel levágta az érsek fejét. Az ütés olyan erôs volt, hogy a kard eltört a padlóban. A lovag az eltört kard hegyével a koponyából az agyvelôt az oltár lépcsôjére kaparta.

Tamás érseket azonnal vértanúnak és szentnek kiáltotta a nép. Tisztelete elterjedt az egész Egyházban. Esztergomban is van egy kápolna a tiszteletére szentelve. VIII. Henrik annyira gyûlölte, hogy a testét elégettette. De ennek ellenére is Becket Szent Tamást az angol Egyház legfényesebb csillagának tartják. T. S. Eliot azt mondja, ,,Tamás vére gazdaggá és szentté tette Anglia földjét.''

Mert vértanúid és szentjeid vére

Gazdaggá teszi a földet, megalapítja a szent helyeket.

Mert ahol valaha is szent lakozott, ahol valaha is vértanú adta vérét Krisztus véréért

Ott szent a föld és ez a szentség nem távozik belôle.

...

Ilyen talajból fakad, ami örökre megújítja a földet.

Még ha meg is tagadják örökre. Ezért, ó Isten, hálát adunk Néked!

Aki e kegyelemben részesítetted Canterburyt.

(Gyilkosság a székesegyházban)

Mindszenty bíboros az Egyház szabadságáról beszélve említi Becket Szent Tamást.

4. Fisher Szent János

Egy ország se dicsekedhet oly sok nagy, szent püspökkel, akik védték az Egyház szabadságát és az erkölcsi rendet, mint Anglia. Szent Anzelm, Becket Szent Tamás, Fisher Szent János Anglia dicsôségei. De a nagy fény mellett nagy az árnyék is. Egy ország uralkodói se voltak oly abszolútisták és abszolutizmusukban oly gôgösen kegyetlenek, mint Anglia királyai. Egy országnak se volt olyan királya, mint VIII. Henrik, aki erkölcstelen élete ellenére is az angol Egyház fejévé tette magát.

Fiatal korában VIII. Henrik azzal kérkedett, hogy egy ország se dicsekedhet olyan kiváló püspökkel, mint Fisher János. Fisher János dicséretét zengte a híres Rotterdami Erazmus és V. Károly császár követe is, akik ,,tudásban és életszentségben a püspökök példaképének'' mondták, és azt állították, hogy ,,nincs hozzá hasonló napjainkban''.

Fisher János Rochester püspöke volt és a Cambridge-i Egyetem rektora. Idejét és munkáját megosztotta az egyházmegyéje és az egyetem között. Mint püspök és teológus, védte a házasság felbonthatatlanságát, az Egyház jogait, a pápa legfôbb tekintélyét és ellenállt a törekvésnek, hogy Angliában VIII. Henrik legyen az Egyház feje. VIII. Henrik dühében bebörtönöztette és halálra ítélte. Amikor a király megtudta, hogy III. Pál pápa Fisher Jánost bíborossá kreálta és a bíborosi kalapot elküldte neki, felkiáltott: ,,Csak küldje neki a pápa azt a kalapot! Én majd gondoskodom, hogy ne legyen feje, amire tegyék!''

Úgy is történt. VIII. Henrik parancsára 1535. június 22-én Fisher Jánost lefejezték és fejét a londoni hídra tûzték. A halálban megdicsôült és a vértanúságban megszépült fej olyan volt, mintha élt volna és szomorúan, figyelmeztetôen nézett volna azokra, akik Londonba mentek. Két hét múlva a folyóba dobták és a helyébe Morus Szent Tamás fejét tûzték.

A kivégzés, ami mindig szörnyûséges, Fisher Jánosnál természetfeletti szépséget és békességet kapott. Az idôs, magas ember, aki soványságában és magasságában inkább léleknek, mint testnek látszott, az evangéliumot a melléhez szorítva ment a vesztôhelyre. Ott a falnak támaszkodva és égi segítségért imádkozva, az evangélium szétnyílt elôtte és olvashatta: ,,Az örök élet az, hogy megismerjenek Téged, az egyedüli igaz Istent, és akit küldtél, Jézus Krisztust. Én megdicsôítettelek a földön, a feladatot elvégeztem. Most te dicsôíts meg engem.'' (Jn 17,4). Az evangéliumi üzenettôl megdicsôítve, minden segítség nélkül ment fel a vérpadra és tisztán, erôs hangon mondta a körülállóknak, hogy a szent, katolikus Egyház hitéért hal meg. Majd elmondta a Te Deumot. A hóhér bárdjával egy csapásra levágta a fejét. 1935-ben az Egyház a szentek közé iktatta.

Mindszenty emlékirataiban említi Fisher Szent Jánost. Bebörtönzése elsô napján, amikor levetkôztették, bohócruhát húztak rá és letegezték, lelke elôtt elvonultak ,,szenvedô elôdjei'', ,,így a XVI. században a késôbb kivégzett rochesteri püspök és angol bíboros, Fisher János, VIII. Henrik börtönében...'' És megjegyezte, hogy a XX. században, Mária országában neki jutott a ,,bíborosi rabsors''.

A ,,bíborosi sors'', a kardinálisi méltóság a legfeltûnôbb hasonlóság Fisher Szent János és Mindszenty József bíboros között. A bíborral mindkettôben az életszentséget, az erkölcsi nagyságot, a lelki bátorságot ismerte el az egyház. Amikor bíborba öltöztette ôket, mindkettôt példaképnek állította, de egyben mindkettôt figyelmeztette, elôkészítette és megerôsítette a szenvedésre. Fisher János vértanú lett. Mindszenty nem ontotta vérét, de a köztudat ôt is vértanúnak tartja és vértanúnak hívja hosszú szenvedése miatt.

A két bíboros harcának más volt a tárgya és mindkettô a saját módján vívta azt. Fisher János ellentmondott egy önkényes, érzékiségében és gôgjében megôrült uralkodónak, aki magát az angol Egyház fejévé tette. A szent, tudós püspök értelmi síkon és a tudás fegyverével -- könyveivel, írásaival, elôadásaival védte és bizonyította a katolikus tant. Mindszenty küzdelme egy ateista, materialista, embertelen mozgalommal volt, amely keletrôl, a vesztes háború következtében szakadt hazánkra. A bíboros mozgalommal állt ellen a szennyes áradatnak, amely elnyelte a hazát, kiforgatta valójából, és meg akarta fojtani benne az Egyházat. Fisher Szent Jánosnak csak az Egyházért kellett állnia, de Mindszentynek állnia kellett ,,Istenért, Egyházért, hazáért''.

A püspöki hivatásuk tudata és a felelôsség érzése teszik, hogy a két ember hasonló programot követett. Mindkettônek vezérgondolata volt az engesztelés. Fisher Szent János hitte, hogy akik hûek maradnak, szenvedésükkel megmentik azokat, akik megrendültek. Mindszenty József kezdettôl fogva azt hirdette, hogy az ,,engesztelô Magyarország mentse meg a bûnös Magyarországot''.

Mint püspök, mindkettô szeretettel és aggódással gondolt papjaira és azt akarta, hogy a papok ,,világító fáklyák'' legyenek a sötétségben. Fisher Szent János megalapította a St. John College-ot, hogy abban új papságot neveljen Angliának. Az új papokat lelki életben és tudásban, különösen a Szentírás és az egyházatyák ismeretében akarta kiképezni. A tridenti zsinat tôle vette az egyházmegyei szemináriumok eszméjét.

Hogy Mindszenty mennyire szerette papjait és mennyire aggódott értük, arra bizonyíték a papjaihoz írt búcsúja. Szívét-lelkét küldi nekik a rövid levélben. Bátorítja ôket, mert ,,Egyházunk szabadságáért, szenvedô népünk és ifjúságunk megôrzéséért és a több békéért'' történik minden, ami történik. Mindszenty gyakran kérte papjait, hogy ne hanyagolják el a teológia tanulását. Búcsúlevelében buzdítja ôket, hogy olvassák a pápai enciklikákat és újból olvassák el a körleveleket, amelyeket küldött nekik.

Közös mozzanata életüknek, hogy mindkettôt kísértették a hatalom emberei, hogy ha már nem is tudnak a dolgok folyásába beleegyezni, legalább hallgassanak -- ,,járjanak a csend útján'' (way of silence). Hallgassanak a saját maguk és a vallás érdekében. Egyik se lépett a ,,csend útjára''. ,,A püspök, aki hallgat, már elszakadt népétôl'', mondotta Fisher Szent János. A csend útja a gyávaság, az árulás, a hûtlenség útja. Mindszenty a ,,csend útját'' nemcsak a vallási, hanem a társadalmi kérdésekre is visszautasította. ,,A nép nem tudja elmondani a fájdalmát és nem tudja feltárni sebeit. Az Egyház köteles híveit védeni még akkor is, ha azt egyesek félreértik.''

Közös lelki vonás Fisher Szent János és Mindszenty József között az is, hogy mindkettô buzgón látogatta egyházmegyéjét, mindkettônek a szentmise volt az erôforrása -- mindkettô valójában ,,misézô pap'' volt.

Rochester püspöke és Esztergom érseke között feltûnô hasonlóság van szenvedésük körülményeiben.

Mind a kettô be volt börtönözve, ahol mindkettôt kínozták és porig alázták. Hogy megszégyenítsék, kigúnyolják, lelkileg összetörjék ôket, a börtönben mindkettôt megfosztották emberi gúnyájától. Fisher Szent János hideg, nedves börtöncellában rongyokba csavarva didergett. Annyira szenvedett a hidegtôl és a nedvességtôl, hogy tél közepén könyörgô levelet írt Cromwellnek: ,,Kérve kérlek, légy jó mesterem nagy szükségemben. Nincs ingem, nincs felsôruhám. Nincs semmim, amit magamra vehetnék. Rongyokban szégyenkezem. De a rongyokat se bánnám, ha testem melegen tartanák.''

Mindszenty elmondja emlékirataiban, hogyan tépték le róla a civil ruhát és ,,az alsó ruhát is maradék nélkül''. ,,Bökôs'', szennyes alsóruhát adtak neki, amit az ôrök elôtt kellett felvennie. Daróckabát, darócnadrág, darócsapka lett a felsôruhája és ,,ólomsúlyú szeges bakancs, nehezen járó szíjfûzôvel''. Télikabát, hálóing, zsebkendô nem járt a fegyencnek. Öt év alatt egyetlen zsebkendôje volt! A darócruha nehéz súlya ellenére se meleg télen, viszont nyáron kiállhatatlanul meleg. A test melegétôl, kipárolgásától annyira átnedvesedik, hogy ,,belseje rothadni kezd''. A zsoltárossal panaszolja, hogy ,,zsákba öltöztették''. ,,Ó, ha látnának az enyéim!'' -- kiált fel a megalázott ember.

De a daróc is elszakad és ronggyá válik. Ekkor jön a verejtékes feladat, hogy a szerencsétlen rab gyûszû nélkül, olló nélkül, törött tûvel, szakadozó cérnával foltozza meg darócát vagy varrja össze a rongyokat az ôrök szeme láttára. Mindszenty ezt megtette, de úgy látszik, Fisher János nem.

Talán Mindszenty némivel emberségesebb körülmények között volt a börtönben, mint Fisher Szent János a Towerban, de emlékirataiban ô is állandóan panaszkodik, hogy ,,hideg, nedves, nyirkos, penészes, fûtetlen'' a börtöncellája.

Még egy közös külsô körülmény van a két szent püspök szenvedéseiben: mindkettôt elhagyták püspöktársai és ez jobban fájt nekik, mint a börtön, a börtöncella hidege, a daróc és a rongyok, amiben dideregtek. Az angol püspökök nem fogták pártját Fisher Jánosnak és a magyar püspökök magára hagyták Mindszenty Józsefet.

Az angol püspökök egy csoportja a Towerban felkereste Fisher Jánost, hogy rávegye álláspontja megváltoztatására. Távozásuk után zokogva mondta a szent püspök, hogy ,,a várat azok is elárulták, akiknek védeniük kellett volna''. Az angol püspökök Fisher János ellen fordultak, behódoltak az erkölcstelen, kegyetlen VIII. Henriknek. Követték a királyt az eretnekségben és elszakadtak Rómától. Amilyen nagy fájdalom volt Fisher Jánosnak, hogy hazája püspökei cserbenhagyták, olyan nagy vigasza lehetett a tudat, hogy ,,a kereszténység püspökei mind vele tartanak''.

Mindszentyt a börtönben nem látogatták meg a magyar püspökök. Décsi Gyula azzal rémítette a megkínzott, testben-lélekben összetört bíborost, hogy a püspököket nem érdekli, mi történik vele és sorsát a ,,magas kormány bölcsességére'' bízták. Valójában nem úgy volt, mint Décsi Gyula mondta. A magyar püspökök közönye Mindszentyvel szemben nem volt ekkora. De tény az, hogy ha a Szentszék nem parancsol rájuk, a kormánnyal tanácskozásba kezdtek volna abban az idôben, amikor az pribékjeivel kínozta a bíborost és a kirakatperre készítette elô.

A körlevél, amelyet 1949. január 8-án írtak, bizonyítja, hogy a magyar püspökök hívek maradtak az Apostoli Szentszékhez és ,,azzal egyetértésben akarnak cselekedni''. De fájdalmas valóság az, hogy a körlevélben egy szóval sem említik Mindszentyt, nem állnak ki mellette, nem azonosítják magukat vele, nincs egy védô szavuk az érdekében, nem tiltakoznak elfogatása ellen, nem ítélik el, hogy megkínozták, nem kérik a híveket, hogy imádkozzanak érte. Bár emlegetik a nehéz idôket és a megpróbáltatásokat, egy szóval sem vádolják a kormányt.

A körlevélben a magyar püspökök kínosan semlegesek Mindszentyvel szemben. Jegyezzük meg, hogy mindez akkor történt, amikor a pápa, a világegyház és valójában minden jószándékú ember Mindszenty mellett foglalt állást.

Ami Mindszentyt, életét, munkáját, harcát, áldozatát illeti, a körlevéllel a magyar püspökök elindultak a ,,csend útján'', és azóta is egyénileg is és közösségileg is a ,,csend útján'' járnak. Egyesek a ,,csend útját'' diplomáciának hívják, amely a békét, a megértést, az Egyház és az állam közötti jó viszonyt szolgálja, de valójában már Fisher Szent János ideje óta a ,,way of silence'' -- a ,,csend útja'' -- a szakítás útja, a gyávaság útja, a félelem útja, az egyezkedés útja, a megtagadás útja, a cserbenhagyás útja, a hazugságok útja... a ,,csend útja'' a széles út, amely a romlásba vezet. A ,,csend útján'' járva a magyar püspökök se az Isten, se az Egyház, se a haza ügyét nem szolgálják.

____________________

A gondviselô Isten kegyelmébôl, talán Mindszenty bíboros közbenjárására Magyarországon 1989 tavaszán szinte varázsütésre, gyökeresen megváltozott az egyházi és politikai élet. Reméljük, hogy a változás maradandó; imádkozunk azért, hogy a megpróbáltatások ideje végleg elmúljon, hogy a vallási és politikai szabadság magával hozza a gazdasági szabadságot is és békés, boldog, biztonságos lesz testvéreink élete.

A megváltozott helyzetben ,,a csend útját'' elhagyták egyháziak és világiak egyaránt. Mindszenty bíborosról beszélni, ôt dicsérni, érdemeit elismerni, szentté avatását kérni általános jelenség a hazában. Azonban ,,a csend útja'', amelyen a magyar püspökök 40 éven át jártak, mint szomorú történelmi tény, marad. Nem Ítélünk, nem vádaskodunk, senkire ujjal nem mutogatunk, de reméljük, hogy Egyházunkban és hazánkban soha többé nem ismétlôdik meg a ,,csend útja''.

6. Aranyszájú Szent János

Konstantinápoly püspöke volt. Életrajz írója, Palladius, ,,megdicsôült férfinak, szentéletû pásztornak és az igazság lámpájának'' hívja, akinek ,,buzgósága égôbb volt, mint a tûz, nyelve élesebb, minta kard, élete szabadabb, mint a sasé... Tele volt lelkesedéssel, örömmel, bátorsággal... idejét nem vesztegette el, soha nem szûnt meg a Szentíráson elmélkedni és azokról gondoskodni, akik az Istennek éltek.'' Azért tudta a szent titkokat tanítani, azok szépségét felmutatni és az embereknek vonzóvá tenni, mert állandóan az Istennel egyesülve élt. Ô maga ízlelte és másokkal is megízleltette a természetfölötti valóságokat.

Aranyszájú Szent János egyházatya. A Gelázius-féle dekrétum szerint egyházatya az, aki az ôsegyházban ,,élete folyamán soha, semmiféle körülmények között nem szakadt el a katolikus Egyháztól, hanem az Isten kegyelmébôl élete végéig azzal közösségben élt, és a szent hitet tisztán, hamisítatlanul tanította szóval és példával''. Írásaiban, beszédeiben, leveleiben Szent János a katolikus hitet tanította. Amikor a korai középkorban az eucharisztikus viták felmerültek, az ,,Eucharisztia doktorának'' nevezték el, mert ô volt az, aki az egyházatyák közül a legtisztábban és a leghatározottabban tanította Krisztus valóságos jelenlétét a kenyér és a bor színében és ô hangsúlyozta a szentmisének az áldozati jellegét. A görög katolikusok ôt tekintették szertartásuk alapítójának.

Szent János az evangélium hirdetésében kimondottan, tudatosan, szántszándékkal ékesszólásra törekedett. Szerinte Jézus is és Szent Pál is azt tanítják, hogy csak két eszköz van az evangélium hirdetésére: a jó példa és az élôszó. A jó példának ragyogónak kell lennie, az élô szónak pedig ékesnek és szépnek. Ékesszólás alatt ô nem retorikát és emberi okoskodást ért, hanem a kinyilatkoztatott igazságoknak és a keresztény élet szépségének és boldogságának szép nyelven és szellemes módon való elôadását és kifejtését. Senki nem beszélt úgy, mint az Úr, aki parabolákkal és hasonlatokkal hirdette az Isten országát és senki jobban, szebben nem magyarázta meg, mi az Egyház, mint Szent Pál, amikor azt elôször épülethez hasonlította, majd menyasszonynak mondta és végül Krisztus testének hívta. Az igehirdetônek az ékesszólást szorgalommal kell magáévá tennie. Az ellenséges támadásokat, ellenvetéseket csak ezzel tudja lefegyverezni és a lelki betegségeket -- kételyt, tévelyt, megátalkodottságot -- csak ezzel tudja orvosolni. A szép, szemléletes nyelv az ,,igehirdetô kése, kenôcse, kötszere'', mondja a papságról írt könyvében.

Szent János ékesszólását, írásainak ragyogó stílusát, élénk képzelôtehetségét csodálták a kortársai és értékelték a következô nemzedékek, így történt, hogy a hatodik században ,,aranyszájúnak'' -- Chrysostomos -- kezdték hívni és hamarosan az egész Egyházban, Keleten és Nyugaton, ez lett a neve: Aranyszájú Szent János. Az egész Egyházban ô lett a példaképe és mennyei pártfogója az igehirdetôknek is. A név és a tisztelet, amellyel övezték, bizonyítja, hogy szigorú életmódja ellenére is, mint ember és mint szent, vonzó és kedves, és hatása maradandó az emberekre.

Aranyszájú Szent János Szíriában, Antióchiában született 349-ben. Szülôvárosa vallási, politikai, kulturális forrongásoknak volt a színhelye. Édesapja magasrangú római katonatiszt volt, édesanyja pedig görög. Édesapja hamarosan meghalt és fiatal, özvegy édesanyja nagy áldozatokkal, de még nagyobb reménnyel a legjobb tanítókkal neveltette. Édesanyja ügyvédnek akarta, de Jánost fiatal korától a vallás vonzotta. Már a szülôi házban aszkéta életet élt és késôbb remete lett. Hat évet remetéskedett a közeli hegyekben és a két utolsó évet abszolút magányban egy barlangban töltötte, imában, tanulásban és önmegtagadásban. A böjtöléstôl és a vezekléstôl olyan lett a teste, mint a ,,pókháló'' és vissza kellett térnie Antióchiába. Vonzotta az oltár, a szent cselekmények, a Szentírás, ápolta a betegeket, segítette a szegényeket, oktatta a hitújoncokat. Amint egészségében megerôsödött, diakónus lett. Öt évig volt diakónus és valószínûen diakónussága utolsó évében írta meg könyvét a papságról, amely a legszebb, legismertebb, legnagyobb hatású mûve. 386-ban pappá szentelték és azzal elkezdôdött hitszónoki mûködése.

Mint hitszónok, János tündökölt nemcsak ékesszólásával, bámulatos tudásával, szakadatlan munkásságával, hanem életmódjával is. Mint Palladius mondja: ,,Krisztus volt a kormányos a csónakjában és simán, boldogan siklott a vitorlása.'' Beszédeinek mennyisége szédítô. 67 szentbeszéde van az Ószövetségrôl; 95 beszédet mondott a zsoltárokról; 90 beszéde van Szent Máté evangéliumáról; 88 beszéde van Szent János evangéliumáról; 55 beszédet mondott az apostolok cselekedeteirôl és több, mint 200 beszéde van Szent Pál leveleirôl. Azonkívül vannak katekétikai oktatásai és ünnepekrôl és szentekrôl mondott alkalmi beszédei.

János híre eljutott Konstantinápolyba és Arkádius császár azt akarta, hogy ez a fényes csillag a birodalom fôvárosában ragyogjon. Csellel vitték Jánost Konstantinápolyba, ahol az alexandriai pátriárka, Teofil, 398. február 21-én püspökké szentelte. Krisztus továbbra is János csónakjában volt, de a vitorlás pusztító viharba került. Hat évig volt Konstantinápoly aktív püspöke és ezalatt az idô alatt ellensége lett a császár és felesége, ellene fordult Teofil, aki püspökké szentelte, a püspökök egész sora és a kóbor szerzetesek nagy része. Antióchiában is volt elég baj, de semmi volt ahhoz, ami Konstantinápolyban várt rá. János szigorú életmódja, elzárkózottsága, igazságossága, az Egyházért égô buzgósága, az erkölcstelenségek bátor elítélése ellentétbe állították azokkal, akik hatalomban voltak vagy azok kegyét keresték. A szent püspök nem volt hajlandó kompromisszumra. Mint a zsoltárt idézve mondta, ,,inkább állott az Isten háza küszöbén, minthogy a bûnösök hajlékában lakjék''. Emberileg szólva János hajója elsüllyedt a viharban: 404. június 24-én számûzték Konstantinápolyból. I. Ince pápa tiltakozott a számûzetés ellen, de a császár nem engedett. Elôbb Arméniába, Cucucusba számûzte és három év múlva, hogy Konstantinápolytól minél távolabb legyen, a Fekete-tenger keleti partján evô Pityusba parancsolta. Az erôltetett úttól, böjttôl, hôségtôl elgyengülve, a szent püspök 407. szeptember 14-én Comonában meghalt. Három évet élt számkivetésben.

Hogy szülei vétkét jóvátegye, M. Teodózius Szent János hamvait Konstantinápolyba vitette, ahol az Apostolok Templomában temették el. 1208-ban a velencei keresztesek kifosztották Konstantinápolyt, és az ereklyét Rómába vitték. Aranyszájú Szent János földi maradványa a Szent Péter Bazilika kincse lett. A kórus-kápolnában van eltemetve.

Mindszenty József esztergomi érseksége idején, amikor élet-halál harcát vívta Istenért, Egyházért, hazáért, ismételten idézte Aranyszájú Szent Jánost, ami bizonyítja, hogy ha nem is tüzetesen, némiképp ismerte a szent életét és munkáit. Az idézés azt is mutatja, hogy Aranyszájú Szent János és Mindszenty bíboros, ha nem is azonos, de határozottan rokon lelkek. Az üldözött bíboros kezdettôl fogva újból és újból az Aranyszájú csodálatosan szép, könnyekig megható szavaival írta le, mondta el küzdelmét és reményét.

Az idézett szöveg a számûzetésbe induló szent püspöknek híveihez mondott beszédébôl van. Ezt az idézetet használta Mindszenty hamarosan azután, hogy mint bíboros, Rómából hazatért és a váci székesegyházban ,,az Egyház arcvonásairól'' prédikált. Az idézettel az ,,Egyház rendíthetetlenségét'' hangsúlyozta. Boldogasszony Évében a Mária-kongresszus díszgyûlésén ezzel az idézettel buzdította a szülôket, hogy mindenáron ragaszkodjanak gyermekeik vallásos neveléséhez és azt soha fel ne adják. És végül, elfogatása elôtt papjaihoz írt búcsújában lelkének nagy érzéseit ezzé az idézettel mondja el. A szomorú, üldözött bíboros azért imádkozik, hogy az Úr adja meg neki és papjainak azt a lelki békét és megnyugvást, amely Aranyszájú Szent János lelkében volt, amikor számûzték.

Az idézett szöveg ragyogó példája az egyházatya ékesszólásának és szemléletes beszédmódjának. ,,Zúgnak a habok, rettenetes a vihar, de mi nem félünk, hogy elveszünk: ezt a sziklát nem tudja szétzúzni; ha még úgy üvölt is az orkán, Jézus hajója nem merülhet el. Valóban, mitôl félnénk? Az én életem Jézus és a halál nekem nyereség (Fil 1,21). A számkivetéstôl? Az Úré a föld és minden ékessége (Zsolt 23,1). A vagyonelkobzástól? Semmit se hoztunk magunkkal e világra, kétségtelenül el se vihetünk (1Tim 6,7). Amivel a világ kecsegtet, azt megvetem, amivel csábít, annak a szemébe nevetek. Kérlek benneteket szeretettel, legyetek szilárd és tántoríthatatlan bátorsággal.''

Az idézeten kívül a bíboros két alkalommal említi Aranyszájú Szent János számkivetését. 1946-ban a Szent István Társulat közgyûlésén mondott elsô beszédében ,,az Egyház szabadságáról'' beszélt. ,,A szabadságharccal velejár a számkivetés, a fogság és az erôszakos halál -- mondotta. -- Az (Egyháznak) vannak Szent Atanázai, akit ötször és Aranyszájú Szent Jánosai, akit kétszer számûztek...'' Amikor mint bíboros-prímás két és fél év után Zalaegerszegre visszatért volt híveihez, szelíd humorral mondta nekik, hogy nehéz idôk ellenére sem panaszkodik, hanem örül, hogy láthatja ôket. ,,Elvégre Istennek olyan nagy szolgája, mint Aranyszájú Szent János, a messziségbôl és számûzetésbôl szeretett hívei közé csak 34 év múlva térhetett vissza és csak koporsóban, döbbenetes jégesôben.''

Kétségtelenül, kegyelemtôl vezettetve vonzódott Mindszenty bíboros Aranyszájú Szent Jánoshoz. Életükben meglepôen sok a hasonlóság.

Mindkettô aszkéta volt, életmódban egyszerû, igénytelen, de méltóságteljes külsô megjelenésben. Testben mindkettô alacsony volt és törékeny. Mindkettô szigorú volt nemcsak önmagához, hanem másokhoz is, és mindkettô a legtöbbet várta el papjaitól. Palladius mondja, Szent Jánosnak ,,természete volt, hogy megdorgálja és kijavítsa a hibát''. Ez áll Mindszentyrôl is. Ha van ellene kifogás, az az, hogy szinte ,,kíméletlenül'' szigorú volt papjaihoz.

Mindkettô, Konstantinápoly püspöke is és Esztergom érseke is bátor, szókimondó volt és egyik se tekintette az emberek személyét, amikor tanított. Az Aranyszájú is és a bíboros is ,,harsona'' volt a veszély ellen. ,,Amikor veszélyt látott, János püspök hangja harsogóbb lett, mint a trombita és semmi tétovázás nem volt benne'', mondja Palladius. Mindig világosan látott és helyesen ítélt. Tudatában volt annak, hogy ôt ôrnek állította népe fölé az Úr. Ha az ôr nem látja a veszélyt és nem fújja meg a trombitáját, ha nem riasztja fel a népet és az elvész, ôt kéri számon az Úr (Ez 33,6). Ugyanezt vallotta Mindszenty is. ,,Ha Isten-Atyánk és Mária-Anyánk segít, akarok lenni népem lelkiismerete, hivatott ébresztôként kopogtatok lelketek ajtaján, a feltetszô tévelyek ellenében az örök igazságokat közvetítem népemnek és nemzetemnek. Ébresztgetem nemzetünk megszentelt hagyományait, amelyek nélkül egyesek talán igen, de a nemzet nem élhet.'' Ismételten mondta, hogy ,,aki a nemzeté, az nem lehet többé a magáé'', és ,,nemzetem sorsa mellett a magamé nem számít''.

Mindkettô, az Aranyszájú is és a bíboros is Szent Pál tanítása szerint (Kol 4,3) ,,alkalomnak'' vette az idôt, amelyben élt. De az ,,alkalmat'' egyik se arra használta, hogy múlandó dolgokat, hatalmat, kényelmet szerezzen magának. Az ô ,,alkalmuk'' olyan volt, mint a vértanúké -- mindent fel kellett adniok az ,,életért''. Az ,,alkalmat'' nem közremûködéssel, kompromisszumokkal használták ki, hanem erénnyel és áldozattal. Aranyszájú Szent János az ô idejét ,,rablók idejének'' mondta és magát olyan emberhez hasonlította, akit a saját házában támadtak meg és akinek minden mulandót fel kell áldoznia, hogy övéi életét megmentse. Mindszenty az idejét ,,kegyetlen ítélô idônek'' nevezte, amelyben senki nem kerüli el a próbára tevést. Mindenki megméretik. A kegyetlen idô mindenkitôl sokat követel. A kegyetlen ítélô idô alkalom az életszentségre. ,,Nem én követelek sokat, hanem az idô -- mondotta a bíboros. -- Most bizony a civileknek papokká kell válniok, s a papoknak szentekké.''

Annak ellenére, hogy a bizánci császári udvar és a magyar kommunista párt idôben több mint 1600 évre vannak egymástól, nincs lényeges különbség közöttük. Az idô múlása nem változtatja meg a gonoszságnak sem az arcát, sem a hangját. A gonoszság idô feletti. Ez teszi, hogy a konstantinápolyi püspök és az esztergomi érsek szenvedésében oly sok, meglepôen hasonló mozzanat van.

Mindkettôt, Aranyszájút is és a bíborost is csúfolták, gúnyolták, támadták azok, akik hatalmon voltak. Mindkettôt árulónak mondták. Mindkettô ellen ,,kirakatpert'' rendeztek. Mindkettôt elítélték és számûzték. Míg a számûzetés jött, Bizáncban Aranyszájú Szent Jánosnak sírnia kellett a nagyszombati vigílián véresen szétvert hitújoncai fölött, Magyarországon pedig Mindszenty Józsefnek sírnia kellett az erôszakosan feloszlatott katolikus egyletek és az elvett katolikus iskolák fölött... Konstantinápolyban, míg Szent János a templomban imádkozott, misézett, prédikált, a templom elôtt megszervezett tüntetés folyt ellene. Budapesten, míg Mindszenty bíboros engesztelési ájtatosságot tartott, prédikált és adorált, a fôváros üzemeinek munkásságát kivezényelték, ,,hogy tüntessenek ellene. A kivezényelt emberek némán, összeszorított ajakkal meneteltek, csak a közéjük ékelt ágensek és megfizetett naplopók ordítozták: »Munkát! Kenyeret! Mindszentynek kötelet!«'' A gonoszság éjjel cselekszik, az éj fekete leplébe takarja bûnös tetteit. Szent Jánost a császár katonái éjjel tartóztatták le és az éji sötétben siettek vele a kikötôbe, hogy hajóra tegyék és számûzetésbe küldjék... Mindszentyért is késô este jöttek a kommunista rendôrök és éjszaka, lefüggönyözött autóban robogtak vele Budapestre az Andrássy útra.

A két püspök szenvedésének közös eleme az is, hogy ellenségeik mind a kettôt le akarták mondatni egyházi méltóságáról. Mind a kettô a leghatározottabban megtagadta a lemondást. ,,Egyházamat az Üdvözítô Istentôl kaptam, hogy népem üdvösségéért dolgozzam -- írta Aranyszájú a császárnak. -- Nem hagyom el azokat, akik rám vannak bízva.'' ,,Nem mondok le érseki tisztemrôl'' -- írta Mindszenty elfogatása elôtt híres nyilatkozatában. Amikor a pápa elmozdította érseki székébôl, a döntést elfogadta, azt ,,a Szentszék kizárólagos határozatának tekintette'', de lélekben ,,Mindszenty bíboros nem mondott le sem esztergomi érseki székérôl, sem prímási méltóságáról''.

Szenvedésük közös, csodálatra méltó, szép eleme az is, hogy nagy megpróbáltatásaik közepette mindketten magukkal vitték az Oltáriszentséget. Mindszentynek sétái alatt a börtönben, Szent Jánosnak az erôltetett gyaloglásban vándortársa volt az Eucharisztikus Krisztus. Palladius Aranyszájú Szent János ellenségeit egy szokatlanul erôs, de nagyon találó hasonlattal ,,porba köpött nyáladéknak'' mondta és megjövendölte, hogy mire a nyáladék a porban felszárad vagy szét lesz taposva, Konstantinápoly püspökét az emberek ,,vértanúnak tisztelik'' sok szenvedése miatt, annak ellenére, hogy vérét valóban nem ontotta. Mindszentyvel is így van. A kommunizmus még nem múlt el, de ôt már ,,vértanú bíborosnak'' hívják és vértanúként tisztelik sok-sok szenvedése miatt, jóllehet vérét ô sem ontotta.

Aranyszájú Szent Jánosnak is és Mindszenty bíborosnak is, nagy szenvedése egy ragyogó szépség a lelkipásztorság, amiben van mindkettônek igazi nagysága. Mindkettô elsôsorban lelkipásztor volt és azért szenvedett, mert a rábízottakat Jézus akarata és példája szerint szerette, gondozta, védte és vezette.

Nagy tudása ellenére is Aranyszájú Szent János nem volt elvont, spekulatív teológus. Meg volt gyôzôdve, hogy nem annyira a dogmák mélysége és igaza, hanem inkább a keresztény élet szépsége és boldogsága -- az erények, amelyek az evangéliumból fakadnak és abból táplálkoznak -- vonzzák az embereket. A keresztény élet szépsége ad értelmet a földi életnek, és annak boldogsága segíti ôket küzdelmeikben. A szeretet parancsa, amint az evangélium tanítja, megnemesíti ôket, a hit és a remény, amelyet az evangélium tár fel elôttük, vezeti ôket az Egyházba. És ha már egyszer az Egyház tagjai lettek, ha Krisztusba öltözködtek, akkor jött az ô valódi feladata: megtartani, megôrizni, egybegyûjteni ôket, tovább szépíteni és boldogítani ôket az Egyházban. Hogy milyen szépséget és vonzó erôt látott ô a keresztény életben, arra bizonyíték a papságról írt könyve. ,,Nem hadseregek vezetésérôl, se nem királyságok kormányzásáról beszélek én, hanem olyan küldetésrôl, amelyhez angyalok erénye kell!''

Természetesen, Szent János a kinyilatkoztatott igazságokat is tanította, méghozzá a legnagyobb ékesszólással, valóban arany szájjal. Amit az Eucharisztiáról, a szentmise áldozatról, Jézus kettôs természetérôl, az eredeti bûnrôl és a papságról tanított, bizonyítja, hogy nagy teológus volt.

Mindszenty még kevésbé volt elvont, spekulatív, mint Aranyszájú Szent János. Szerette az irodalmat és a történelmet, és nagy szorgalommal és kitartással gyûjtötte belôlük össze a keresztény élet legszebb példáit, legvonzóbb megnyilatkozásait, hogy ezekkel indítsa, inspirálja a szebb, a jobb, a szentebb életre az embereket. Példa erre az édesanyáról írt könyve, és jellemzôk az elôszóban írt szavai: ,,Csodálom az édesanyai lelket. Csodálni, szeretni... olvasgatásaim mellett a szívem tanított meg rá. Mint lelkipásztor, mûködési teremen gyakran együtt haladok az édesanyával... A Boldogságos Szûz erényeinek fényében szemlélem az édesanyát...'' Nem lehet Mindszenty könyvét Szent Jánoséval egy nevezôre tenni, mert a különbség irodalmi, irodalomtörténeti és teológiai szempontból is nagy közöttük. Mindszenty gyûjtögetô, szorgalmas méhecske, míg Szent János szíve bámulatos gazdagságából ír. Amit hangsúlyozok, a lelkipásztori magatartás és a lelkipásztori érzék mindkettôben. Szent János könyvével a papokat és püspököket lelkesítette egy nagyon nehéz idôben, Mindszenty pedig a hívôknek az édesanyaság eszméjét ragyogtatta föl, amikor ,,a nôkérdés égetôen korszerû lett''. Mindszenty írásaiban nincs eredeti teológiai tanítás, ami bôven van Aranyszájú Szent János mûveiben. De mint Szent János, Mindszenty is úgy érezte, hogy az evangéliumban felragyogtatott erkölcsi szépség és az evangéliumban bemutatott boldog élet vonzza elsôsorban az embereket.

Hogy mennyire ,,vérbeli'' lelkipásztor volt mindkettô és ebben mennyire hasonlítanak egymáshoz bizonyítja az, hogy a számûzetésben mindkettô hihetetlen lelkipásztori munkába kezdett. Az idegen környezet, a kitaszítás, a szörnyû megpróbáltatás, a testi gyengeség egyiket se keserítette el, egyiket se akadályozta, inkább inspirálta, hogy a lelket Krisztusnak keresse. Kisebb emberek valószínûen sebeiket nyaldosták volna, panaszkodtak volna, részvétet koldultak volna, kényelembe menekültek volna, de ez a két óriás, ez a két szent, az aranyszájú és a bíboros, a számûzetésben a legtündöklôbb lelkipásztori csillagokká váltak.

Szent Jánost Cucucusba számûzték, és alighogy odaérkezett, azonnal jópásztor lett. Körüljárt, prédikált, jót tett, térített. Mint Palladius írja, ,,János püspök ékesszólásával és erényes életével terjesztette a hitet; az Ige sugaraival számûzte a sötétséget.''.

Mindszenty Bécsbôl indult el. Papucsban, öregen, betegen, szegényen az öt világrészt bejárta, hogy magyarjait felkeresse, ôket a szent hitben és magyar örökségükben megerôsítse. Misézett és prédikált nekik, imádkozott velük, átölelte és megáldotta ôket, vigasztalta a szenvedôket, buzdította a csüggedteket. Még a börtönben is felkereste ôket! Mindenki csodálkozott. Ilyet még nem látott a világ! Ilyen bíborosa még nem volt Egyháznak, ilyen fôpapja még nem volt Pannonia Sacrának. Igaza van Palladiusnak, aki Szent Jánossal kapcsolatban azt írja, hogy ,,a meggyújtott lámpásnak nem lehet megtiltani, hogy fényét árassza'', amint a virágnak se lehet megtiltani, hogy szirmait szét ne nyissa és illatát ne árassza, ha itt van a kikelet. Szent Jánost és Mindszenty Józsefet semmi sem tudta megakadályozni, hogy lelkipásztorok legyenek! De a bizánci császári udvar és a magyar kommunista párt megpróbálták! A császár János püspököt kiparancsolta Cucucusból Pityusba, a kommunisták pedig panaszt emeltek Mindszenty ellen Rómában és követelték, hogy a pápa parancsoljon neki!

Aranyszájú Szent János a papságról írt könyvében mondja, amikor a Föltámadt Üdvözítô a Genezáreti-tó partján Pétertôl kérdezte, hogy szereti-e, a kérdéssel nem azt akarta megmutatni, hogy Péter Ôt mennyire szereti, hanem a szándéka az volt, hogy megmutassa Péternek és mindnyájunknak, Ô mennyire szereti Egyházát és mennyire szívén viseli annak vezetését. Az Egyház Krisztus kincse, gazdagsága, öröme, mindene. Azt akarta tehát, hogy Péter és utódai tudatában legyenek, milyen érték van rájuk bízva. Az Úr ,,hû és okos szolgákra bízza házanépét'' (Mt 24,47). ,,Legeltesd bárányaimat!'' Krisztus nyája pásztoraitól a legtöbbet várja el és azt akarja, hogy a pásztorok ennek állandóan tudatában legyenek, de azt is akarja, hogy a nyáj is tudja ezt. Ez volt a Genezáreti-tó partján Krisztus és Péter közötti párbeszéd célja.

Aranyszájú Szent János és Mindszenty József nagyon tudatában voltak, hogy Krisztus drága kincsét bízta rájuk és a nyájat hûségesen, okosan legeltették. A nyáj is tudta, hogy hûséges, okos pásztorokra volt bízva és Konstantinápolyban is és Magyarországon is követte pásztorát.

A gonoszság az ,,állam'' tógájába öltözve és az ,,állam érdekében'' üldözte mindkettôt. Aranyszájú Szent Jánost számûzték, Mindszenty Józsefet börtönbe zárták. És amikor a két szent püspököt eliminálták, elkezdôdött a nyáj üldözése Konstantinápolyban is és Magyarországon is. Palladius oldalakon keresztül sorolja fel az üldözöttek nevét és szenvedésük módját. Még azokat is üldözték, akik valamiképp barátságosak voltak az Aranyszájúhoz. A terror elszabadult Konstantinápolyban is és Budapesten is. Mindenki félt, rettegett, senki nem volt biztonságban. Minden ok nélkül bárkit bíróság elé állítottak. ,,Bûnbôl bûn született'', monda Palladius. A hazugságot követte a kapzsiság, a haragot követte a bosszúállás és a kínzás; a gyanúból jött a gyilkosság és az erkölcstelenségbôl mindenféle testi és lelki nyomor. Pusztulás, sötétség volt mindenütt Konstantinápolyban és Budapesten is. Bizánc is és Magyarország is a ,,gonoszság birodalma'' lett.

Mind a kettô, Mindszenty is és Szent János is nem az embereknek, hanem Sátánnak tulajdonították a történteket. ,,Bukott angyalok legerôsebbje és legnagyobbja: Sátán'', -- mondotta Mindszenty bíboros. ,,Ô a hazug, ô a gonosz, ô az emberek tönkretevôje. Az ô mûve, hogy a világtörténelem vagy egyes népek története idôrôl idôre gyöngébb vagy erôsebb siralomvölgye, könnyek világa lesz.'' Palladius Szent János életrajzában kimondottan a Sátánnak tulajdonítja mindazt, ami Konstantinápolyban történt. A szent püspök a papságról írt könyvének utolsó fejezetében beszél Sátánról, annak hatalmáról és azt mondja, az emberek nem képesek arra a gyûlöletre, amellyel Sátán gyûlöli az emberi nemet, és ami rosszat az emberek cselekszenek, csak gyerekjáték ahhoz a szörnyû szenvedéshez képest, amit Sátán okoz.

A nehézségek és a megpróbáltatások közepette, a püspök legyen alázatos, de ,,bátor és méltóságteljes'', mondotta Aranyszájú Szent János. Ô maga ilyen volt, amikor üldözték és számûzték. ,,Zúgnak a habok, rettenetes a vihar, de mi nem félünk. Mitôl is félnénk? Haláltól?... Számûzetéstôl?... Vagyonelkobzástól?...'', mondotta híveinek. Olyan volt, mint a szikla a tajtékzó hullámok között. Arra kérte híveit, hogy ôk is bátrak és rendíthetetlenek legyenek.

Az üldözött Mindszenty maga a bátorság és méltóságteljesség volt. ,,Nyugodtan nézem a mesterségesen felkorbácsolt hullámokat. Azon a helyen, ahol nem pártok, de az Apostoli Szentszék kegyébôl és bizalmából ôrt állok, a tajtékzó hullámok nem szokatlanok. A történelem változatos. Két elôdöm harctéren esett el. Kettôt összes javaitól konfiskálással megfosztották. Vitéz Jánost fogságba vetették. Martinuzzi a hatalmasoktól felfogadott orgyilkosok kezétôl esett el. Pázmányt, a legnagyobbat számûzték. Károly Ambrus a betegek látogatása közepette a valóban pusztító ragály áldozata lett. Elôdeim közül senki sem állott ennyire eszközök híjával, mint én. Annyi célzatosan megszôtt, százszor megcáfolt, de konokul tovább hirdetett valótlanság nem tajtékzott mind a hetvennyolc elôdöm körül, mint körülöttem. Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám a nagyvilágon legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos. Nem vádolom vádlóimat... Imádkozom az igazság és a szeretet világáért. Azokért is, akik Mesterem szava szerint nem tudják, mit cselekszenek; szívbôl megbocsájtok nekik.''

Konstantinápoly aranyszájú püspöke és Esztergom bíboros érseke olyanok, mint egy olajfa két hajtása. Mindkettôben ugyanaz az életnedv keringett, mindkettôre a kegyelem hasonló harmata hullott, és a tér valamint az idô különbsége ellenére mindkettô élete hasonló gyümölcsöt termett.

7. Szent Ambrus

Nagy Teodózius császár azt mondta, birodalmában Ambrus volt a püspök, aki méltó volt a névre és a méltóságra, Szent Ágoston pedig ,,a latin atyák ékes virágának'' hívta. ,,Hallgasd meg Ambrust -- írta Szent Ágoston --, akit atyámnak nevezek, mert a hitre ô tanított és Krisztus Jézusban ô szült engem. Hallgattam beszédeit, részben láttam cselekedeteit, állhatatosságát és kiállott veszélyeit. Ismeri azokat a római birodalom, magasztalja és ugyanolyan tiszteletet tanúsít iránta, mint én. Ambrus úgy tündöklik a latin atyák között, mint ékes virág és a katolikus vallásnak nincs nálánál mélyebb és hivatottabb tanítója.''

A magasztalást, amelyet Theodózius császár és Szent Ágoston Ambrusról mondtak, nemcsak visszhangozták, hanem nagyobbították is a következô századok. A nyolcadik században nyugaton Ambrust már egyházatyának tisztelik és a közmeggyôzôdésben Ambrus az ideális, az eszmei püspök lesz. Ô a püspöki hivatás megtestesítôje, a püspökök példaképe, aki tündöklik méltóságával, tudományával, erényeivel, életszentségével.

Még mielôtt Milánó püspökévé választották, amikor még Aemilia és Liguria kormányzója volt, az emberek már püspököt láttak benne. Probus, aki kormányzónak Valentinián császár elé terjesztette, azzal küldte Milánóba, hogy úgy kormányozzon, mint egy püspök és nem mint egy kormányzó. Valerianus császár is azt mondta, Ambrus méltóbb volt a püspöki méltóságra, mint a kormányzóságra,

A meggyôzôdés, hogy Ambrus, a fiatal kormányzó püspöknek való, valószínûen már elterjedt Milánóban, amikor a papság és a nép összegyûltek, hogy az ariánus Auxentius halála után új püspököt válasszanak. A császár azt üzente nekik, hogy olyan püspököt válasszanak, aki elôtt azok is, akik a birodalmat kormányozzák ,,ôszinte megadással hajtják meg fejüket'', és akinek ,,mint lelki orvosnak, mindenki szívesen engedelmeskedik''. A választók két táborra szakadtak és mind nagyobb lett köztük az ellenségeskedés. Ambrusnak, mint kormányzónak közbe kellett lépnie. Tiszteletet parancsoló megjelenésével lecsendesítette a tömeget és beszédével békét, egyetértést sürgetett. Akit már úgyis ,,püspöknek'' emlegettek, ott állt az elnémult papság és a nép elôtt. Az Isten közéjük vezette, eléjük állította, bemutatta nekik, csak át kellett ölelniök és üdvözölniök. Hirtelen egy gyermekhangban felcsendült az, amit mindenki akart: ,,Ambrus legyen a püspök!'' Ambrust egyhangúlag püspöknek választották.

Ambrus halálra rémült. Kimenekült a templomból és ostoba tettek elkövetésével akarta bizonyítani, hogy alkalmatlan és méltatlan a püspökségre. Kétségbeesésében elhagyta Milánót és egy barátjához menekült. A császár azonban a választását jóváhagyta és barátja Ambrust tovább nem rejtegethette. Ambrus megadta magát. Akik érte jöttek, már a minden áldozatra kész püspököt kísérték vissza Milánóba. ,,Tudtam, hogy nem voltam méltó a püspöki méltóságra, mert a világ szolgálatára szántam magamat. Uram, a te kegyelmedbôl vagyok, ami vagyok'', mondotta késôbb magáról. Ambrus lett a püspöki rend dicsôsége, de egész életében a legkisebbnek és a legutolsónak tartotta magát a püspökök között.

Amikor Ambrust közfelkiáltással püspöknek választották, még nem volt megkeresztelve, csak felkészült a keresztségre. Hitújonc volt, aki mélyen vallásos családban nevelkedett. A család büszkesége nemcsak patriciusi eredete volt, hanem az is, hogy elôdei között vértanúk voltak. A császár kívánsága volt, hogy mielôbb püspökké szenteljék és azért gyors menetben egy hét alatt vette fel a szentségeket. Valószínûleg tanítója és papbarátja, Simplicianus, aki késôbb a püspökségben utódja lett, keresztelte meg. A keresztség 374. november 30-án volt. Egy héttel késôbb, december 7-én volt a püspökszentelés. Ôskeresztény szokás szerint Ambrus még keresztségi fehér tunikáját viselte, amikor püspökké szentelték. Keresztségi ruhája volt rajta, amikor a püspöki ornátust ráadták. Keresztségi ruhája rajta volt, amikor elsô szentmiséjét mondta. Késôbb nagy érzelmekkel gondolt vissza életének ezekre a rendkívüli eseményeire és a bánat és a hála érzéseivel együtt tört föl lelkébôl a könyörgés: ,,Uram, óvjad és tartsd meg drága ajándékaidat, amelyekkel engem ellenkezésem ellenére is megajándékoztál.''

Ambrus Trierben született, ahol édesapja kormányzó volt. Egyik levelében tett megjegyzése alapján születését 340-re teszik. Serdülô korban volt, amikor édesapja elhunyt és édesanyja három gyermekével, akik között Ambrus volt a legfiatalabb, Rómába költözött. Rómában a legjelesebb tanítók nevelték. Retorikát, római jogot, görög nyelvet, zenét, matematikát és filozófiát tanult. Gondos neveltetésének eredménye lett nemcsak ékesszólása, írásainak ragyogó stílusa és éles, világos gondolkodása, hanem az is, hogy eredetiben olvasta az Újszövetséget és a görög atyákat. Mint püspök himnuszokat írt és azokhoz dallamot szerzett és bevezette a zsoltáréneklést. A családi hagyományt követte, amikor ügyvéd lett és mint késôbb mondta, ,,a világ szolgálatára szánta magát''.

Ambrus világi korában se volt világias. Vértanú elôdjének sírját látogatta a Kallisztus-katakombában. Szeretett nôvérének, Szent Marcellának szüzességi fogadalma nagy hatással volt egész életére. Tisztaság, egyszerûség, önmegtagadás, fegyelmezettség, meggondoltság, határozottság jellemezte. Higgadt és kedves volt. Annak ellenére, hogy nem volt megkeresztelve, keresztény életet élt. Rómában a jövô emberét látták az ideális fiatal emberben és felhívták rá a császár figyelmét, aki Ambrust Aemilia és Liguria tartományainak -- a mai Milánó, Genova, Bologna és Ravenna körzetének -- kormányzójává nevezte ki. Ez 373 körül történt. Ambrus Milánóba költözött és a város is azonosítva van vele.

A püspökké szentelés Ambrust teljesen megváltoztatta. Egy pillanatra se felejtette el, hogy püspök. Állandóan tudatában volt méltóságának és kötelességeinek. Külsején minden hüvelyknyi püspöki lett. Emberi erényei, különösen bátorsága és állhatatossága tökéletesedtek. Mélyen imádságos lett. Paulinus mondja, Ambrus éjjel-nappal imádkozott; a felkelô nap nemegyszer imába merülve találta. Gyönyörûségét lelte az imában és az ima mestere lett. ,,Beszédeiben is ott lángolt legmagasabban, ahol imára fordította szavát. S hogy imája lelkének lelkébôl fakadt, mutatták a könnyei.'' (Babura) ,,Ima közben sírni nem szégyen, hanem erény. Ilyenkor a könnyek édesek és a sírás örömteljes'', mondotta. Ambrus gyengéd szeretettel tisztelte a Szûzanyát és vele kezdôdött el a Mária-tisztelet.

Mivel teológiai ismerete fogyatékos volt, sokat tanult. Simpliciánus oktatta azt, ,,akinek tanítania kellett, mielôtt maga tanult''. Költôi lelkének tetszettek a zsoltárok és tetszett neki a Szentírás allegorikus magyarázata. Amit tanulásban, elmélkedésben, imában lelkében felhalmozott, azt beszédeiben, írásaiban, leveleiben osztotta szét hívei között. Páratlan tehetsége volt a kinyilatkoztatott igazságok és az erkölcsi elvek megmagyarázásához. Sokat prédikált.

A szószéken is és írásaiban is elsôsorban erkölcstanító volt, aki a Szentírást magyarázva az erények gyakorlására és a bûnök elkerülésére sürgetett. A szülôket oktatta, hogy ne hanyagolják el gyermekeiket, hogy ne akadályozzák meg, hanem adják az életet. Kérte híveit, hogy kerüljék a ,,hírvágyat'', a ,,kéjvágyat'', a részegeskedést. A fiataloknak a tisztaságot és a szüzességet dicsérte. Himnuszt zengett azoknak, akik Istennel egyesülve élnek és az erényeket gyakorolják.

Ambrus mindenkit az erényekre buzdított. Aki nem tud az égbe repülni, az repüljön a hegyekbe; aki nem tud a hegyekbe szállni, legalább a partokra kapaszkodjék a bûnök özönvizébôl. Jézus ad erôt az erényekhez. ,,Ô csecsemô lett, hogy mi felnôttek lehessünk az erényekben. Ô a földre jött, hogy mi az égbe mehessünk. Szegénysége a gazdagságunk, gyengesége az erôsségünk, nélkülözése a bôvelkedésünk. Megváltásunkért hálásabbaknak kell lennünk, mint teremtésünkért. A világba jött, hogy a világban is élhessünk Istennek és Istennel... Lehet a világban maradni és mégis Istennel lenni, ha lélekben hozzá ragaszkodol, ha gondolatban nála vagy, ha hittel útjait járod, ha minden ügyedben hozzá fordulsz.''

A szószéken szinte angyali jelenség volt. ,,Nemes testtartás, parancsoló, de a szerénység által enyhített tekintély, nyugodt és mégis tüzes lelkület olyan egyéniséggé tették, amely beszélt, mielôtt megszólalt volna'', mondja róla Baunard. Úgyszólván az egész Milánó Ambrus szószéke elôtt tolongott. Azok között, akik elragadtatással hallgatták, volt Szent Ágoston, az Egyház tündöklô csillaga, akit elôször Ambrus beszédeinek az elôadása, de késôbb azoknak a tartalma fogott meg. Ha mást nem is tett volna, Szent Ágoston megtérítésével örökre naggyá tette volna a nevét. 387 húsvétján keresztelte meg Ágostont és a hagyomány tartja, hogy örömükben a keresztség után Ambrus és Ágoston a Te Deumot énekelték.

Ambrus boldogságát növelte, hogy Ágoston pap lett, mert a papok nevelése egyik legfôbb gondja volt. ,,Isten szolgáinak kötelességei'' címen könyvet írt a papok számára, írását a sarkalatos erények magyarázatával fejezi be. Szerinte a pap elsô kötelessége, hogy ismerje a fönséges Istent, ismerje Krisztust és az evangéliumát. Ebben van a pap bölcsessége. A második, hogy a hívô népet, azokat, akiket Krisztus vérével megváltott, és azok üdvösségét szolgálja. Ez a pap igazságossága. A harmadik feladata, hogy Krisztus táborát, az Egyházat és a rábízott lelkeket megvédje és megôrizze. Ebben áll a pap erôssége. A pap kötelessége, hogy példa legyen életével, beszédével, tetteivel és ebben van a pap mértékletessége. Azt akarta, hogy a papban ne legyen semmi pórias, semmi közönséges.

Ambrus, a püspök, amennyiben lehetett, közvetlen, emberi viszonyban akart lenni híveivel. Az apostol példája szerint, mindenkinek mindene igyekezett lenni. Ügyes-bajos, személyes dolgaikban is akart nekik segíteni, így születtek meg a püspöki kihallgatások. Rezidenciájának kapuja mindenkinek mindenkor nyitva állt. Szent Ágoston beszél az audienciákról, amelyekben Ambrus lelkivezetô lett. ,,Nálánál senki sem ismerte jobban az emberi lelkiismeretet, senki nem hatolt be mélyebben ennek a titkaiba és senki nem kutatta ki pontosabban igényeit. Senki se írta le szemléletesebben a lélek szenvedését és senki nem jelölte meg helyesebben a gyógyszereket'' (Baunard). Akik hozzá jöttek, látták buzgóságát és szegénységét, érezték szeretetét, alázatosságát, igazságosságát és tapasztalták határozottságát. Senkinek nem avatkozott bele a házasságába, senkinek nem mondta, hogy legyen katona, senkit nem ajánlott be a császári udvarba.

Ambrus egyénisége, élete, munkája méltóvá tették, hogy az eszményi püspöknek tartsák és ,,a latin atyák ékes virágának'' tekintsék. De valódi nagysága és jelentôsége az, hogy ô volt az elsô, aki az Egyház és az állam viszonyát tárgyalta és arra az elveket lefektette. Ambrusnak püspökké szentelése óta állandóan a legnehezebb állami-egyházi problémákkal kellett foglalkoznia és ezért a nyugati Egyházban úgy tekintették, mint az Egyház jogainak védôjét.

Ambrus három princípiumot határozott meg. 1. Az Egyház független életében és munkájában. Az állam (a császár) nem avatkozhat bele az Egyház életébe. ,,A bíbor nem ad a császárnak papi hatalmat.'' ,,A császárnak semmi joga Isten tulajdonához.'' ,,Az Egyház javai nem a császáré.'' 2. Az állam (a császár) minden hatalma és méltósága ellenére is az erkölcsi törvények alatt áll, azokat tiszteletben kell tartania és neki is aszerint kell élnie. ,,Annak ellenére, hogy császár vagy, nincs jogod a legegyszerûbb ember házába betörni.'' ,, A császárnak is engedelmeskednie kell az Istennek.'' ,,Az teszi a különbséget a jó császár és a rossz császár (a jó állam és a rossz állam) között, hogy a jó császár (a jó állam) a szabadságot akarja, a rossz császár (a rossz állam) pedig a szolgaságot. 3. Az Egyház az erkölcsi rend védôje. Egy püspökben semmi sem olyan utálatos Isten elôtt és semmi se oly megvetendô az emberek elôtt, mintha nem védi az erkölcsi rendet és az Egyház jogait. Írva van: ,,Parancsaidról nem szégyelltem beszélni a királyok elôtt.'' ,,Egy püspök inkább lássék a császár (az állam) szemében alkalmatlannak, mint becstelennek.''

Ezeket az elveket Ambrus Teodózius császárral kapcsolatos vitájában, a hozzá írt leveleiben (41. és 51. levél) fejtette ki. Ezeknek az elveknek óriási jelentôsége lett a jövôre, egészen napjainkig. Semmi kétség, ezekben az elvekben benne lappangott a feszültség, az ellentét, a harc az Egyház és az állam között, de a történelem folyamán ez legtöbbször az állam részérôl jött. Ambrus magát mindenekelôtt püspöknek tartotta, aki az Istennek és nem a császárnak felelôs a rábízottakért; feladata volt, hogy az égieket keresse és hívei üdvösségén, örök boldogságán dolgozzék. De a hazája javát és jólétét is szívén viselte. Hiszen a kegyelem föltételezi a természetet. Jól rendezett, helyesen kormányzott, gazdaságilag jólétben lévô államban boldogabbak az emberek. A rábízottak földi boldogságát, békéjét, biztonságát mozdította elô, amikor az állam és az Egyház jó viszonyán dolgozott.

Ambrus patrióta volt. ,,Amikor veszély fenyegette hazáját, úgy beszélt, mint a katona; amikor ellenség árasztotta el hazáját, úgy beszélt és cselekedett, mint hû fia; amikor csatát veszített és fiai szenvedtek, úgy viselkedett, mint egy atya'' (Baunard). Itáliát szörnyû csapás érte a gótok betörésében. Ambrus úgy sírt hazájának szomorú állapota miatt, mint Krisztus sírt Jeruzsálem elôre látott pusztulásán. Püspöki kötelességének érezte megtenni mindent, amit csak tehetett, hogy hazáját megmentse. Amikor Teodózius levelét megkapta, amelyben értesítette, hogy Eugeniust, a bitorlót legyôzte, a patrióta Ambrus a levelet mellére szorította és úgy ment misézni. A szentmise alatt a levelet az oltárra tette és többször a kezébe vette, hogy a levél ,,a szentáldozat része legyen''.

A patrióta Ambrus volt azon, hogy a császárság örökös legyen, nehogy a folytonos változással az állam gyöngüljön és ezzel az Egyház is szenvedjen. Annyira azonosítva volt hazájával, hogy elterjedt a hiedelem, ha Ambrus meghal, elvész Itália. Halálos ágyán Ambrus hazájáért aggódott. A 43. zsoltárt magyarázta, amelynek címe ,,Az üldözött nép panasza''. A zsoltár háttere nemzeti katasztrófa. A zsoltár tele van panasszal, fájdalommal, önvádolással, de bizakodással is. A megpróbáltatásokra, az Istenbe vetett bizalom a válasz.

Ambrus nem fejezte be a zsoltár magyarázatát. 379. április 4-én, nagypénteken, kereszt alakban kitárt karral, ajkán az Eucharisztiával meghalt. Húsvét napján temették el. 24 évig volt Milánó püspöke. Életével megdicsôítette Milánót, de még inkább Krisztus Egyházát. A római birodalmat azonban nem tudta megmenteni. Halála után 64 évre, 471-ben nyugaton a Római Birodalom megszûnt létezni. Ami, mint mag a pusztító szelek szárnyán, átkerült az új idôkbe, új népekhez, új országokba, az volt Ambrus tanítása. Amit az Egyház és az állam viszonyáról tanított, elkezdett csírázni és az élet lenni.

* * *

1948. szeptember 8-án Mindszenty meglátogatta Szombathelyt és a székesegyházban a papság nevében Rogács Ferenc, egykori tanára köszöntötte.

,,Még borús az ég, bár itt is oszladoznak a felhôk, s újra eljött hozzánk Magyarország hercegprímása, hogy ezekben a történelmi idôkben irányítást adjon. Mi hálával vagyunk azért az útmutatásért, melyet Eminenciád a saját személyében és a magyar püspöki kar nevében nyújt nekünk. Karizmatikus bölcsességével a réveteg elméket eligazítja, a fáradt lelkekbe erôt, a csüggedt szívekbe bátorságot önt; ambrusi jelleme pedig a magyarság sziklája, amelybe hányatott magyarok, katolikusok és más vallásúak egyaránt fogódzkodnak, hogy a hullámok el ne sodorják ôket. Mi Eminenciádnak ígéretet teszünk, hogy tanítását megtartjuk, példáját követjük, s minden erônkkel azon leszünk, hogy a püspöki kar szándékait szívvel-lélekkel valóra váltsuk. A mai naphoz még egy kegyeletes esemény fûzôdik: ma van a második évfordulója annak, hogy a Szentatya Eminenciádat a Magyar Sion ormára állította és vállaira tette méltóságának keresztjét, melyet azóta hôsies lélekkel hordoz. Engedje meg, hogy az egyházmegye papsága ez alkalommal külön is köszönthesse azzal a hódolattal, melybe belezsong az egykori testvéri szeretet.''

Mindszenty a szombathelyi egyházmegye papja volt. A köszöntésbe ,,belezsongott az egykori szeretet'' és az is, hogy Szombathelyen jobban ismerték egyéniségét, eszméit, céljait, mint bárhol máshol a hazában. Akik köszöntötték, társai voltak. A megállapítás, hogy Mindszenty ,,ambrusi jellem'', méltán csak Szombathelyrôl jöhetett. A jellemzés három dolgot mond: Mindszenty hasonló Szent Ambrushoz; Mindszenty is eszményi püspök, mint Ambrus volt; a püspökségben Mindszenty ideálja Szent Ambrus.

A bíboros és Szent Ambrus hasonlóságához a szikla a ,,tertium comparationis''. Mindkettô, Ambrus is és Mindszenty is, kemény, határozott, rendíthetetlen, mint a szikla a viharos tengerben. A hullámok tajtékozhatnak körülöttük, de ôk állnak. Tudják, mi a feladatuk és azt vállalják, minden következményével. Cselekedeteiket, viselkedésüket elôre lehet látni. Ezekre az emberekre számíthatnak testvéreik. A hányatottak beléjük kapaszkodhatnak, hogy a hullámok el ne sodorják ôket.

A nyugati Egyházban Ambrus az, akiben testet öltött a püspöki eszmény. Az Egyház olyan püspököket keres és olyanokat kér az Úrtól, mint Ambrus. Ô a püspöki rend mértéke, akivel egy püspököt összevetnek, hogy megítéljék, megmérjék és értékét, lelki nagyságát, jelentôségét megállapítsák. Olyan püspök, mint Ambrus, a Gondviselés külön ajándéka. A következtetés nyilvánvaló: ha Mindszenty ,,ambrusi jellem'', akkor az Úr a legnagyobb püspököt adta benne, hogy a magyar Egyházat nagyon nehéz idôkben kormányozza és védje.

Amikor Rogács Ferenc a szombathelyi papság nevében Mindszentyt ,,ambrusi jellemnek'' mondta, azt is állította, hogy Mindszentynek, mint püspöknek, Ambrus volt az eszményképe. Ha nem is lett volna olyan, mint Ambrus, törekedett hozzá hasonló lenni püspöki kötelességeinek teljesítésében. Mint Ambrus, ô is elsôsorban erkölcstanító akart lenni, ô is patrióta volt, és magáévá tette az elveket, amelyeket Ambrus tanított az Egyház és az állam viszonyáról. A szombathelyi papoknak, akik Mindszentyvel közvetlenebb és bensôségesebb viszonyban voltak, mint mások, talán személyi értesülésük is lehetett errôl, és azért tudták oly tömören kifejezni, de bárki, aki figyelmesen követte Mindszenty tanításait és küzdelmét, tudhatta, hogy mint püspöknek Szent Ambrus volt az eszményképe. A kitételnek -- ,,ambrusi jellem'' -- három értelme közül ez a legjelentôsebb, mert maga Mindszenty is elismerte, hogy Szent Ambrus a példaképe.

Emlékirataiban említi, hogy 1946. június 15-én, amikor Sopronban gyôri püspökké szentelte Papp Kálmánt, ,,Szent Ambrus példája nyomán'' igyekezett bemutatni, ,,milyen magatartású fôpásztorokat kívánnak a mienkhez hasonló forrongó korszakok''. ,,A fôpásztor mindenkinek mindene, ugyanakkor senki másé -- csak az igazságé. A harcban álló kereszténység és pogányság között (Ambrus) nem hintázott: nem akart a szenátus szemében ,reálpolitikus' lenni.'' Mindjárt hozzá is teszi, hogy kezdettôl fogva Szent Ambrus eszméi alakították ,,fôpásztori magatartását''. Szent Ambrust követve, kezdettôl fogva azt tartotta legfontosabbnak, ,,hogy a püspök szeresse az igazságot és ahhoz még élete árán is ragaszkodjék''. Se dicséret, se siker, se félelem, se nehézségek nem téríthetik el tôle. ,,A püspök semmilyen körülmények között sem mondhatja a fényt árnyéknak, vagy az árnyékot fénynek, a jót rossznak, vagy a rosszat jónak -- amint a püspökszentelés szertartásában az Egyház erre a szentelendô figyelmét nyomatékosan fel is hívja. Kezdettôl fogva ezzel az igénnyé és meggyôzôdéssel vettem magamra a magyar Egyház vezetésének súlyos keresztjét.''

Ha tanulmányozzuk a püspökszentelési beszédét, látjuk, hogy Mindszenty specifikálja Szent Ambrust, mint eszményképét. A beszédben jóformán csak a császárral való vitáját emlegeti és azt mondja el, milyen hatással volt a kemény, határozott püspök az uralkodóra. Mindszenty nem állítja példaképnek Ambrust az imádság és az erények férfiát; nem beszél prédikációiról, nem említi a püspöki audienciákat, amelyeket Ambrus bevezetett és amelyek oly közvetlen kapcsolatba hozták híveivel; nem szól arról, hogyan védte Ambrus a hitet; nem beszél arról, Ambrus mennyit tanult, hogy népét taníthassa. Mindabból, ami Ambrust ,,a latin atyák ékes virágává'' tette, alig mond valamit. Egy mondatban említi a liturgiát, a himnuszok és a zsoltárok éneklését, amelyet Ambrus bevezetett és egy másik mondatban említi, hogy Ambrusnak a ,,könny volt a fegyvere'', és megjegyzi, hogy ,,a történelem folyamán láthatatlanul tengernyi volt a püspököknek ez a fegyvere''. Ami Mindszentynek fontos, az, hogyan védte Ambrus az Egyház jogait és az Egyház független belsô életét a császár túlkapásai ellen. És a ,,forrongó korszak'' azt kívánja, hogy az új püspök is ezt tegye, amint maga Mindszenty is ezt teszi. Az ,,állami élet peremén kötelezô villongáson'' kívül a püspök feladata az erkölcsi rend hirdetése és a fölötte való ôrködés. A püspök ,,keresi, vizsgálja, hogyan tartják meg a Tízparancsolatot künn, az életben... Az emberi jogokat, a természeti törvényt nem elég a múltra nézve számonkérni, a jövôre törvénybe iktatni, hanem a jelenben is érvényesíteni kell pogány és zsidó körül, de keresztények körül is.''

Mindszentynek elsôsorban az a Szent Ambrus az eszményképe, aki az Egyház függetlenségét védi és az erkölcsi rend fölött ôrködik. Papp Kálmán püspökké szentelésekor mondott beszédében föltételezi, hogy Ambrus szent, imádságos, erényes, szorgalmas, és azt is feltételezi, hogy a püspök is olyan lesz. De ebben a ,,forrongó korszakban a helytállás a fontos!'' Ambrus a ,,helytállás'' eszményképe. Mint ô, a püspök védje az Egyház jogait, védje az erkölcsi rendet és védje a hazát. Késôbb ezt az eszményt így fejezte ki: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért!''

Ami az erkölcsi rend védelmét illeti, Szent Ambrus az égbôl gyönyörködve tekinthetett le Mindszentyre, a püspökre. Alighogy felszentelték, alig száradt föl rajta a szent krizma, mint veszprémi püspök, a dunántúli püspökök nevében a kormányhoz emlékiratot írt, hogy a Dunántúlt, a szerencsétlen haza egyetlen ép területét megmentse attól, hogy hadszíntér legyen. Az iratot személyesen vitte Budapestre. Az irat volt az elsô nyilvános bizonyíték, hogy, mint Szent Ambrus, az új püspök is patrióta és az erkölcsi rend bátor védôje. Az emlékiratban valóban ambrusi kijelentés volt: ,,Ha az volna a kérdés, honnan vesszük a jogot, hogy szavunkat felemeljük, emelt fôvel válaszolunk: magyarok vagyunk, elszakadhatatlan sorsközösségben élünk és akarunk élni a nemzettel. A törvényhozásnak, az országvezetésnek vagyunk Istentôl rendelt tényezôi. A felmerült élet-halál kérdés ma már nem politikai, hanem mindent megelôzve erkölcsi, ezért nemcsak szólhatunk, de kötelességünk is a lelkiismeret, a történelem és az Úristen ítélôszéke elôtt a felelôsségre rámutatni a Dunántúl három és fél milliós lakosa nevében.'' Az emlékiratért a nyilas kormány Mindszentyt bebörtönözte!

1945. április 2-án szabadult ki a fogságból és amint sietett vissza Veszprémbe, székhelyére, látta a pusztulást, és mint Ambrus siratta Itáliát, úgy siratta Mindszenty Pannonia Sacrát. Az anyagi pusztulásnál nagyobb volt a lelki összeomlás: gyûlölet, békétlenség, ellenségeskedés, kétségbeesés, erkölcstelenség mindenfelé. 1945. május 21-én megjelent a püspökök elsô körlevele a háború után. Mint Vecsey József mondja, a levelet nem lehetett megrendülés nélkül olvasni. A levél szerzôje Mindszenty József veszprémi püspök volt.

Szent Ambrus talán többször citálta volna a Szentírást a körlevelében, de ô se tudta volna jobban, világosabban, erôteljesebben kifejezni a tanítást: ,,A háború nem igazolja a bûnt és nem függeszti fel Isten parancsainak érvényét... Kötelezô a háború idején is a Tízparancsolat és a szeretet törvénye.'' ,,Vétkezett tehát, aki a háború folyamán idegen jószágot tulajdonított el... aki igazságtalan feljelentéssel okozott bajt... Háború idején is kötelezô a hatodik parancs...'' Az erkölcsi törvények az államot is kötelezik és azokat nem függesztheti föl, ,,ha vélt érdeke úgy kívánja''. A körlevélben a püspököket ,,Isten törvényei hivatott ôreinek'' mondja, akik ,,ôrködnek az erkölcsi rend fölött, annak örök igazságait hirdetik és Isten törvényeinek megtartását nemcsak életében, hanem a közéletben és államkormányzatban is szorgalmazzák.'' ,,Az alattvalók engedelmességét meg kell elôznie az elöljárók felelôsségtudatának. A nép annyi szenvedés után joggal elvárhatja a legnagyobb lelkiismeretességet és a legtisztább pártatlanságot vezetôi részérôl, mert minden egyoldalúság és elfogultság a rendet és a békét késlelteti, illetôleg magában hordja az újabb bomlás csíráit.''

A levél kemény tanítása ellenére is tele van gyöngéd érzelmekkel, hálával, dicsérettel, reménnyel, atyai büszkeséggel és a hívekben megbocsájtást, bizalmat, megértést, összetartást, fegyelmezettséget, hazaszeretetet és felebaráti szeretetet igyekszik felkelteni. Ez a körlevél volt a ragyogó nyitánya azoknak a nagy, fontos körleveleknek, amelyeket Mindszenty három és fél év alatt gyors egymásutánban írt hol a püspöki kar, hol pedig a saját maga nevében. Mindegyikben ,,ambrusi jellemnek'' bizonyította magát.

Ambrus ,,szuper-püspök'' volt: püspökségeket alapított, püspököket szentelt, egyházmegyéket látogatott, tanácsokat adott püspöktársainak és segített nekik a Szentírás magyarázatában. Mindszenty követte Ambrus példáját és látogatta az egyházmegyéket. Mindenütt prédikált, és prédikációjában közvetve vagy közvetlenül téma volt az Egyház és állam viszonya, mert a kormány mind gyakrabban beleavatkozott az Egyház életébe és mind súlyosabban megsértette jogait: cenzúrázták a püspökök leveleit, feloszlatták a katolikus egyesületeket, fakultatívvá tették a vallás tanítását, tervbe vették az egyházi iskolák államosítását, betiltották a körmeneteket, stb.

A harc elkerülhetetlen lett, és Mindszenty 1946. november 7-én, a Szent István Társulat közgyûlésén az Egyház szabadságáról mondott nagy beszédében kifejtette elveit. Meghatározta, mi a szabadság, mi az Egyház, miért kell az Egyháznak szabadnak lennie és történelmi példákkal mondta el, hogyan küzdött az Egyház szabadságáért a századokon át az állam beavatkozása ellen. ,,Az Egyház gyengéd arcán -- mondotta -- szüntelenül ott látjuk a harcok redôit, a vértanúság kemény vonását és azt az állandóan rákényszerített, de mindenkor vállalt szabadságharc véste oda.''

,,Szent Ambrussal tartunk'' -- mondotta Mindszenty és idézte Ambrusnak Teodózius császárhoz írt levelébôl, hogy a jó és a rossz állam között az a különbség, hogy a jó államban szabadság van, a rossz államban rabszolgaság. Idézte Szent Ambrus tanítványát, Szent Ágostont is: ,,Ahol nincs az Egyháznak szabadsága, ott mindenkinek elvész a szabadsága'' -- ,,libertas perditionis''.

Mindszenty is patrióta volt, és mint patriótának ambrusi volt a gondolkodása. A püspökké szentelés Ambrusban tökéletesített mindent, ami jó és nemes volt benne, mint emberben. Tökéletesítette benne a hazaszeretetet is. Mint Babura László írja, ,,a magas méltóság Ambrus kötelességévé tette, hogy hazája boldogsága fölött is tôle telhetôleg ôrködjék''. A püspökké szentelés Mindszentyben is fokozta, erôsítette a hazaszeretetet. Népe és nemzete ,,szolgálattevôjének'' tudta magát, amit teljesíteni akart a legnagyobb áldozatok árán is. Úgy gondolkozott, mint Ambrus, amikor hangoztatta, hogy a keresztény hit és erkölcs a haza megmentôje, az adja az erôt a nemzetnek a talpraálláshoz. Legitimizmusa is ambrusi volt: a nagy felfordulásban politikai biztonságot és stabilitást keresve akarta a királyság folytonosságát, amint Ambrus akarta a császárságét. Ambrus világosabban látott, elôbb észrevette a veszélyt, mint a császár és aggódott a Római Birodalom sorsáért. Mindszenty is jobban látta a helyzetet, mint a politikusok, azonnal észrevette az ellenség szándékát és aggódott Magyarország jövôjéért.

Az aggódó Mindszenty, a püspök és a hazafi, a szeretetnek egy aktusával ölelhette az Egyházat és a hazát és azt akarta, hogy minden magyar katolikus azt tegye. ,,Szeressétek az Egyházat és a hazát! Ez legyen életetek csillaga... ennek a népnek minden tagjában legyen meg az Egyház és a haza szeretete. Mindenütt merik szeretni a hazát. Mi magyarok is merjük szeretni a hazánkat... Az Egyház és a haza szeretete legyen lelkünk üdve és hazánk feltámadása!'' És mint Ambrus esetében történt, a nép lelkében a haza sorsa azonosult Mindszenty sorsával. Úgy is történt: Mindszenty veszte a haza veszte is lett. Amikor bebörtönözték, az országot vasfüggönnyel vették körül, a nemzetre rákényszerítettek egy ôrült politikai, gazdasági és erkölcsi ideológiát és a megpróbált hazában az Egyházat is gúzsba kötözték.

Ambrus küzdött az Egyházért és az erkölcsi rendért és gyôzött. Mindszenty küzdött értük és elveszett. Elôre tudta, hogy vesztes lesz, és fájt a lelke. De a drámai helyzetben a gyôzelem másodrendû kérdés volt. A gyôzelemnél is fontosabb lett a helytállás példája az egész Egyháznak. ,,A megalkuvás és a kompromisszum helyett az egyetemes Egyház és az egész kereszténység érdekében a tanúságtételt választottuk -- írja emlékirataiban -- és a jövôre nézve meg kellett elégednünk azzal a reménnyel, hogy azt, amit nem adunk föl és csak erôszakkal vehetnek el tôlünk, késôbb, az idôk kedvezôbbre fordultával az Egyház visszanyerheti.''

De a veszteség ellenére is Mindszenty, a püspök, méltó volt eszményéhez, Szent Ambrus püspökhöz. Túlzás nélkül mondhatjuk, hogy ,,ambrusi jellem'' volt. Hogy külsejében hasonlított-e Szent Ambrushoz, azt nem tudjuk, de ami a lelkét illeti, -- ha földi mértékkel azt le tudnánk mérni, azt mondhatjuk --, minden hüvelyknyi ambrusi volt rajta.


II. Assisi Szent Ferenc és Mindszenty bíboros

-- Összehasonlítások --


1. Párhuzamok keresése Assisi Szent Ferenc és Mindszenty bíboros között -- Összehasonlítás
1. Párhuzamok keresése Assisi Szent Ferenc és Mindszenty bíboros között	Összehasonlítás

Maróthy-Meizler Károlyé a kitétel, hogy Mindszenty történelmi hatása olyan lehet, mint Assisi Szent Ferencé volt. ,,Általa talán egy új Szent Ferenc hatáskibontakozás elôtt állunk'', lehetséges, hogy mint Szent Ferenc, Mindszenty is ,,titokzatos isteni terv eszköze''.

Semmi kétség, hogy Mindszenty hatása történelmi és maradandó lesz, mint Szent Ferencé volt, de az sem kétséges, hogy Mindszenty hatásának gyümölcse más lesz, mint volt Szent Ferencé. Következik ez abból a nagy különbségbôl, amely közöttük van.

A különbségek nyilvánvalók: elég ránéznünk Szent Ferenc szürke, durva habitusára és Mindszenty bíborpalástjára; elég végigjárnunk Assisit és Esztergomot; elég tekintetbe vennünk, hogy 800 év választja el ôket egymástól. A karizmák, melyeket ,,az Egyház felépítésére'' kaptak, és amelyek valójában mozgató erôik voltak, még jobban különböztek. Aki jól ismeri mindkettôjüket, alig talál párhuzamot köztük, és naivnak ítél minden igyekezetet, mely a kettôt összehasonlítani akarja. Assisi szegénykéje és Esztergom bíborosa csak gyökérben voltak azonosak: mind a kettô ugyanannak a hitnek, evangéliumnak, egyháznak és Krisztus-szeretetnek szépséges, de más virága. Mind a kettô szent, de az életszentségen belül mindkettônek más az életstílusa.

Feltûnô, hogy Mindszenty, aki prédikációiban példákkal tanít, nem emlegeti Szent Ferencet. Ôt a magyar szentek érdeklik és vonzzák ellenállhatatlanul. Azok életét ismeri igazán. Szent István, Szent Gellért, Szent Imre, Szent Erzsébet, Szent Margit az ô csillagai, bennük gyönyörködik, ôket idézi és állítja eszményképnek népe elé, hogy mint ôk, ,,mi is legyünk tiszták, hôsök, szentek''. A magyar szenteket hívogatja, ôket kéri nagy szeretettel és forró könyörgéssel, hogy jöjjenek Pannóniába, vigasztalják meg megpróbált testvéreiket, és segítsék ôket, hogy a haza újra Szûz Mária virágoskertje legyen. A magyar szentek -- egyénenként vagy közösségben --- benne vannak csaknem minden prédikációjában és beszédében. Velük kelt reményt, velük vigasztalja, oktatja népét.

1947-ben, Szent Adalbert püspök halálának 950. évfordulóján volt, hogy Mindszenty páratlan történelmi érzékkel, finom liturgikus megérzéssel és politikai ,,finesse''-szel Budapestrôl Esztergomba vitette Szent István áldott jobbját, hogy közel ezer esztendô után ,,a megkeresztelt szent jobbja'' találkozzék ,,a keresztelô szent jobbjával''. A szent ereklyék találkozásakor ,,a magyar Sion lelkiségérôl'' beszélt, és említette Szent Ferencet. Amikor Subiacóban járt, a monostor kertjében ,,tizenkét vén rózsatôt'' talált, melyeket Szent Ferenc ültetett Szent Benedek tiszteletére. A vén rózsatôk olyanok, mint a jeruzsálemi templom udvarán ültetett pálmák és cédrusok: ,,Egyik se szárad el öreg korára, hanem üde és friss marad'' (Zsolt 94,14). ,,Szent Ferenc rózsatövei még ma is egyre termik a rózsát a két nagy szent emlékezetére -- mondotta, és mindjárt hozzátette: Az esztergomi találkozóból is rózsák kifeslését várjuk.'' Várta, hogy Szent István és Szent Adalbert emlékére Prágában az igazságosság, a méltányosság, a testvéri szeretet rózsái fognak kifesleni a Felvidéken annyira megpróbált magyarok vigasztalására, akik ,,Szent Adalbert terítettjeinek ivadékai''. Budapesten pedig várta ,,Szent István keresztsége emlékére keresztségi fogadalmunk megújításának'' rózsáit: Ellene mondunk az ördögnek, minden cselekedetének és pompájának, cselvetéseinek, az anyagelvûségnek, a lelkek Krisztus és Béliál közti megosztásának.''

Szent Ferenc rózsáinak az említése és Maróthy-Meizler Károly állítása, hogy Mindszenty és Szent Ferenc hatásban hasonlóak lehetnek, elindította lelkemben a keresést, hogy voltak-e események az életükben, amelyek némiképp hasonlítanak. Nem kis meglepetésemre találtam ilyen történeteket, bár nem sokat. Amit találtam, megosztom magyar testvéreimmel szívük-lelkük örömére.


2. A gubbiói farkas és az esztergomi farkaskutya -- Összehasonlítás
2. A gubbiói farkas és az esztergomi farkaskutya	Összehasonlítás

Assisi Szent Ferenc életében sok állatlegenda van. Az egyik szebb és bájosabb, mint a másik, de valószínûen a gubbiói farkas története a legemlékezetesebb. A vad, vérengzô farkas és Assisi szegénykéje találkoznak, és a találkozásból születik meg a béke, melyen még ma is álmélkodnak az emberek.

Az a szépséges könyv, melyben a kistestvérek leírták Szent Ferenc tetteit, és költôi képzeletükben a Szent Ferenc virágoskertje címet adták neki, a gubbiói farkas történetét ,,szentséges csodának'' hívja. A könyvben a történet teljes címe ez: A szentséges csodáról, melyet Szent Ferenc mûvelt, mikor megjuhászította a gubbiói vérengzô farkast. Kaposy József remek fordításában így szól a történet:

Abban az idôben, mikor Szent Ferenc Gubbio városában tartózkodott, Gubbio környékén egy szörnyû nagy, ijesztô, fene farkas ólálkodott, mely nem csupán az állatokat szaggatta széjjel, hanem az embereket is fölfalta. Gyakran egészen a falakig jött, s a lakosok a félelem miatt, akárcsak háborúba mentek volna, fegyver nélkül nem merték elhagyni a várost. És még így sem menekedett meg, aki egymagában találkozott vele. A farkastól való félelem oly nagy volt, hogy végre senki sem bátorkodott a falakon kívül mutatkozni, miért is Szent Ferenc a gubbióiak iránt való könyörülettôl indíttatva elhatározta, hogy fölkeresi az ordast, jóllehet a polgárok errôl ôt lebeszélni igyekeztek.

Istenbe helyezte teljes bizodalmát, keresztet vetett magára, és társaival kivonult a városból. A többiek kissé húzódoztak, azért Szent Ferenc egyedül ment a farkastanya felé. És íme, egész sereg polgár szeme láttára, kik jöttek, hogy tanúi legyenek a csodának, a szóban levô farkas tátott szájjal egyenesen Szent Ferencnek rohant, és amikor már csak pár lépésnyire volt tôle, a Szent megjelölte a kereszt jelével, magához intette, s monda neki:

- Gyere ide, farkas testvér! Krisztus felôl parancsolom, hogy se nekem, se másnak ne ártsál!

Csodálatos dolog! Rögtön, ahogy Szent Ferenc a kereszt jelét a levegôbe írta, a rettenetes farkas berekesztette száját, megszûnt rohanni, teljesítette a parancsot, szelíden kullogott, mint valami bárány, s meglapult Szent Ferenc lábainál.

Aztán a történet elmondja, Szent Ferenc hogyan kötött békeszerzôdést a megszelídített farkassal. A Szent biztosította az állatot, hogy meglesz a mindennapi eledele, a ,,farkas fráter'' pedig ,,testének, farkának és fülének mozdulataival jelezte'', hogy a szerzôdést elfogadta. Szent Ferenc kérésére ,,felemelte jobb elsô lábát, és Szent Ferenc kezébe tette''.

A feledhetetlen történet így fejezôdik be:

A történtek után ama bizonyos farkas még két esztendeig éldegélt Gubbióban, szelíden házról házra, küszöbrôl küszöbre járva, anélkül, hogy bárkinek ártott volna, vagy hogy ôt bántották volna, s a nép kegyesen táplálta. Az utcákon és házakban való jártában-keltében egyetlen kutya se ugatta meg sohasem. Végre, két év múltán, farkas fráter végelgyengülésben kimúlt, s a lakosok nagyon sajnálták, mert amikor ôt a városban szelíden baktatni látták, jobban visszaemlékeztek Szent Ferenc szentségére és erényeire.

Az esztergomi farkaskutya története nem ilyen ,,szentséges csoda''. Abban nincs békeszerzôdés, de az is megható és felejthetetlen. Mindszenty bíboros mondja el a történetet emlékirataiban.

,,December 26-án délután 5 órakor irodaigazgatóm kísért le a kertbe, utolsó sétámra. A ház ôrzôje, egy jó fejlôdésben levô fiatal farkaskutya, elôbb az udvaron, aztán a kertben állandóan szorosan követett bennünket. Amikor visszatértünk a házba, oda is utánunk jött, s tovább követett fel az elsô emeletre, s amikor szobám ajtajához érkeztem, hátsó lábaira állt, hogy vállaimra tehesse két elsô lábát. Aztán fejét is oda hajtotta. Ilyet eddig nem tett, hiszen én alig foglalkoztam vele. Ezért meg is jegyeztem: hûségével érzi talán, hogy ez volt itt Esztergomban az én utolsó sétám.''

Az esztergomi történet kiegészítésére említjük meg, hogy Felsôpetényben is az Almásy-kastélyban a farkaskutyák vonzódtak a bíboroshoz.

,,A kutyákat nem engedik hozzánk, de láthatóan vonzódnak hozzánk, és igen örvendeznek közelünkben, felugrándoznak ránk.''

Mi a két történet közös pontja? Az, amit a kistestvérek állítottak, amikor a gubbiói farkas történetét megörökítették. ,,Áhítattal gondolunk az Istentôl megáldott emberek életszentségére, melyet még a tudatlan állatok is megéreznek, és a maguk módján elismernek.'' Az életszentség a teremtett állatokat is vonzza, ,,mert a jelen és a jövendô ígérete kapcsolódik hozzá'' (1Tim 4,8). A gubbiói farkas Szent Ferenc életszentsége mellett tesz tanúságot, az esztergomi farkaskutya pedig Mindszenty bíboros életszentségét bizonyítja.

Vannak tudósok, akik szerint a gubbiói farkas allegória. A valódi gubbiói ,,farkas fráter'', mondják, a várnak volt kegyetlen ura, akinek mellére volt írva: ,,Ellensége vagyok Istennek, szánalomnak, irgalomnak!'' Emberek, akiknek munkájuk a bûn -- csalárdság, hazugság, lopás, kínzás, emberi jogok tiprása, erkölcstelenség --, emberek, akik ,,a gonoszság birodalmának'' a bérencei, azok nem bírják el a szentet maguk között. Az ilyen emberek kegyetlenebbek, mint a farkaskutyák és fene farkasok.

Ursling Wernert, a gubbiói vár urát, Szent Ferenc soha nem tudta megtéríteni, annak ellenére, hogy az egész világ Ferencet követte, dicsérte, és parancsára a farkas is ,,mint valami bárány, meglapult Szent Ferenc lábainál''. Ha Décsi Gyula és pribékjei látták volna, hogy mennyire vonzódik a farkaskutya a bíboroshoz, talán meghátráltak volna, és nem tartóztatták volna le. De ez nem biztos. Annak ellenére, hogy ország-világ Mindszentyt követte és dicsérte, a kommunistákra hatni nem tudott. Décsi Gyula és fogdmegjei éppen úgy, mint Ursling Werner, kegyetlen, véres fenevadak maradtak egész életükben, az elôbbi Pannoniában, az utóbbi Gubbióban.

Ó, az a fájdalmas régi mondás: Homo homini lupus! Az ember az ember farkasa! Mintha ezen Szent Ferenc és Mindszenty bíboros életszentsége se tudna változtatni. Mi több, mintha itt az Üdvözítô végtelen szeretete és megváltó halála is eredménytelen lenne. Vannak idôk a történelemben, amikor ordas farkasok és félelmetes farkaskutyák inkább testvéreinknek és nôvéreinknek látszanak lenni, mint azok, akiket velünk együtt Isten saját képére és hasonlatosságára teremtett.


3. Naphimnusz a San Damianóban s a fegyházban -- Összehasonlítás
3. Naphimnusz a San Damianóban s a fegyházban	Összehasonlítás

Halála elôtt egy évvel Szent Ferenc nagy beteg lett. Testén a szent stigmák állandóan véreztek, vízkórságba esett, állandóan hányinger kínozta, és elvesztette szeme világát. Hogy szemét gyógyítsák, az orvosok tüzes vassal összeégették a halántékát. Szent Ferencnek nehezebb volt elviselnie a vakságot, mint minden más betegséget, mert nagyon szerette a természetet. Különösen gyönyörködött a napban és a tûzben, mert mint mondogatta, ,,ettôl a két testvértôl kaptuk a fényt''. És a fényben látunk mindent: virágokat, csillagokat, hegyet, vizet és zöld erdôt, állatokat, szárnyas madarakat és a testvéreket.

Hogy szenvedésében némi vigasza legyen, a San Damiano-kápolna mellé vitette magát egy kis kunyhóba, amelyet Szent Klára szalmából, nádból sárral tákolt össze neki. De itt még több kín várt rá. Vak szemét égette a nap, a meleg elviselhetetlen volt, a kunyhót pedig ellepték a mezei egerek. Éjjel-nappal keresztül-kasul szaladoztak rajta, nem hagyták se pihenni, se imádkozni, sôt: még enni se. ,,A betevô falatjába is beleharaptak!''

Szent Ferenc a kunyhóban hangosan imádkozott: ,,Uram, segíts, hogy türelmesen tudjam elviselni betegségemet!'' Egyik nap imájára ez a válasz jött: ,,Örülj, testvér, és légy vidám megpróbáltatásodban, mert fejében drága kincset kapsz. Viselkedj úgy, mintha már a mennyországban volnál.'' Az üzenetre Szent Ferenc felült szalmazsákjára, egy kicsit elgondolkozott, vak szemét az ég felé fordította, és elkezdte költeményét, a Naphimnuszt. Kaposy József prózafordításában, ,,döcögô ritmussal'' így hangzik:

,,Fölséges, mindenható, jóságos Úr, tied a dicséret! A dicsôség, a tisztelet és minden áldomás egyedül tégedet illet, és nincs emberajk, mely méltó volna neved kiejteni.

Dicsértessél, Uram, valamennyi teremtményeddel, különösen pedig bátyánk-urunkkal, a nappal, ki ránk világosságot áraszt. Szép ô, és ragyogó, s nagy fényességben fölséged jelképe.

Dicsérjen, Uram, hold asszony-nénénk és a csillagok! Tündökletesek ôk, drágák és gyönyörûségesek, ahogy velük az ég boltját kirakod.

Dicsérjenek, Uram, szél testvér, a levegô, a ború, a derû és az idô változásai, amelyekkel teremtményeidrôl gondoskodol.

Dicsérjen, Uram, fölötte hasznos, alázatos, becses és tisztaságos húgunk, a víz.

Dicsérjen, Uram, a szép, a vidám, erôs és hatalmas tûz testvér, mellyel bevilágítod az éjszakát!

Dicsérjen, Uram, eltartó és tápláló, sokféle gyümölcsöt, tarka virágot és füvet termô anyaföld-nénénk!

Dicsérjenek, Uram, kik szerelmedért megbocsájtanak, betegséget és háborúságot szenvednek. Boldogok a béketûrôk, mert fölségedtôl jutalmat nyernek!''

A rettenetesen megkínzott és megalázott Mindszenty bíborost a kommunisták életfogytiglani börtönre ítélték. Elvitték egy fegyházba, ott ,,letépték róla a felsô ruhát és az alsó ruhát is minden maradék nélkül'', és darócba-zsákba, rabruhába öltöztették. Lábára ,,ólomsúlyú szeges rabbakancsot adtak nehezen járó vastag szíjfûzôvel''. Elvettek tôle mindent, és egy cellába zárták. A cella ajtaja vastag, vasalt faajtó volt, kukucskáló lyukkal. Az ágy és a deszkaasztal is le volt betonozva. Az ágy mellett bûzös vödör állt. A szalmazsákon és a párnán vastagon volt a piszok. Két vásott, vékony pokróc szolgált takaróul.

,,A fal nyirkos, nedves -- olvassuk emlékirataiban. -- Itt mindig szürkület van, napsugár soha. Világosság és fény alig jön be a rácson és a pókhálós, szennyborította ablakon keresztül. Pedig az Úr fölkelti napját a jókra és a rosszakra egyaránt: a raboktól a napfényt az emberek veszik el. Nem látom az eget, sem a csillagokat. A zárkában csak »táncoló csillagok« vannak, olyankor, amikor a rab érzékeinek összhangja, mûködése felbomlik.''

A bíboros imádkozott a börtönben. Azt kérte az Istentôl, ,,hogy ôszintén, a legkisebb keserûség nélkül ismételhesse el a zsoltárossal: Örvendek a napokért, amelyekért megaláztál, az évekért, amelyeken annyi rosszat láttunk!'' Azt is kérte, hogy úgy viselje el szenvedését, mint a szentek: ,,Uram, adj nekem szellemükbôl valamit, csak kicsit és parányit adj nekem az ô világukból!''

Egy napon a nyirkos, piszkos börtönben sínylôdô Mindszenty bíborost megvigasztalta az Úr. Mintha angyalt küldött volna hozzá. Egy tiszta szemû, szelíd arcú próbarendôr jelent meg a cellájában, és azt súgta neki: ,,Atyám, bízzék Istenben! Ô segít!'' A próbarendôr háromszor látogatta meg, mind a háromszor ugyanazt mondta neki, és aztán eltûnt. A rab bíboros a piszkos, pókhálós, vasrácsos ablakon keresztül kinézett, és elmondta Naphimnuszát: Dicsérte az Istent mindenért, amit szeretett, aminek örült. Negatív formában, prózában, a megfosztottság nyelvén beszélt:

,,A magánzárkás fegyenc nem lát szabad természetet, erdôt, virágos rétet, kenyértermô, pipacsos mezôt, csobogó csermelyt és a nagy Dunát, kenderáztatót, Balatont, tengert, nyájas holdvilágot, tejutat, csillagot, szülôfalut, templomot, temetôt, övéit, szerettei sírhalmát, karinges kispapot, hívô sereget az Úr színe elôtt, öröklámpafényt, oltárt, gyóntatószéket, keresztelôkutat, szószéket, körmenetet, keresztény családot, ártatlan gyermekszempárt, amit úgy szeretett az Úr Jézus. Nem lát elsôáldozókat, saját jegyesét, akár leányka, akár bazilika, dóm vagy székesegyház legyen az. Nem láthatja hazája egyetlen pontját sem, csak ezt az átokverte részt. Nem láthat semmi olyasmit, amirôl az emberek azt gondolják, hogy nem élhetnek nélküle.''

A vak Szent Ferenc a San Damianó-i kunyhóban és a fénytôl megfosztva Mindszenty bíboros a nyirkos, piszkos börtönben egyet tanítanak: legyen szemünk a természet szépségére, örüljünk a teremtményeknek, ne szûnjünk meg értük hálát adni a Teremtônek, ôrizzük azt az áldott harmóniát, mely a teremtô Isten akaratából van köztünk és a teremtmények között, érezzük, hogy ,,testvérek és nôvérek'' vagyunk, mert egy az életünk forrása, és egészségben, betegségben vagy börtönben hívjuk a teremtményeket, hogy velünk együtt dicsôítsék az Istent. Mert ,,szentséges Úristen, te vagy a mi védônk, te vagy a mi oltalmazónk és védôbástyánk, te vagy a mi erôsségünk te vagy a mi felüdülésünk. Te vagy a mi hitünk és reménységünk. Te vagy a mi lelkünk nagy édessége. Te vagy a mi örök életünk!''

Aztán Szent Ferenc is és Mindszenty bíboros is arra kér bennünket: soha ne feledjük, hogy akiket az Isten szeret, azokat megpróbálja. Ha türelemmel viseljük el a megpróbáltatást, a mennyország örömét kapjuk jutalmul.


4. A San Damianó-i feszület és egy töviskoszorús Krisztus-képn -- Összehasonlítás
4. A San Damianó-i feszület és egy töviskoszorús Krisztus-kép	Összehasonlítás

A franciskánus mozgalomnak nemcsak felbecsülhetetlen mûemléke, hanem szépséges szentelménye is a San Damianó-i feszület.

A XII. században Olaszországban népszerûek lettek a bizánci feszületek. Ezek a feszületek valójában ikonok, kereszt alakú festmények, a szenvedést legyôzô és abban megdicsôült Krisztus képei. Az ábrázolás egyszerû, nincs benne semmi túlzás, a vonalak szelídek, a színek halványak. Az Üdvözítô bánatos, felemelt arcáról, nagy, tágra nyílt szemébôl, szögekkel átvert mezítelen testébôl árad a szomorúság, és hangtalanul száll a tanítás: ,,Íme, így szerette Isten a világot!'' A feszület vonz, és vonzása ellenállhatatlan, feledhetetlen.

A roskadozó, omladozó San Damiano-kápolnában, magasan a fôoltár fölött, félhomályban függött a nagy bizánci feszület, amikor a bizonytalanságtól gyötört fiatal Szent Ferenc hivatásáért imádkozott. Fényért, megvilágosításért könyörgött. Könnyel telt szemét az Üdvözítô szomorú arcára függesztette, és úgy kérte, adjon neki igaz hitet, erôs reményt és tökéletes szeretetet, hogy mindenben szent rendelése szerint és akaratának megfelelôen járjon el. Lélekben a keresztre feszített Krisztus helyébe képzelte magát, és íme, egyszerre a keresztrôl a szomorú Krisztus beszélt hozzá. Ferenc lelkét eltöltötte a kegyelem, és attól az órától kezdve szíve meg volt sebezve Krisztus sebeivel, s késôbb testén is megjelentek a szent sebhelyek.

A San Damianó-i feszület hatása alatt Szent Ferenc a ,,keresztbe öltözött'', mondja egyik korai életrajzírója. ,,Azt akarta, hogy testének is éppen úgy, mint a lelkének a Fölfeszített legyen a ruhája.'' A keresztet imádta, mindenütt a keresztet kereste, a keresztrôl beszélt, arról énekelt, széttárta karját, hogy kereszt formája legyen, fagallyakat rakott keresztbe, és azt mondogatta: a hegedûnek kereszt formája miatt oly gyönyörû a hangja, hogy megrepeszti a szívet. Testében érezni akarta az Üdvözítô szenvedését, és éppen azért állandóan mortifikálta magát, és forrón imádkozott, hogy testében tapasztalhassa a szenvedést, melyet Krisztus végtelen szeretetében értünk, bûnösökért a kereszten szenvedett.

Úgy látszik, Szent Ferenc gyakran beszélt a San Damianó-i feszületrôl, és valószínûen sokat imádkozott elôtte, mert az elsô testvérek feljegyezték, hogy a feszület képe vele volt egész életében.

* * *

Ha még megvan -- és reméljük, nem kallódott el -- az a töviskoronás Krisztus-kép, amelyet néhány héttel letartóztatása elôtt egy ismeretlen valaki küldött Mindszenty bíborosnak, az a legszebb, a legdrágább Mindszenty-ereklye.

A szentkép a felfeszített Jézus arca egy cisztercita kolostorban lévô feszületrôl. A sûrû töviskoronától nagy vércseppek borítják a szép Isten-arcot, szomorúság fátyolozza, de távolba meredô szemébôl biztatás jön. Ezt a biztatást érezhette az, aki a képet küldte, és latinul ráírta: ,,Devictus vincit.'' Legyôzetve gyôz.

Az a tény, hogy egy ismeretlen valaki jeligével küldjön egy kis szentképet az üldözött magyar bíborosnak, oly szokatlan, hogy akaratlanul is természetfölötti indításra kell gondolnunk. A szentkép a rajta lévô felírással örök igazságot hirdet: Krisztus meghalt a kereszten, legyôzetett, de legyôzetésében lett gyôztes, legyôzte a bûnt, a halált, a gonoszt. A szentmise húsvéti prefációjának szavaival: ,,halálunkat halálával megtörte, és az életet feltámadásával újjászerzette.''

Letartóztatásakor a bíboros a képecskét magával vitte az Andrássy útra. Vele volt megkínoztatásakor, a tárgyalás és elítélés napjaiban, és vele volt a börtönben. A kis kép lett börtönmiséinek oltárképe, a zárkájában az asztalán állt, elôtte térdelt, imádkozott, elmélkedett. Amikor a szabadságharcosok kiszabadították, a kis szentképet vette elsônek magához, és amikor az amerikai követségre menekült, a ruhája alatt, a keblére szorítva mint drága kincsét vitte magával.

A sokat szenvedett bíborosnak a picike kép lelki erôforrás és megpróbáltatásainak magyarázója lett. Semmi kétség: a kis szentkép -- mint szentelmény -- hozzájárult, hogy lelkében nem tört meg, a reményt nem veszítette el, a kétségbeesés nem lett úrrá rajta, soha egy percre sem kételkedett az Isteni Gondviselésben, és nagy szenvedését panasz nélkül viselte el. És most már, az évek távolából, láthatjuk, hogy a kis szentkép üzenete valóság lett: mint isteni Mestere, Mindszenty bíboros is ,,legyôzetve gyôzött''.

,,A legszebb lélek hozza a legnagyobb áldozatot'' -- írta Mindszenty bíboros pásztorlevelében 1947-ben --, de a legnagyobb vezeklés is csak úgy érték, ha Jézus kereszthalálával egyesítjük.'' Ô Jézussal együtt szenvedett, és szenvedve magyar népéért és hazájáért imádkozott: ,,Megfogtál, de ki is szabadítottál, megvertél, de meg is orvosoltál minket. Boldogok azok, akik a maguk áldozatán örvendezhetnek akkor, amidôn megvigasztalja az Úr Siont, és megvigasztalja annak minden romját, és gyönyörûséges hellyé teszi annak pusztaságát, és kietlenét az Úr kertjévé.''

Szent Pál azt akarja, hogy a fölfeszített Krisztus képe állandóan elôttünk legyen. Az apostol sok szépet mondott Krisztusról, de amikor dicsekedni akart, nem emlegette az Úr csodáit, se tanítását, nem beszélt istenségérôl sem, hanem keresztjével dicsekedett. És nagy öröme az volt, hogy Krisztus szenvedésének jeleit testén viselte.

Szent Ferenc és Mindszenty bíboros azt tanítják nekünk, amit Szent Páltól tanultak: Legyen elôttünk a fölfeszített Krisztus képe! Mint nekik, nekünk is legyen feszületünk vagy töviskoronás Krisztus-képünk, amely elôtt térdelünk, könyörgünk, imádkozunk és amelynek a segítségével szívben-lélekben, a nekünk adott kegyelem mértéke szerint, a Fölfeszítetthez hasonulunk.


5. Umbria és Pannónia -- Összehasonlítás
5. Umbria és Pannónia	Összehasonlítás

Van egy vélemény, amely szerint Assisi, Avila és Oxford -pontosan ebben a sorrendben -- a világ legszebb városai. Ezeknek a városoknak a szépsége nemcsak a régi, szép történelmi épületekben van, hanem lelkiekben. Oxfordban inkább tudósok, mint szentek éltek, de Avilában Nagy Szent Terézzel, és Assisiben Szent Ferenccel találkozik lépten-nyomon a lélek. Assisiben különösen úgy érzi, hogy Szent Ferenc társaságában járja a várost. Assisi híressége Szent Ferenc alázatossága, Assisi gazdagsága Szent Ferenc szegénysége.

Szent Ferenc nagyon szerette szülôvárosát, és még Rómáért sem cserélte volna föl, jóllehet Rómában volt a kereszténység legféltettebb kincse, az apostoloknak, Szent Péternek és Szent Pálnak a sírja. Ez vonzotta is ellenállhatatlanul, és nagy döntések elôtt Rómába ment az apostolok sírjánál imádkozni. De amikor a döntés megvolt, Ferenc sietett vissza Assisibe, s ott lett valósággá, amiért Rómában imádkozott. Rómában élt a pápa is, és Szent Ferenc mindenben alávetette magát az Egyház fejének, de nem érezte jól magát a pápák, kardinálisok, fôpapok környezetében. Rendje központjának se Rómát, hanem Assisit akarta.

Assisi Umbriában van, és természetesen Szent Ferenc apostolkodása és szeretete kiterjedt a tartomány többi városára: Gubbióban megtérítette a farkast, Greccióban ünnepelte a karácsonyt, Bevagnában prédikált a madaraknak, Fonté Colombóban írta a regulát, Rietiben betegségében hegedült neki az angyal, Folignóban volt megtérésének az elsô jele, Cannarában alapította meg a harmadik rendet, de Assisi volt a lelke otthona, ott volt valójában a világa.

Senki se próféta a saját hazájában, és Ferencnek se volt könnyû szülôvárosában az evangélium szerint élni. De életfogytáig Assisiban maradt: kijavította a városon kívül az elhanyagolt kápolnákat, prédikált a székesegyházban, koldult az utcákon, gondozta a leprásokat, énekelt, szenvedett, imádkozott. Itt is halt meg. Halála elôtt megáldotta városát: a szentek lakhelyének mondta, mely által sokan üdvözülnek. Sírja fölé hármas templomot építettek, melyben Giotto és Cimabue csodálatosan szép freskókkal örökítették meg rendkívüli életét.

Assisi és Umbria szeretete miatt lett Szent Ferenc Itália védôszentje, és ezért mondják róla, hogy ô a legszentebb olasz, és a szentek között a legolaszabb.

Szent Ferenc és Mindszenty József között párhuzamokat keresve lehetetlen észre nem vennünk, mennyire hasonlít a magyar bíboros Assisi szentjéhez szülôfalujának és tágabb szülôhelyének, a Dunántúlnak a szeretetében.

Ami Umbria volt Ferencnek, az volt a Dunántúl Mindszentynek. Mindszenty szülôfaluját, Csehimindszentet, körülveszik papi, püspöki és érseki munkásságának helyei: nyugatra van Szombathely, ahol pappá szentelték; délre van Zalaegerszeg, ahol lelkipásztorkodott; keletre van Veszprém, ahol püspök lett, és északra van Esztergom, ahol az ország prímása lett.

A kisdiákot annyira elbûvölte Szombathely, hogy teológus korában sem volt hajlandó felcserélni a vidéki kisvárost a fényes, híres metropolisszal, Béccsel. Gimnazista korában egyik nyáron végiggyalogolt a Balaton mellett, örvendezett a ,,százszor szent'' Veszprémnek, és élménye olyan maradandó volt, hogy amikor püspök lett, címerébe jelmondatnak íratta: Pannonia Sacra.

Amikor Debrecenben Bánáss Lászlót utódjának szentelte, élményét újból elmondta:

,,Hová megy az új apostolutód?'' -- kérdezte, és nyomban megadta a feleletet: ,,Ahová az új fôpásztor megy, ott van a magyar kereszténység ôsi televénye.'' Veszprémben ,,leginkább markolható a magyar múlt'', Veszprémbe megy, és ,,a legnagyobb magyarnak, Szent Istvánnak, hitvesének, a templomokat és gyermekeket egyszerre öltöztetô Boldog Gizellának, a liliomos Szent Imre hercegnek és a vezeklô Szent Margitnak áldott lábnyomában jár. Ezek a lábnyomok köteleznek.'' Veszprémhez tartozik Tihany visszhangjával, András király hamvaival, a magyar Kálváriájával, hozzátartozik ,,a sejtelmes, hideg Bakony'', ahol Szent Gellért hét évig remetéskedett, és ahol a várban ,,Szent Grál-szerûen a Szent Vért ôrizték''. Veszprémhez tartoznak ,,a rege-koszorúzta várak'', Tátika, Csobánc, Szigliget, Sümeg. A Dráva határolja a veszprémi egyházmegyét, ,,melynek fövényében századokon át szorgos magyar kezek aranyat mostak''.

És Esztergom? ,,Régi kövek beszélnek itt, csak legyen, aki értse nyelvüket!'' A nagy Duna mentén, a Dunántúl, a Felvidék és az Alföld találkoznak a városban, és ,,az ország szívévé teszik''.

Ha volt valaha esztergomi érsek, aki érezte és magáévá tette ennek a szívnek a dobogósát, az Mindszenty József volt. Mennyire fájt neki, hogy a kommunisták Esztergomot ,,levetkôztették'', a múltjából kifosztották, jelentôségét elvették, és ,,Dorog alá rendelték''.

Alig lett Veszprém püspöke, védôangyalként terjesztette ki lelke szárnyát a Dunántúl fölé, hogy ne legyen az ,,a történelem két legvérengzôbb diktátorának hadszíntere''. Emlékiratot írt, melyben kért, könyörgött, hogy a Dunántúl -- ,,a gyönyörû városok, falvak, felbecsülhetetlen vagyon, történelmi érték, a legutolsó élelmiszerkészlet'' -- ne legyen a háború színhelye. Az emlékiratot aláíratta a dunántúli püspökökkel, és sietve vitte Budapestre. De nem hallgattak rá, és mint az egész ország, a Dunántúl is a háború áldozatává lett.

A Szent Ferenc és Mindszenty József közötti párhuzamhoz tartozik, hogy amint Umbria új szépséget kapott Szent Ferenc életszentségétôl, Pannónia is új szépséget kapott Mindszenty József erényétôl. Amint Szent Ferenc Umbriában az egész Itáliát szerette, Mindszenty is Pannóniában az egész magyar hazát átölelte. Ferenc Itália szentje, Mindszenty Magyarország bíborosa. Szent Ferenc a hazaszeretet példaképe az olaszoknak, Mindszenty József a haza szeretetében példaképe a magyaroknak. Szent Ferenc halála elôtt megáldotta szülôföldjét; Mindszenty mielôtt számkivetésbe ment, ,,kiterjesztett kezekkel megáldotta a fôvárost és az egész országot''.

Szent Ferenc dicsôítette és köszöntötte az erényeket, és bár a hazaszeretetet külön nem említette, hangsúlyozta, hogy az erények elválaszthatatlanul összefüggnek: ,,Aki egyet is megsért, megsértette az összeset.'' Mindszenty sokszor és ékesen beszélt a hazaszeretetrôl. A hazaszeretet a hitbôl él, mondotta, és összhangban van az evangéliummal. Jézus is szerette Jeruzsálemet, és könnyezett pusztulásán. ,,Hitünk táplálja hazaszeretetünket, mert arra tanít, hogy a hazaszeretet Istentôl belénk oltott és Krisztustól megszentelt érzés, és hogy a hazával, a szülôfölddel járó kötelességek Isten törvényében találnak megszentelést.''


6. A Porciunkula-kápolna és a Budavári Nagyboldogasszony templom -- Összehasonlítás
6. A Porciunkula-kápolna és a Budavári Nagyboldogasszony templom	Összehasonlítás

Assisi városán kívül, a síkságon van a Porciunkula-kápolna. A parányi épület mindössze hét méter hosszú és négy méter széles, és Angyalos Boldogasszony tiszteletére van szentelve. Valamikor a kápolnácska nagy tölgyerdôben egy kis tisztáson állt, és ezért nevezték el Porciunkulának, ,,kis részecskének''. Szent Ferenc idejében a kis szentély rendkívül rossz karban volt, és csaknem romba dûlt. Szent Ferenc két kezével hozta rendbe, és nagyon megszerette. Otthonául tette. Itt hallgatott szentmisét, és itt szokott imádkozni. Meg volt gyôzôdve: angyalok látogatták a kis kápolnát, hogy hódoljanak az Úr és a Szeplôtelen Szûz Anyja elôtt. Azt is mondta: az Úr kinyilatkoztatta neki, hogy az alázatos Szent Szûznek ez a kicsi, szegény kápolna volt a legkedvesebb temploma.

Mikor az Úr testvéreket küldött neki, Szent Ferenc a Porciunkula-kápolna köré gyûjtötte ôket. A tölgyerdôben kunyhókat építettek maguknak, melyekben az éjszakát töltötték. Ha nem voltak missziós körúton, vagy nem dolgoztak a kórházakban, Szent Ferenc és a testvérek a kápolnában imádkoztak, siratták bûneiket, vagy énekkel dicsôítették az Urat és a Szent Szüzet. A kis szentély lett a rend központja. A Porciunkula lett az iskola, ahol Szent Ferenc a testvéreket az evangéliumi életre és a szent szegénységre oktatta.

Mikor a rend megnôtt és elterjedt, Szent Ferenc pünkösd ünnepére a Porciunkulába szokta káptalanra összehívni a testvéreket. Ilyenkor gyönyörködött bennük, ,,Isten leventéinek e szép seregében'', akik, mint a Fioretti mondja, ,,csoportokra oszolva, valamennyien ájtatos beszélgetésekbe merülve, imádkozva, könnyezve, a szeretet cselekedeteit gyakorolva oly csöndben, oly szerényen ültek a kis kápolna körül, hogy soraikból a legkisebb zajt vagy lármát se lehetett hallani.''

Szent Ferenc lelkesen, édesen beszélt az összegyûlt testvérekhez. Kérte ôket, hogy a kis szentélyt tekintsék mindig lelkük otthonának, és azt soha el ne hagyják. Aztán buzdította ôket, hogy mindig kövessék az Úrnak és Szent Anyjának szegénységét, ,,imádják az Istent az egész népért, legyenek béketûrôk a balsorsban, és tartózkodók a jó szerencsében. Vigyázzanak az ártatlanságra és a szeplôtelen tisztaságra.'' Aztán kérte ôket, hogy amennyiben az embereknek lehetséges, úgy tiszteljék és szeressék a Szent Szüzet, mint az angyalok, mert általa lett testvérünk a fölséges Isten, és így nyertünk irgalmat.

Szent Ferenc annyira ment a Porciunkula-kápolna iránti szeretetében, hogy a pápától kikönyörögte a teljes búcsút mindazoknak, akik töredelmesen meggyónták bûneiket, és meglátogatták a parányi épületet. ,,Mindenki a mennyországba megy!'' -- örvendezett Szent Ferenc, amikor a Porciunkula-búcsút bejelentette.

Magyarországon Buda várában áll Nagyboldogasszony temploma. Ez a legismertebb, legtörténelmibb templom a hazában. Falai látták a ,,csillagos évszázadok eseményeit''. Mindszenty bíboros a Budavári templomot ,,az ország szívének'' hívta, és 1947. november 8-án ide gyûjtötte búcsújárásra Budapest népét, mert a Szent Szûzbe vetett minden reményt, hogy a hazát megmentse.

,,Ebben a templomban Mária lábainál ott van az egész magyar történelem minden fényével és borújával, derûjével és zimankójával, örömével és bánatával, erényeivel és gyarlóságaival, zenitjével és örvénylésével -- mondotta Mindszenty bíboros. -- Sehol nem tudom úgy egyszerre megfogni az imádó, hálaadó, kérô és engesztelô Magyarországot, mint itt a viharvert, öreg falak között.'' A Nagyboldogasszony templomához búcsúra összegyûlt magyaroknak azt mondta, hogy itt ,,az imádás, hálaadás, kérés és engesztelés magasiskolájában vannak''.

Mindszenty bíboros meg volt gyôzôdve, hogy magyar földön a Magyarok Nagyasszonyának ez a templom volt a legkedvesebb szentélye. A történelem folyamán nagy magyarok ezen a helyen tapasztalták a Szent Szûz kegyes, csodálatos segítségét. ,,A múlt omlásaiban ez volt mindig az elsô megújhodó szentély -- mondotta a bíboros. -- A felemelkedésben is ez legyen a szemünk fénye annak jeléül, hogy az imádó, hálaadó, engesztelô, kérô múltat értékeljük, tanítónak, útmutatónak elfogadjuk, és a jelenvaló gyötrelmekbôl Mária szentélyén át akarunk eljutni Jézus Szívéhez.''

A szentek egyik jellemzôje a mélységes, állandó Mária-tisztelet. Szent Ferenc és Mindszenty bíboros életszentségének bizonyítéka a Szûzanya nagy szeretete és a közbenjárásába vetett bizalom. Jellegzetes, hogy mindkettônek egy-egy szentélyhez kötött a Mária-tisztelete: Szent Ferencé a Porciunkula-kápolnához, Mindszenty bíborosé a Budavári templomhoz. Mária-tiszteletében mindkettô átöleli embertestvéreit: Szent Ferenc a Porciunkulába akar vinni mindenkit, hogy onnan menjen az égbe, Mindszenty pedig népét Nagyboldogasszony templomába gyûjti, hogy annak szentélyén át jusson el Jézus Szívéhez. Szent Ferenc is és Mindszenty bíboros is arra kér bennünket, hogy a Szûzanyával együtt imádjuk az Istent, adjunk hálát a kegyelmekért, kérjük áldását, és mivel bûnösök vagyunk, legyen ô a szószólónk Szent Fiánál.


7. A sienai és csehimindszenti galambok -- Összehasonlítás
7. A sienai és csehimindszenti galambok	Összehasonlítás

Assisi Szent Ferenc a teremtmények között a madarakat szerette legjobban, és azok között a pacsirta volt a kedvence. A szürke tollú kis madár a magasba száll, trillázva énekel, és az országúton a porból alázatosan csipkedi össze szegényes eledelét. A kisebb testvérek olyanok, mint a pacsirták, mondogatta a szent: ruházatuk egyszerû, istent dicsérve járnak a világban, és nem szégyellenek alázatosan koldulni, ha a szükség erre kényszeríti ôket.

A pacsirták után a galambokat csodálta, melyekhez a Szentírás a tiszta, alázatos, hû lelkeket hasonlítja. ,,De szép vagy, kedvesem, de szép vagy, mint a galamb, olyan vagy. Mint a galamb, elbújsz a sziklák hasadékában, szirtek között van a rejtekhelyed. Elrejted az arcod, de cseng a hangod, énekelsz.'' így beszél az Istent szeretô lélekrôl az Énekek Éneke.

Noé pátriárka óta a galamb Isten békéjének a jelképe, és Szent Ferenc és testvérei azért imádkoztak, hogy ennek a békének eszközei legyenek: ,,Uram, tégy engem békéd eszközévé! Hadd vigyek szeretetet, megbocsájtást, reményt, fényt, örömet mindenkinek mindenfelé!''

,,Legyetek szelídek, mint a galambok'' -- parancsolta Jézus tanítványainak. Mikor a gyermek Jézust bemutatták a templomban, szülei, Szûz Mária és Szent József, a törvény szerint szegénységükbôl két galambfiókát áldoztak.

Az Újszövetségben a hófehér galamb a Szentlélek jelképe lett. Az evangélisták mondják, hogy Jézus megkeresztelkedésekor a Szentlélek galamb formájában szállt le rá.

Ferencnek, a szentnek és a költônek, valószínûen mindez az eszébe jutott, amikor Sienában látta, hogy egy ifjú galambokat visz a vásárra. Szépen kérte a fiatalembert: adja neki az ártatlan jószágokat. A jólelkû fiatal minden további nélkül a galambokat a szentnek adta, aki ölébe vette ôket, és édesdeden beszélgetett hozzájuk.

Ferenc a galamboknak galambdúcot épített. ,,A galambdúcban a galambok elfoglalták helyüket -- olvassuk a Fiorettiben --, tojásokat raktak, és fiókokat költöttek. Olyan szelídek voltak, és Szent Ferenccel és a többi testvérekkel úgy viselkedtek, mintha az udvarukon nevelt baromfiak lettek volna. Addig nem repültek sehová, míg Szent Ferenc vagy a testvérek egyike meg nem áldotta ôket.''

Galamboknak házat építeni sok ártatlan gyermeknek és jó léleknek öröme. Valószínûen a szentek között mások is építettek galambházat, és társalogtak a galambokkal. A gyermek Mindszenty is megtette. Bérmáláskor, Budapesten a domonkosok templomában mondta el a történetet:

,,Mikor kicsike legényke voltam, nekem is volt galambházam, galambdúcom, tele hófehér galambokkal. Alája álltam, kiterjesztettem a kezemet, és úgy hívtam a szelíd, kedves tiszta galambokat: »Tub, tub, tubicám, szállj reám!« És azok leszálltak a vállamra, kezemre, fejemre. Este, amikor a sötétség rátelepedett az udvarra és a galambházra, felkúsztam a létrán, becsuktam a galambház kicsi ajtaját, leszálltam, elvettem a létrát, hogy a ragadozók oda ne férkôzzenek, és ki ne fosszák a galambházat.''

Mindszentynek, a bérmáló püspöknek, a galamb a Szentlélek jelképe, és a galambdúc az ember szíve-lelke. ,,A lelketek a Szentlélek gyönyörû, ékes, magasba emelt galambháza'' -- mondotta bérmálkozó lányoknak. A szentségben ,,kitárul a lelketek, a galambház, és hívja a Szentlelket: Jöjj el, Szentlélek Isten! Teremtô Lélek, szállj reám!''

Aztán saját élménye alapján alkalmazta a hasonlatot: ,,Az ifjúság ragadozói ellen védjetek a templomot, a galambházat, a test kívánsága, a szemek kívánsága és az élet kevélysége ellen; védjetek a világ és a gonosz lélek ellen, de magatok ne sértsétek meg a templomot, így, amint most vagytok, maradjatok mindenkor látványa a világnak, angyaloknak és embereknek.''

A sienai galambok története azzal végzôdik, hogy az a szép lelkû ifjú, aki a galambokat Szent Ferencnek adta, a szenthez szegôdött. ,,Kisebb testvér lett, szentül élt a szerzetben, és dicséretesen szolgálta Krisztust'' -- mondja a Fioretti.

Önkéntelenül merül föl bennünk a kérdés: mi történt azokkal a szép lányokkal, akiket Mindszenty 1945-ben Budapesten a domonkosok templomában bérmált, és gyermekkorából vett élményével oktatott? Abban a szörnyû viharban, amely rájuk zúdult, a megpróbáltatások förgetegében hányan maradtak meg egész életükre ,,a Szentlélek gyönyörû, ékes, magasba emelt galambdúcának''? Az istentelenség és az erkölcstelenség áradatában hányan maradtak meg ,,látványa világnak, angyaloknak és embereknek''? Nincs feleletünk a kérdésre, de szeretnénk remélni, hogy sokan; egyesek otthon, mások az emigrációban.


8. Szentek és pápák -- Összehasonlítás
8. Szentek és pápák	Összehasonlítás

1973. szeptember 28-án, amikor Mindszenty bíboros New Brunswickba jött, hogy a renovált Szent László templomot megáldja, a szertartás után aláírt egy fényképet. A fénykép kedvence volt és munkánk elismeréséül adta nekünk aláírásával. A kép alá egy kis üzenetet is írt. A kép VI. Pál pápát mutatja, amint fôpapi ornátusban, baljában a kereszt formájú pásztorbottal, kézen fogja a bíborost, aki szintén fôpapi ruhában van, és bevezeti a Sixtus-kápolnába, hogy vele együtt mutassa be a püspöki szinódust megnyitó szentmisét. A képen a pápa is és a bíboros is gondterhelt és ünnepélyes. Olyanok, mint két gránitból faragott gótikus szobor..., mint két oszlop. A fénykép 1971. szeptember 30-án készült.

A szinódusra összegyûlt püspökökhöz így beszélt a pápa: ,,Itt van közöttünk Mindszenty József kardinális, esztergomi érsek... Várva várt vendégünk ô, aki ma együtt misézik velünk, mintegy dicsô jelképéül annak az egységnek, amelyben a magyar egyház ezer év óta él az Apostoli Szentszékkel... Példaképe ô a hitben gyökerezô, megingathatatlan erôsségnek és az Egyház iránti önzetlen odaadásnak, amit elôbb fáradhatatlan munkásságával és ôrködô szeretetével, majd imájával és hosszú szenvedésével mutatott meg... Áldjuk az Urat, és mondjunk közös tisztelettel szívbôl jövô Ávé-t ennek a számûzött, kiváló érseknek.''

VI. Pál pápa ôszintén szerette és csodálta Mindszenty bíborost, és amikor a budapesti amerikai nagykövetségrôl kihozatta, Zágon József prelátus szerint az volt a célja, hogy a bíboros rendkívüli áldozatát új fénybe helyezi, annak erkölcsi jelentôségét az egész világ elôtt növeli, érdemeit örökre biztosítja és követendô példának állítja az Egyházban. A pápa írásban és szóban is biztosította Mindszentyt, hogy egész életére megmarad Esztergom érsekének és Magyarország prímásának. A ,,keleti politika'' tekervényeiben azonban a vatikáni diplomácia ellentétbe hozta a jószándékú pápát önmagával.

Gyakorlatilag ugyanis a vatikáni diplomácia egyezett a kommunisták véleményével, hogy Mindszentynek az országból való távozása egyértelmû az érsekség és a prímásság feladásával. Tekintetbe véve a bíboros magas korát, gyenge egészségi állapotát, a távozással felmerülô lelki megrázkódtatást, számítva a pápa befolyására és minden diplomácia legnagyobb segítôjére -- a kegyes idôre -- a Vatikán elkövette a nagy hibát, hogy 1971 nyarán titokban garanciát adott a magyar kormánynak, mely szerint külföldön a bíboros semmi olyant nem mond vagy tesz, ami a ,,kommunista rezsimet ingerelhetné''.

Mindszenty azonban, mint egy új Anteusz, amikor szabad földre lépett, újraéledt és tüneményes lelkipásztori munkába kezdett. Minél aktívabb lett a bíboros, annál erôsebb lett a kommunista nyomás, hogy a pápa az érsekségtôl és prímásságtól formailag fossza meg. Így történt, hogy 1973. november 1-én Pál pápa levelet írt a bíborosnak és ,,újabb nagy áldozatot'' kért tôle: mondjon le az érseki székrôl. Mindszenty lelkiismeretére hivatkozva nem tudta teljesíteni a pápa kérését... és 1974. február 5-én, pontosan a bíboros kirakatperének 25. évfordulóján, a szelídlelkû pápa a sokat szenvedett Mindszenty bíborost elmozdította az esztergomi érseki székbôl és elvette tôle ,,Magyarország prímása'' címet.

A szabad világban élô magyarokat mélyen megrázta és könnyekbe borította a hír. A Szentatyához való hûségünk és a bíboroshoz való nagy szeretetünk éles ellentétbe került bennünk. Sokan lázongtak, tiltakoztak, tiszteletlenül támadták a pápát és erôsen kifogásolták ,,keleti politikáját''. Voltak azonban, akik az eseményekben a szenvedés misztériumát érezték. Mindszenty utolsó nagy szenvedése, hogy még a pápa is ellene fordul, áldozatát, szenvedését semmibe veszi, sôt látszatra elítéli és elveti. A pápai aktussal Mindszenty olyan lett, mint a kisemmizett isteni Megfeszített, akit a kereszten még az Atya is elhagyott...

Ésszel nem tudjuk felfogni, mi történt. Jobb megnyugodnunk a misztériumban. A pápa és a bíboros közötti ellentét, míg igazolja a bíboros életszentségét, tanúsítja a pápa atyai szeretetét Magyarország iránt és ugyanakkor mindkettôt, a pápát is és a bíborost is ,,szenvedô szolgává'' teszi. Amikor Mindszenty meghalt, VI. Pál ,,páratlan, égô hitû papnak'' mondta, és olyan ,,lángnak'' nevezte, ,,mely ragyogó fényével bevilágította az Egyház útjának utolsó évtizedeit''. Semmi kétely, Pál értékelte Mindszentyt és elismerte nagyságát; fájt neki, hogy meg kellett szomorítania.

* * *

1220 tavaszán Szent Ferenc a Szentföldrôl visszatért Itáliába és rendjét a megsemmisülés szélén találta. Álmában látta és valóságban érezte, hogy olyan, mint egy fekete kis kotlós, mely nem tudja a csibéit a szárnya alá szedni. Sokan vannak és mindegyik megy a maga útján.

A rendbe tömegével léptek be tudósok, ügyvédek, papok, lovagok, nemesek és egyszerû emberek, és nem volt regula, mely összefogja ôket. Az a néhány evangéliumból vett idézet, melyet Szent Ferenc adott nekik szabálynak és amelyet ô megtestesített elôttük, a hôsiesség és a legmagasabb életszentség törvénye volt. Az elsô tanítványok mindenáron ragaszkodtak hozzá és követték legjobb tehetségük szerint, mások azonban az ideált csodálták, de gyakorlatilag megvalósíthatatlannak tartották. Az apostolkodást is, amelyet Szent Ferenc a testvéreknek életcélnak adott, másképpen fogták fel az elsô testvérek és másképpen látták a késôbb érkezettek, akik a tanulást, a szellemi és értelmi felkészültséget és az Egyház irányítását nélkülözhetetlennek tartották az apostoli munkához. A rend, több ezer ideális ember testvérisége, válaszúthoz érkezett. A lelki megosztottság ellenére is a testvérek mind nagy szeretettel és bizalommal tekintettek Szent Ferencre és remélték, hogy a lelki krízisbôl kisegíti ôket.

Szent Ferenc nem ment a Porciunkula tájékára se. Nem akart találkozni a ,,lázongókkal'', a ,,reformerekkel''. Félt tôlük és nem rokonszenvezett velük. Egyenesen Rómába, a pápához ment. Feltárta neki aggodalmát, elmondta a nehézségeket és kérte a Szentatyát, III. Honoriuszt, hogy a bíborosok közül jelöljön ki egyet, aki ,,védelmezôje, irányítója és javítója'' lesz a testvéreknek. A pápa Szent Ferenc kimondott kérésére Hugolin bíborost adta melléje.

A szent abban a hiszemben volt, hogy a bíboros majd segít neki a testvéreket visszatéríteni az eredeti ideálhoz: az abszolút evangéliumi élethez és szegénységhez. Biztosra vette, hogy mindenben vele lesz, neki ad igazat és segít neki, de az ellenkezôje történt. Hugolin bíboros ôszintén szerette, tisztelte és csodálta Szent Ferencet. A gondviselés emberének tartotta, akit az Egyház javára és fölvirágoztatására küldött az Úr. Ennek ellenére rokonszenvezett a ,,lázadókkal'' és ésszerûnek ítélte törekvéseiket. Attól félt, hogy beavatkozás nélkül szalmaláng vagy talán még eretnekség is lesz a mozgalomból. Mint ,,diplomata'' és jogász, Hugolin a kiegyezést, az ellentétek elsimítását, a kompromisszumot sürgette és tekintetbe vette az emberi adottságokat. Az idealizmust és a realizmust akarta egy nevezôre hozni.

Hugolin a rend alakításában az Egyház érdekét is kereste. Szerinte az Egyház érdeke volt, hogy Szent Ferenc eszméibôl megmaradjon és biztosítva legyen annyi, amennyit gyarló emberek a kegyelem segítségével abból meg tudnak valósítani. Az Egyház érdeke volt az új, mozgékony rend, a lendületes, eredeti apostoli munka és nyomában a megújult keresztény élet. Az Egyház érdeke volt, hogy Szent Ferencet, mint Krisztus igaz követôjét, ismerje a világ és amennyire tôlük telik, kövessék az emberek.

Így hát, fájt neki, hogy Szent Ferencet megszomorította kánonjoggal és az új regulával, eszményeit ,,az átlag ember teljesítô képességéhez arányította''. Késôbb, mikor pápa lett, Szent Ferenc halála után, bullákkal, engedményekkel, privilégiumokkal, jogi fikciókkal, magyarázatokkal ezt az ,,arányítást'' folytatta. Vannak történészek, akik Hugolint elmarasztalják, illojalitással vádolják és szemére vetik, hogy kétszínûséggel ,,az Egyház javára'' kijátszotta Szent Ferencet. Kétségtelen, Szent Ferenc nagyon csalódott volt. Ez volt ,,nagy kísértésének'' ideje, mikor külön isteni vigaszra szorult, hogy kétségbe ne essen.

* * *

Itt van a pont, amikor Mindszenty bíborost Szent Ferenccel nemcsak párhuzamban látjuk, hanem a kettô csaknem azonos lesz elôttünk. Mint Mindszenty ellenállt VI. Pálnak, Szent Ferenc is ellenállt Hugolinnak; mindkettô tiltakozott, ami mindkettôben nagy lelki fájdalmat okozott, mert utána úgy érezték, engedetlenek voltak és rossz példát adtak... Mindszenty felfüggesztette a ,,békepapokat'', Szent Ferenc megátkozta a ,,lázadozókat'', akik rossz példájukkal a rendet lerontották... ,,Elmegyek a káptalanra és megmutatom nekik, ki vagyok'' -- mondogatta Szent Ferenc tehetetlenségében. Mindszenty is ,,szükségesnek tartotta'' elmondani Egyháznak, világnak, miért van neki igaza. Szent Ferenc könnyek között imádkozott a Porciunkulában, Mindszenty meg a Pázmáneumban. Mint a ketten azt hitték, életüket az Úr irányította és mintha mindkettô illúziónak lett volna az áldozata. Látszatra mindkettônek történelmi küldetése az intézményes Egyházzal való ellentétben fejezôdött be. Mindkettôt szerette, csodálta, dicsérte az Egyház, és mégis, mintha eltávolította volna magát mindkettôtôl.

Celanói Tamás szerint Szent Ferenc ,,nagy kísértése'' azzal végzôdött, hogy az Úr beszélt hozzá: ,,Miért vagy olyan vigasztalhatatlan? Nem az én rendem a te rended? Nem én vagyok a pásztora? Vess hát véget tépelôdésednek, és törôdj inkább üdvösségeddel!'' A kísértés eltûnt és a megvigasztalódott Szent egy csodálatos apostolkodásba kezdett, mely haláláig tartott.

Nem tudunk róla, hogy az Úr beszélt volna Mindszenty bíboroshoz és vigasztalta volna azzal, hogy a magyar egyház az Ô egyháza és annak Ô a legfôbb pásztora. De tudjuk, hogy a vihar után Mindszenty az emigrációban magyarjai között egy csodálatos apostoli munkába kezdett, mely haláláig tartott.

* * *

Ne ítéljük el se Hugolin bíborost, a késôbbi IX. Gergely pápát, se VI. Pál pápát. Történészek mondják, Hugolin bíboros érdeme, hogy Szent Ferenc rendjében ,,egy szent elégedetlenség'' van, mely immár 800 éve az életszentség és az apostolkodás csodálatos élesztôje, és biztosan ,,megelégedéssel tölti el a Szentet az égben''.

A magyar egyházban is ,,egy szent elégedetlenség'' jelei mutatkoznak, melyet VI. Pál politikája plántált el és reméljük, hogy gerjesztô élesztôje lesz a magyar egyház életszentségének, apostoli tevékenységének és jövôje alakításának egy új évezredre. A prófétával biztosra vesszük, hogy mindez a sokat szenvedett bíborost megelégedéssel fogja eltölteni az égben (Iz 53,11).


9. Szentek börtönben -- Összehasonlítás
9. Szentek börtönben	Összehasonlítás

Szent Ferenc megtérése egy bélpoklos megcsókolásával kezdôdött. Az élmény oly nagy volt, hogy amitôl azelôtt undorodott, testi-lelki gyönyörûsége lett. Hamarosan ezután búcsút mondott a világnak -- új életet kezdett.

,,Mikor még a világban voltam és bûnökben éltem'' -- így jellemzi Szent Ferenc a megtérése elôtti idôt. Ebben az idôben arról álmodott, hogy lovag lesz, kitünteti magát és nemesi rangra jut. Agyát betöltötte a lovagi élet -- paripa, pajzs, nyereg, lándzsa, lovagszerelem, költészet, lovagi tornák, a lovagi ruha és természetesen nagy volt a harci kedve. Szent Bonaventura biztosít bennünket, hogy mindezek ellenére soha nem esett a testiség bûnébe. Ebben az idôben volt azonban, hogy börtönbe került és az volt ,,világi, bûnös'' életének legnagyobb eseménye.

Ferencnek volt alkalma, hogy bizonyítsa lovagi képességét és kiélje harci kedvét. Szülôvárosában már közel harminc éve, rövidebb-hosszabb megszakításokkal polgárháború dúlt. Assisi nem tûrte se a német császár, se a római pápa uralmát, hanem maga akarta kormányozni önmagát és a kormányzatban a polgárok a nemesekével egyenlô jogokat követeltek maguknak. A belsô viszály kölcsönös erôszakoskodásokhoz és megtorlásokhoz, végül is háborúhoz vezetett. A nemesek Perugia segítségét kérték, mely hadat üzent Assisinek. 1202 novemberében a két város összemérte erejét. Assisi elvesztette a csatát és Ferenc, aki szülôvárosáért harcolt, fogságba esett és börtönbe került. Bátor viselkedése és szép ruhája miatt a gyôztesek lovagnak nézték és azokkal együtt zárták el.

Minden börtön kegyetlen hely. Nedves, bûzös, sötét, túlzsúfolt helyiségben a foglyok bilincsek között tétlenül ültek a falak mellett. A szenny és a bûz kínozta ôket. Nem csoda, hogy szomorúak, komorak, elkeseredettek lettek. De nem Ferenc!

Mintha öntudatlanul elôvételezte volna a szent szegénységet, amellyel egy pár év múlva örökre eljegyzi magát; a börtön nyomora, szegénysége, a hiányok meglepô vidámságot váltottak ki belôle. Örömét nem tudta magába fojtani. Fogolytársai nem értették és valószínûen ô sem értette önmagát. Tény az, hogy napsugár lett a sötétség helyén. Dalolt, tréfált, nevetett. Nem ment a fejébe, hogy aki lovag, hogyan lehet boldogtalan, reményvesztett, mégha börtönben is van.

Börtöntársait bosszantotta Ferenc jókedve. Magukban is és nyíltan is bolondnak tartották, félkegyelmûnek mondták és rendreutasították. De Ferenc vidámsága nem tört meg. Talán a jövôt sejtve mondta nekik: ,,Mit tudjátok, minek örülök én? Meglátjátok, eljön az idô, mikor az egész világ szentnek tekint!''

Sejtelmes válasza, megmagyarázhatatlan vidámsága, és a tény, hogy Ferencnek sikerült egy gôgös lovagot nagy türelemmel és szeretettel társaival kibékíteni, hatással volt a foglyokra. Bizalommal és tisztelettel kezdtek tekinteni az alig 20 éves fiatalra.

A börtön több mint egy évig tartott és hatása döntô volt Ferenc testére-lelkére. Beteg lett. A lovagi élet nem vonzotta többé. Titok lett önmagának. Gondolatokba merülve lóháton kódorgóit városa körül, mikor egy leprásra bukkant és önmagát legyôzve, azt átölelte és megcsókolta. Bizonyos értelemben a poklos olyan volt, mint a fogoly lovagok -- bûzös, gennyes, szomorú, reményvesztett, a társadalomból kizárt ember. A leprásnak adott csók záró pecsét volt az idôn, mikor Ferenc ,,a világban volt és a bûnökben élt''. A csókkal búcsút mondott a világnak és elkezdett szentül élni, mint a börtönben jósolta.

,,A szentek közül ki nem volt rab?'' Ki nem volt közülük börtönben? -- kérdezi Mindszenty bíboros könyvében. Börtönben sínylôdtek az elsô századok vértanúi és hitvallói, és késôbb az ,,Egyház szabadságharcos'' püspökei. Név szerint említi Szent Miklóst, Szent Atanázt, Aranyszájú Szent Jánost, akik életükben és hivatásuk teljesítésében nagyon hasonlítanak hozzá. Megelôzôen említi Szent Pált, akit ,,a Szentlélek a börtönben ihletett számos levele megírására''. Az Ószövetségbôl említi Józsefet és Dánielt.

Mindszenty nem említi Szent Ferencet, és ez érthetô, mert Szent Ferenc nem a hite miatt, nem is egy igaz ügyért, hanem ifjú ábrándja miatt került börtönbe. A bíboros és a Poverelló börtönélménye egészen más. A Gondviselô a börtönnel Ferencet lelkileg formálta és hivatását sejttette meg vele. Mindszenty hivatásáért került börtönbe és ott az Isten az életszentség magaslatára vezette.

,,Sokat adott a börtön'' -- írja a bíboros. Elmélyítette imaéletét, különösen értékeltette vele a breviáriumot, közelebb hozta a végsô igazságokhoz, a szenvedô, kínvallatott Jézus állandó jelenlétébe helyezte, új hangulatot adott neki a liturgikus évszakokhoz, különösen az adventhez. A börtön még jobban megszerettette vele az Egyházat, a szent hitet, az Oltáriszentséget, a szentmisét és a magyar hazát. Jobban megérttette vele a bûn teológiáját és a szabadító kegyelmet. A börtön állandó alkalom volt az önmegtagadásra, a böjtölésre, az erények gyakorlására, a bûnbánatra.

,,Lehet-e egy rab kevély? Ha valahol, a börtönben érzi az ember, hogy »csak lehelet és semmi« (Zsolt 39,6). Lelkiismeretvizsgálatra, a befelé tekintésre és ugyanakkor a feltekintésre is a fegyház cellája igen alkalmas ... Vannak hibák, amelyekre az élet zsibvásárában sohasem eszméltünk volna rá'' -- írja emlékirataiban. Szent Ferenc a börtönben nem tapasztalta ezeket a kegyelmeket.

Mindszenty beszél a ,,börtön örvényeirôl'', amelyekbe belezuhan a rabok legtöbbje: idegbomlás, öngyilkosság, ôrültség, búskomorság. ,,Mind süllyed. Van, aki megôrül, van, ki sír, ki dühöng, ki szót se szól reggeltôl estig.'' Szent Ferenc is és Mindszenty bíboros is lelkük derûjével próbálták fogolytársaikat az örvénybôl kimenteni. Ferencnek ez könnyebb volt: nem volt elkülönítve fogolytársaitól, fiatal volt, dal, derû, tréfa, szó természete volt. Mindszenty el volt zárva a többi fogolytól; korban elôrehaladott, testben megkínzott volt; alaptermészete volt a szigorúság és önfegyelmezés. Valószínûen egyházi méltósága is akadályozta, hogy a börtönben fiatalosan derûs legyen.

És mégis, este lefekvés után, amikor az ôr eltávolodott, ,,hosszabb idôn keresztül'' ütögette a falat, hogy ,,beszéljen'' rabtársaival. A ,,faltelefon'' kopogásaiban küldte együttérzését, vigasztalását, lelke derûjét fogolytársának, és az a falat kopogtatva küldte neki háláját. A ,,faltelefonhoz'' hasonló volt az ,,ajtó-dörömbölés''. Valahányszor a rabokat ütötték-verték és azok jajgatását hallotta, nem térdre esett és imára kulcsolta a kezét értük, hanem ô, a fôpap, az idôs ember, két kezével kezdett dörömbölni a zárka ajtaján. ,,S nemsokára rá az egész folyosón, 10-12 ajtón hallatszott a tiltakozásnak ez a fajtája.'' A verés abbamaradt és a kínzók szaladoztak a folyosón, keresték, ki kezdte el a ,,reakciós tiltakozást''.

Mindszenty 8 évig volt börtönben. Elvein, meggyôzôdésén, álláspontján a börtön semmit se változtatott, de erényekben gazdaggá tette, a hívôk elôtt szentté, a világiak szemében hôssé magasztosította. A börtönviselt Mindszentyt sokan vértanúnak tisztelik. ,,Jó nekem, hogy megaláztatás ért'' -- mondja a zsoltárossal (Zsolt 118,71). Az Isten kiválasztotta és arra rendelte, hogy hitben és hazaszeretetben példakép legyen a hazában és az Egyházban; és a börtön megmentette a szörnyûségtôl -- ,,megmentett attól, hogy esküt tegyek nemzetem gyilkosainak, hogy megegyezzek Egyházam taposóival: Istent és hazát áruljak el egyszerre!''


10. Atyák és fiak -- Összehasonlítás
10. Atyák és fiak	Összehasonlítás

Szent Ferenc édesapjához, Pietro Bernardonéhoz való viszonya nem volt az ideális szülô és gyermek közötti viszony, amelyet a kereszténység legkedveltebb szentjében szeretnénk látni. Az édesapának elsôszülött fia fölött érzett öröme, amikor Francescónak becézte, az évek elmúltával eltûnt és aggodalommá változott. Amiben az apa és felserdült fia megegyeztek, a nagyravágyás volt: a fiú lovag akart lenni, világraszóló tetteket akart végbevinni és az atyja minden áldozatot meghozott, hogy célját elérje -- elismert vitéz és ünnepelt lovag legyen belôle. De amikor más irányba fejlôdtek a dolgok, az atya és a fiú heves, fájdalmas összecsapásokban távolodtak el egymástól két, szöges ellentétben álló világba.

A kegyelem kezdte Ferencet alakítani, szokatlan utakon vezette, és Pietro Bernardone azt hitte, a fia eszét vesztette, szégyene és gyalázata lett. Mikor Ferenc egy hónapi bujdosás után ,,csonttá-bôrré soványodva, beesett arccal, kisírt szemmel, csapzott hajjal, rongyosan, piszkosan'' kijött a barlangból és útban volt hazafelé, az atyja dühében, szégyenében agyba-fôbe verte, a házába toloncolta és egy sötét odúba zárta, hogy a világ többé ne lássa! A megalázott fiú akkor már 24 éves volt és lelki nagyságáról tanúskodik, hogy apjával nem szállt szembe, se szóval, se tettel nem válaszolt durvaságaira, amelyben a megaláztatás fájdalmasabb volt az ütlegelésnél.

Ferencet édesanyja mentette meg apja haragjától, mely könnyen tragédiához vezethetett volna. Az anyja kinyitotta a zárka ajtaját és Ferenc menekült a szülôi házból. Életében soha többé oda vissza nem tért. Tehetetlenségében és dühében, Pietro Bernardone elhatározta, hogy ,,méltatlan'' fiát az Egyház és a világ elôtt megtagadja, többé nem akar róla tudni és semmi közösséget nem vállal vele. Így került sor a püspöki palotában a szembesítésre, amelyben Ferenc is ,,megtagadta'' atyját. Anyaszült meztelenül ruháit és a nála lévô pénzt atyja lába elé tette, aztán szétterjesztett karral, egész valójában megrendülve, remegô hangon így kiáltott föl: ,,Ezentúl már nem azt mondom: Atyám, Pietro Bernardone, hanem csupán ezt: Mi Atyánk, ki a mennyekben vagy!''

A kölcsönös ,,megtagadás'' az apában és fiúban két különbözô változást hozott és véglegesen szétválasztotta ôket: Ferenc felszabadult a belsô örömre és az életszentségre, az édesapja pedig még jobban belesüllyedt a szomorúságba és az érthetetlenségbe. A szó szoros értelmében két különbözô világban éltek, annak ellenére, hogy mindketten Assisiben voltak.

Úgy látszik, Szent Ferenc életében soha nem kereste az alkalmat, hogy atyjával kibéküljön és megengesztelje, bár bizton feltehetjük, hogy szívében nem volt semmi rosszindulat iránta. A békétlenséget ô valószínûen az evangélium szerint vette: ,,Ne gondoljátok, hogy békességet jöttem hozni a földre ... Azért jöttem, hogy szembeállítsam a fiút apjával, a leányt anyjával. Az embernek tulajdon családja lesz az ellenfele'' (Mt 10,34). Ferenc szemében az atyjával való szakítás része volt ,,az élet elvesztésének'', amelyet Krisztus követel.

A történelem arról sem tud, hogy Pietro Bernardone valaha is próbált volna fiához közeledni. Ferenc elsô követôi mondják, hogy valahányszor találkozott vele a városban, átkot szórt rája. Nem tudjuk, mikor halt meg. Feltevés, hogy 1215-ben volt halála és elôtte biztosan sokat hallott ,,tékozló fiáról''. Hallotta, hogy prédikált a madaraknak, megszelídítette a gubbiói farkast, prédikált a székesegyházban, koldult a városban, beszélt a pápával, látogatta a bélpoklosokat, restaurálta a város határában a templomokat és hogy az egész világ futott utána -- trubadúrok, lovagok, papok, nemesek, polgárok, még nôk is követték életmódját. De Pietro Bernardone szíve nem engesztelôdött ki fiával. Ô kereskedô volt, és azokról nem sok jót tudott a középkor. A köztudatban egy kereskedô ,,veszekedô, hirtelen haragú, számító, anyagias, káromkodó és esküdözô, fölényeskedô, családjához és gyermekeihez kegyetlen alak volt''. Egy biztos: a terjedelmes franciskánus irodalom, amely oly részletesen írja le Ferenc életét, nem tud édesapjáról és mintha nem is akarna tudni róla.

De van egy másik feltevés is. Arnaldo Fortini állítja, hogy Pietro Bernardone még élt 1228-ban, amikor a pápa fényes kísérettel Assisibe jött, hogy Ferencet hivatalosan szentté avassa. Ha ez igaz, lehetetlen nem sejtenünk az érzelmeket az aggastyán atya szívében, aki fiát mindig nagynak, híresnek akarta, ámbár nem ebben a képletben. Talán ekkor már elfogadta az Isten akaratát és hálát adott neki fiáért és örömét találta benne. Mert van-e édesapa, aki nem örülne, amikor fiát a pápa ,,hajnali csillaghoz, teli holdhoz és fénylô naphoz'' hasonlítja, tévedhetetlen tekintélyével a szentek közé iktatja és parancsot ad, hogy bazilikát építsenek a tiszteletére.

Vannak, akik Mindszenty József és az édesapja közötti viszonyt se tekintik ideálisnak: mintha hidegség, tartózkodás, bizonyos mértékû feszültség lett volna közte és édesapja között. Kétségtelen, hogy Mindszenty tisztelte édesapját, hálás volt neki és szerette is, de megközelítôleg se ragaszkodott hozzá úgy, mint az édesanyjához, akinek örök emléket állított az édesanyáról írt könyvében és akirôl az Elékirataimban is külön, megható fejezetben mondja el, mit jelentett neki egész életében, különösen nagy megpróbáltatásai napjaiban. Meglepô, hogy a fiút nem édesapja, hanem édesanyja tanította meg ministrálni is.

Mintha a bíborosnak az édesapjáról alig lenne mondanivalója és nem is nagyon érdekelné. Emlékirataiban még halálát sem említi. Valószínûleg magas kora és talán gyenge egészségi állapota miatt édesapja nem tudott jelen lenni se püspökké szentelésén, se esztergomi érseki beiktatásán, de távollétét a bíboros nem panaszolja és nincs semmi jele a sajnálkozásnak, hogy nincs vele.

Szülei leírása alkotja az Emlékirataim elsô fejezetét, amelyben megadja születési idejét, jelzi, hogy szülei földmûvelôk voltak és két mondatban ír édesapjáról: ,,Édesapám, Péhm János, fiatalon községbíró, majd közgyám s késôbb négy évtizeden át egyházközségi és iskolaszéki elnök volt. Egyik ôsének Zala vármegyében hirdették ki 1735-ben magyar nemesi státusát; azért a vitézségért nyerte el, melyet Kiskomáromnak a törökök kezébôl történt visszaszerzésekor tanúsított.'' E rövid jellemzés után azonnal elkezdi édesanyja dicséretét, akinek páratlan szeretete sugározta be a családot és akinek köszönhette, hogy gimnáziumba került.

Az édesapja azonban másképp tervezte fia életét. Azt akarta, hogy hagyja abba a gimnáziumot, térjen haza és legyen örököse a családi gazdaságnak. Az erôs akaratú, határozott fiú nem volt hajlandó a kérést teljesíteni és ha törésre került volna a dolog, nincs kizárva, hogy úgy viselkedett volna édesapjával szemben, mint Ferenc tette ... örökre eltávolodott volna tôle. Hála Istennek, hogy nem volt köztük nyílt összeütközés, de már annak a lehetôsége is elég volt, hogy az egymáshoz való viszonyuk elhidegüljön.

Az édesanyáról írt könyvében van egy fejezet, amelyet a bíboros maga is ,,rövidkének'' mond, mert a 490 oldalas könyvben mindössze 6 lapra terjed. Ebben írja, hogy a költészet is és a mûvészet is mostoha az édesapához, a valódi élet pedig ,,kedvezôtlen'' vele szemben. Idézi Mauriacot: ,,nem a szôlôvesszô, hanem a fürt a fontos''. Még a legjobb, legeszményibb édesapa is háttérbe szorul a családban, úgyhogy igaz lesz a közmondás: a ház három sarka az anyáé, csak egy az apáé.

Az Isten akaratában azonban másképp áll a dolog: a Miatyánk fényében kell látnunk az édesapát, mondja a bíboros. ,,Maga az Isten oktatta az embereket egyszülött Fia ajkával, hogy Atyának szólítsuk Ôt. Isten az, akitôl minden atyaságot nevezünk a mennyben és a földön. Az atya részes különös módon az okban, amely általános módon Istenben van meg. Az atya a nemzésnek, nevelésnek, fegyelemnek alapelve, ami az emberi élet tökéletesedésére vonatkozik. Az atya a teremtô, fenntartó Istennek szerepében mûködik. Annak helyettese. Azt teszi a család szûk körében, amit Isten a nagy világban. A gondviselô mennyei Atya ruház, táplál, lakhelyet nyújt; ezt teszi az atya is.''

* * *

Annak tudatában, hogy fia életének folytatása, nevének viselôje és örököse, nem egy édesapa uralni, irányítani, meghatározni akarja fia életét: ô posztókereskedô, tehát fia is legyen az: ô gazdaember, tehát fia is legyen az; és ami nagyravágyása van, az teljesüljön a fiában. Ha az atya akarata nem érvényesül a fiú életében és kiváltképp, ha a kegyelem szokatlan, meglepô utakon vezeti a fiút, a békétlenség és az azt követô szétválás és elhidegülés szinte elkerülhetetlen köztük. Az evangélium utal erre és Krisztus követése árának mondja: ,,Aki meg akarja menteni életét, elveszti, aki azonban elveszti értem életét, az megtalálja'' (Mt 10,39).

Szent Ferenc esetében az édesapjával való megkülönbözés drámai volt, rendkívül fájdalmas mindkettôjükre és végleges földi életük tartamára. Mindszenty bíboros esetében érezhetô az édesapjával való feszültség, de az nem lett jelentôssé egyikükre sem.

Mindezek ellenére a nemzés, az életadás, az eredet misztériuma marad: a kegyelem feltételezi a természetet, azt nem rombolja le, nem semmisíti meg, hanem épít rá, felhasználja, az öröklött adottságokat eszközévé teszi, hogy az Úr dicsôsége nyilvánvaló legyen. Erôs akaratú apa -- erôs akaratú fiú; határozott célokat követô apa -- határozott eszméknek élô fiú. Az elôjel más, de a személyiségek egyformák; Szent Ferenc apja fia, amint Mindszenty bíboros is apja fia. Az értékek, melyeket a fiú és az apa keres, fordítottak, de az értük való odaadás ugyanaz az apában és a fiúban. Az a két mondat, amellyel Mindszenty bíboros jellemzi édesapját, jellemzi önmagát is.

Nagy titok ez!. Az Isten útjai kifürkészhetetlenek. A kiválasztottságot, a kegyelem mûködését, a kegyelem és a természet kapcsolását ésszel nem értjük. Mindezt elismerve és elôtte fejet hajtva mondjuk, ámbár bizonyítani nem tudjuk: ha nem lett volna Pietro Bernardone fia Assisi Ferenc, talán soha nem lett volna az a szent, aki lett; és ha Mindszenty József nem lett volna Péhm János fia, talán soha nem lett volna az a nagy, szent életû fôpap, aki lett.


III. Mindszenty bíboros dicsérete

-- Homíliák, szentbeszédek, beszédek --


1. Mint dúsan termô szôlôtô -- Dicséret
1. Mint dúsan termô szôlôtô	Dicséret
(Washingtonban, a Szeplôtelen Fogantatásról nevezett nemzeti kegytemplomban a Mindszenty-emlékmisén mondott homília 1985. május 6-án.)

Jézus azért mondta a szôlôtô és a szôlôvesszôk hasonlatát, mert szimbiózist akart: velünk való életközösséget, együttélést, egymásnak élést, egymásból való élést. Ebben van az öröme. Ezért boldog az emberek fiai között. Ezért jött, és ezért lett egy közülünk. Ezért vette magához természetünket. Övéi vagyunk, érte teremtettünk. Az Atya mindnyájunkat neki adott. Hozzá hasonlóknak kell lennünk. Mindnyájunknak Szent Pállal kell ismételnünk: ,,Élek én, de már nem én, hanem Krisztus él bennem.'' Mindnyájunknak vallanunk kell: ,,Az én életem Krisztus.''

A szôlôtô és a szôlôvesszôk hasonlatának hagyománya van az Ószövetségben. A zsoltáros ezzel mondja el a választott nép történetét:

,,Kihoztál Egyiptomból egy szôlôtövet,

és népeket ûztél el, hogy elültesd.

Elôkészítetted számára a talajt,

ezért vert gyökeret, és terjedt el a földön.

Árnyékával befödte a hegyeket,

indáival Isten cédrusait.

Vesszôit a tengerig növelte,

hajtásait a nagy folyamig.'' (Zsolt 80,9-12).

A szôlôtô és a szôlôvesszôk hasonlatát mi is használhatjuk, hogy történelmünket és benne a kereszténység elterjedését elmondjuk.

A Gondviselés a magyar nép számára is elôkészítette a talajt. Kijelölte neki Pannóniát, a Kárpátok medencéjét. Népeket helyezett át, hogy a magyar népet ide átültesse. És amikor az átültetés megtörtént, amikor megvolt a honfoglalás, belepalántálta az egyetlen, igaz, örök szôlôtôkét, Jézus Krisztust.

Mindjárt az igazi szôlôtôke bepalántálása után csodálatos, szép termô szôlôvesszôk jelentek meg rajta magyar földön: Szent István, Szent Imre, Szent Gellért, Szent László, Szent Erzsébet, Szent Margit, Boldog Özséb és a többiek.

A magyar nép életközösségben élt Krisztussal, annyira egy lett vele, hogy a mohácsi tragédia elôtt háromszáznegyven magyar várt kanonizációra Rómában, és Nyugaton elterjedt a mondás, hogy ha valaki életszentséget akar látni, menjen Magyarországra. Sajnos, a mostoha körülmények folytán a szentté avatások nem történtek meg. Mint a zsoltáros mondja: ,,erdei vadkan'', pogány török pusztította el a magyar szôlôskertet, és késôbb ,,az úton járók szabadon szüreteltek benne''.

Ennek ellenére is az igazi szôlôtôkén, Jézuson a legszebb, legtermékenyebb magyar szôlôvesszôk nôttek. A szenteknek gyönyörû koszorúja nôtt magyar földön a közelmúltban is, köztük három nagy, csodálatos, ragyogó fôpap: Prohászka Ottokár székesfehérvári püspök, Apor Vilmos gyôri püspök vértanú és Mindszenty József bíboros, esztergomi érsek.

A három nagy magyar püspök örömünk és dicsôségünk. Talán egyetlenegy más nemzet se dicsekedhet három ilyen fényes egyházi csillaggal. Elragadtatva nézzük ôket, életüket, munkájukat. Lelki óriások ôk, akikben Krisztus kegyelme nem volt hiába. A püspöki méltóság díszei és az apostoli küldetés dicsôségei. Az Írás szavával: olyanok Pannóniában, mint a szivárvány a felhôk között, mint a ragyogó nap a templom fölött (Sirák 50,6.7). Krisztusért éltek, Krisztusból éltek, Krisztust tanították, és így tették szebbé, jobbá, nemesebbé, Istennek tetszôbbé a magyar népet. Szôlôvesszôk ôk, melyek tele vannak gyümölccsel! Jézus dicsôül meg ebben a három szent magyar püspökben.

Mindszenty bíborost kiváltságosan a magyar emigrációnak adta az ég. Mi, emigrációba kényszerült magyarok csak csipkedve, szinte lopkodva ízleljük ennek a bô termésû szôlôvesszônek a gyümölcseit: bátorságát, szeretetét és szenvedését. Mindegyikben Jézust találjuk, Jézust ízleljük, Jézus bátorságát, Jézus szeretetét, Jézus kínszenvedését. Mindszentyben Jézus kegyelme kristályosodott gyümölccsé, aktivitássá, teljesítménnyé.

Mindszenty bátor volt, mint Krisztus, aki nem félt a farizeusoknak, írástudóknak, véneknek bûneiket szemükre vetni; nem félt ôket képmutatóknak, hazugoknak mondani, kígyóknak, viperáknak, fehérre meszelt síroknak nevezni. Krisztus nem félt az igazságot megmondani; nem félt megmondani, miért küldte az Atya.

Mindszenty is bátran szembenézett a hatalom bitorlóival, az istentelenség és az erkölcstelenség szennyes áradatával. Bátran, kompromisszumok nélkül hirdette az örök érvényû igazságokat, védte a magyar múltat, a szent tradíciókat, az emberi jogokat. Mikor az esztelenség tobzódott, bátran hirdette az evangéliumot, a Tízparancsot, az erényeket, a természet törvényeit és a Szentlélek ajándékait.

Mint Jézus szíve, Mindszenty szíve is tele volt szeretettel. A szeretet a fô parancs. Úgy kell szeretnünk egymást, mint Jézus szeret bennünket. Nagyon szerette népét és nemzetét. ,,A szeretet a mi alapunk -- mondogatta. -- Annyit érünk, amennyi bennünk a szeretet. A szeretetet Krisztustól tanuljuk; az Ô példájára mi még ellenségeinket is szeretjük. Krisztus és az Egyház szeretet tanát közvetítjük mindenkor.'' Mindszenty védte az üldözötteket, védelmébe vette a kitelepítetteket, számûzött magyarokat. Koldult, kéregetett, hogy az éhezôknek kenyeret adjon. Szeretettel, végtelen örömmel fogadott minden magyart, aki hozzá jött az emigrációban. ,,Kevés ember volt, talán nem is volt, aki úgy szerette magyar népét, mint Mindszenty bíboros'' (Habsburg Ottó).

Mindszenty szenvedett, mint Krisztus is szenvedett. Krisztusért és Krisztussal szenvedett. Ôt is megostorozták, mint Krisztust; ôt is gúnyruhába öltöztették, mint Krisztust; ôt is gazembernek és a haza ellenségének mondták, mint Krisztust; ellene is rágalom-hadjáratot indítottak, mint Krisztus ellen tették; hamis tanúk vádolták ôt is, mint Krisztust; ôt is elítélték -- a gonoszok ítélték el -- mint Krisztust.

A szôlôtô és a szôlôvesszôk hasonlata után mondta Jézus tanítványainak: ,,Gyûlölni fog benneteket a világ, de gondoljatok arra, hogy engem elôbb gyûlölt. Ha engem üldöznek, titeket is üldözni fognak. S mindezt az én nevemért teszik veletek'' (Jn 15,18-21).

És mi, testvéreim? Hogyan alkalmazzuk magunkra a szôlôtô és a szôlôvesszôk hasonlatát? Jézus szava világos, de félelmetes: ,,Én vagyok a szôlôtô, ti vagytok a szôlôvesszôk. Atyám lemetsz rólam minden szôlôvesszôt, mely nem hoz gyümölcsöt. A termôt viszont megnyesi, hogy több gyümölcsöt hozzon.'' A mi gyümölcsünk pedig: szent hit és tiszta magyarság.

Említettem, hogy a hasonlat gyakori a Szentírásban. Zakariás prófétával vigasztaló üzenetet küld az Úr: ,,A gonoszság eltûnik, és egymást a szôlôtô és a fügefa alá hívjuk'' (Zak 3,10). A gonoszság ugyan még nem tûnt el, de menjünk az igaz, örök szôlôtôkéhez és a szent venyigékhez. Imádjuk Jézust, és gyönyörködjünk a magyar szentekben és a szent magyarokban, különösen Mindszenty bíborosban. Ismerjük életét, tanítását. Beszéljünk róla egymás között, és kövessük példáját. Legyünk mi is szimbiózisban Jézussal, mint ô volt, és akkor bennünk is megdicsôül az Atya. Csodáljuk Mindszenty bíboros életszentségét, és példáján felbuzdulva mi is legyünk szentek, dúsan termô magyar szôlôvesszôk az egyetlen, igazi, örök szôlôtôkén, Jézus Krisztuson!


2. Próféta, apostol, tanítvány -- Dicséret
2. Próféta, apostol, tanítvány	Dicséret
(Hamiltonban, 1985. július 14-én, a Mindszenty-emlékmisén mondott homília.)

Mivel ebben az évben -- halála tizedik évfordulójának esztendejében -- Mindszenty bíboros emléke különösen velünk van, és mivel ezen a szentmisén rajongó szeretettel, nagy hálával, mély érzelmekkel gondolunk rá, az az érzésünk, amikor a mai szentmisében a szentírási szakaszokat olvassuk, hogy a szövegeken keresztül ô jön hozzánk. Ámosz prófétában, az ô hangját halljuk, Szent Pál szavaival ô oktat bennünket, és az evangéliumban a tizenkettô között, akiket az Úr küld, ôt is ott látjuk.

Mint a föld mélységébôl fölbuggyanó forrás, mely kezdete lesz egy nagy folyamnak, ez az érzés elinduló pontja annak az erôs meggyôzôdésnek, amire a Szentlélek fényével és vezetésével eljutunk. A mai szentmise szentírási szakaszaival a Szentlélek gyôz meg bennünket, hogy Mindszenty József prófétai lélek volt, mint Ámosz; apostoli ember volt, mint Szent Pál, aki tanúskodik, hogy Krisztusban magához ölelt minket az Atya; és az Úr tanítványa volt, aki élete végéig hûségesen követte Mesterét.

Próféta, apostol, tanítvány, ez a hármas kép, melyet a Szentlélek vetít elénk ezen a szentmisén Mindszenty bíborosról. Ezt a hármas képet szeretnénk analizálni, részekre bontani és megérteni azzal, hogy Ámosz prófétára, Szent Pál apostolra és a mai evangéliumra reflektálunk.

* * *

1. Ámosz egyszerû, heves, temperamentumos pásztorember volt. A megalkuvást nem ismerte; hiúság, nagyravágyás nem volt benne. Ezt az embert rendelte prófétának Izraelbe az Úr. Amit Ámosz Bételben prédikált, azt részben természetes eszével látta, részben pedig a kinyilatkoztatásból tudta. A kinyilatkoztatásból tudta, hogy az Isten az igazságosság Istene, a nemzetek atyja, a történelem irányítója, akinek külön szándéka van népével.

Ámosz egyszerûsége ellenére, küldetése erejében határozottan, tekintéllyel tanított. Tudatában volt tanítói hatalmának és tudta, mi volt az Isten akarata. Ôrt állt, figyelt, a veszélyt azonnal észrevette, a népet és vezetôit azonnal a leghatározottabban és a legvilágosabban figyelmeztette. Rettenthetetlen bátorsággal lépett föl a társadalmi kihágások, az igazságtalanság, a jogtiprás, az erôszak, a megvesztegetés ellen. Bátorsága lobogott, tüzelt, amikor az Isten jogait védte és a bálványimádókat ostorozta.

Ámosz látomásai alapján elmondta Izrael jövôjét: az asszírok jönnek, elfoglalják Izraelt és úgy elpusztítják, mint a sáska a rétet. Az idegen uralom olyan lesz, mint nagy szárazság, amikor jóformán semmi se terem a földön, és ami kicsi terem, azt is elviszi a megszálló, pogány hatalom. A megszállásnak és az elfoglalásnak egy förtelmes erkölcstelenség lesz a következménye, melyben semmi sem lesz szent, semmi sem lesz megbecsülve; a szent hagyományokat és szokásokat elvetik és általános bálványimádás lesz Izraelben.

Ámosz prófétálása félelmet keltett a vezetôkben, a politikusokban, a fôpapokban. Nem tudták elviselni a kemény hangot és éppen ezért számûzték Ámoszt. ,,Pusztulj, próféta, innen! --mondották neki. -- Ebben az országban többé nem akarunk hallani!'' A kitaszított próféta szelíden válaszolt vádlóinak és mielôtt számûzetésbe ment, elmondta, mi következik: a megszállók a nôket és a leányokat megbecstelenítik, az ártatlanokat elítélik, az ország vezetôit kivégzik, a földeket elveszik és az egész népet megerôszakolják.

Ámosz prófétában Mindszenty, a próféta áll elôttünk. Mint Ámosz, Mindszenty is egyszerû, de erôs, határozott, világos fejû ember volt, aki a megalkuvást nem ismerte és semmiben nem kereste önmagát. Bátorsága, tántoríthatatlansága, hajlíthatatlansága isteni hívásából jött. Mint Ámosz, ô is tudta, hogy az Úr küldte: ,,Menj, prófétálj és intsd népemet!''

Amit Mindszenty prédikált és tanított, azt részben természetes, józan eszével látta, részben a történelembôl tanulta és másrészt az isteni kinyilatkoztatásból vette. Míg történetírók, újságírók, politikusok, egyes püspökök és papok azt hitték, hogy az ország felszabadult és egy boldog, békés, szabad korszak következik, Mindszenty, mint egy próféta, tudta, látta, hirdette, hogy keletrôl végzetes barbarizmus szakadt a hazára; a legnagyobb tragédia, mely ezeréves történelmünk folyamán ért bennünket. Istentelenség, erkölcstelenség, materializmus szennye borította el hazánkat. Mindszenty ítéleteiben, kijelentéseiben, tanításában nem volt semmi hezitáció, nem volt semmi tétovázás. Mindig tisztán látott, mindig helyesen ítélt, az idô mindig ôt igazolta. Soha nem mondta az árnyékot fénynek, sem a fényt árnyéknak, sem a rosszat jónak, sem a jót rossznak. Nem mondta békének, ami nem volt béke; sem szabadságnak, ami nem volt szabadság; sem demokráciának, ami nem volt demokrácia. A ,,hóhértörvény'' igazi célját csak ô látta: az ország teljes kommunizálása és az orosz szférába való kérlelhetetlen beleolvasztása. Természetesen tiltakozott ellene és elítélte!

Olyan volt Mindszenty Esztergomban, mint Ámosz Bételben: szomorú sorsú próféta! Ôt is elnémították és számûzték, mint Ámoszt, és mint Ámosz számûzetése után, Mindszenty elítélése után is jött egy förtelmes, piszkos áradat, melyben minden, ami szent, ami igaz, ami erényes, ami szép, ami erkölcsös, ami történelmi hagyomány és ami természetfölötti, sárba lett taposva, el lett ítélve, ki lett dobva. Mint Ámosz távozása után, Mindszenty távozása után is jött az egész ország megerôszakolása: bekerítették vasfüggönnyel, alkotmányát megváltoztatták, kollektivizálták, szovjet csatlóssá tették. Mindent normalizáltak, mindent véglegesítettek.

De hála Istennek a prófétáért -- Ámoszért és társaiért! Hála Istennek Mindszenty Józsefért! Mert a próféták mindig mondták, hogy a gonosz, a rossz, minden megszállás csak átmeneti, hogy az igazság elôbb-utóbb diadalmaskodik, hogy az asszírok, babilóniaiak, tatárok, törökök, oroszok, mindenfajta megszállók elôbb-utóbb kitakarodnak a hazából, mert ha az Isten meg is bünteti népét, nem veti el örökre.

Mindszentyt prófétának adta nekünk az Úr, hogy ne veszítsük el reményünket.

2. Szent Pálról, az apostolról sokkal több az ismeretünk, mint Ámoszról, a prófétáról. Az apostolok feladata, hogy tanúságot tegyenek Krisztusról -- életérôl, létérôl, személyérôl, istenségérôl és emberségérôl, munkájáról, tanításáról, szenvedésérôl, haláláról, feltámadásáról és mennybemenetelérôl. Az apostolok feladata, hogy hirdessék az evangéliumot, az evangélium pedig az, hogy mit tett értünk az Atya Krisztusban.

Szent Pál az efezusiakhoz írt levelében, melyet ma olvastunk, több mint harmincszor használja a kifejezést ,,in Christo'' --Krisztusban. Krisztusban az Atya egyénenként és közösségileg magához kapcsolt bennünket; Krisztusban lettünk Isten fogadott gyermekei; Krisztusban van bûneink megbocsátása; Krisztusban vagyunk a mennyország örökösei; Krisztusban tûnik el minden különbség és elválasztás köztünk; Krisztusban, mint fôben újra egyesített mindent, ami a mennyben és a földön van; Krisztusban közölte velünk akaratát, és azt akarja, hogy szentek és feddhetetlenek legyünk.

Ez a jó hír, melyet az apostoloknak és utódaiknak minden áldozat árán, még vérük ontása árán is hirdetniök kell. Az apostolokban és utódaikban az evangélium hirdetése egy belsô kényszer lesz, egy ellenállhatatlan nyomás, bensô üzetés, mely elôl nincs kitérés. ,,Kényszerû kötelesség ez'', mint Pál mondja tautológiával. ,,Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot!'' (1Kor 9,16) Az apostolok és utódaik mindenkinek mindene lesznek, hogy az evangéliumot átadják nekik.

Aki ismeri Mindszentyt, tudja, milyen gyakran hivatkozik Jézus szavaira: ,,Hirdessétek az evangéliumot!'' Az Egyház nem térhet ki a parancs elôl, hogy az evangéliumot hirdesse és ezzel szolgálja a nemzetek jólétét. Mindnyájan tudjuk, milyen fáradhatatlan volt a prédikálásban. Valóban elmondhatta magáról: hirdettem az igét, prédikáltam az evangéliumot. Akik hallják és elfogadják, azoknak a szívében és lelkében hitté válik az evangélium és olyan lesz, mint a mag -- kikel és lesz belôle igazságosság, béke, örvendezés, szeretet, megbocsátás, szabadság, egymás elfogadása és gyámolítása, az erények gyakorlása Krisztusban.

,,Ahol az evangéliumot elfogadják -- mondotta Mindszenty --, ott istenfélô polgárok vannak, ott megvan a törvény tisztelete, ott szilárd a belsô rend, és ahol szilárd a belsô rend, ott erôs az állam ... Az igazi demokrácia elveit az evangéliumból merítettük és a demokráciát nem önzô törekvéseket takaró jelszónak használjuk ... A vallás nem magánügy. A kereszténység tarsolyában, küldetésében ott van a nyilvánosság, a közélet kialakítása.''

De ahol az állam mindenható és hivatalosan el van jegyezve az ateizmussal, ott, ahol ateista diktatúra van, az evangélium nyilvános hirdetése tilos és átkot, rágalmat, gúnyt, megvetést, gyûlöletet, elítélést, börtönt, megkínoztatást, sokszor halált kapnak az apostolok és utódaik. Mindszenty is ezt kapta.

De az evangéliumot nem lehet megkötni (2Tim 2,9). Akik a jóhírrel jönnek, azokat nem lehet elnémítani. Mint a zsoltáros mondja: ,,Nincs hang, nincs beszéd, szó nem hallatszik, a jóhír mégis terjed szerte a nagy világon'' (Zsolt 19,4-5).

Tíz évvel ezelôtt mondta König bíboros, hogy Mindszenty halálában is beszél. Sírjából is tanít és hangja mind erôsebb lesz. Máriacellbôl száll a hangja a hazába és az emigrációba, és mind tisztábban hallja azt minden magyar: Testvéreim, az evangélium a mi alaptörvényünk, számunkra nincs más alap, hazánk, nemzetünk számára nincs más fundamentum, csak az, amit az apostolok raktak le Jézus Krisztusban (1Kor 3,10). Ezen az alapon épülünk mi egybe a Lélek közremûködésével az Isten hajlékává (Ef 2,21), egy boldog néppé, egy szép országgá, egy virágzó nemzetté.

Ma a szentleckébôl átvesszük Szent Pál hálaimáját és mondjuk: ,,Áldott legyen az Isten, a mi Urunk Jézus Krisztus Atyja'', akinek akaratából Mindszenty József apostola lett a magyar hazában élô szenteknek, a Krisztus Jézusban hívôknek (Ef 1,1-3).

3. A mai evangéliumban Jézus tanítványait, a tizenkettôt elküldi elsô apostoli útjukra. Gyakoroltatja velük azt, amit majd a föltámadás és mennybemenetel után tenniük kell. A tanítványoktól -- viselkedésükbôl és beszédjükbôl -- ismerik meg az emberek Krisztust, a Messiást. A tanítványok kinyilatkoztatják Krisztust, az Üdvözítôt, akit az Atya küldött.

Jézus, a Mester azért pontos utasításokat ad az útra induló tanítványoknak. Legszebb ideáljait közli velük. Ezeket az ideálokat Szent Máté részletesebben írja le, mint Szent Márk. Arra kéri ôket, legyenek szegények és egyszerûek, amint ô is szegény és egyszerû volt -- kiüresítette önmagát, szolgai alakot vett föl, hogy szolgáljon és szegénységgel gazdaggá tegye azokat, akik hisznek benne. Kéri ôket, ne aggódjanak, mit esznek és hol hálnak, mert az Emberfiának sincs helye, hová a fejét lehajtsa. Kéri ôket, hogy legyenek türelmesek és szelídek a nehézségek és üldözések közepette, mert ôt is üldözik, félreértik, elítélik és végül keresztre feszítik. Kéri ôket, hogy nyíltan beszéljenek és senkitôl ne féljenek, mert ô is nyíltan tanít a templomban és a zsinagógákban, és semmit sem mond titokban. Kéri ôket, hogy hirdessék a békét, de nem a világ békéjét, hanem azt, melyet ô hozott. Kéri ôket, hogy nyíltan tegyenek tanúságot mellette az emberek elôtt, mint ahogy az Atya is tanúságot tett róla. Kéri ôket, hogy viselkedésükben, tettükben, szavukban legyenek olyanok, mint ô. Mert a tanítvány nem nagyobb mesterénél, sem a szolga az uránál. Legyen elég a tanítványnak, ha olyan, mint mestere és a szolgának, ha olyan, mint ura. Az legyen a tanítványok legnagyobb gondja, hogy róluk ráismerjenek a mesterükre.

Valójában Mindszentyrôl rá lehetett ismerni Urára és Mesterére, Jézus Krisztusra. Szegény volt, mint Krisztus és azt a keveset, amije volt, a szegényeknek adta. ,,Karitász legyen a legfôbb gondunk'' -- mondogatta papjainak. Egyszerû volt, mint Krisztus; ruházatban, étkezésben, lakásban megelégedett a legszükségesebbel. ,,Úgy van rendjén, hogy rom-ország prímása rom-házban lakjék'' -- mondotta Budapesten. Szelíd volt, mint Krisztus; megbocsátott azoknak, akik üldözték, kínozták, számûzték és imádkozott értük. Türelmes volt, mint Krisztus; a legnagyobb szenvedések közepette se nyitotta panaszra az ajkát, és egy pillanatra se kételkedett Isten jóságában. ,,Panaszkodni? Ezt még egyedül önmagamnak se tehetem'' -- mondta a börtönben. Beszédében nyílt volt, mint Krisztus; megfontolt és amit mondott, azért vállalta a felelôsséget. Békét hirdetett, de nem azt, amely erôszakon, igazságtalanságon, katonai hatalmon épül, hanem Krisztus békéjét, melynek az alapja az igazság és a szeretet. Mindszenty József hûséges tanítványa volt Krisztusnak és mindenben igyekezett hozzá hasonló lenni. Nagy ambíciója volt, hogy jó pásztor legyen, mint Krisztus is jó pásztor volt, aki életét adta juhaiért. Mindszenty, a hûséges tanítvány életét elveszítette a Mesteréért; háromszor volt börtönben, 15 évet élt menekülésben, 3 évet töltött számkivetésben; megkorbácsolták, kábítószerekkel egyéniségébôl kifordították, bíróság elé állították, és életfogytiglan börtönre ítélték minden ok nélkül.

A magyar egyház ezeréves történelmében voltak vértanúk, voltak áldozatok, de nem volt egyetlenegy püspök, aki annyit szenvedett, mint Mindszenty József.

,,Aki megvall engem az emberek elôtt, azt én is megvallom mennyei Atyám elôtt'' -- mondotta Krisztus (Mt 10,32). Hisszük, hogy Krisztus megdicsôíti Mindszenty Józsefet a szentek dicsôségével a mennyben és az Egyházban is.

Testvéreim, mi, emigrációba kényszerített magyarok, mi is valljuk meg Mindszenty Józsefet! Valljuk meg, hogy nemzetünk prófétája, hazánk apostola, Jézus Krisztus hûséges tanítványa! Valljuk meg azzal, hogy ismerjük tanítását és azt követjük. Valljuk meg azzal, hogy szentté avatásáért imádkozunk! Áldjuk és dicsôítsük az Istent, a mi Urunk Jézus Krisztus Atyját, aki Krisztusban és Krisztusért ôt nekünk adta, és kérjük alázattal, de nagy bizalommal és kitartással, hogy Mindszenty József áldozatáért tegye hazánkat szabaddá, boldoggá, virágzóvá!


3. Mint a kisemmizett Krisztus -- Dicséret
3. Mint a kisemmizett Krisztus	Dicséret
(Detroitban mondott homília 1985. április 30-án.)

1971. szeptember 28-án, amikor Mindszenty bíboros kijött menedékhelyérôl, az amerikai követségrôl, kilépett a Szabadság térre és kiterjesztette a kezét.

A sokat szenvedett, üldözött és meggyötört bíboros kiterjesztett kezének kettôs volt a szimbóluma: áldás a magyar fôvárosra és az egész országra és vállalása élete legnagyobb keresztjének, a számûzetésnek.

Az autó elindult vele és sebesen száguldott Gyôrig, onnan rohant Hegyeshalomig, azután a vasfüggönyön át ki idegenbe, ki Nyugatra, ki a számûzetésbe, hogy ott folytassa engesztelését az Egyházért és a hazáért.

A bíboros szótlanul tette meg az utat és könny volt a szemében. Ez érthetô is, hiszen annak ellenére, hogy jogilag az Egyház kardinálisa, Esztergom érseke és Magyarország prímása volt, annak ellenére, hogy ô volt a legismertebb és leghíresebb magyar, valójában ô volt a legszegényebb ember, a legszomorúbb magyar és a legmegalázottabb fôpap.

A magyar határt átlépô és a számûzetésbe belelépô néma, könnyes bíboros olyan volt, mint az égbôl a földre lépô Istenember a megtestesülés pillanatában: ,,szolgai alakot öltött'' ... ,,kiüresítette önmagát ... megalázódott ... engedelmeskedett'' és így jött testvéreihez, hogy szolgálja, gyógyítsa, vigasztalja, üdvözítse ôket (Fil 2,5-7; Zsid 2,14-18).

Mindenki azt hitte, hogy a határt átlépô bíborosban a harcos, a makacs, a hajthatatlan Mindszenty jön Nyugatra. Valójában harcos is, kemény is, hajthatatlan is volt élete utolsó pillanatáig, de amikor közénk jött, olyan volt, mint megtestesült Ura, Istene, olyan volt, mint Krisztus.

Szegényen, kiüresítve, kifosztottan, megalázottan -- papucsban jött Nyugatra, hogy szegény, szétszóródott, menekült testvéreit -- amint ô szokta mondani: ,,az elfújt faleveleket'' -- fölkeresse, azokat megvigasztalja, meggyógyítsa, hitükben és magyarságukban megerôsítse, és ha lehetséges, egybegyûjtse és egy szebb, boldogabb magyar életre megôrizze.

Éppen ezért, amit Szent Pál a megtestesült Krisztusról tanít, az Mindszentyvel is valóság lett: Neve lett neki! Fölmagasztalta az Isten és olyan nevet adott neki, melynek hallatára, bennünk magyarokban, megmozdul a vér, szív és értelem, felágaskodik bennünk a keresztény magyarság és érezzük, hogy érint bennünket az Isten. Mindszenty nevének hallatára hívô keresztények szerte a nagyvilágban tisztelettel hajtják meg fejüket és sokan imába kezdenek, az alvilág gyermekei pedig fogcsikorgatva gyûlölködnek.

Számunkra Mindszenty neve egyenlô a dicsôséggel, egyenlô a reménnyel, egyenlô hitünkkel, egyenlô keresztény magyarságunkkal, egyenlô mindazzal, ami számunkra legszentebb és legdrágább örökségünk.

Újra visszatérve a megtestesülés tanításához, Szent Pállal együtt követeljük: ,,Minden nyelv hirdesse az Atyaisten dicsôségére, hogy Jézus Krisztus az Úr'' (Fil 2,11). És ennek az apostoli tanításnak párhuzamára kérjük: az Atyaisten dicsôségére mindnyájan valljuk, hogy Mindszenty József szent -- szent magyar; szent fôpap!

Tulajdonképpen azért van ez a szentmise, hogy Mindszenty József életszentségét hirdessük és azért az Istennek hálát adjunk, az ô közbenjárását kérjük és tiszteletét elômozdítsuk.

Ma tíz éve, hogy Mindszenty bíboros szinte váratlanul itt hagyott bennünket és megtért az örök halmokra. Ma tíz éve, hogy meghalt Bécsben. És mivel hisszük róla, hogy szent, az Egyház tanítása szerint ez a nap nekünk a hálaadás napja; az örvendezés napja és elhatározások napja.

1. Mindenekelôtt ezzel a szentmisével hálát rebegünk az Úrnak, amiért Mindszenty Józsefet adta nekünk. Megköszönjük az Úrnak, hogy Mindszenty József értünk élt, dolgozott és szenvedett, hogy bennünket tanított, hogy hozzánk jött és bennünket megáldott.

Köszönjük az Úrnak, hogy Mindszenty szívét magyar földbôl formálta és magyarnak szánta.

Hálát adunk az Istennek, hogy a természet és kegyelem ötvözetével szent egyéniséget formált belôle és képessé tette, hogy több mint 25 éven át börtönben, fogságban, menekülésben, számûzetésben egy pillanatra hitében és magyarságában meg ne inogjon.

Hálát adunk az Istennek, hogy Mindszenty Józsefben van egy eszményünk, akire minden magyar, a hazában, a hazán kívül és az emigrációban boldogan föltekinthet és akit követhet.

Hálát adunk az Egek Urának és a Történelem Irányítójának, hogy a magyar történelem egén van egy csillagunk, mely vezet, irányít, biztat és megvilágosít bennünket ... Hálát adunk ,,az Irgalom Atyjának és minden Vigasztalás Istenének, aki megvigasztal bennünket minden szomorúságunkban'' (2Kor 1,3-4), hogy Mindszenty Józsefet nekünk adta és így biztosít bennünket, hogy nem vész el a magyar se Magyarországban, se Erdélyben, se a Felvidéken, se a Délvidéken, de talán még az emigrációban sem!

2. Mivel hisszük, hogy Mindszenty József szent és Egyházunk tanítása szerint a szentek halálának napja az örvendezés napja: ma örvendezünk -- talán sírva, talán szepegve, talán kissé félve --, mert már ezer éve sírva vigad a magyar -- de örvendezünk, mert meggyôzôdésünk, hogy a szentek és az angyalok társaságában van és az Úr trónjánál, ahol közbenjár értünk.

Örvendezünk, mert új mennyei pátrónusunk van, akihez a legnagyobb bizalommal fordulhatunk, hogy ügyünket képviselje, és akinek érdemeire irgalmas lesz hozzánk az Atya.

Örvendezünk, mert tudjuk -- hiszen láttuk és tapasztaltuk --, hogy hôs volt a szeretetben, nagy volt az erények gyakorlásában, töretlen a hit megvallásában, állhatatos a szenvedések közepette és éppen azért ,,gyôzelmi koszorúval koszorúzta meg az Úr, az Igazságos Bíró (2Tim 4-8).

Örvendezünk, mert vérontás nélküli vértanú volt, aki nagy szorongattatásból jött és bíborát fehérre mosta a Bárány vérében. Éppen azért most az élô vizek forrása mellett áll és az Isten maga töröli szemébôl a könnyet (Jel 7,14-17).

Örvendezünk, mert Mindszenty Józsefre szóról szóra, betûrôl betûre áll a hegyi beszédbôl a nyolc boldogság befejezése: ,,Boldogok vagytok, ha miattam gyaláznak és üldöznek benneteket és minden rosszat rátok fognak, örüljetek és ujjongjatok, mert nagy lesz a mennyben a jutalmatok!''

És végül, ha kissé félve is és szégyenkezve is, de magunk miatt is örvendezünk ma, hiszen egy bizonyos értelemben, egy bizonyos fokban Mindszentyben minden magyarra dicsôség, elismerés, csodálat árad!

3. És végül ez a nap számunkra az elhatározások napja. A mi elhatározásunk az, hogy minden lehetôt megteszünk, hogy Mindszenty Józsefet a hivatalos Egyház mielôbb szentnek nyilvánítsa és szentként tisztelje, azért, mert a magyar hazának és a magyaroknak szerte a nagyvilágban most kell a szent.

Most kell a szent pátrónus, mert most szenved, most van elnyomva, szabadságától most van megfosztva a haza. Mert nincsenek barátaink, csak ellenségeink. Mert fölszabadító szent után eped a hon.

Most kell a szent fôpap, mert béklyóban van magyar földön az Egyház és üldözik a keresztényeket.

Most kell a magyar szent, mert alvilági hatalmak minden erôvel a kereszténységtôl akarják megfosztani a magyart.

Most kell az oltárra állított és az emberek szívében élô szent, mert ha nincs ideálunk és vezérünk, mint oldott kéve széthull nemzetünk.

Mi nem várhatunk 100 évet, még 50 évet se Mindszenty kanonizálásával, mert ô most aktuális és mert mi vagyunk a tanúi az ô életszentségének. Az utánunk következô nemzedékek nem lesznek annyira a hatása alatt, mint mi vagyunk.

Sok szent élt már magyar földön, de mivel kortársaik nem sürgették szentté avatásukat és nem kezdték el tisztelni ôket, soha sem nyilvánították ôket hivatalosan szenteknek.

Mi Szent László királyunktól tanulunk, aki Szent István, Szent Imre és Szent Gellért kanonizálását kérte a pápától, mert a magyar népnek szüksége volt eszményképekre.

Itt az ideje, hogy az Árpád-házi és más szentjeink koszorújához egy újat adjunk. Vétkeznénk önmagunk, magyarságunk és kereszténységünk ellen, ha Mindszenty bíboros szentté avatását nem sürgetnénk.

Éppen ezért valamennyiteket, akik ezen a szentmisén jelen vagytok, mindazokkal együtt, akikhez bármilyen formában eljut ez a szózat, arra kérlek, hogy mindennap imádkozzatok Mindszenty Józsefhez és kérjétek közbenjárását ügyes-bajos dolgaitokban.

Legyen meg a képe otthonotokban és azt tiszteljétek; tegyetek eléje virágot és gyújtsatok mellette gyertyavilágot.

Ismerjétek Mindszenty életét, tudjatok tetteirôl, szenvedéseirôl, tanításáról -- és arról beszéljetek gyermekeiteknek és ismerôseiteknek.

És ami a legfontosabb: kövessétek tanítását, utánozzátok példáját, legyetek hozzá hasonlóak hitben, reményben, szeretetben és a többi erényekben; legyetek hozzá hasonlóak mint keresztények is és mint magyarok is, hogy Mindszenty Józsefnek, a szent magyarnak közbenjárására egy új, erôs, erényes magyar generáció nôjön fel otthon is, az elszakított területeken is és az emigrációban is!

Imádkozzunk mindezért az Egyházzal, amint a lelkipásztorok miséjében könyörög:

Istenünk, híveid világossága, lelkek pásztora, Te adtad Egyházadnak Mindszenty Józsefet, hogy nyájadat tanító szavaival éltesse, példájával irányítsa; az ô közbenjárására add meg nekünk, hogy az utat, amelyen példájával vezetett, el ne vétsük, és a hitet, amit szavával tanított, megtartsuk. A mi Urunk, Jézus Krisztus, a Te Fiad által, aki Veled él és uralkodik a Szentlélekkel egységben, Isten mindörökkön örökké. Amen.


4. Krisztus munkáját folytatta... -- Dicséret
4. Krisztus munkáját folytatta...	Dicséret
(1978. május 6-án, húsvét hetedik vasárnapján mondott homília)

A mai evangéliumban a mennybe készülô, búcsúzkodó, tôlünk elváló Jézus beszél. Valójában imádkozik. A mennyei Atyához beszél és neki mondja el legbensôbb érzéseit. De imádsága hangos. Apostolai elôtt imádkozik és így lesz imája a legszebb kinyilatkoztatás számunkra. Égre emelt szemmel imádkozik és azt kéri az Atyától, dicsôítse meg, mivel Ô is megdicsôítette az Atyát. Megdicsôítette azzal, hogy a rábízott munkát a földön elvégezte. Az volt rábízva, hogy örökéletet adjon embertestvéreinek, akikhez hasonló lett mindenben, kivéve a bûnt.

Jézus munkáját ismerjük. Állott az háromévi tanításból. Három éven át tanította, bizonyította, hirdette, hogy Isten mennyei Atyánk, aki szeret bennünket, magának akar valamennyiünket, vár bennünket országába, hogy örök boldogságában részesítsen. Faluról falura, városra városra járt, és akik melléje gyûltek, azoknak hirdette, hogy egy a szükséges: az Atya szeretete, igazságának keresése, akaratának teljesítése. Leült a hegyre, kihirdette a nyolc boldogságot és elmondta a hegyi beszédet. Hirdette, hogy minden ember az Isten gyermeke, és tudta nélkül semmi se történhet velünk. Azt mondotta, a mennyei Atya szeretetének nemcsak tárgyai, hanem eszközei is mi vagyunk. Szeret bennünket, és bennünk, általunk szeret. Felejthetetlenül szép példabeszédekkel elmondta az Isten országát és annak titkait.

Állott Jézus munkája háromévi fáradozásból. ,,Körüljárt és jót cselekedett'', mondja tömören az evangélista. Meggyógyította a betegeket, megvigasztalta a szomorkodókat, kenyeret szaporított az éhezôknek, a vizet borrá változtatta fiatal házasok örömére, halottakat támasztott föl és visszaadta ôket szeretteiknek, sajnálta a bûnösöket, megbocsájtotta vétkeiket és kérte ôket, hogy többé ne vétkezzenek. Érintette a vakok szemét, a leprások sebeit, a vízkórosok dagadt tagjait. A szíve tele volt jósággal és szánalommal.

Fôleg pedig állott Jézus munkája szenvedésbôl, fájdalmas kereszthalálból. Szeretetbôl áldozta föl magát értünk. Az Atya akarata volt, hogy üdvösségünkért adja életét. Úgy szerette az Isten a világot, hogy egyszülött Fiát küldte hozzánk, és a Fiú úgy szeretett bennünket, hogy meghalt értünk. A keresztfán halt meg. Kezét-lábát átszegezték, szívét lándzsával átverték. Vér és víz csurgott oldalából, ahogy a fán függött lehajtott fejjel, sebektôl borítva. Kékségétôl, sebeitôl gyógyultunk meg, mint a próféta jövendölte.

Mivel Krisztus a munkát elvégezte, és azzal az Atyát megdicsôítette, az Atya is megdicsôítette Ôt. Megdicsôítette a feltámadás fényességével és a mennybemenetel tündöklésével. Minden hatalmat neki adott az égen és a földön, és mindent a lába alá vetett. Jobbjára ültette és a mindenség királyává tette. Aztán nevet adott neki, amelynek hallatán minden fej meghajol az égben és a földön, és minden nyelv vallja, hogy Jézus az Isten Fia, az Atya ,,dicsôségének kisugárzása és lényegének képmása''.

De a mennybe visszatért Jézus folytatja a munkát az Atya jobbján. Folytatja pedig kétféleképpen: az égben közbenjárásával, a földön pedig az apostolok és utódaik küldésével.

Az Atya jobbján ülô Jézus állandóan, szüntelenül közbenjár övéiért, mert a világ üldözi, lenézi, megveti, lekicsinyli ôket. Közbenjár értünk, hogy a hitben és a kegyelemben maradjunk, megerôsödjünk és gyümölcsöt teremjünk. Közbenjárásával ôriz bennünket az Isten, és egymás szeretetében, és az Egyház közösségében. Könyörög értünk, hogy se Tôle, se az Egyháztól, se egymástól semmi viszontagság, megpróbáltatás, semmi földi vagy föld fölötti hatalom ne válasszon el bennünket.

A munka folytatásának földi módját jól ismerjük. Az Üdvözítô apostolokat választott magának, hatalmát átadta nekik, pásztoroknak rendelte ôket azok fölé, akik megkapták az örök életet. És az apostolok kézföltétellel utódokat, újabb pásztorokat állítottak, nemcsak azért, hogy az evangéliumot hirdessék és új tanítványokat szerezzenek Krisztusnak, hanem azért is, hogy akik megkapták az örök életet, azokat abban megôrizzék és megerôsítsék, így folytatódik a megtartó, megôrzô, megerôsítô munka a világ végéig.

Éppen azért van, hogy ma a lelkünk elôtt nemcsak a mennyekbe visszatérô Krisztus áll, hanem Mindszenty bíboros is, az apostolok utódja, aki három éve ezen a napon halt meg.

,,Aki hisz bennem, ugyanazokat a tetteket fogja tenni, amiket én cselekedtem.'' Mindszentyre ugyanaz a munka volt bízva, amit Jézusra bízott az Atya. Azt a munkát kapta, hogy ismertesse meg magyar testvéreivel ,,az egyedüli igaz Istent és akit küldött, Jézus Krisztust''. Ezzel adjon nekik örök életet és abban ôrizze meg és erôsítse meg ôket. Mint Jézus munkáját, Mindszenty bíboros munkáját is ismerjük. Röviden összefoglalva mondhatjuk: tanított, jót tett és szenvedett.

Tanított. Elôször tanított Zalaegerszegen, azután Veszprémben, és amikor Esztergom érseke lett, tanított a fôvárosban és az egész országban. Három és fél év alatt szinte minden nagyobb városban megfordult. Hirdette Krisztust, dicsérte a Szûzanyát, tanította a keresztény erkölcsöt, az erényeket, a parancsokat, védte az Egyházat, tiltakozott a rossz ellen. Bátorította, buzdította, erôsítette a magyar népet a nagy megpróbáltatások közepette. Beszédeibe beleszôtte a magyar történelmet, a magyar szentek és a nagy magyarok példáit. Védte a múltat és élesztgette nemzetünk megszentelt hagyományait. Közben tanított írásaival, szépséges körleveleivel, amelyek szinte egymást érték három és fél év alatt. Élete végén emigrációba jött, és tanított bennünket, idegenbe szakadt magyarokat.

Jót tett. Zalaegerszegen minden évben 35 szegénysorsú gimnazista tanulót segített, megfizette a tandíjukat, lakásukat és ellátásukat biztosította. Megszervezte a ,,házapostolokat'', hogy látogassák a betegeket, az idôseket, a fiatal házasokat, a bebörtönzötteket és segítette ôket. Az öregeknek otthont épített. Templomokat, zárdákat, iskolákat, plébániákat épített. A háború végén ,,koldustarisznyával a nyakában kiállt a világ országútjára'', kért, könyörgött, esdekelt, hogy népét segítse. Aztán látogatta a gyûjtôtáborokat, a börtönöket, hogy a háború áldozatait vigasztalja. Tiltakozott a kitelepítések ellen, pártfogásába vette a kiüldözötteket, kereste, vigasztalta a kivándoroltakat. Védte az emberi jogokat. Híjával volt az anyagiaknak, de ragyogott a jóságtól, a szeretettôl, az irgalmasságtól. Még bebörtönözve is jót tett: misestipendiummal segítette a szeminaristákat. Amikor közénk jött az emigrációba, bennünket keresett, látogatott, vigasztalt. Betegen, papucsban bejárta a szabad világot, hogy magyarjait meglátogassa.

Szenvedett. Hosszan, keservesen szenvedett. Többet szenvedett, mint akármelyik bíboros napjainkban. Úgy szenvedett, mint Krisztus. Támadták, üldözték, csúfolták, végül el is fogták, megkínozták és börtönbe zárták. Könnyek nélkül nem tudjuk idézni, mit tettek vele: lemeztelenítették, megbotozták, bohócruhába bújtatták, nem engedték aludni, egyéniségébôl drogokkal kiforgatták. Hálás magyar népe fellázadt a zsarnokság ellen és kiszabadította a fogságból. De csak pár napig volt szabad. A gonoszok elôl az amerikai követségre menekült, ahol fogoly-vendég volt 15 évig. És amikor onnan kijött, magára vette élete legnagyobb keresztjét -- a számûzetést. Szenvedését népéért ajánlotta föl. ,,Népem sorsa mellett a magam sorsa nem fontos.''

Három éve, hogy meghalt, és azóta az égben folytatja azt a megtartó, megôrzô, megerôsítô munkát, amellyel Krisztus megbízta. Az égben könyörög és közbenjár az Atyánál és Krisztusnál, hogy megtartson hitünkben, megerôsítsen magyarságunkban és megôrizzen az Isten, az Egyház, a haza és egymás szeretetében. Az égben imádkozik, hogy a megpróbáltatások között össze ne törjünk, reményünket el ne veszítsük. Könyörög értünk, hogy szentül éljünk, bûnnel magunkat tönkre ne tegyük. Az égben folytatja a munkát, hogy a magyar haza mindig Pannónia Sacra, a Szûzanya virágos kertje legyen, és soha, semmiféle törekvés ne szakítson el bennünket az Egyháztól.

Ma, halálának harmadik évfordulóján a mennybe visszatérô Jézus imáját imádkozza értünk: ,,Szentséges Atyám, értük könyörgök, akiket nekem adtál ... Átadtam nekik tanításodat, de a világ gyûlöli ôket, mert nem a világból valók, amint én sem vagyok a világból való. Nem azt kérem, hogy vedd ki ôket a világból, hanem hogy ôrizd meg ôket a gonosztól.''

Mint Jézus, Mindszenty bíboros is a földön elvégezte, és az égben folytatja a rábízott munkát. A földön megdicsôítette az Atyát, és az Atya is megdicsôítette ôt. Nevet adott neki. Ô lett a legismertebb magyar, a legdicsôbb magyar. Szent magyar lett, akinek nevét imában hálába, boldogan reménykedve suttogják magyar testvérei. Érezzük, biztosra vesszük, hogy az oltár dicsôsége vár rá. Máriacelli sírjából kiemelkedik, hazaszáll, mint az egyház glóriolás szentje, neve pedig bekerül a római misekönyvbe és a papok breviáriumába. Amen. Adja Isten, hogy úgy legyen!


5. Jó pásztorunk -- Dicséret
5. Jó pásztorunk	Dicséret
(1979. május 6-án, Jó Pásztor vasárnapján New Brunswickban mondott homília)

A Gondviselô Isten jóságából Jó Pásztor vasárnapját és Mindszenty bíboros halálának évfordulóját egyszerre ünnepeljük. Ezen a szép tavaszi vasárnapon szeretettel, kegyelettel, mély érzésekkel gondolunk Mindszenty bíborosra, mint jó pásztorunkra, és hálálkodunk érte. De mindenekelôtt, mint juhai és bárányai, Jézushoz, a föltámadotthoz, a megdicsôülthöz, örök Jó Pásztorunkhoz simulunk. Ôt dicsérjük és imádjuk, mert ,,az Ô kezére vagyunk bízva''. Övéi vagyunk. A zsoltárossal hívunk mindenkit:

Gyertek, daloljunk boldogan az Úr elôtt,

Lépjünk hozzá, dicsérjük Ôt,

Harsogja himnuszunk az áldást.

Gyertek, imádjuk, boruljunk eléje,

Urunk és Alkotónk elôtt roskadjunk térdre.

Hiszen Ô a mi Istenünk,

Mi pedig mezejének népe,

Földjének legelészô nyája.

(Zsolt. 95,1.2.6.7; Farkasfalvy Dénes fordítása)

Hogy megértsük, ki Ô nekünk, milyen viszonyban van velünk és mennyire szeret bennünket, Jézus példákat és hasonlatokat mondott magáról. Hasonlította magát a szôlôtôkéhez és mondotta: ,,Én vagyok a szôlôtô és ti vagytok a szôlôvesszôk. Aki énbennem marad, és én benne, az terem sok gyümölcsöt'' (Jn 15,1.5). Forrásnak mondta magát és kiáltotta: ,,Aki szomjazik, jöjjön hozzám és igyék, és ô is élô víz forrása lesz'' (Jn 7,37). Hasonlítottá magát az égô gyertyához és mondotta: ,,Én vagyok a világ világossága. Aki engem követ, nem jár sötétségben, hanem övé lesz az élet világossága'' (Jn 8,12). Hasonlította magát az úthoz és azt mondta: ,,Én vagyok az út... Senki sem juthat az Atyához, csak általam'' (Jn 14,6). És valószínûen egy verôfényes szép napon lehetett, talán tanítványaival a kék ég alatt egy zöld dombon állhatott, és a távolban nyáját legeltetô pásztort láthattak, amikor kijelentette és megismételte: ,,Én vagyok a jó pásztor, aki életét adja juhaiért'' (Jn 10,11.19).

Mindezek a képek és hasonlatok Szent János evangéliumában vannak, mert ô az az evangélista, aki hangsúlyozza, hogy ,,a kegyelem és igazság Jézus Krisztus által lett osztályrészünk'' (Jn 1,7).

A pásztornak a képe jól ismert volt az Ószövetségben. Mindenki tudott a pásztorról, aki dombról dombra terelgeti nyáját, friss forráshoz vezeti juhait és bárányait. Mindenki tudta, ha elveszett egy bárány, a pásztor utánamegy, gyengéden kiszabadítja a bozótból és vállára véve, örvendezve viszi haza a többihez. Mindenki tudta, hogy a pásztor a karjában hozza a gyöngét, bekötözi a megsérültet, saját élete kockáztatásával védi a nyáját és gyakran maga is áldozat lesz juhaiért és bárányaiért.

Köztudott volt Izraelben, hogy a pásztor búja, öröme, gazdagsága, életének értelme a nyája. Pásztor és nyáj egymástól elválaszthatatlanok. Együtt élnek, együtt vesznek. Ha megverték a pásztort, szétszórták a nyáját is. Köztudott volt Izraelben, hogy a pásztortól van a nyáj épsége, szépsége, jóléte, biztonsága. A pásztor nélküli nyáj szánalmas látvány. Szétszóródik és vadállatok és tolvajok martaléka lesz. Jézus egyszer a tömegen szánakozott és azt mondta, ,,olyan volt, mint a pásztor nélküli juhok'' (Mt 8,36).

Közismert volt az is, hogy rossz pásztorok is vannak, akiknek érdeke nem a nyáj jóléte, hanem önmaguk jómódja. Ezek a gyöngét nem gyámolítják, a sérültet nem gyógyítják. A rossz pásztorok felélik a nyájat. A nyáj húsa, teje, gyapja, zsírja kell nekik csupán. Jaj, a rossz pásztoroknak, kiáltja prófétájával az Úr.

A régi idôkben a pásztorkodás olyan általános foglalkozás volt, hogy a Szentírásban a legszentebbek és a legjobbak között, azok között, akikben különösen kedve telt az Úrnak, sokan foglalkozás szerint pásztorok voltak. Pásztor volt Ábel, Ádám és Éva gyermeke. Szelíd és jóságos pásztor volt, aki nyájának legjavát áldozta az Úrnak. Szent, szeplôtelen áldozatára, amelynek illata felszállott az égbe, testvére kegyetlenkedésbôl piros vérét is ráharmatozta. Foglalkozás szerint pásztor volt Ábrahám is, a választott nép atyja, és lélek szerint mindazok ôse, akik Krisztusban, a Jó Pásztorban hisznek. Amikor az Úr parancsára elhagyta szülôföldjét, mint pásztor, kecskéit, juhait, szamarait, marháit hajtva ment arra a földre, amelyet az Úr mutatott neki.

Pásztorkodott Mózes is. Mádiánban apósának a nyáját ôrizte, amikor az égô csipkebokrot észrevette. Letette pásztorbotját, levetette saruját, letérdelt a legelôre és a lángoló csipkebokorból hallotta, hogy az Úr Izrael pásztorának rendelte. A zsoltár mondja, hogy amint a pásztor a nyáj élén járva vezeti azt a viharban, úgy vezette Mózes Jákob és József fiait, amikor Egyiptomból menekültek:

A felhôk bôven ontották a vizet,

a felhôk megdördültek;

a villámok beragyogták az egész földet;

a föld megingott és remegett,

mint egy nyáját, népedet vezetted

Mózes és Áron kezével (Zsolt 77,18.21).

Mózes volt az elsô a választott nép történetében, aki nemcsak foglalkozás szerint, hanem átvitt értelemben is pásztor lett. Vezetésével, a törvény kihirdetésével, a szövetség megkötésével, aggódásaival, imáival és csodáival a pusztában vándorló nép jó pásztora lett.

Mózest követte Dávid, a szent király, akinek nemzetségébôl született Jézus, örök jó pásztorunk. Dávid foglalkozása is a pásztorkodás volt. Pirospozsgás, bátor, ügyes, parittyás pásztorfiú volt, amikor az Úr kiválasztotta. A legelôrôl hívta el, hogy Izrael királya legyen. ,,Legeltesd népemet, Izraelt'' (Sám 5,3), légy jó pásztora, mondta neki. Dávid király egész életében pásztornak érezte és tudta magát

A próféták között foglalkozás szerint pásztor volt Ámosz. Tekóában pásztorkodott és onnan küldte az Úr Bételbe prófétának. Ámosz volt az elsô, aki megjövendölte, hogy az eljövendô Messiás jó pásztor lesz. Ez a jövendölés témája lett más prófétáknak is, és így történt, hogy a választott nép tudatában az Istennek is és a Messiásnak is a jó pásztor lett a képe. Az egyik legszebb és legnépszerûbb zsoltár az Istenrôl, mint jó pásztorról énekel:

Az Úr a pásztorom,

és nem hiányzik semmi,

mert zöld mezôn hagy elpihenni,

csendes vizek mellé visz engemet,

hogy felüdítse lelkemet,

s nevéhez illôen

dús legelô felé vezet.

Ha járok vaksötétben,

veszély nem rémít, mert velem vagy ott,

a te pálcád, a te pásztorbotod,

az lesz vezérem.

(Zsolt. 23,1-4; Farkasfalvy Dénes fordítása)

És a Messiás, aki Betlehemben születik, mondja a próféta, jó pásztora lesz a választott népnek:

,,Te, Betlehem, Júda földje,

Belôled származik majd a vezér,

aki népemnek, Izraelnek pásztora lesz'' (Mt 2,6).

Mikor Jézus magát jó pásztornak mondta, a jövendölések beteljesedését és istenségét is állította. Az Ószövetségben a jó pásztorok -- különösen Mózes és Dávid --, az Ô elôképei voltak. Mint jó pásztor, Jézus az új Mózes, Ô az új Dávid. Az Ótestamentumban minden jó pásztor rámutat, és az Újtestamentumban minden jó pásztor hozzá tekint vissza. A jó pásztor a legszebb képünk Jézusról, benne van minden, amit hiszünk róla.

Jézus az örök jó pásztor. Valójában Ô az egyetlen jó pásztor -- egyedül Ô a jó pásztor, mert Övé a nyáj. Mi vagyunk ,,legelészô nyája''. A földön Ô állítja, Ô rendeli a jó pásztorokat. Szentlelkével választja ki ôket, a Lélek erejével alakítja, formálja és küldi ôket, hogy nevében és neki gondját viseljék a nyájnak, azt legeltessék és táplálják. ,,Legeltesd juhaimat, legeltesd bárányaimat'' (Jn 21,14-17). Jó pásztorok küldésével bizonyítja, mennyire szeret bennünket, milyen drágák vagyunk a szemében.

Jézus, a jó pásztor adta nekünk Mindszenty bíborost jó pásztorunknak, akiért ma hálálkodunk. Azért szeretjük, azért tiszteljük, azért kiáltjuk szentnek, mert jó pásztorunk volt. Alig hogy megkapta papi hivatását, még szeminarista volt, amikor elhatározta, hogy nem lesz más, csak lelkipásztor. Nem akar teológiai tanár lenni, nem akar semmi egyházi méltóságot, nem keres kitüntetést, se elismerést -- csak lelkipásztor akar lenni. Népének az evangéliumot akarja hirdetni, a szentmisét akarja nekik bemutatni, a szentségeket akarja nekik kiszolgálni, az erényekre akarja ôket tanítani, a parancsokat akarja nekik megmagyarázni, a Szentlélek ajándékait akarja nekik közvetíteni, ha vétkeztek, a bûneiktôl akarja ôket föláldozni, a kegyelemben akarja ôket megôrizni, és akik eltévelyedtek, a nyájba, Krisztus Egyházába akarja ôket visszahozni.

És amikor Esztergom érseke, az ország fôpapja lett, nyilvánosan, egy szörnyû orkánban, amely áthúzott az ország fölött, megújította elhatározását: ,,Akarok jó pásztor lenni, aki életét adja juhaiért... Akarok lenni népem lelkiismerete. Hivatott ébresztôként kopogtatok lelketek ajtaján. A föltetszô tévelyek ellenében az örök igazságot közvetítem népemnek és nemzetemnek. Ébresztgetem nemzetünk megszentelt hagyományait, amelyek nélkül egyesek talán igen, de a nemzet nem élhet.''

Dús mezôkre, a legtisztább forrásokhoz vezette nyáját: Jézus, Egyház, a Szûzanya, az engesztelés, a magyar történelem, a magyar szentek, egyházközségi élet, keresztény demokrácia, szent magyarság... De a gonoszság feltámadt ellene, és nyájától erôszakkal elszakította. A nyáját is és a pásztort is üldözte. Sírt a pásztor, sírt a nyája. Szenvedett a pásztor, szenvedtek juhai és bárányai. Áldozat lett a pásztor és áldozat lett a nyája.

Mindszenty jópásztorsága hasonló lett ahhoz, amit Szent János látott jelenéseiben: ,,Akkora sereget láttam, hogy nem lehetett megszámolni. A Bárány elôtt álltak, fehér ruhába öltözve, kezükben pálmaágakkal... Harsányan mondták: »Üdv Istenünknek, aki a trónon ül és a Báránynak!«... A vének közül az egyik (a látomást) megmagyarázta: »Ezek nagy szorongatásból jöttek, és ruhájukat fehérre mosták a Bárány vérében... A trónon ülô oltalmat nyújt nekik... A Bárány legelteti ôket, az Isten meg letöröl a szemükrôl minden könnyet...«'' (Jel 7,9.11-17).

Izaiás próféta jövendölte, hogy Jézus, az örök jó pásztor és mindazok, akiket maga helyett jó pásztornak rendelt, mind ,,fájdalom férfia'', ,,szenvedô szolga'' lesz. A nyájért mind áldozattá lesz. De fájdalmuk, szenvedésük, áldozatuk nem lesz hiába. Azzal nemcsak a rájuk bízott nyájat, hanem még a ,,hatalmasokat'' -- ellenségeiket -- is üdvözítik.

Nemcsak Jézus, az isteni jó pásztor, hanem Mindszenty bíboros, jó pásztorunk is lelkünk elôtt áll, amint a jövendölést olvassuk. Jó Pásztor vasárnapján, Mindszenty bíboros halálának évfordulóján vigasszal, örömmel, hálával telünk el a sugalmazott kijelentésektôl:

,,szenvedésével sokakat megigazulttá tesz szolgám...

osztályrészül sokakat adok neki,

és a hatalmasok zsákmánya lesznek,

amiért életét halálra adta

és a gonoszok közé sorolták'' (Iz 53,11.12).

Ezen a szép tavaszi napon, Jó Pásztor ünnepén és Mindszenty bíboros halálának évfordulóján mondjunk hármas imádságot: 1. a hála imáját, hogy Jézus örök, isteni jó pásztorunk, és hogy Mindszenty bíborost nekünk jó pásztorunknak rendelte; 2. kérô imádságot, hogy Jézus az isteni jó pásztor adjon nekünk jó pásztorokat, Mindszenty bíboroshoz hasonló püspököket, ôt pedig dicsôítse meg a szentek dicsôségével; 3. a fogadalom imáját hogy Jézustól, isteni jó pásztorunktól soha el nem szakadunk, és akiket jó pásztornak hozzánk küld, azokat követjük. Amen.


6. Az evangélium hirdetôje -- Dicséret
6. Az evangélium hirdetôje	Dicséret
(Homília a Politikai Foglyok szentmiséjén Mindszenty bíboros sírjánál Máriacellben, 1985. május 17-én.)

A nagy, szent bíboros, akinek vágya az volt, hogy sírja Máriacellben legyen, halott poraiban is a Szent Szûzhöz, a Boldogasszonyhoz vezet bennünket, mert aki a Szûzanyát megtalálta, az megtalálta az Életet -- az Élet pedig az áldott Krisztus, aki a Szent Szûztôl született. Vonz bennünket a Szent Szûz, kegyelmeinek illatában futunk, szaladunk az Élethez, az Igazsághoz, a Világossághoz -- Jézus Krisztushoz.

Ezen a szépséges helyen, amely tele van imával, áhítattal, amelyen oly sok a magyar emlék, érték és vonatkozás, a Szép Szeretetnek ebben a meleg otthonában, Mindszenty bíboros és a Szûzanya jelenléte megerôsíti számunkra Jézus valóságos jelenlétét. A Szent Szûz is és Mindszenty bíboros is azért van itt, mert itt van Jézus.

Ma a mennybe visszatérô, apostolainak küldetést adó és felemelt kézzel ôket megáldó Jézus jelenlétében vagyunk. A küldetésbôl, amelyet Jézus adott apostolainak, jön az Egyház élete, ereje, aktivitása, szépsége, termékenysége.

Ebbôl a küldetésbôl van az Egyház kétezer éves nyugtalansága: a föld minden sarkába és szögletébe, minden világrészbe és országba elvinni az evangéliumot; minden népnek, nemzetnek, törzsnek, nyelvnek hirdetni, hogy higgyenek benne, elfogadják, szeressék, örüljenek neki és szerinte éljenek.

Ebbôl a küldetésbôl van az Egyház bátorsága és hôsiessége: vérontás árán, szenvedés és üldözés árán is hirdetni az evangéliumot és örvendezni, ha üldözik érte.

Ennek a küldetésnek a teljesítésével bizonyítja az Egyház, hogy Krisztus szeplôtelen jegyese, szereti és hûséges hozzá. ,,Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot'' (1Kor 9,16)!

Az evangélium, az örömhír pedig maga Jézus! Mint Szent Pál mondja a mai szentleckében: Jézus élete, léte, személye, munkája, tanítása, szenvedése, halála, feltámadása, mennybemenetele az evangélium, a jóhír, amelyet a tanítványok hirdetnek.

Az evangélium, a jóhír, amelyet az apostolok és utódaik hoznak az, hogy Jézusban az Atya szeret és átölel bennünket; érte megbocsátja bûneinket és vele együtt országa örököseivé tesz bennünket.

Az evangélium, a jóhír, amelyet a tanítványok szétvisznek az egész világba az, hogy Jézusban kaptuk meg a világosságot, a reményt, és benne mutatta meg az Atya erejének hatalmát.

Jézus az örömhírünk. Ô az örök Ige, aki kezdettôl fogva volt, de az idôben testté, emberré lett, köztünk lakozott és azoknak, akik hisznek benne, hatalmat adott, hogy Isten gyermekei legyenek.

De az Atya kifürkészhetetlen akaratából és hozzánk való jóságából, Jézus nemcsak az evangéliumunk, az örömhírünk, hanem annak hirdetôje is. ,,Az Úr lelke rajtam, mert fölkent és elküldött, hogy örömhírt vigyek a szegényeknek.'' Minden szem rajta függött a zsinagógában és így szólt: Ez az örömhír. Itt az evangélium. ,,Ma fületek hallatára beteljesedett az Írás'' (Lk 4,16).

Jézus a mester. Ô a tanító, a rabbi, a prédikátor, a példakép, hogyan hirdessék a tanítványok az evangéliumot. Jézus tekintéllyel és félelem nélkül tanított. Nem nézte az emberek személyét és nyíltan megmondta, ha hitetlenséget, kétszínûséget, bûnt látott. ,,Nyíltan beszéltem, mindenki füle hallatára. Mindig a zsinagógában és a templomban tanítottam, ahová minden zsidónak bejárata van. Titokban nem mondtam semmit'' -- mondta Jézus a fôpapnak (Jn 18,20).

A nép követte és szerette, de a hatalmon lévôk gyûlölték, gyalázták, üldözték. Azzal vádolták, hogy félrevezeti a népet, forradalmat készít elô, felbôszíti a rómaiakat, akik már úgyis ott vannak és elpusztítják a szentélyt és a nemzetet. A hatalomban lévôk és a politikai pártok rágalomhadjáratot rendeztek ellene, kémeket küldtek rá, végül is elfogták, törvény elé hurcolták, hamis tanúkat állítottak és addig ágáltak ellene, míg halálra nem ítélték.

Szent Péter mondja, hogy tudatlanságból tették, amit tettek és Szent Pál könnyek között írja, hogy a világ fejedelmei nem ismerték föl Jézusban ,,az Isten rejtett bölcsességét, mert ha felismerték volna, nem feszítették volna keresztre'' (1Kor 2,7.9).

A mester sorsa a tanítványok sorsa. ,,Ha engem üldöztek, titeket is üldözni fognak.'' A tanítványok is átkot, üldözést, szidalmazást, rágalmazást, megvetést, halált kaptak a jóhírért, amit hoztak. ,,Szinte salakja lettünk ennek a világnak, mindenkinek söpredéke mostanáig'', mondja Szent Pál (1Kor 4,13).

Tíz évvel ezelôtt temettük el ezen a szent helyen Mindszenty bíborost és emléke azért él közöttünk, azért vagyunk neki hálásak, azért dicsérjük és tiszteljük mint szentet, mert beteljesítette a küldetést, amit mint az apostolok utóda kapott és hirdette az evangéliumot. Úgy hirdette, amint Krisztustól és az apostoloktól tanulta: bátran, hûségesen, fáradhatatlanul. Akik ismerik írásait, tudják, milyen gyakran hivatkozik Jézus szavaira: ,,hirdessétek az evangéliumot, tanítsatok minden nemzetet''. Az Egyház küldetése a tanítás, mondotta. Az Egyház nem lehet hûtlen Krisztus akaratához, nem térhet ki a parancs elôl, hogy az evangéliumot prédikálja, hogy tanítson és ezzel szolgálja a nemzetek jólétét.

Az evangélium igazság, béke, szeretet, megbocsátás, szabadság, egymás elfogadása és gyámolítása, együttmûködés, erények gyakorlása Jézus Krisztusban. Az evangélium azt jelenti, hogy Krisztusnak joga van hozzánk és nekünk jogunk van Krisztushoz, mert benne, általa, érette teremtettünk, mert az ô teste és annak teljessége vagyunk.

,,Ahol az evangéliumot elfogadják, ott istenfélô polgárok vannak, ott megvan a törvény tisztelete, ott szilárd a belsô rend, és ahol szilárd a belsô rend, ott erôs az állam ... Az igazi demokrácia elveit az evangéliumból merítettük és a demokráciát nem önzô törekvéseket takaró jelszónak használjuk'', mondotta Mindszenty bíboros.

Az evangélium hirdetéséért ugyanazt kapta, amit Jézus, a mestere, és az apostolok, és amit a szent püspökök egész sora kapott a történelem folyamán: átkot, rágalmat, gyûlöletet, üldözést, börtönt, megkínoztatást, számûzést. Ráfogták, hogy lázít, forradalmat szervez, és mint annak idején a zsidók mondták Jézusról, ,,szidalmazza a megszálló nagyhatalmat''. Mindszenty neve még most is tiltott otthon.

Minderre mi szomorúan mondjuk, hogy ellenségei nemcsak rosszakaratból, hanem tudatlanságból cselekedtek, mert ha tudták volna, hogy a bíborost az Ég adta a magyar népnek a legnehezebb idôkben, soha nem tették volna vele azt, amit tettek.

Tíz évvel ezelôtt mondta König bíboros, hogy Mindszenty halálában is beszél. Mindszenty sírjából is tanít és hangja mind erôsebb lesz. Máriacellbôl, ebbôl a sírból száll a hangja a hazába és az emigrációba, és mind tisztábban hallja azt minden magyar. A tanítás egy jottányit se változott az elmúlt negyven év alatt: Testvéreim, magyarok, számunkra, hazánk számára, a nemzetünk számára nincs más alap, nincs más fundamentum, csak Jézus Krisztus. Az evangélium a mi alaptörvényünk. Folytassuk azt, amit Szent István ezer évvel ezelôtt elkezdett.

Mindszenty bíboros a Szûzanyának is engedelmeskedett, amikor az evangéliumot hirdette. ,,Tegyétek azt, amit parancsol'', mondta Mária a kánai menyegzôn, amikor Jézus az evangélium hirdetését nyilvánosan elkezdte (Jn 2,5). A Szûzanya adta a legszebb példát, hogyan teljesítsük a küldetést és hogyan hirdessük az evangéliumot. Ô volt az elsô, aki hitt az evangéliumban. Örvendezve fogadta és sietett vele Judea városába. Boldog lett, mert hitt annak a beteljesedésében, amit az Úr mondott neki (Lk 1,45).

Mindszenty bíboros nem szûnt meg a Szûzanya segítségét kérni, hogy az evangéliumot hûségesen hirdesse, és azt a magyar nép örömmel fogadta. Példája szerint, itt a sírjánál, ezen a kegyhelyen mi is Máriához imádkozunk. A Szûzanyát kérjük buzgón, forrón, nagy alázattal, de végtelen bizalommal, hogy közbenjárására az Egyház Mindszenty bíborost, az evangélium bátor hirdetôjét, a szentek dicsôségével hivatalosan megdicsôítse. A Szûzanyát kérjük nagyon szépen, imádkozzék értünk, hogy akiket Krisztus evangéliumának hirdetôivé rendelt, a püspökök és a papok, a hazában, az elszakított területeken és az emigrációban bátran, félelem nélkül, hûségesen hirdessék az evangéliumot és üldözés árán is tanítsák az Utat, az Igazságot és az Életet. Buzgón könyörögve a Szûzanyát kérjük, hogy az evangéliumot minden magyar testvér úgy fogadja és higgyen benne, mint ô tette.

És nagyon kérjük a Szûzanyát, nemzetünk pátrónáját és királynôjét, hogy hazánkban és az elszakított magyar területeken szabadon, akadálytalanul hirdethessék a magyaroknak az evangéliumot azok, akiket Krisztus küldött.

Tekints reánk kegyes arccal, édes Szûzanya. Nézd, mennyit szenvedett az evangéliumért Mindszenty bíboros, sok magyar püspök és pap. Nézz le a mennybôl és lásd, megtévedt emberek milyen sok akadályt vetnek az evangélium hirdetésének még most is a te virágos kertedben. Dicsô érdemeid által esd ki az Égben, hogy szabad, független, békés virágzó hazában élhessen magyar néped Szent Fiad evangéliuma szerint. Amen.


7. Két oszlopa igazságnak, két csillaga magyarságnak... -- Dicséret
7. Két oszlopa igazságnak, két csillaga magyarságnak...	Dicséret
(A 1985. szeptember 8-i youngstowni Szent István búcsún mondott homília)

Ez a nap Szent István király és Mindszenty bíboros emlékének van szentelve. A nevük cseng a fülünkben; az alakjuk tündöklik elôttünk; miattuk jöttünk össze ezen a szép helyen.

Ezzel a szentmisével megújítjuk Krisztus örök áldozatát a szentek és az angyalok jelenlétében. Itt vannak a szeráfok, a kerubok, itt vannak a hatalmasságok és a fejedelemségek, itt van a Szûzanya és itt vannak az apostolok. Velük együtt örvendezünk, velük együtt borulunk le imádásban Urunk és Istenünk elôtt. Mindegyiket boldogan köszöntjük, de ebben a tündöklô, fényes nagy seregben ma, mi elsôsorban Szent István királyt és Mindszenty bíborost keressük. Könnyes szemmel keressük ôket.

Szent István király és Mindszenty bíboros két csillaga igazságnak, két fényoszlopa a magyar történelemnek. Az Isten, aki a nemzeteket teremtette, tette e két nagy fényt a magyar égre. Megjelenésüket 900 év választja el, de fényük egy, sugaraik ugyanazok, mert az elôtt, Aki felragyogtatta Ôket, ,,egy nap annyi, mint ezer év, és ezer év pedig annyi, mint egy nap'' (2Pét 3,8), ,,benne nincs változás, még csak az árnyéka sincs benne a változásnak'' (Jakab 1,17), és jósága, szeretete mindörökre ugyanaz (Zsolt 117,2).

Egünk csillaga és magyarságunk oszlopa lett Szent István, mert megvolt benne a bölcsesség és a bátorság, hogy országát a sziklára épített Egyházhoz kapcsolja és népét katolikus kereszténnyé tegye. Tette ezt viharban, külsô és belsô háborúkban, sok testi és lelki gyötrelemben. Az így biztosított hazában Szent István minden jóra, szépre, nemesre, szentre tanította népét. Mint Szent Pál tanítja az efezusiakat a mai Szentleckében, úgy tanított bennünket Szent István, ,,hogy lelki sötétségünk, tudatlanságunk és szívünk idegenkedése miatt ne álljunk értelmetlenül az Isten szeretete elôtt'', hanem higgyük, hogy ,,Jézusban van az igazság'' (Ef 4,20). Amint az apostol kéri híveit, úgy kért bennünket Szent István, ,,hogy szakítsunk pogány életmódunkkal, amely elôbb-utóbb romlásunkra lesz'' (Ef 4,21). Kért, tanított bennünket, hogy legyünk új emberek, akik újjászületnek Isten szerint igazlelkûségben és valódi jámborsággal. Példát adott, hogy a Szent Szüzet Nagyasszonyunknak, kegyes pátrónánknak hívjuk, és bajainkban segítségét kérjük.

A sziklára épített hazában, Szent István országában virágzott a földi és a természetfölötti élet. Virágzott vallás és magyarság. Hatalmas, szabad és boldog volt a haza. ,,Virágos kert vala híres Pannónia.''

Szent László kérésére az Egyház István királyt szentté avatta, a szentek dicsôségével felékesítette, tévedhetetlen tanító tekintélyével kijelentette róla, hogy az Égben van, hogy világító, ôrködô, eligazító csillaga legyen a magyarnak. Ô mutatja az utat a szent hit felé, a nemzeti egység felé, az igazságosság, a szeretet, a béke felé. Valahányszor sötétségbe, viharba, háborúba kerülünk, hozzá tekintünk; amikor zuhog a záporesô, hömpölyög az áradat, a szélvész nekiront a házunknak, hozzá imádkozunk, hogy kétségbe ne essünk, hogy se hitünkben, se magyarságunkban meg ne fogyatkozzunk.

Mindszenty bíboros is, mielôtt a magyar ég csillaga lett, bölcs ember volt, aki a sziklára épített hazát testével-lelkével, önmaga feláldozásával védte a vörös áradatban. Ô is viharban volt kezdettôl fogva. 1945. október 7-én, amikor Esztergomban érseki székét elfoglalta, óriási orkán húzott át a haza fölött. A Dunáról, az elszakított és a csonkamagyarországi hegyekrôl a kitört ablakokon át, tombolva fújt be a szél a bazilikába, vert be az esô és versenyzett a beszédét mondó bíborossal. Ebben a viharban tudta meg a nemzet, hogy a sziklára épített hazában egy csodálatos ember áll, hogy védje azt. A bíboros hangja túlharsogta a vihart:

,,Ha Isten-Atyánk és Mária-Anyánk segít, akarok lenni népem lelkiismerete, hivatott ébresztôként kopogtatok lelketek ajtaján, a föltetszô tévelyek ellenében az örök igazságokat közvetítem népemnek és nemzetemnek. Ébresztgetem nemzetünk megszentelt hagyományait, melyek nélkül egyesek talán igen, de a nemzet nem élhet... Róma és hazám, ti lesztek életem útmutató csillagzatai, céljai és boldog leszek, ha ebben a gondolatban éljük életünket, e két erénnyel megújul még a magyar föld színe, és e két erényért jutunk el az örök élet boldog révpartjára.''

Szörnyû viharban, üldöztetésen, szenvedésen, számûzetésen keresztül Mindszenty is csillaggá változott, szentté, hôssé lett magyarjai elôtt. Várjuk, imádkozunk, hogy az Egyház hivatalosan kanonizálja, hogy Szent Istvánnal együtt, világítóan, ôrködve, eligazítóan, bátorítóan árassza fényét a hazára is és ránk is: -- sziklára van építve a haza! Kereszténységünk és magyarságunk az alap. Ne féljünk a viharban, merjünk mindig keresztények és magyarok lenni!

Mindez nagyon szépen csengne odahaza, Magyarországon, de hamisnak hangzik az emigrációban. A valóság az, hogy mi, emigránsok, akik itt Youngstownban, Amerikában, ennek a két igézetes szép csillagnak, Szent Istvánnak és Mindszenty bíborosnak a fényében vagyunk, alig merünk rájuk tekinteni. Keressük ôket, de igazában alig merjük a szemünket rájuk vetni. Kívánjuk a jelenlétüket, de szemrehányást érzünk, szégyelljük magunkat társaságukban. Lehajtjuk a fejünket, és engedjük, hogy a könny patakozzék a szemünkbôl. Évszázadok óta mondja már a szent ének, hogy gyászos öltözetben sír a magyar, Szent István elôtt. Igazában, mélybôl feltörô zokogással, valóban keservesen csak az emigráns magyarok sírnak Szent István király és Mindszenty bíboros elôtt. Nehéz szívvel állunk elôttük, mert fájdalmas kérdések vannak bennünk.

Élhetünk-e mi az emigrációban úgy, mint Szent István és Mindszenty bíboros elvárja minden magyartól? Hozzá tartozunk-e mi még, részei vagyunk-e mi még a sziklára épített háznak, a magyar hazának? Az emigrációban gondolkodhatunk-e mi Szent István fejével és érezhetünk-e mi Mindszenty bíboros szívével? Tudunk-e mi a hazán kívül, idegen földön, idegen tájakon, ismeretlen országokban Szent István király és Mindszenty bíboros lábnyomában járni?

Tegyük fel a kérdést így: Érdemes-e magyarkodnunk itt, ebben az egyveleg, hasznot hajhászó, zabolátlan társadalomban, vagy bárhol a világon? Egyáltalán, logikus-e, ésszerû-e magyarnak lenni a hazán kívül? Mit érünk el vele, ha magyarságunkkal kérkedünk? Nem azok-e az ôszinték, a józanok, a becsületesek köztünk, akik lerázták a port a lábukról, nem tekintgetnek vissza, és minden gyökeret egyszerre, végzetes döntéssel elszakítottak, amely Szent Istvánhoz, Mindszentyhez, a hazához, a magyarsághoz fûzte ôket? El kell vágni a köldökzsinórt, hogy élhessen az, aki új életre született!

Így tett az a magyar, aki ebben az évben Amerika nemzeti ünnepén, július 4-én lett polgár Washingtonban és a televíziónak azt mondta, ô nem akar ,,American-Hungarian'' lenni, csak ,,American''! Ubi bene, ibi patria, ezt mondják a kozmopoliták. Ahol jól megy, ott van az én hazám, ott vagyok én otthon.

És nincs igaza annak a békepapnak, aki így méltatlankodott: ,,Ti, ott Amerikában, miért magyarkodtok, csúfoltok bennünket, tiltakoztok, rágalmaztok, mikor tulajdonképpen innen elszaladtatok, a hazának hátat fordítottatok? Halvány fogalmatok sincs, mit jelent itt élni magyar és katolikus életet. Nektek a magyarsághoz többé semmi közötök!''

Az igazság az, hogy idegen földön is, az emigrációban is, Szent Istvánhoz és Mindszenty bíboroshoz hûek lehetünk és hûek lehetnek hozzájuk gyermekeink is, unokáink is. Mi több, az Isten akarata és parancsa, hogy hûek legyünk ehhez a két nagy csillaghoz, és hûek legyenek gyermekeink is és unokáink is.

Mert az emigráció az Isten akarata. Az emigráció a diaszpóra, szent vetés az egész szántóföldön; szétszórt tiszta búza, vetômag vagyunk. Bennünket az Isten markolt föl abból a csûrbôl, ahová a legjobb, legszebb termését gyûjtötte, és szétszórt bennünket, hogy a világ rajtunk keresztül és bennünk ismerje meg Szent István királyt és Mindszenty bíborost, és a magyarokat, és rajtunk keresztül ismerje meg újból, hogy Jézusban van az igazság. Kihozott bennünket Magyarországról, mert bízik bennünk, hogy általunk, miattunk szebb lesz a föld, az ország, ahová kerültünk. És ahová bennünket vitt, oda vitte Szent Istvánt is, Mindszenty bíborost is, táncunkat, muzsikánkat, életünket és életmódunkat is. Mi nemes hajtások vagyunk, mi a nemes olajfa zöld gallyai vagyunk, amelyekkel nemesíteni, gazdagítani, javítani akar. Gazdag termést, szebb szellemi életet vár miattunk a Történelem Ura, a Nemzetek Alkotója. Szent István király is és Mindszenty bíboros is bízik, hogy az Úr akarata teljesül bennünk.

Prohászka Ottokár egyszer Budapesten az egyetemi templomban prédikált. Széttárta karját, magasra emelte fejét, aztán a mellére mutatott és a zsúfolt templomnak odakiáltotta: a mennyország pedig én vagyok! Isten országa itt van az én szívemben, az én életemben!

Hol vagy Szent István király? Hol vagy Mindszenty bíboros? Hol vagytok ti, két tündöklô magyar csillag? Itt, én fölöttem ragyogtok! Itt vagytok az én szívemben, az én életemben, az én akaratomban, az én emigrációs életemben! Se Szent István, se Mindszenty bíboros nincs messze tôlünk. Itt tündökölnek ôk az emigráció fölött. Szent Pál mondja, az Isten oly közel van hozzánk, hogy kikopogtathatjuk. Ôket is kikopogtathatjuk. Ôk a hajnalfény, melyrôl ma a Példabeszédek Könyve beszél, ,,a hajnalfény, mely biztonságot ad, és melyben csak elôrehaladhatunk'' (Péld 4,12).

Az emigráció nem kényelem és jólét, nem gondtalanság és gazdagság, hanem teher és áldozat. Az emigráció kereszt, melyet letenni nem tudunk, hanem azt vinnünk kell nemcsak saját magunk lelki javára, nemcsak azok javára, akik közé szétszórt bennünket az Úr, hanem az otthon maradt testvéreink testi-lelki javára is. Amint az Úr a kereszten adta magát értünk, mindnyájunkért, mi az emigráció keresztfáján, a szétszórtság keresztjén adjuk magunkat másokért! Elsôsorban magyar testvéreinkért.

Krisztus áldozat volt, Szent István is áldozat volt, Mindszenty bíboros is áldozat volt, és soha nem szabad elfelednünk, hogy mi is áldozatok vagyunk. Az emigráció magvetés, és ha csak a mag a földbe nem hull és ott el nem hal, egyedül marad, de ha elhal, bô termés lesz belôle (Jn 12,24). Ebben az áldozatban van az emigráció értelme.

Mindszenty bíboros, aki három évig társunk volt az emigrációban, elmondta, hogyan ôrizzük magunkban az áldozat tudatát. Ôt követve foglalom össze emigráns feladatainkat.

1. Soha, se nekünk, se gyermekeinknek nem szabad elfelejteni a hazát, ahonnan az Úr kihozott bennünket. Izrael fiai 430 évig voltak Egyiptomban, de egyetlenegy közülük nem felejtette el a földet, melyet az Úr adott Ábrahámnak. Viseljük a magyar haza sorsát szívünkön és naponként imádkozzunk sorsának jobbrafordulásáért. Vágyódjunk utána és szeressük, mint édesanyánkat.

2. Nem engedhetjük meg, hogy elveszítsük nyelvünket. Azok a szülôk, akik nem tesznek meg mindent, hogy gyermekeik és unokáik is beszéljék Szent István nyelvét, Szent László, Szent Erzsébet, Pázmány Péter, Arany János, Prohászka Ottokár, Mindszenty bíboros nyelvét, azok már nem hajnalfényben, hanem sötétben járnak és elvesztek. A nyelv a kötelék a haza és az emigráció között. Híd az, melyen közlekedünk. Ezt a köteléket nem szabad elszakítanunk, ezt a hidat soha nem szabad felégetnünk.

3. A magyar szentmise, a magyar istentisztelet, a magyar egyházi közösséghez való tartozás szent kötelesség. Az emigrációban azok vesznek el leghamarabb és nyomtalanul, akik elszakadtak a vallástól. Minden vasárnap Szent István király, Mindszenty bíboros, a magyar szentek, szent magyarok és testvérek várnak, hogy áldozatunkat -- a szeplôtelen, tiszta, lelki áldozatot bemutassuk a mennyei Atyának, és új erôt, új reményt, új bátorságot kapjunk életünkhöz. Ha valahol Amerikában még egy magyar templomot bezárnak, ha valahol ebben az országban még egy magyar istenházat eladnak, az minden emigrációs magyar örök szégyene és bûne lesz.

4. Ne forgácsoljuk el a magyar életet! Tartozzunk egybe, szeressük egymást, segítsük egymást mindenben. Ne egyéni kis keretekben gondolkozzunk, hanem a haza és az egész magyarság nagy, széles keretében. Rajtunk múlik Mindszenty bíboros szentté avatása; rajtunk múlik az elszakított magyarok sorsa; rajtunk múlik, hogy Amerika barátja legyen a magyar ügynek; rajtunk múlik, hogy nekünk is legyen kápolnánk Washingtonban, a kegytemplomban; rajtunk múlik, hogy legyen erôs, bátor katolikus újságunk; rajtunk múlik, hogy legyenek papjaink. Mindezt Szent István király és Mindszenty bíboros elvárják tôlünk.

5. És van még valami, amit Szent István király és Mindszenty bíboros elvár tôlünk. Itt, ezen a szép helyen, az emigrációban épített Csíksomlyói Szûzanya kegyhelyén tündöklik elôttünk a szent király és a bíboros. A kegyes Szûzanya, az irgalom anyja, a magyarok Nagyasszonya társaságában tündökölnek. Mert Szent István is és Mindszenty bíboros is nagyon szerette a Szûzanyát; állandóan hozzá fordultak, hozzá imádkoztak és valamennyiünket hozzá vezettek. Az ország felajánlása a Szûzanyának 1038-ban, amit Szent István tett és Boldogasszony éve, amelyet Mindszenty bíboros rendezett 1947-ben a bizonyíték, hogy mi a Szûzanya népe és nemzete vagyunk.

Szeressük a Szûzanyát! Naponként imádkozzunk hozzá, kérve segítségét és oltalmát. Naponként ajánljuk fel neki magunkat és szeretteinket, és Szent István és Mindszenty bíboros példáját követve, ajánljuk fel neki édes hazánkat, Magyarországot és minden magyar testvért, akárhol legyen, akárhol éljen, akárki legyen. A Szûzanya van legközelebb Urunkhoz, Jézus Krisztushoz. Ha Ô imádkozik értünk, hazánk újra szép, nagy, szabad és virágzó lesz, és számunkra könnyebb lesz az emigráció keresztje. Amen.


8. Szoboravatás (New Brunswick, 1976) -- Dicséret
8. Szoboravatás (New Brunswick, 1976)	Dicséret

Hadd idézzem Illyés Gyulát:

Zuhanni magad is elég súly

vagy már, de -- fel,

egy centit, ahhoz szívek

százezre kell!

Illyés Gyula nem megváltásunkról beszél, mert bûnbôl, sárból, elesettségbôl, sötétségbôl, kétségbeesésbôl egyetlen szív, Jézus Szíve, és Ô egyedül emelt ki bennünket. A költô emberi teljesítményekrôl beszél. Az egyén, gondolataival és eszméivel, testi és lelki adottságaival, egymagában súly, mely zuhan, esik a mélybe, a sikertelenségbe, az eredménytelenségbe. Egy ember csak úgy tud alkotni, úgy tud sikert elérni, ha szívéhez ezer és ezer szív csatlakozik, ha gondolatát, eszméjét, látomását ezrek és ezrek örömmel átveszik és boldogan elfogadják.

Ha a Szent Lászlóban van és volt teljesítmény, eredmény, az csak azért van, mert amit én a szívemben hordtam és elmémben megfogantam, azt ezer más szív elfogadta és magáévá tette. Egymagámban minden gondolatommal, eszmémmel, elgondolásommal csak a sikertelenség és eredménytelenség és a kiábrándulás mélyébe zuhantam volna.

Legyen csak egy centinyi, vagy legyen toronymagas, amit elértünk, az ezer más szívnek, a Szent László Egyházközség híveinek és magyarjainak köszönhetô. ,,Fel egy centit, ahhoz szívek százezre kell!'' De ha még többet akarunk, ahhoz még több szív kell, ahhoz kell a meleg, dobogó, lüktetô, szeretô szíve minden magyarnak és minden magyar származásúnak.

Mindszenty bíboros szíve se kivétel a törvény alól. Hogy az ô eszméje, elgondolása a hazáról, a magyar életrôl, a magyar jövôrôl valóság legyen, ahhoz a szívek milliója kell; azt a hazában éppúgy, mint az emigrációban, millióknak magukévá kell tenniök. Egymagában minden szív, a bíboros szíve is, mint holt súly zuhan a mélybe, a feledésbe, a megsemmisülésbe.

A Mindszenty-szobor arról tanúskodik, hogy ebben a városban a bíboros szívéhez ezer és ezer magyar szív csatlakozik, vele egyesül és magáévá teszi azt, amiért ô küzdött, áldozott, szenvedett, amiben ô hitt és amiért ô imádkozott.

A szobor a bizonyíték, hogy ô milliók szívében fog élni, nevét áldani fogják és életét dicsôítik, míg ellenségeit és üldözôit elítéli, elveti, eláztatja és a feledés folyamába meríti a történelem.

De a felemelkedéshez kell még más is! A magyar fesztiválon találkoztam Plugor Sándorral, az erdélyi grafikus mûvésszel, aki meghívott elôadására és képkiállítására. A meghívást elfogadtam. Plugor Sándor kiállított képei között különösen megkapott Illyés Gyula ,,Labda'' címû költeményének illusztrációja. Egy fiatal, erôs embert, mint labdát, valami belsô erô a magasba lendít és a magasban tart, míg kövekkel és kötelekkel gnómok akarják minden erôvel visszahúzni, gúzsba akarják kötni.

A költô a vesztett háború után a labda példájával buzdítja magyar népét: minél erôsebben a földhöz vágják a labdát, annál magasabbra ugrik! A labda nem törik darabokra, hanem erejét az ütéstôl összesûríti; a labda nem jajong, hanem a sújtást erônek magába fogadja!

Százszor lecsapva,

te, népem,

te, mint a labda

keményen

szökj a magasba!

Ezen a napon legyen számunkra példa a labda! Bennünket földhöz vágott két vesztes világháború; földhöz vágott Trianon; földhöz vágott az emigráció; földhöz vágott 1956 és itt Amerikában földhöz vág és visszadob a nyelvi akadály, egyesek ellenszenve, az ellenséges propaganda, az amerikai külpolitika, és ezer más dolog.

Ezen a szép napon legyen számunkra példa a labda, mert Mindszenty is olyan volt, mint a labda. Földhöz vágták, sújtották, átkozták, és ô mind magasabbra szökött. Amikor kilökték Magyarországról és kilökték érseki székébôl, akkor szökött a legmagasabbra -- így lett a miénk, így lett az öt világrész magyarságáé, így lett az egész világé. Ha nem lett volna olyan, mint a földhöz vágott labda, ma nem szentelnénk neki szobrot!

Testvéreim, ,,eldôlt már, ki aki bírja!'' Eldôlt már, hogy valójában ki olyan, mint a labda. Mindszenty József a példa! Ô volt az, aki, mint a földhöz vágott labda, a ,,sújtó erôt magába vette megsegítônek'', és felrepült a legmagasabbra!

Rajta függ a szemünk. Örömmel nézünk rá. Büszkék vagyunk a bíborosunkra és szívünkben is tömör lesz a meggyôzôdés, hogy mi is bírjuk! Számunkra is ,,kincs ez a vizsga!'' Tehát, úgy, mint ô! Mi is fájdalomban, megaláztatásban, üldözésben, számkivetésben, nélkülözésben, az emigrációban úgy, mint az elnyomott hazában a kommunizmus jármában -- úgy, mint a labda: fel, egyenesen, keményen, büszkén a magasba!

Százszor lecsapva

te, népem,

te, mint a labda

keményen

szökj a magasba!

...

még magasabbra!

Testvéreim! Úgy, mint Mindszenty bíboros! Ô a példa! Gondolatban, szóban, tettben, egész életünkben, bárhol éljünk mi, magyarok, fel a magasba! Fel Istenhez, fel a legtisztább magyarsághoz! Erre tanít minket a Bíboros szobra.

Clevelandban, 1977-ben

Mindszenty Atya szobrának leleplezésekor mély érzések, nagy indulatok merülnek fel bennünk. Szívünk dobog, testünk remeg, szemünk könnyes. Érezzük magunkon az Isten ujját, aki a szeretet, tisztelet, hála és egy bizonyos fokú büszkeség érzésével hozzáfûz bennünket Mindszenty bíboroshoz. Hozzákapcsolja életünket; eggyé tesz bennünket vele.

A szobor tulajdonképpen azt jelenti, hogy Mindszenty József és mi egy vagyunk. A szobor ígéret, hogy tôle soha el nem szakadunk. A szoborral bizonyítjuk, hogy mögéje sorakozunk. Ô a vezér, akit követünk és ebben az egységben jelenünk meg Isten és az emberek elôtt. A szobor azt jelenti, hogy Mindszenty gondolatai a mi gondolataink; Mindszenty eszméi a mi eszméink; Mindszenty imádsága a mi imádságunk; Mindszenty reménye a mi reménységünk; Mindszenty harca a mi küzdelmünk és, ha Isten is úgy akarja, Mindszenty diadala a mi diadalunkban teljesül.

A szobor sztatikus, a szobor élettelen, a szobor nem mozog. Nem a szoborban, hanem bennünk él tovább, dolgozik és küzd tovább Mindszenty bíboros. Bennünk, rajtunk keresztül vívja tovább ,,a hit jó harcát'' (1Tim 6,12).

Egyesek talán úgy gondolják, hogy a szoboravatással megadtuk a végsô tiszteletet egy nagy embernek, és ezzel lezártuk a múltat, lepecsételtük a sírt és mától kezdve új utakat kereshetünk, új módszerekkel próbálkozhatunk. Egyesek talán úgy hiszik, hogy a szoboravatás után elkezdhetjük a kompromisszumok, a huzavona, a tapogatások, mint a próféta mondja, ,,a két úton taposás'' idejét. Mindszenty megkapta a hódolatunkat, és ezzel elfelejthetjük. A valóság az, hogy a szoboravatással Mindszenty József misszióját és tanítását idôk felettivé tesszük és azokat szent örökségnek nyilvánítjuk.

Ez a szobor figyelmeztet bennünket, hogy a második világháború égésében két egymással ellentétes táborra oszlott a világ. Bûn az oka ennek a megosztottságnak -- az igazságtalanság bûne, az elnyomás égbekiáltó bûne, az emberi jogok semmibe vevésének nagy bûne osztja két táborra az embereket.

Ezt a megosztottságot mintegy sánccal veszi körül azok istentelensége, akik a hatalmat és az uralmat a háború végén maguknak kaparintották meg. Ezek tagadják, hogy az ember Isten képmására és hasonlatosságára van teremtve és mint ilyennek jogai vannak, amelyeket senki, se egyén, se társadalom, se kormány, se államhatalom tôle el nem vehet.

A tragikus megosztottságot állandósították terrorra és megfélemlítésre épített kormányok, amelyek lehetetlenné teszik az egyén békéjét, szabadságát, teremtô kifejlôdését, szabad mozgását és gondolatainak kifejezését. Ebben a végzetes megosztottságban dicsekednek azok, akik tagadják a szabad és halhatatlan lélek létét, mely fundamentuma és forrása az emberi szabadságnak és az emberi jogoknak.

Mindszenty József, mint egy új Szent Mihály arkangyal, ,,az Isten hatalmával és Krisztus tekintélyével'' kelt föl, hogy megküzdjön ,,a sátánnal és csatlósaival'' (Jel 12,7-10). Ifjúságától kezdve készen volt a harcra és nem esett kétségbe, hanem állta a helyét, mikor jött a veszedelem (Eccl 2,1-2). Azokban a napokban, amikor az emberi jogok tudatosítása még alig-alig pirkadt a politikusok és a teológusok értelmében, Mindszenty József az emberi jogokat tûzte zászlajára és azt választotta csatakiáltásnak. Az emberi jogokért való küzdelemben nôtte ki magát, óriás lett; övé lett a vértanúk sebe is és dicsôsége is, és az Isten nevet adott neki. Mindszenty neve ismertté lett az egész világon és jelszava lett azoknak, akik az emberi jogokért harcolnak.

Különös érzés fut rajtunk végig, ha arra gondolunk, hogy Mindszenty szobra nem Magyarországon van, hanem Amerikában, hogy nem Esztergomban áll, hanem Clevelandban. Ez a különös körülmény figyelmeztet bennünket, hogy ebben a megosztott világban nemcsak egyesek emberi jogai vannak megsértve, hanem egész nemzetek és országok jogai is lábbal vannak taposva.

Megszálló csapatoktól erôszakkal elfoglalt országok, irgalmatlanul bekebelezett országok, igazságtalanul szétdarabolt országok, vasfüggönnyel, berlini fallal elkerített országok, erôszakosan a kommunizmusba belehajszolt országok, közömbösen az orosz érdekszférába áttaszított országok mind meg vannak fosztva nemzeti jogaiktól. Míg az emberi jogokról mostanában divatos beszélni, a nemzetek jogairól még szégyenteljesen hallgatunk. De a valóság az, hogy nem lehetnek sértetlenek az emberi jogok, míg nemzetek vannak elnyomva, kifosztva, megszállva, kizsákmányolva, kíméletlenül gazdasági és politikai szerzôdésekbe belekényszerítve, míg diktatúrás kormányformák és gazdasági rendszerek vannak rájuk tukmálva.

Mindszenty nemcsak az egyesek emberi jogait védte, hanem védte hazájának, Magyarországnak a jogait is. Nem habozott kegyetlennek, igazságtalannak és az isteni törvények szerint büntetendônek bélyegezni a pottsdami megegyezést, amely jóváhagyta a németajkúak kitelepítését Magyarországról, a magyarok kiûzetését a Felvidékrôl és az erdélyi magyarok átutalását Romániának. Mindszenty bíboros tiltakozott minden erejével, ellenállt minden tehetségével, hogy Magyarország alkotmányát megváltoztassák, mert tudta, hogy azzal népe és hazája ki lesz szolgáltatva politikai, kulturális és gazdasági tirannizmusnak.

Ne ringassuk magunkat illúziókban! Ismerjük el és valljuk meg, hogy hiábavaló emberi jogokról beszélni addig, amíg egész népek és nemzetek meg vannak fosztva jogaiktól! Hirdessük, kiabáljuk a háztetôkrôl, hogy az egyén emberi jogait szükségképpen megsértik és lábbal tapossák, amíg nemzetek, országok, népcsoportok meg vannak fosztva természetes jogaiktól!

Sajátos jelleget ad ennek a szoboravatásnak, hogy ,,a rab nemzetek hetében'' történik és a jogaiktól, önállóságuktól, történelmüktôl, kultúrájuktól megfosztott nemzetek gyermekei ma itt vannak és Mindszenty bíboros elôtt tisztelegnek. Számukra is, mint számunkra, Mindszenty neve azonos Közép- és Kelet-Európa felszabadulásával, Közép- és Kelet-Európa nemzeteinek politikai, társadalmi, gazdasági függetlenségének biztosításával, és azok békés, testvéri, szabad, keresztény közösségben való élésével.

Van itt egy pont, amelyet ma ki kell hangsúlyoznunk. Mindszenty József kétségtelenül a legnagyobb, a legbátrabb, leghíresebb harcosa az emberek és a nemzetek jogainak, de nem volt egyedül a harcban. Amit ô tett Magyarországon, azt tette Beran bíboros Csehszlovákiában, azt tette Stepinac bíboros Jugoszláviában, azt tette Wyszynski bíboros Lengyelországban és Slypyj bíboros Ukrajnában. Mind bíboros, mind fôpap, mind Krisztus követôje! Mind Krisztustól tanulta, hogy védje embertársait és nemzete jogait, és azokért kockáztassa életét. Mind leszállt a börtönbe, mind meg volt alázva, mind el volt fogva és meg volt kínozva! Mind szenvedett Krisztus példája szerint.

A háború után a katolikus Egyház igazi élete és dicsôsége Közép- és Kelet-Európában volt. Az emberiség legnagyobbjai, az Egyház oszlopai, a hit óriásai, akikben kézzel tapintható lett az igazság és az evangélium, Közép-és Kelet-Európában éltek, imádkoztak, szenvedtek. Mindszenty bíboros, Beran bíboros, Stepinac bíboros, Wyszynski bíboros, Slypyj bíboros, ezek a ragyogó csillagok.

Mint a Szentírás mondja, ezeknek az embereknek a dicsôsége nem fakul el, utódaik nem felejtik el tetteiket, nevük nemzedékrôl nemzedékre száll, és a népek nem szûnnek meg dicsôségüket zengeni (Eccl 44,10-15). Ezeknek a nagy és szent embereknek az érdemeiért és közbenjárására fogja a Gondviselô visszaadni a rab nemzetek jogait, szabadságát és függetlenségét.

Nem tudunk szabadulni az érzéstôl, hogy láthatatlanul, de valóságban, Beran, Stepinac, Wyszynski, Slypij bíborosok itt vannak és körülveszik Mindszenty Atya ma felszentelt szobrát. Nekünk, magyaroknak van egy nagy reményünk, amelynek megvalósulásáért naponként imádkozunk. Mi hisszük, hogy Mindszenty bíboros szent. Szent nem abban az általános értelemben, amely szerint minden keresztény szent, hanem abban a jól megfogalmazott és szorosan körülírt értelemben, amely szerint a katolikus Egyház kanonizálja szentjeit. Mi hisszük, hogy eljön az idô, amikor a katolikus templomokban oltárokon és pedesztálokon fognak állni a Mindszenty-szobrok és képek. Mi hisszük, hogy eljön az idô, amikor az esztergomi bazilikában fognak szobrot emelni Mindszentynek, a magyarnak és szentnek, és a szobor hátterében vagy annak a talapzatán, dombormûben ott lesznek majd Beran, Stepinac, Wyszynski, Slypyj bíborosok, jeléül annak, hogy Közép- és Kelet-Európa nemzetei önállóak, szabadok, de kereszténységük, történelmük és nagyjaik testvéri közösségbe fûzi ôket. Ezek a nagyok, az apostolok utódai, Egyházunk oszlopai és nemzeteink dicsôségei figyelmeztetnek, hogy békében, igazságban, szeretetben, kölcsönös megértésben és együttmûködésben éljünk egymással. Mert nem a szobrok, amelyeket tiszteletükre emelünk, hanem életünk és tetteink az ô igazi emlékeik!


9. Mindszenty bíboros szentté avatásáért -- Dicséret
9. Mindszenty bíboros szentté avatásáért	Dicséret
(A Szabadföldi Magyarok IV. Világkongresszusán tartolt elôadás; Cleveland, 1985. november 29-én)

Ez a világkongresszus olyan, mint egy magyar pünkösd. Az új nyelvcsoda az, hogy valamennyien magyarul beszélünk, de a beszédünkön rajta van a befogadó országok hangja -- ami magyar beszédünket színezi és rontja is az angol, a német, a spanyol, a francia. Valamennyien emigránsok vagyunk, számûzöttek, menekültek, disszidáltak, kitelepítettek, kitagadottak. A világ minden tájékáról jöttünk.

Az elsô pünkösdnek nagy témája volt Jézus Krisztus, az ô feltámadása, isteni valósága és a benne kapott üdvösség. A magyarok világkongresszusának ebben az ülésében arról a magyarról beszélünk, aki erényein, szenvedésein, munkáján keresztül hasonló lett Krisztushoz; aki Krisztus szeretetével szeretett minden magyart; akinek, mint az Írás mondja, ,,hét szeme'' volt és azzal nézte a magyar történelmet, a múltat, a jelent és a jövôt; akit Krisztus pásztornak rendelt a hazában és mint jó pásztor, áldozat lett a rábízottakért.

Ebben a gyûlésben valóban pünkösdi hangulat van: örül a szívünk, énekel a nyelvünk, örömmel vagyunk tele, mert Mindszenty bíboros életszentségérôl, szentté avatásának lehetôségérôl beszélünk. A hazából kitaszítva, ô lett a haza jövôjének a reménye. Mint Krisztus összetört testében lett a világ üdvössége, Mindszenty József is testének kékségével, összetörtségében, fogságával lett a magyar jövô záloga. Mint Szent Péter mondotta azokban a csodálatos napokban, mi is mondogatjuk: ,,A kô, amit az építôk elvetettek, szegletkô lett. Csodálatos dolog ez mindenki szemében!'' (Zsolt 118,22).

Kedves barátom, Könnyû László, neves költô, író és történész, már elmondta, hogyan kezdôdött, fejlôdött és erôsödött az emigrációban Mindszenty bíboros szentté avatásának mozgalma. Én röviden, vázlatosan, azt szeretném elmondani, miért szent Mindszenty; aztán szeretném tárgyalni, hogy idôszerû-e a szentté avatása; és végül szeretnék rámutatni a bíboros kanonizációjából eredô gyümölcsökre, áldásokra.

Elôre kell bocsájtanom, hogy mindezzel nincs szándékomban megelôzni az Egyház döntését. A katolikus hit szerint a szentté avatás a pápai tévedhetetlenségnek a területe. Amit én mondok, az nem az egyházi tekintély hangja, még kevésbé annak tanítása. A szentté avatás az Egyház joga, Krisztustól kapott hatalmának gyakorlása. Amit én teszek, csupán annyi, hogy személyes kutatásom és tudásom alapján, saját meggyôzôdésem szerint, rámutatok azokra a tényekre Mindszenty bíboros életében, melyek életszentségét alkotják, abban az imádságos reményben, hogy a hivatalos Egyház arra felfigyel, azt megvizsgálja, igaznak találja és tévedhetetlen tekintélyével kijelenti, hogy Mindszenty bíboros szent és a híveknek követésre példaképül állítja.

Amit teszünk, abban nincs semmi tiszteletlenség, se engedetlenség. Sôt, az Egyház elvárja és meg is követeli, hogy a köztünk lévô szentekre rámutassunk és életszentségüket feltárjuk. Azért vannak a posztulátorok, a promotorok, a jámbor egyesületek, hogy a kanonizációt elômozdítsák. Szent László királyunk is példa erre számunkra, mert ô kérte Szent István, Szent Imre, Szent Gellért és a két nyitrai remete, András és Benedek szentté avatását. Mert a szentekben dicsôül meg az Atya. ,,Legyetek szentek, mert Mennyei Atyátok szent.''

A katolikus tanítás szerint az életszentség az erények hôsi fokon történô gyakorlásában van. A hôsi fok nemcsak az átlagot felülmúló erényesség, hanem megközelíti az Úr Jézus erényességét. A szent öntudatosan, kitartóan, nehézségek és megpróbáltatások közepette is Krisztushoz hasonló akar lenni. Hôsinek mondjuk ezt a törekvést, mert áldozatosság nélkül nem lehet Krisztushoz hasonlóvá lenni. ,,Aki követni akar, tagadja meg magát, vegye vállára keresztjét mindennap és úgy kövessen. Mert aki életét meg akarja menteni, elveszíti. Aki meg elveszíti értem az életét, az megmenti'' (Lk 9,23-24).

A szenteknek Krisztushoz való hasonlósága oly bámulatos, hogy Szent Pál szerint nem is ôk élnek, hanem Krisztus él bennük: ,,Élek én, de már nem én, hanem Krisztus él énbennem'' (Gal 2,20). Kiérzôdik belôlük Krisztus, mint illat: ,,Krisztus jó illata vagyunk mi az Istennek azok között, akik üdvözülnek'' -- mondja az apostol (2Kor 2,14).

Az életszentség nem egyéni erôfeszítés eredménye, hanem ,,az Isten adománya'' (Ef 2,8). Az adományt azonban örömmel, készségesen kell fogadni és élni kell vele. Az Isten minden emberrel jelen van, de a szentet speciálisan érinti: ,,Aki szeret engem, az megtartja tanításomat, s Atyám is szeretni fogja. Hozzá megyünk és benne fogunk lakni'' (Jn 14,23). A Krisztussal szimbiózisban élô lélek felszabadul a bûntôl és csodálatosan szép erények vannak benne. Az erények nem önmagukban állnak, hanem össze vannak fonódva, egymást táplálják és erôsítik. Lehetetlen ôket szétválasztani. Egymás nélkül lehanyatlanak és elhalnak. Ezt hangsúlyozza Szent Pál ilyen kijelentésekkel: ,,A hit a szeretetben teljesedik ki'' (Gal 5,6); ,,a hit által várjuk a reményt'' (Gal 5,4); ,,igazságban és szeretetben kell élnünk, hogy növekedjünk Krisztusban'' (Ef 4,14).

Palágyi Natália nôvér Mindszenty bíborosról írt szép kis könyvében kiemelkedô erényeinek mondja: rendíthetetlen hitét; elvhûségét; az elvek alkalmazását önérdek ellenére is, áldozatok árán is; kristálytiszta jellemét; a kötelességtudattal tökéletesen egyensúlyban lévô belsô szabadságát; az Isten keze által írt emberi jogok és kötelességek nagyrabecsülését; a közjónak minden helyes és morálisan igénybe vehetô eszköz alkalmazásával való szolgálatát; erôs szociális érzékét; a gyengék, szenvedôk, öregek és gyermekek iránt való különleges gyöngédségét; mások vezetésében megnyilatkozó céltudatosságát; az evangéliumi embereket jellemzô nagy egyszerûségét; erôs gyakorlati érzékét.

Életszentségének bizonyítására, Mindszenty bíboros erényei közül én szeretném kiemelni 1. Isten- és emberszeretetét; 2. bátorságát; 3. Szûzanya-tiszteletét; 4. szenvedését.

1. Az Isten szeretete. Mint ô prédikálta, ,,az Isten a szeretet alapja és forrása''. Mivel szeretet, azért ,,örök szépség is, jóság is, igazság is''. Szeretetbôl lett Teremtôvé és megalkotott bennünket a saját képére és hasonlatosságára. Koronájává tett a látható világnak, mindent nekünk adott és csak azt kérte, hogy szeressük. És amikor eltékozoltuk szeretetét, elküldte hozzánk Egyszülött Fiát, hogy megmentsen bennünket a szeretettel, mely belôle áradt akkor, ,,amikor eljött, megszületett, tanított és cselekedett, szenvedett, Oltáriszentséget, Evangéliumot, Édesanyát, Egyházat adott.''

A pap Krisztus követe és amikor Krisztust hirdeti, a szeretetet is hirdeti. ,,Krisztus küldetésében járok -- mondotta Mindszenty --, amint ebben a küldetésben jár minden katolikus pap.'' Azért lett pap, hogy az örök isteni szeretetet hirdesse, Krisztus szeretetét közvetítse és embertestvéreit erre a szeretetre tanítsa. ,,Krisztus és az Egyház szeretet-tanát közvetítjük mindenkor -- mondotta. -- Krisztus nélkül nincs papi élet, de nincs áldozat, szeretet és emberhez méltó élet.'' Mindszenty mindenen Krisztus szeretetét látta csillogni. Mint drága harmat, ott csillogott Krisztus szeretete az Egyházon, a hazán, a családon, minden emberen és mindazon, ami az embert Krisztushoz segíti: a templomon, az iskolán, a temetôn, a munkán, a vízen, a mezôn, a gyáron, ahol ,,a családi kenyér verejtékben érik''. Mindent beragyog a szeretet, mindent harmóniába hoz a szeretet, mindent megment, helyrehoz, tökéletesít a szeretet. Natália nôvér nagyon helyesen mondja, hogy ,,lelkiségében talán a legjellegzetesebb az a tökéletes összhang, amellyel Istenét, Egyházát, hazáját szereti, vértanúságra kész hûséggel és önátadással.''

Mindszenty hivatását teljes lelkével, szívével és értelmével, minden erejével vállalta. Boldog volt papságában, öröme telt benne és a velejáró áldozatot a legkészségesebben vállalta: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért... Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.''

Embertestvéreiért való szeretete a világ csodája lett, amikor számûzetésében betegen, öregen, szegényen, önmagát nem kímélve az öt világrészt bejárta, hogy magyarjait felkeresse és ôket a szent hitben és a nemzeti örökségben megerôsítse. Krisztus szeretete ûzte, hogy ezt tegye. Legyen igyekezete dicsôség vagy megszégyenülés, az nem fontos. A fontos az, hogy magyarjai tudják, érezzék, legyenek meggyôzôdve, hogy Krisztus szeretetbôl meghalt értük és nekik Krisztusért kell élniök. A szeretet tágította ki a szívét -- ,,os nostrum patet ad vos, cor nostrum dilatatum est -- az ajkunk nyitva és a szívünk tárva van felétek, testvéreim!'' (2Kor 6,11). Ilyen szeretetet püspökben, bíborosban még nem látott a világ! Nem is csoda, hogy bámulattal, hálával ismerte el.

2. Mindszenty bíboros bátorsága egyedülálló. Bátorság a hit és szeretet közös gyümölcse. A legnagyobb bátorság, a legnagyobb szeretet. Aki életét feláldozza, az szeret legjobban. Az Írás mondja, hogy aki Istennek akar szolgálni, annak bátor embernek kell lennie (Sir 2,1-2.12). A jó pásztornak a bátorság a jellemzôje. Bátorság nélkül lehetetlen lett volna hirdetni a hitet a hazában, melyet elfoglalt az istentelenség és az erkölcstelenség hadserege. Bátorság kellett a vezetôben, mikor az egész nemzet kétségbeesett és a terrortól rettegett. Bátorság kellett, hogy a jó pásztor védje a háború áldozatait, az igazságtalanul üldözötteket. Bátorság kellett, hogy védje az emberi jogokat és az Egyház jogait. Bátorság kellett, hogy amikor lábbal taposták a múltat, a szent tradíciókat, a magyar történelmet, azokat védje. Bátorság kellett, hogy az örökérvényû princípiumokat hirdesse akkor, amikor az esztelenség tobzódott mindenfelé. Bátorság kellett maradni és helytállni, mikor kórusban üvöltött az ellenség és halálra kereste. ,,Mindent, ami rád szakad, tûrj békességgel, maradj hûséges a megaláztatásban'' -- mondja az Írás. Mindszenty bíboros bátran nézett szembe a megpróbáltatásokkal és türelemmel viselte el a megaláztatásokat.

3. Mindszenty bíboros Mária-tisztelete magával ragadó. Boldogasszony évének a megszervezése és kivitelezése a bizonyíték erre. Az életszentség fokmérôje a Szûzanya tisztelete. A szenteknél a Szûzanya szeretete életszentségük arányában növekszik, mert ez az Isten akarata: ,,Íme, a te anyád!'' nem lehet szent az, aki a Szûzanya szeretetét mellékesnek tartja, írja Marton Marcell atya. Mindszenty bíboros Mária-tisztelete nem a rózsafüzérnek és a lorettói litániának az elmondásából áll. Az ô Mária-tisztelete nem érzelgôsség, nem naiv túlzás, hanem hitének bôvízû forrása. Erôsen, rendíthetetlenül hitte, hogy Mária az édesanyánk, akinek hivatása, hogy az istenfiúságra készítsen elô bennünket; erôsen hitte, hogy Mária, mint a Magyarok Nagyasszonya, jelen van a történelmünkben és nem hagy elveszni bennünket; tapasztalta, hogy a búcsújárásokban kiváltképp érezzük a Szûzanya jóságát; hitte és prédikálta, hogy az apostolkodásra úgy kell felkészülnünk testben és lélekben, mint Mária felkészült az istenanyaságra és ôt, mint példaképet, elsôsorban az angyali üzenet és a megtestesülés titkaiban kell szemlélnünk. Hitt Mária közbenjárásában és oltalmában, és kijelentette az egész nemzetnek, hogy a Szûzanya segítségével akar lenni népe lelkiismerete és az örök igazságok hirdetôje. Sok szent életû embernek a Mária-tisztelete maradandó nyomot hagyott az Egyház életében, de kevés volt olyan, mint Mindszenty bíboros, akinek a Mária-tisztelete másfél évig mozgatott, irányított, lelkesített egy egész országot az ellenség megszégyenítésére.

4. Mindszenty bíboros szenvedése mindenki elôtt ismeretes. Szenvedése hôssé magasztosította a világ szemében és szentté tette a hívôk meggyôzôdésében. Akik beszélnek róla, gyakran ,,mártír, vértanú bíborosnak'' mondják. 8 évig volt börtönben, 15 évig volt menedékhelyen és 3 évet volt számûzetésben. Szenvedésében, az ellene vezetett rágalomhadjáratban, üldöztetésében, elfogatásában, megaláztatásában, megostoroztatásában és elítélésében pontosan olyan volt, mint a Szenvedô Szolga, mint a kisemmizett, keresztre feszített Istenfia. Modern bíborost még nem ostoroztak mezítelenül és nem kergettek körbe-körbe ostorral, mint egy cirkuszlovat. Mindszenty nem lett vértanú a szó tradicionális értelmében. Ellenségei nem vették életét, nem ontották vérét, de elvették tôle, az ítélet idejére, értelmét. Kifordították egyéniségébôl és úgy állították a világ elé: Íme, az ember! Íme, az esztergomi érsek! Mint Krisztus, Mindszenty se nyitotta panaszra az ajkát. A megpróbáltatások mélyén se vonta kétségbe az Isten jóságát, nem kételkedett a Gondviselésben a börtön mélyén sem. Nem átkozta kínzóit. Megbocsájtott nekik, hiszen nem tudták, hogy mit tettek. Szenvedésében áldozatul ajánlotta magát a hazáért és benne az Egyházért.

Mint Krisztusban, a Szeplôtelen Bárányban, a halál mûködött az emberiség megváltására, Mindszenty bíborosban úgy mûködött a szenvedés népe megmentésére.

Erényei által a bíboros hasonló lett Krisztushoz, az Isten Fiához, aki az örök Isten dicsôségének kisugárzása és lényegének képmása. Amikor megjelent köztünk az emigrációban, lehetetlen volt számunkra, hogy ezt a lelki szépséget és életszentséget ne mondjuk azokkal a hasonlatokkal, melyekkel Sirák fia beszélt Simon fôpapról:

,,Olyan dicsô volt, mint a hajnali csillag a fellegek között,

mint a telihold,

mint az Isten temploma fölött a ragyogó nap,

mint a felhôk között tündöklô szivárvány,

mint az olajfa, mely tele van gyümölccsel,

mint a ciprusfa, mely a felhôkig ér...

A nép körülvette, hogy imádja a Mindenható Urat, a fölséges Istent.''

(Sirák 50,5-7.10.17)

Mindszenty bíboros életszentségérôl való vitában felmerült a kérdés, hogy idôszerû-e a szentté avatása. Van olyan vélemény, hogy nem idôszerû. Ha ez azt jelenti, hogy az Egyház nem siet el ilyen nagy jelentôségû dolgot, óvatosan, megfontoltan jár el és ahhoz idô kell, akkor félig-meddig elfogadható a vélemény. De a történelembôl tudjuk, Szent Ferenc és Szent Erzsébetünk esetébôl, hogy hosszú évek nem szükségképp kellenek a kanonizációhoz. Szent Ferencet halála után két évre, Szent Erzsébetet négy évre kanonizálta az Egyház. Giorgio LaPira, Mindszenty kortársa, és máris folyamatban van a boldoggá avatása. Természetesen mi nem lépünk föl követelményekkel az Egyház tekintélyével szemben, de ha a bíboros életszentsége nyilvánvaló, miért lenne elodázva kanonizációja?

S itt jön a másik magyarázat: politikai meggondolások miatt nem idôszerû a szentté avatása. A bíboros ellenfele volt annak az ideológiának, mely most van uralmon a hazában. Szentté avatása mintegy kihívás lenne és csak megnehezítené az Egyház helyzetét Magyarországon. -- Elfogadva, hogy az okosságnak helye van az Egyház ügyeiben is, mi úgy érezzük, ha a bíboros életszentsége nyilvánvaló, és ha politikai okok miatt halasztaná el az Egyház a szentté avatását, azzal önmagával kerülne ellentétbe és elfogadná, hogy küldetésének gyakorlásában az állam befolyásolhatja. Ez megengedhetetlen! Az életszentség ugyanis Krisztushoz való hasonlóság az erények hôsi gyakorlása által; mivel Krisztus akarja, hogy szentek legyünk és az Egyház feladata, hogy tévedhetetlen tekintélyével példákat állítson elénk az életszentségre, ebben politikai meggondolások nem befolyásolhatják.

Sôt, ha jobban átgondoljuk a dolgot, éppen a jelen politikai helyzet miatt látszik a bíboros kanonizációja helyesnek és következésképp nagyon is idôszerûnek. Az életszentség és annak elismerése, hirdetése a megtestesülés titkának: Jézus Krisztus, az Örök Ige, aki hozzánk való szeretetében testté lett és egy lett közülünk, szentjeiben orvosolja betegségeinket, kijavítja azt, ami téves, és utat mutat a boldogabb emberi életre, mert Ô azért a miénk, hogy ,,több életük'' legyen (Jn 10,10). A szentek a föld sója, a világ világossága.

Vannak, akik a ,,nem idôszerû'' alatt azt értik, hogy Mindszenty bíboros, mint szent, valamiképp nem illik bele ebbe a változó, gyorsan fejlôdô korba, hogy ô nem vonzó ideál a modern katolikusoknak. Egy kemény és harcos, hajlíthatatlan és merev, tradíciókba gyökerezô, múltban élô és azt dicsérô fôpap, akármilyen szent, nem látszik eszmei példaképnek ,,az üdvösség történetének ebben a szakaszában''. Érvényes ez a pszichológiai kitétel a természetfeletti életben? Lehetséges, hogy Mindszenty, a szent, nem vonzó mindenkinek, de nagyon lehetséges -- és erre jelek vannak --, hogy igenis vonzó, inspiráló példakép sokaknak. A vonzalom függ az ismerettôl. Nem vonz az, akit nem ismerünk vagy félreismerünk. Ignoti nulla cupido. Minél jobban ismerjük, minél világosabban áll elôttünk életszentsége, minél többet tudunk életérôl, annál jobban vonz bennünket, szeretjük és lelkesedünk érte.

Mindszenty bíboros szentté avatásának természetes és természetfeletti áldásai lennének. Mivel az életszentség, a szentek tisztelete, a szentté avatás természetfeletti valóságok, a belôlük származó jó elsôsorban természetfölötti lenne.

1. Mindszenty bíboros szentté avatása mindenekelôtt a jó Isten dicsôségére lenne. Az Isten minden szentség forrása, Ô akarja, hogy szentek legyünk, azért imádkozunk, hogy neve megszentelôdjék. Hogy szentté tegyen bennünket, nekünk adta Szent Fiát, aki megadta nekünk a szentségeket, a szent életre vezetô parancsokat és tanításokat és kiárasztotta ránk a Szentlelket.

A szent bíboros a szent, fölséges Istenhez irányítana bennünket. Személye állandó figyelmeztetés lenne: életünk célja, hogy az Istent szeressük, imádjuk, minden erônkkel utána vágyakozzunk és neki szüntelenül hálálkodjunk, mert övéi vagyunk, tôle van testünk-lelkünk, tôle van életünk. Ô a teremtônk, az Ô képére és hasonlatosságára vagyunk. Az Ô akaratát kell teljesítenünk mindenkor, mindenütt és minden körülmények között.

2. Mindszenty bíboros szentté avatásában ragyognának elôttünk azok az erények, melyek ôt különösen naggyá, hôssé, szentté, Krisztushoz hasonlóvá tették és biztatnának bennünket azok követésére. A szentté avatás magával hozná a keresztény élet megújulását és az életszentség öntudatos keresését Magyarországon.

3. A szentté avatással az Egyház tévedhetetlenül biztosítana bennünket, hogy Mindszenty bíboros valóban az Úr színe elôtt van és segít bennünket. Jóllehet bûneink megaláznak és méltók vagyunk a büntetésre, imájára az Isten újra magához ölel bennünket és megáldja nemzetünket.

A szentté avatásnak a természetes rendben is áldásos hatásai lennének. Amint életében nem lehetett Mindszenty Józsefet elválasztani hazája szolgálatától, megdicsôülésében sem lehet. Amint prímási kinevezésekor az ideiglenes kormány miniszterelnökéhez táviratozta, ,,az ország elsô közjogi méltósága hazája rendelkezésére áll'', ô, mint az Egyház szentje is, a hazája rendelkezésére áll. A szentté avatás szükségképpen nagy hatással lenne a haza életére, és amíg erre egyesek remegve gondolnak, mások reménytelve néznek elébe. Az ,,idôszerûség'' kérdése is részben a szentté avatás hatásának szemléletében kap pozitív vagy negatív választ. Részletekbe nem bocsájtkozunk; a várható hatásokat csak körvonalazzuk.

1. Azok az elvek, melyeket ô képviselt, a szentté avatással elismerést nyernének és a nemzet élete megújulásának lennének alapjai, ugyanakkor minden, amit ô elítélt, kitisztulna a nemzet életébôl.

2. A bíboros szentté avatása a keresztény világ figyelmét Magyarországra irányítaná és nemzetközi vonalon megértést, rokonszenvet, támogatást biztosítana sérelmeink orvoslására.

3. A szentté avatás eredménye lenne, hogy az Egyház és az állam között a viszony rendezôdne és valóban független, szabad, virágzó Egyház lenne egy szabad, demokratikus országban a magyar nép boldogulására.

* * *

Elôadásom bevezetésében ezt a kongresszust magyar pünkösdnek hívtam. Mint az elsô pünkösdön volt, itt is a fiatalabbak közöttünk látomásokat látnak, az öregebbek közöttünk álmokat álmodnak, és fiaink és leányaink, akik köztünk vannak, jövendölnek. Mindszenty bíboros szentté avatása és annak hatásai egy látomás, egy álom, egy jövendölés. A bíborost a Gondviselés a magyar emigrációba küldte, nekünk adta, hogy a látomást tegyük célunkká, az álmot valósággá, a jövendölést beteljesedéssé.

Mindszenty bíboros szentté avatása az emigráció kötelessége. Ha ezt a kötelességünket teljesítettük, akkor a nagy bíboros megdicsôülve, a szentek dicsôségétôl övezve, az emberiség elôtt áll példaképnek az Isten dicsôségére, az Egyház felmagasztalására és a magyar haza javára. Szentté avatásával beteljesül és folytatódik, amit mondott: ,,Állok Istenért, Egyházért, Hazáért!''


IV.

MINDSZENTY BÍBOROS NYOMDOKAIBAN ÉS GONDOLKOZÁSA SZERINT

-- Cikkek és egy interjú --


1. Szellemi anyaság -- Nyomdokai
1. Szellemi anyaság	Nyomdokai

A magyar élet fogyása, melyrôl szaktudással és egyben prófétai hangon írt Pannonius, Sisa István és Hajnal László Gábor a Katolikus Magyarok Vasárnapjában, és amelyrôl Horváth Lajos beszélt a IV. Világkongresszuson, aggodalommal tölt el bennünket.

Ez az aggodalom nehezedett Mindszenty bíboros lelkére már negyven évvel ezelôtt, amikor az elvérzett nemzet a háború viszontagságaiból vonszolta ki magát. 1946-ban körlevelet írt, hogy a nemzetet vigasztalja és eligazítsa. ,,Azt se tudjuk, melyik sebünkhöz nyúljunk, melyikre jajduljunk, fohászkodjunk. A sírban pihenôket vagy a foglyokat, az idegenben vagy az itthoni távoliakat sirassuk-e ... tekintsünk-e a határokon túlra, vagy érjük be az itthoni bajokkal'' -- írta a levél bevezetôjében. És azonnal jött a világos, határozott útmutatás: a tiszta családi életben és a gyermekáldásban van a háborúban annyira elgyöngült nemzet megmenekülése. Idézte a Teremtô parancsát: ,,Növekedjetek, sokasodjatok, töltsétek be a földet és vonjátok uralmatok alá!'' A próféták szüntelenül, visszatérôen ismétlik ezt az isteni parancsot, melynek megokolása ,,szélesebb, erôteljesebb és új célokat megjelölô lesz az Újszövetségben''. Az apostol közli velünk az Úr akaratát, hogy ,,a választottak száma beteljék, és hogy a feleségek szüléssel adjanak gyermekeket Krisztus Egyházának, házanépet az Istennek és polgártársakat a szenteknek''. A házas nônek gyermekek szülésében van az üdvössége. Az a nô, ,,aki a házasságban nem akar szülni, nem akar üdvözülni se'' -- írja a bíboros. A gyermekáldást nem vállaló házasok nemcsak az Egyház ellen, hanem a haza ellen is vétkeznek, súlyosbítják a keresztjét és ,,még feneketlenebbé és még veszélyesebben gyûrûzôvé'' teszik az örvényt a nemzet körül.

Járta az országot és beszédeiben tárgyalta, hogy mit tegyenek a magyar nôk a magyar életért. ,,Akinek egyetlen idegszáluk, rostjuk, csepp vérük, darabka csontjuk, a szívük, a lelkük érintkezik a szenvedô magyar néppel, azok elsôsorban imádkozzanak érte.'' Aztán ott van a ,,könnyek szent joga és kötelessége'' -- sirassák a nemzet életében történt veszteséget. A vallásból erôt merítve enyhítsék a nyomort és a ,,nemzeti örökséggel összefogva építsék újra a családot és az egész társadalmat''. Járjanak a Szûzanya lába nyomában, és ôt követve ,,kötelezzék magukat a magyar élet szolgálatára''.

Ennek a józan, szelíd hangnak ellentmondtak és minden erejükkel ellenszegültek a kommunisták. Az államot hivatalosan ateistának tették, a háborúban szétszakadt házasságokat egyszerûen semmisnek nyilvánították, törvényesítették az abortuszt, megkönnyítették az elválást, az erkölcsöt a gazdasági élet függvényének prédikálták és az ifjúságot tudatosan züllesztették. Nagyon kis változással a mai napig ez a lelki állapot otthon, és a népesség csökkenése ennek a következménye.

Amint nôtt a kommunizmus rombolása, úgy nôtt a bíboros aggodalma a magyar életért. Egy év múlva, Boldogasszony Évének megnyitásakor két sírról beszélt: a Szûzanya sírjáról, mely vonz bennünket, és a nemzet sírjáról, melytôl menekülünk. Minél rémesebben merült föl elôtte a nemzet elpusztulásának lehetôsége, annál jobban erôsödött benne a meggyôzôdés, hogy a Szûzanya, a Magyarok Nagyasszonya, aki eltipor minden tébolyt és tévelyt, a ,,szellemi anyasággal'' menti meg a magyar életet. Boldogasszony Évének programja lett tehát a ,,szellemi anyaság'' tudatosítása és gyakorlása.

A ,,szellemi anyaság'' megelôzi, felülmúlja és túlszárnyalja a test szerinti anyaságot és örök dicsôsége és fenséges hivatása minden nônek. Legyen Istennek szentelt kedvesnôvér, test szerinti édesanya, szûz vagy jegyes, a ,,szellemi anyaság'' mindig, minden idôben csillaga és koronája a nônek. Dióhéjban összefoglalva: a ,,szellemi anyaság'' jelenti, hogy a Szûzanya példájára és az ô segítségével a nô védi, ápolja, erôsíti az életet, legyen az természetes élet vagy a megváltott, természetfölötti élet.

Mindszentynek, mint lelkipásztornak, személyes tapasztalata volt errôl a kedvesnôvérek életébôl s munkájából, valamint a zalaegerszegi ,,házapostolok'' tevékenységébôl, akik mind nôk voltak. ,,A kedvesnôvér édesanya a szellemi anyaság birtokában'' -- mondotta. A kedvesnôvér és a gyermek között nincs vérségi kötelék, de dúsan megvan minden lelki adomány: ,,kegyelem, hivatás, lelki nagyság, hôsies áldozat, Isten dicsôítése, a gyermek felemelése ... az apácák a legnagyobb mûvészei a nôi szívbe oltott anyasági érzéseknek''. Idézi Szent Ágostont, hogy ,,az anyai név megilleti azt, aki a szeretet munkáját végzi másokért''. ,,A szerzetesnô szellemi anya: lelkének világító és melegítô lángját ezrek és ezrek érzik.''

A zalaegerszegi ,,házapostolok'' is ,,szellemi édesanyák'' voltak. Ôk kutattak fel és orvosoltak minden lelki, erkölcsi, anyagi nyomort az egyházközségben: látogatták és vigasztalták a betegeket a kórházban, imádkoztak felgyógyulásukért, ha otthonukban feküdtek, ápolták ôket, fôztek nekik, mostak rájuk, takarították a lakásukat, bevásároltak számukra. Ezek a ,,szellemi édesanyák'' segítették jó tanáccsal és anyagiakkal az új házasokat, a sokgyermekes szülôket és a lelki krízisbe került házaspárokat. Ezeknek a ,,szellemi anyáknak'' a házában kaptak szállást, kosztot, szülôi szeretetet és felügyelést a faluról jött szegény sorsú gimnazista tanulók, akiknek a sorsát Mindszenty különösen a szívén viselte.

A lelkipásztor Mindszenty személyesen tapasztalta, hogy a ,,szellemi anyaság'' a nôi nemnek juttatott kegyelem, mely oda irányítja a nôt, ahol az élet gyenge, védelemre, ápolásra szorul, ahol az élet szükségben van és segíteni kell rajta. A lelkipásztor Mindszenty vette észre, hogy a nôt belsô érzék vezeti, titkos, csak neki adott kegyelem irányítja, hogy észrevegye a gyönge, a védtelen, a bajba jutott életet és azt segítse. Szinte szentségi karaktere ez a nôi léleknek. A nô így van teremtve. Ezt a szépséget a Szentlélek leheli a nôi lélekre, sürgetve, hogy anyaként vegye körül az életet.

Amit mint lelkipásztor tapasztalt, azt tanulmányai megerôsítették. Az édesanyáról írt könyvében ismételten rámutat, hogy tudományos munkákban éppen úgy, mint regényekben és költeményekben a nôk -- édesanyák, hitvesek, szüzek, kedvesnôvérek -- a hit és erkölcs ôrzôi, az istentelenség és erkölcstelenség közepette ôk ôrzik a múltat, a szent tradíciókat, a történelmet, a nyelvet. A ,,szellemi anyaság'' erejében a nôk szinte elválaszthatatlanul vannak összekapcsolva a nemzet lelki, kulturális, vallásos életével. ,,A nôk döntôen tudják befolyásolni a történelem folyását'' -- mondja a bíboros.

A ,,szellemi anyaság'' egész életére szóló meggyôzôdése lett Mindszentynek. Ismételten és mindenütt hirdette, hogy a magyar nôk meg tudják menteni a magyarságot, rajtuk keresztül több, szebb, erôsebb lehet a magyar élet. Ezt a meggyôzôdését a magyar asszonyok szívébe akarta elplántálni. Igyekezete annyira agresszív volt, hogy egyesek szemében már rögeszmének tûnt.

Hogyan jött be a Szûzanya a ,,szellemi anyaság'' eszméjébe? Amit a bíboros ,,szellemi anyaságnak'' mond, igazában ,,anyaiság'', mely a szentatyák ideje óta megvan a katolikus teológiában. Origenész volt az elsô, aki a Szûzanya Istenanyaságában különbséget tett az ,,anyaság'' és az ,,anyaiság'' között. Felénk a Szûzanya nem valóságos édesanya, hanem édesanyai. Ugyancsak ô volt az elsô, aki határozottan tanította, hogy minden emberi élet nemcsak természetfelettiségében, hanem természetes valóságában is Krisztus mintájára van és Krisztusért van. Minden ember rá vonatkozóan van teremtve. Ha emberre gondolunk, Krisztusra is gondolunk. Ha embert látunk, Krisztust is látjuk. A Szûzanya ,,anyaiságában'' minden emberben Szent Fiát is szereti, azt is gondozza, azt is ápolja, annak is örül.

Mint a Szûzanya, a ,,szellemi édesanya'' is, legyen test szerint édesanya, legyen kedvesnôvér, jegyes vagy magányos nô, az emberi élet mögött ott látja Krisztust. Mindkettôt egyszerre fogja föl, egyszerre szereti, egyszerre szolgálja és szenved, szomorú, ha az emberi élet Krisztustól el van választva, ha az nem olyan, mint Krisztus akarja, vagy ha a bûn miatt nem születnek emberek a világba. Mindszenty beszél Szent Mónikáról, aki sohasem gondolt Krisztusra anélkül, hogy Ágostonra is ne gondolt volna, és soha nem nézett Ágostonra anélkül, hogy Krisztust is ne látta volna. Mónika nagy fájdalma volt, hogy szeretetének és szolgálatának tárgyai -- Krisztus és Ágoston -- bûnnel el voltak egymástól választva. Imáit, könnyeit, áldozatait megsokszorozta, hogy a kettôt összehozza. Mikor Ágoston Krisztust átölelte, Mónika mint fehér galamb röpült az égbe!

A ,,szellemi anyaság'' hirdetésével Mindszenty hármas célt követett. Elôször és mindenekfelett azt akarta, hogy a nôk minden életben -- a kicsikben és nagyokban, az erôsekben és gyengékben, az összetörtekben és szenvedôkben -- lássák Krisztust és azt az életet, mely a bûn által elvált, elfordult Krisztustól, szeretettel, imával, könnyel, áldozatos munkával, a Szent Szûz példájára és az ô közbenjárásával igyekezzenek összehozni, egyesíteni Krisztussal.

Aztán akarta, hogy minden élet, mely veszélyben, nyomorban, szenvedésben van, még akkor is, ha bûnben elfordult volna Krisztustól, érezze a jóságot és a szeretetet, a békét és az örömet, melyet Krisztus hozott az embereknek. A ,,szellemi édesanyák -- mondotta Mindszenty -- halálos ellenségeik betegágya mellé is odaállnak; a kétségbeesést lesimítják róluk és Jézus irgalmával felemelik ôket.''

És végül akarta, hogy a nôk, akiket szentségi házasságra hívott az Úr, legyenek termékeny szôlôvesszôk, legyenek többgyermekes vagy -- az Úr akarata szerint -- sokgyermekes édesanyák, akiket gyermekeikért áldottaknak mondanak, és akik a szüléssel és neveléssel járó fájdalmat elfelejtik az örömben, hogy terebélyesül, szépül, gyarapszik a magyar élet.

Amikor az emigrációba jött, Mindszenty bíboros folytatta a ,,szellemi anyaság'' hirdetését, de otthon a Boldogasszony Éve után, abban a halálos csendben, mely ráborult a hazára, az Egyházra és magára a bíborosra is, tanítása nem hallatszott többé. A kommunizmus szöges ellentétben volt a ,,szellemi anyaság'' eszméjével. A kommunisták minden erejükkel azon voltak, hogy Krisztustól elválasszák a magyar népet, a kedvesnôvéreket kiirtották, a természetes anyaságot lekicsinyelték, a szentségi házasságot megvetették, az otthonból a feleséget ,,termelô munkába'' állították, a leányifjúságot félrevezették. Szelet vetettek és most vihart aratnak. Állítólag maguk is ijedten nézik tetteik következményeit. Negyven év után láthatjuk, hogy Mindszenty nem volt a ,,magyar nép ellensége'', hanem annak atyja és védôje.

A magyar élet fogyása aggodalmat kelt otthon, az elszakított területeken és az emigrációban. Ebben az aggodalomban egy jól felismerhetô várakozás van. Várjuk, hogy a magyar püspökök átveszik Mindszenty bíboros tanítását, azt magukévá teszik és oly bátran és meggyôzôen hirdetik a ,,szellemi anyaságot'' mindenütt a hazában és világszerte a magyarok között, mint ô tette. Aggodalmunk közepette várjuk a magyar püspökök hangját, tisztán, minta harsonát: a magyar nôk, ,,szellemi édesanyák'', a Szûzanya példájára és közbenjárásával állítsák meg a magyar élet pusztulását, és tegyék azt krisztusivá, dússá, erôssé és boldoggá.


2. Kedvesnôvérek -- Nyomdokai
2. Kedvesnôvérek	Nyomdokai

Mint az ,,édesanya'', a ,,kedvesnôvér'' is nyelvünk szép kifejezése. Talán nem is fordul elô más nyelvekben. Mikor Istennek szentelt nôkrôl beszélünk, mi -- legalábbis a legtöbb esetben -- nem mondjuk egyszerûen ,,nôvér'', mint ,,sister'', ,,Schwester'' vagy ,,suora'', hanem ,,kedvesnôvér''. A szóban benne van a csodálat, a hála, a szeretet, amelyet velük szemben érzünk. Megvalljuk, hogy ezekben a szüzességben, szegénységben, engedelmes szolgálatban virágzó lelkek kedvesek Istennek és kedvesek embertársaiknak. A szó képet tár fel elôttünk: a ,,kedvesnôvérek'' tanító, betegápoló, segítô, imádkozó, bûneinkért engesztelô nôvéreink. Életük az istenszeretet és az emberszeretet folytonos gyakorlása. Nélkülük egyszerûen elképzelhetetlen a kereszténység.

Európai utamon tapasztaltam, milyen áldást jelentenek a kedvesnôvérek. Úgy szeretnek ôk, mint Jézus.

A hideg tavaszi esô kíméletlenül verte a gyümölcsfák fehér és rózsaszínû szirmait, mikor Eperjes Ernô atyával megérkeztünk Maria Altenburgba, ahol a Jó Pásztor kedvesnôvéreknek van nyaralója. A rend vezetôi tavaszi gyûlésüket tartották és a hálaadó szentmise volt a gyûlés befejezése. Eperjes atya sugárzó kedvességgel és áhítattal végezte a szentmisét. A kedvesnôvérek, kb. 15-20 szólamban énekeltek. Az esô kívülrôl türelmetlenül kopogtatott a kis kápolna ablakán. Én hátul térdeltem a padban. A liturgia hangulatában, a szép énekben, az esô monoton zörgésében rám borult a gondolat, hogy az Úr választottain keresztül a legnagyobb szeretettel szereti most is a bûnösöket, az élet elesettjeit. Nem veti el az erkölcstelenségben elesett leányokat, ezeket a modern bûnös Magdolnákat, hanem kiválasztja a legszebb, legokosabb, legtisztább szüzeket, a tisztaság, szegénység és engedelmesség hármas fogadalmával magának eljegyzi ôket, és aztán kéri és küldi ôket, hogy a legnagyobb gyengédséggel gondozzák elkallódott, tövisek közé került bárányait. Münchenben a Jó Pásztor kedvesnôvérek 90 eltévelyedett leányt nevelnek, tanítanak, segítenek, akik közül 15 törvénytelen gyermekével van az intézetben. A kedvesnôvérek meghalnak az ,,életnek'', a földi élvezeteknek, egyéni ambícióknak, hogy ezeknek a fiatal szerencsétleneknek több életük, szebb életük, tisztább, keresztényibb életük legyen. Ennél nagyobb szeretetet nem lehet találni a földön. Jézus szeretetének mása ez, Aki, mint az apostol mondja, szeretett bennünket mikor még bûneinkben voltunk.

Aznap reggel a beteg és idôs kedvesnôvérek kápolnájában miséztem. 10-12 kedvesnôvér, mint megannyi elfáradt fehér galamb a háztetôn, összetett kézzel, térden állva hallgatta a szentmisét. Mindegyik szeme az oltáron csüngött, mintha látomása lett volna. Valójában az oltáron ott volt Jegyesük, életük szerelme és értelme, Jézus, akinek szentelték magukat. Ezek a kedvesnôvérek már feláldozták életüket és várják Égi Jegyesüket, hogy jöjjön, megkoronázza ôket, bevezesse országába és nekik adja az örök életet. Egyik kedvesnôvér ágyban fekvô beteg volt és mise közben vittem hozzá az Eucharisztiát. Hulló liliom! Sovány kezén nagy szemû rózsafüzér és finom arca mellett a fehér párnán ott volt a feszület. Amikor beléptem hozzá, gyenge hangon, de tisztán mondta latinul: ,,Domine, non sum dignus... '' Megütött a gondolat: ha ez a drága lélek nem méltó az Úrhoz, akkor ki méltó? Van-e közöttünk egy is, aki méltó lenne? Van-e közöttünk egy is, aki ennél a haldokló kedvesnôvérnél nagyobb a szeretetben? Mert van-e nagyobb, tisztább, evangéliumibb szeretet, mint imában, áldozatban, munkában, csendben eltöltött élet, amelytôl új életre támadnak a bûnösök?

Münchenben Eperjes Ernô atya volt az ,,angyalom''. Ô vitt mindenfelé készségesen és örömmel. Ô vitt Dachauba is, az emberi kegyetlenségnek és ôrületnek e szomorú helyére, ahol a karmelita kolostorban találkoztam annak magyar virágával, Enikô kedvesnôvérrel. Enikô is ,,disszidált'', de nem azért, hogy jólétben, szabadságban, biztonságban éljen, hanem hogy a Karmelben az Isten rabja lehessen. Hivatása miatt hagyta el hazáját, szüleit, rokonait és adta fel orvosi diplomáját. A Karmelben Magyarországért vezekel és imádkozik, mint egykor Szent Margit tette a Nyulak szigetén. A zárda társalgójában találkoztunk. Kék ruha volt rajta és egy pillanatra azt gondoltam, ez az egyszerûségében is ragyogó szépség, mely elôttem áll, a Kármelhegyi Szûzanya. A konyhából jött, mert azon a napon oda volt beosztva. Eperjes atya mondta, hogy amikor beöltöztették, Enikônek nem adtak új nevet. ,,Ha szent lesz, legyen Szent Enikô -- mondta a fônöknô. -- Nevének csengésébôl tudja meg mindenki, hogy magyar!''

Dachau félelmetes hely. A krematóriumok, a vesztôhelyek, a fertôtlenítô termek, a tábort körülvevô vízárok, a drótsövény, a barakkok kaviccsal feltöltött helyei félelmet keltenek a látogatóban. Lehetetlen nem érezni a gonoszság erejét. Dachau neve örökre, elválaszthatatlanul össze van kapcsolva az emberi kegyetlenséggel, amelyet megrázó erôvel fejez ki a tábor emlékmûve: csonttá soványodott, fájdalomban vonagló emberek függnek szöges drótokon.

Vallásos emberek úgy gondolták, hogy ezt a helyet nem szabad turista látványossággá lealacsonyítani, hanem a vikárius engesztelés helyévé kell tenni, ahol azok, akik teljesen, minden feltétel nélkül azonosítják magukat Jézus áldozatával, szeretetben engesztelik az Istent az elkövetett szörnyûségekért. Így született meg Jézus Szentséges Vérérôl elnevezett Kármel, ahol a kedvesnôvérek életén és imáin keresztül ,,a világ minden szenvedése egyesül Jézus Krisztuséval, aki vérét ontotta érettünk, akiben egyedül van megbocsájtásunk, és akinek szeretete legyôz minden gyûlöletet.''

Így történt, hogy azon a helyen, ahol elhatalmasodott a gonoszság, még hatalmasabb lett a szeretet. A karmeliták kolostora a dachaui barakkok mintájára épült, hogy a kedvesnôvéreket állandóan figyelmeztesse hivatásukra. Szigorú, egyszerû, betonépület. Mint a barakkokban voltak, az ablakok felül vannak a tetô alatt. Kilátás nincs. Az ajtók a barakkok faragott, összeácsolt ajtói. A kereszten nincs a Felfeszített, mert a karmelita spiritualitás szerint maguk a kedvesnôvérek függenek rajta. Itt minden kemény, minden kényelmetlen, minden szúrás, éppen úgy, mint a barakkokban volt. A nagy különbség az, hogy a barakkokban gyûlölet volt, de itt szeretet van, amely a szívet kitárja mindenki felé; a barakkokban hitetlenség uralkodott, de itt hit van, amely legyôzi a világot; ott békétlenség volt, de itt béke van, az a béke, amelyet Jézus a kereszten vére ontásával adott nekünk. Mint a Karmel alapítója, Vorbach Mária Terézia anya mondja: ,,Itt az Isten, Szent Fiának keresztjével, rendkívüli intenzitással átalakít és megszentel minden erôszakos szenvedést és halált.''

,,Akik bárhol, bármi módon bármiféle üldözést szenvednek, jogaiktól meg vannak fosztva, azok mind Dachauhoz tartoznak'', olvastam egy kis füzetben, amelyet a Karmelben vettem föl. Ebben az értelemben Dachau szörnyûsége még nem múlt el... Milyen vigasztaló tudni, hogy Dachauban egy magyar karmelita kedvesnôvér engeszteli az Eget az üldözésért, gyûlöletért, békétlenségért, jogtiprásért, hitetlenségért, amelyek hazánkban voltak és még most se múltak el teljesen...

De a kedvesnôvérek nemcsak eltévelyedett lányokat mentenek ki a bûn tövisei közül és nemcsak ember ember ellen elkövetett szörnyûségekért engesztelnek. A szeretetnek sok lehetôsége van. Szeretettel mindig szebbé, boldogabbá, szentebbé tehetjük egymást, és ezt teszik a kedvesnôvérek. Rómába özönlenek a zarándokok, köztük magyarok. Fáradt, kimerült testek, sóvárgó, Istent keresô lelkek a zarándokok, és ezeket szolgálják, segítik, vidítják fel a kedvesnôvérek: a Szent István Házban a Kalocsai Iskolanôvérek, a Mater Redemptoris Villában az Isteni Megváltó Leányai. A kedvesség elfelejteti a fáradtságot, az ima felvidítja a lelket.

Rómában nevelkedtem; ott szenteltek pappá, de most prédikáltam elôször az Örök Városban. Húsvét harmadik vasárnapján az evangélium a feltámadt Krisztus és az összezavart Péter közötti párbeszéd volt: ,,Ha szeretsz engem, Péter, legeltesd bárányaimat...'' Rendszerint papokra és püspökökre alkalmazzuk az Úr szavait, de a Casa di Santo Stefano szép kápolnájában, a kedvesnôvérek és zarándokok jelenlétében én más csengést, új értelmezést adtam az evangéliumi párbeszédnek. Krisztus minden követôjének szól a parancs: ,,Ha szeretsz, gondozd bárányaimat...'' Valami módon Krisztus mindig ránk bíz valakit vagy valakiket, mint bárányait, hogy azokat Neki gondozzuk. A zarándokok az Úr juhai és bárányai, és a kedvesnôvérek Jézusnak gondozzák, legeltetik ôket. A kedvesnôvérek jóságát, szolgálatát tapasztalni kell, hogy az evangéliumot megértsük. Ha kedvesnôvéreink nem lennének, a magyar zarándokok közül sokan testben-lélekben elfáradva, éhesen, kiábrándulva járnának az Örök Városban.

A kedvesnôvérek dicséretét tovább kellene és tudnám is zengeni. Kellene írnom Sebastia kedvesnôvérrôl, aki Zemplénben született, már hatvan éve él Rómában, és több, mint ötven éve javítja a Vatikán felbecsülhetetlen értékû gobelinjeit. Amikor beléptem hozzá, mintegy varázsütésre, visszajött neki az édes anyanyelv és magyarul beszélgettünk Mindszenty bíborosról... Kellene írnom azokról a kedvesnôvérekrôl, akiket Alvernán fagyos kora reggelen adorációba borulva találtam a Stigmatizáció kápolnájában... Írnom kellene a Jézus Szíve Néplányokról, akikkel Rómában találkoztam; nagy reménnyel, elszántsággal haza készülôdnek, hogy Jézus Szíve szeretetével szeressék, gondozzák otthon az öregeket. Legyen vállalkozásukon az Úr áldása! Írnom kellene a klarisszákról... az Isteni Megváltó Leányairól, akik Oberachingben gondozzák a betegeket, köztük két jó barátomat, Fábián Károly és Közi Horváth József atyákat... Sok szépet, jót, dicséretest lehetne írni a kedvesnôvérekrôl, de hosszú lenne, és mint Szent János mondja, ,,sok tinta és papír kellene hozzá''.

Mindszenty bíboros szentté avatásáért jártam Európában és az Úr úgy akarta, hogy Bécsben Cser-Palkovits jezsuita atyától ajándékba kapjam azt a levelet, amelyet a bíboros veszprémi püspöksége idején, a fogságból való kiszabadulása után küldött az Isteni Megváltó Leányainak Sopronba. ,,Mindenkor, a koporsó zártáig kedves emlékem marad a szomorú internálási keretet kitöltô sok jó példa, szeretet és jóság -- írja Mindszenty. -- Mindenkor büszkeséggel tekintettem a szerzetes nôvérekre, mint Egyházunk értékeire, de a közel négy hónap alatt ez a tisztelet és büszkeség csak fokozódott bennem. Adná Isten, hogy viszonozhatnám, legalább némileg, a felejthetetlen jóságot.''

Igaz szavak! Mint bíborosunk, a kedvesnôvérekre valamennyien hálával és büszkeséggel gondolunk, és jóságukért valamennyien adósaik vagyunk.


3. Az átváltoztatás igei -- Nyomdokai
3. Az átváltoztatás igei	Nyomdokai

A Szentírás az Isten szava. Hitünk szerint maga az Isten van benne. Éppen azért minden szava, minden mondata, az egész könyv tele van teremtô erôvel, megszentelô kegyelemmel. Szavával teremtette Isten a világot és benne az embert. Szólt, és minden lett.

Mint ige, mint szó -- mint közlés, tanítás és törvény -- a Szentírás az emberek felé irányul. Isten szavára jön hozzánk fény, szépség, termékenység, irgalom, megszabadulás, remény, hit, szeretet, béke, bölcsesség, bátorság, megbocsájtás, vigasz, hivatás, örök élet. Szedô Dénes atya, az a szelíd lelkû poéta, aki magát pásztorsípnak hívta, így foglalta össze mindezt a 28. zsoltár alapján:

Megszólal Isten, él a szó; mennydörgô, mégis fényhozó.

Völgyeken át és bércen át, halljuk, mint búgó harsonát.

Ettôl a szótól dûl a tölgy, rendül a hegység, zeng a völgy;

Néki, ha szívünk nyitva áll, mélyébe áldott béke száll.

Az Isten szavából van a prófétaság. ,,Így szól az Úr: prófétának rendeltelek a nemzetek javára... Mondd el nekik mindazt, amit parancsolok... Nézd, ajkadra adom szavaimat... Virrasztok fölöttük, hogy beteljesítsem ôket...'' (Iz 1,4-12). Az Isten szava tette Keresztelô Jánost a Messiás hírnökévé. ,,Az Úr szózatot intézett Jánoshoz, Zakariás fiához a pusztában... S ô bejárta Júdea környékét... buzdította a népet és hirdette nekik az üdvösséget'' (Lk 3,3-11).

A Szentszûz Isten-anyasága elkezdôdött, amikor elfogadta az Isten szavát. ,,Hitt annak beteljesülésében, amit az Úr mondott neki'' (Lk 1,45). Az Úr szavából van az apostolság. Szent Pál leveleiben lépten-nyomon mondja, hogy apostolsága az Isten igéjén alapszik. ,,Hirdetem az Isten titokzatos bölcsességét, melyet öröktôl fogva megdicsôítésünkre szánt'' (1Kor 2,7). ,,(Krisztusnak) lettem szolgája abból az isteni hivatásból, amelyet kaptam, hogy Isten szavát egészen, hiánytalanul érvényre juttassam'' (Kol 1,35). Szent Péter apostolsága azzal kezdôdött, hogy hitt az isteni Mester szavának, a mélyre evezett, és kivetette hálóját a halfogásra. ,,Mától kezdve ember-halász leszel!'' (Lk 5,10).

A keresztény mivolt, Krisztus tanítványának lenni is az Isten szavából van. Az utolsó vacsorán azért ajánlotta Jézus tanítványait a mennyei Atyának, mert elfogadták és szívükbe zárták az igét. ,,A tanítást, amit kaptam Tôled, továbbadtam nekik. El is fogadták, és ezzel elismerték, hogy Tôled jöttem, hogy Te küldtél engem'' (Jn 17,8). Szent Péter tanítja, hogy Krisztus követôi ,,az élô és örök Isten szavából, mint elpusztíthatatlan tiszta magból születnek. Mert az ember olyan, mint a fû; a dicsôsége, minta rét virága; elhervad a fû s lehull a virága, de az Úr szava örökre megmarad'' (1Pt 1,23-24).

Lehetetlen a hála érzelmei nélkül imádkozni a 119. zsoltárt, amelyet az emigrációban élô Farkasfalvy Dénes atya ,,verskoszorúnak'' nevez, amely körülveszi az Isten szavát. A zsoltárossal az Isten igéjében ,,fényt, értést, erôt, örömet, menedéket keresünk''.

,,Igéd szerint, légy irgalmas hozzám,

Szavad keltsen új életre engem,

Igéd legyen szabadulásom,

Szavad az életem lámpása,

Az világítsa meg az utat elôttem,

Szavadban van oltalmam és menedékem.''

Az Isten szava lelki étel és lelki ital, amelyet Ezekiel próféta szerint magunkhoz veszünk, hogy ,,lábunkra álljunk és cselekedjünk''. ,,Emberfia, állj fel! Beszélni akarok veled. És amikor ezt mondta, eltöltött a Lélek és felállított. Egy kéz nyúlt felém és egy könyvtekercs volt benne. Kigöngyölítette elôttem és így szólt hozzám: Emberfia, edd meg ezt a tekercset és menj, szólj Izrael házához'' (Ez 2,1.9;3,1).

Izaiás látta, hogy az Isten szava és az ember szíve között egy szent, termékenyítô keringés van. ,,Amint az esô és hó lehull az égbôl és nem tér oda vissza, hanem megöntözi a földet, termôvé teszi, hogy magot adjon a magvetônek és kenyeret az éhezônek, éppen úgy van a szavammal is, amely ajkamról fakad. Nem tér vissza hozzám eredménytelenül, hanem végbeviszi akaratomat és eléri, amiért küldtem'' (Iz 55,10.11).

Mindezt elmondva, hittel megvallva és alázattal elfogadva, felmerül bennünk a kérdés: vajon vannak-e a Szentírásban szavak, amelyekben nagyobb az erô, több a fény, nagyobb a hatékonyság és a kegyelem, mint a többiben? Másképpen fogalmazva: vannak-e a Szentírásban szavak, amelyek nem ránk, emberekre, hanem magára az Istenre irányulnak? És ha vannak, melyek ezek a szavak és mit eredményeznek?

A nagy költô, Paul Claudel kereste az Istent, aki Szent Ágoston szerint már a lelkében lakozott, de ô nem tudta. Párizsban bement a Notre Dame katedrálisba. Éppen az átváltoztatásnál volt a szentmise. Az átváltoztatás szavaira a hívek letérdeltek és leborultak. Paul Claudelnek az volt a benyomása, hogy az átváltoztatás szavai nyomták le ôket a földre. ,,Ez az én testem -- ez az én vérem'', suttogta a misézô pap. A szavak erejében az emberek feje fölött megjelent elôször a Szent Kenyér, és azután a Szent Kehely és mint nehéz súly alatt, a szent elemek alatt az emberek megroskadtak, meghajoltak, térdre borultak.

Az élmény hatása alatt mondotta Claudel, hogy az egész Szentírásban az átváltoztatás szavaiban van a legnagyobb erô. A Szentlélek az egész Írás fölött lebeg és védi, de különösen ôrzi az átváltoztatás igéit. Egy vesszô, egy ióta nem veszhet el az Isten igéjébôl, de egy se oly gyakori, annyiszor ismételt, oly áhítattal elmondott, olyan féltve ôrzött, mint az átváltoztatás szavai. A konszekráció szavai a leghatalmasabb szavak!

Valójában így van! De nem azért a leghatalmasabbak az átváltoztatás igéi, mert az embereket meghajlásra és térdre kényszeríti, hanem azért, mert -- ha lehet abszurdumot mondani --, az Isten felé irányulnak és neki parancsolnak! Valahányszor ezek a szavak elhangzanak, bennünk ugyanolyan hatékony a Szentlélek, mint volt annak idején az angyali üdvözletben -- ,,az Úr angyala köszönté Szûz Máriát és az méhébe fogadó a Szentlélektôl Szent Fiát... És az Ige testté lôn és közöttünk lakozék.''

Az átváltoztatás szavaira titokzatosan, de igazán és valójában, a kenyér és bor színe alatt megújul a Megtestesülés, megismétlôdik az Emmanuel -- velünk az Isten! Velünk van az Isten Fia, akit az Atya a világba küldött, hogy üdvösségünk szerzôje legyen.

Csaknem 800 évvel ezelôtt, Assisi Szent Ferenc, a vallás géniusza, a szent és a költô mondogatta testvéreinek, hogy a konszekráció szavai Galilea és Júdea földjérôl, a történelem távlatából közénk hozzák Krisztus ,,kezét, lábát, ajkát, dobogó szívét, piros vérét''. Szent Ferenc hitt a konszekráció szavaiban, hitt annak erejében és éppen azért nem volt számára probléma a történelmi Krisztus. ,,Ebben a világban testi szemmel az Isten fönséges Fiából csak testét és vérét látom, amelyet a papok konszekrálnak és adnak másoknak'', írta a végrendeletében.

Alig kellett ötven évet várni, és Szent Ferenc hitét és tanítását hûséges követôje, Boldog Duns Scotus János, teológiailag tömören összefoglalta és az Egyház közkincsévé tette, amikor azt mondta, a konszekrációs szavak eredménye a praesentia realis -- a valóságos jelenlét. A kenyér és a bor színében Krisztus jelen van Istenségével és emberségével, testével, lelkével, vérével. Jelen van az egész Krisztus. Az átváltoztatás igéire a Mennyei Atya újból a világba küldi értünk Szent Fiát.

És a titok mind nagyobb és gyönyörûségesebb lesz. A konszekráció szavaival megújul az egyetlen, végtelen Keresztáldozat, mert a kenyér színében jelenlévô test értünk adatik, és a kehelyben lévô vér értünk ontatik. Az átváltozás szent szavainak erejében a keresztfa alatt állunk, és amint a szent szavakat halljuk, látjuk azt, akit átvertek értünk és Szent Ferenccel imádkozzuk: ,,Imádunk Téged Krisztus és áldunk Téged, mert szent kereszted által megváltottad a világot.''

A kegyelem áradása, amelyet az átváltoztatás igéi indítanak el, meghalad minden várakozást és képzeletet, és valósággá lesz, amit Krisztus ígért: ,,Az én testem valóban étel és az én vérem valóban ital.'' Krisztus teste ételünk és Krisztus vére italunk lesz a szentáldozásban. Az átváltoztatás szavai teszik lehetôvé a szentáldozást, azt, hogy mennyei kenyérrel táplálkozhatunk és attól nemcsak angyali, hanem isteni életet élhetünk. Mint annak idején Illés próféta, megerôsödve a hamuban sült pogácsától és egy korsó víztôl, amelyet angyal hozott neki, negyven nap és negyven éjjel gyalogolt és eljutott Horeb hegyére, a szentáldozástól fölüdítve és megerôsítve, mi egy életen át vándorlunk és eljutunk az örök életre. A nagy vágy -- az Istennel egyesülni --, ami olyan idôs, mint maga az emberiség, számunkra nem mítosz, nem álom, nem üres képzelôdés, hanem valóság. ,,Aki eszi az én testemet és issza az én véremet, az bennem marad, én meg benne'' (Jn 5,56). Egyesülünk az Istennel és mint a szivacs, amely nem semmisíti meg a vizet, hanem felveszi magába, magába vesz bennünket. Életközösség, szimbiózis létesül köztünk és az Isten között: ,,Élek én, de már nem én, hanem Krisztus él bennem'' (Gal 2,20). Mindez az átváltoztatás szavaiból van.

Ha a szentáldozás gyönyörûségét átgondoljuk, azt kell mondanunk, az átváltoztatás szavai nemcsak a leghatalmasabb szavak, hanem a legédesebb szavak is az egész Szentírásban. Szent szerelemnek, misztikus egyesülésnek a szavai ezek. Istent és embert összehoznak és gyönyörûséget okoznak. Valósággá teszik számunkra azt, amirôl a zsoltáros beszél, de soha nem tapasztalt: ,,Ízleljétek és lássátok, milyen édes az Úr'' (Zsolt 34,9), amit Farkasfalvy Dénes atya a szentáldozásra gondolva, páratlan szépen így fordított magyarra: ,,Édes az Úr! Ízleld és idd magadba!'' Sziénai Szent Katalin szokta mondogatni szentáldozás után: ,,Az Ô vére piroslik arcomon.'' De még szebben beszélt errôl Prohászka, miután a szentmiséjében elsuttogta az átváltoztatás szavait és megáldozott: ,,Tele van az ajkam csókoddal, tele van a szájam ízzel, tele van a szívem vérrel, tele van a lelkem tûzzel. Misérôl jövök!''

Az átváltoztatás szavai azonban csak azok ajkán lesznek a leghatalmasabb szavak, akik választottak, mint Áron. Csak a papok ajkán, az ô szívükön keresztül, az ô emberi valóságukon át folyik minden erô, élet, világosság, gyönyörûség az átváltoztatás szavaiba. Ezért mondja Szent Ferenc, hogy a papokban nem akarja látni a bûnt, csak a kiváltságot, hogy rájuk vannak bízva az átváltoztatás szavai. Senki más, csak ôk suttoghatják, senki más, csak ôk ismételhetik. Az átváltoztatás az ô kiváltságuk és felelôsségük. Azt szokta mondani, ha egy bûnös pappal és Szent Mihály fôangyallal egyszerre találkozna, elôbb a bûnös papot köszöntené, és csak azután a fényes arkangyalt, mert a papra és nem Szent Mihályra vannak bízva az átváltoztatás igéi. Szent Mihály minden méltósága és tündöklése ellenére se konszekrálhat!

És itt jön be Mindszenty bíboros meglepô gondolata. Szerinte az átváltoztatás igéi magát a papot is ,,átváltoztatják''. A bíboros nem arra gondol, hogy az átváltoztatástól a pap tisztább, szentebb, tökéletesebb, erényesebb -- mondjuk: angyalibb -- lesz, ami nagyon lehetséges, és amit az Egyház papjainak állandóan hangsúlyoz. Mindszenty bíboros szerint az átváltoztatás igéi új érzéket, új szemet, fület, tapintást adnak a papnak úgy, hogy Krisztust látja, hallja, érzékeli mindenütt! Példának említi erre Prohászka Ottokárt, aki Krisztust látta a bodajki forrásban, a lovasberényi hársban, az abai gejzírben, a nádast felgyújtó szikrában. Jézus volt az élménye mindenütt, állandóan a társaságában volt. Az volt a benyomás, hogy Krisztus jön hozzá, hozzálép, vele jár ,,az érintkezés minden melegségével és bensôségével''.

A börtönben Mindszenty keserûen panaszkodott, hogy meg volt fosztva mindattól, ,,amirôl az emberek azt gondolják, hogy nem élhetnek nélküle'', és ami Krisztus-élményt jelentett Prohászkának. A magányban azonban ,,kedvet kapott az elmélkedô misézésre'' és az ,,átváltoztatástól átváltozott'' papnak az ,,érintkezés minden melegségével és bensôségével'' társa lett Krisztus!

Értsük meg jól: nem szentáldozásról van szó, lelki kenyérrôl, amely megerôsít és felüdít, hanem jelenlétrôl, amelyben igenis benne van ,,az érintkezés minden bensôsége és melegsége''! A legközvetlenebb közelségrôl van szó, ami Isten és ember között lehetséges!

,,Aggódva ôriztem az Oltáriszentséget -- olvassuk emlékirataiban. -- Sétára is magammal vittem... Szentségimádást végeztem... Éjszaka mellettem volt a sötétben... Meg-megérintettem a terítôn át... De sokat jelent a rabnak a zárkában a Szentségi Jézus!''

Az ,,átváltoztatástól átváltozott'' pap misztikus élménye ez. Nem elragadtatás, nem extázis, nem az érzékek felfüggesztése, hanem új érzékelés, új percepció, -- boldogító, meleg, bensôséges, -- ami az átváltoztatás szavai nélkül soha, sehol, senkinek -- még a legnagyobb szentnek se! -- nem lenne lehetséges!


4. Sátán! -- Nyomdokai
4. Sátán!	Nyomdokai

Annak ellenére, hogy Mindszenty a legnagyobb reménnyel nézett Boldogasszony-éve kegyelmeinek elébe, és amikor a szentévet megnyitotta, nyilvánosan kérte a Szent Szüzet, hogy ,,mire az év lehanyatlik'', emelje ki szomorú helyzetébôl a nemzetet, kezdettôl fogva el volt készülve a legrosszabbra és ezt hamarosan népe tudomására hozta.

Egy hónappal az esztergomi megnyitó ünnepségek után, amikor szerte az országban már tömegesen mentek a hívek a búcsújáró helyekre, Mindszenty maga vezette a fôváros férfiait Máriaremetére. 1947. szeptember 14-e volt. Velük együtt gyalogolt 15 kilométert a Szentszûz kegyhelyére, ahol szentmisét és szentbeszédet mondott. A beszédet csak töredékében ismerjük, de amit ismerünk belôle, az nem a Szentszûzrôl szól, hanem Sátánról.

A beszéd fontosságát bizonyítja, hogy a bíboros idézi, amikor Boldogasszony-évérôl beszél emlékirataiban. A beszédbôl világos, kezdettôl fogva tudatában volt, hogy nem annyira emberekkel, mint a Sátán hatalmával áll szemben. Tudta, és Szent Pállal vallotta, hogy akik Krisztushoz tartoznak, azok ellen ,,egy sötét világnak kormányzói és égi magasságok gonosz szellemei harcolnak''.

A gonosz szellemek ,,legerôsebbje és legnagyobbja Sátán'', mondta a bíboros. Sátán léte és hatalma nem képzelet. ,,Sátán nem mumusa a világtörténelemnek és az emberi nemnek, hanem élô valóság.'' A Szentírás szerint ô a gonosz, a hazug, a csaló, a csábító, az emberek tönkretevôje. Sátán hatalma és harca tart a világ végéig, míg Krisztus újra el nem jön a világra. ,,S addig --mondotta Mindszenty a zarándokoknak --, a világtörténelem vagy egyes népek története is, idôrôl idôre gyöngébb vagy erôsebb siralom völgye, könnyek világa lehet.''

Sátánnak emberi csatlósai is vannak, és ezek vezérükkel együtt kiáltják, hogy ,,senkinek nem szolgálnak, de mindenek felett uralkodnak''. Sátánnak és csatlósainak az a célja, ,,hogy Istentôl emancipálják, felszabadítsák az embert''. Mint Sátán maga, emberi csatlósai is hatalomtól megrészegültek, kegyetlenek, hazugok, csalók, gôgösek, istentelenek. Emlékezve a Szentírás szavára: ,,Átkozott, aki emberben bízik!'', a bíboros ezektôl az emberektôl féltette a hazát és a hazában azokat, akik vele együtt a Szentszûzhöz menekültek.

Biztosra vesszük, hogy a bíboros, miután Sátán hatalmát elmondta, idézte az Ôsevangéliumot és a zarándok férfiaknak beszélt a ,,Sátán-tipró Szûzrôl'', a ,,kígyót legyôzô Istenanyáról'', a Szeplôtelen Fogantatásról, aki Szent Fiával vívja ki a gyôzelmet Sátán fölött. ,,Ellenkezést vetek közéd és az asszony közé, a te ivadékod és az ô ivadéka közé, ô széttiporja fejedet, te meg a sarka után leselkedel.''

A bíborosnak nem kellett a beszédét alkalmaznia. A zarándokok mind látták és valamennyien tapasztalták az igazságtalanságot, a nyomort, a terrort, az istentelenséget, a félelmet és bizonytalanságot, amely mint egy piszkos áradat öntötte el az országot. Ilyen gonoszság, ekkora ôrület csak felsôbb, a természet fölött álló hatalom mûve lehetett. Sírva és könnyezve, a budapesti férfiak azt is megértették, hogy Boldogasszony-éve ellenére is a magyar haza, Mária országa ,,siralom völgye és könnyek világa'' maradhat egy idôre -- talán évtizedekre --, de nem örökre, mert minden gonoszságnak egykor vége van.

1972. június 29-én Rómában, a Szent Péter bazilikában VI. Pál pápa beszélt Sátánról úgy, mint Mindszenty 1947-ben Máriaremetén. A finomlelkû, jószándékú pápát aggodalommal töltötte el az Egyház helyzete. Mennyi szépet és jót, milyen lendületet és lelkesedést, milyen megújhodást várt a Vatikán a Zsinattól! Azt hitte, a katolikusok szerte a nagy világban örömükben énekelnek és az egész emberiséget sodorják, viszik magukkal a szent, erényes, boldog, igazi keresztény élet felé. A megújult Egyháztól megújul a föld színe és minden ember hozzá siet! De nem így történt. Az Egyházat vezetôiben és tagjaiban elfogta a kétely, a bizonytalanság, az elégedetlenség. A problémák tömege merült föl; öröm helyett szomorúság, erény helyett lehullás mindenfelé! Mintha megerôsödés és megújulás helyett düledezne az Egyház!

De miért van ez így? Kinek a mûve ez? ,,Sátáné!'' -- kiáltotta a szomorú pápa. ,,Ez a sötét és romlott szellemi teremtmény valóban létezik. Ravasz megrontója vallási és erkölcsi életünknek. Gonosz csábító, amely tudja, hogyan férkôzzön hozzánk, érzékeink, fantáziánk, vágyaink, ábrándozásaink és gyarlóságainkon keresztül, hogy tévedésbe vigyen és az Istennel szembe állítson bennünket!'' A pápa szinte könyörgött püspököknek, papoknak, híveknek, hogy Sátánt, létét, romboló munkáját vegyék komolyan, nehogy, mint Szent Péter mondja, ,,ordító oroszlán módjára'' felfaljon bennünket!

Pál pápa sürgetésére, 1975 júniusában a Hittani Kongregáció a püspököknek instrukciót küldött Sátánról és cselekvéseirôl. Sátán léte és romboló munkája nem centrális, de dogmatikus tanítása és állandó, egyetemes hite az Egyháznak amely az Úr Jézus szavain alapszik. Ezt a hitet tükrözi a liturgia és a hívôk élete. Sátán gonosz hatalmának az egész világ ki van téve és ezért hívja Krisztus ,,a világ fejedelmének''. A vatikáni zsinat 17 esetben beszél Sátánról. ,,Az Egyház a modern világban'' címû dokumentumában, amely a zsinat legderûsebb és legoptimistább dokumentuma, ötször van Sátán említve és a neve ,,ôskígyó'', ,,a gonosz'', ,,a sötétség fejedelme'', ,,a világ ura''.

A Hittani Kongregáció oktatása ,,írott malaszt'' maradt. A tanítás nem jutott el a hívôkig. Se a püspökök, se a papok nem prédikáltak Sátánról, létérôl, hatalmáról. Nagy kivétel volt Suenens bíboros, Belgium érseke és Ratzinger bíboros, müncheni érsek.

A ,,Ratzinger-Report''-ban a német bíboros újból beszél Sátánról: ,,Sátán rejtélyes, de valóságos, személyes és nem szimbolikus létezô, megátkozott szellemi teremtmény, szabad erô, amely elsôsorban az Isten ellen irányul.'' Sátán létezése nélkül a történelmet nem tudjuk kielégítôen magyarázni. A történetemben újból felmerülô elképesztô szörnyûségek az emberi gonoszságnál sokkal nagyobbakat tételeznek föl. Sátán állandóan fenyeget és olykor le is igáz bennünket. Átkos hatalmától egyedül Krisztus szabadít meg, mert ,,Ô az erôsebb, aki meg tudja kötözni az erôset'', mint az evangélium mondja. Szent Pál szerint Krisztus keresztjével gyôzi le Sátánt, és nyilvánosan pellengérre állítja.

Ratzinger kardinális kritizálja azokat a teológusokat, akik szerint Krisztus és az apostolok egyszerûen ,,a régi, megszokott zsidó gondolkozást követték'', amikor Sátánról beszéltek. Ezek a teológusok Sátán létét egyszerûen ,,népmesének, elavult mondának'' tartják, amelyet nem lehet összeegyeztetni a modern világszemlélettel. Szerintük Sátán a bûnnek, elsôsorban a büszkeségnek és a tisztátalanság bûnének a megszemélyesítôje. A bûn pedig bennünk van: mi mondunk ellent az Istennek, mi vagyunk büszkék, mi tesszük önmagunkat tisztátalanná. Nyilvánvalóan ezek a teológusok nem a Szentíráshoz, hanem a világhoz alkalmazkodnak. ,,Metodológiájukkal -- mondja Ratzinger bíboros -- sok-sok mindent elvethetnénk hitünkbôl, mondván --, ez nem fér össze a modern világszemlélettel, ez érthetetlen a modern embernek.''

Tudtommal Mindszenty bíboros csak egyszer, Máriaremetén beszélt Sátánról. Nem lett volna jó, ha Boldogasszony-évében ez gyakori témája lett volna. Bölcs, okos lelkipásztor volt ô, aki tudta, hogy ,,a túl sok veszélyes''! Sátán állandó emlegetése pesszimizmust idézhetett volna elô, és nem a reményt és a türelmet erôsítette volna meg. Ratzinger bíborosnak is ez a véleménye. ,,Hiba lenne -- mondja --, ha a püspökök és papok Sátánról soha nem prédikálnának, de nem lenne jó, ha állandó témájuk lenne.''

Sátánnak és csatlósainak hatalma, akármilyen nagy, szörnyû és hosszan tartó, egyszer megszégyenül, meghátrál és megsemmisül. Mint Krisztus mondja, ,,ennek a világnak a fejedelme kivettetik''. De azt is mondja Krisztus, míg a történelem folyik, a kiûzött Sátán mindent megpróbál, hogy visszatérjen és ha sikerül neki, még dühösebben, még erôszakosabban bizonyítja, hogy ô az úr. Valahányszor visszatér, a helyzetünk rosszabbodik. De Sátán félelmetes valósága nem béníthat meg bennünket és a tudat, hogy Sátánt valójában csak Krisztus gyôzi le, nem tehet bennünket passzívvá és tétlenné. Passzív módon talán még külsôleg se viselkedhetünk, belsôleg, szívben és lélekben pedig soha és egyáltalán nem.

Szent Pál buzdít, hogy ,,ennek a sötét világnak kormányzói és égi magasságoknak gonosz szellemei'' ellen öltsük föl az ,,Isten teljes fegyverzetét'', hogy nehéz idôkben ellenállhassunk és megtarthassuk ,,állásainkat''. Mi az ,,Isten teljes fegyverzete''? Krisztus! Az apostol mondja, hogy ,,öltsük magunkra Krisztust''. Legyünk egy vele gondolatban és cselekedetben. Amit Krisztustól tanultunk, azt vegyük Vele, Általa és Benne. A Szûzanya oltalma ebben az esetben az, hogy Krisztushoz vezet és Vele egyesít bennünket, és sürget, hogy tegyük azt, amit Krisztus mond.

Mikor Krisztus egy fiúból kiûzte a gonosz lelket, azt mondta csodálkozó tanítványainak: ,,Ezt a fajtát nem lehet mással kiûzni, csak imával és böjttel.'' Ima és böjt az eszközünk. Ezzel a kettôvel mondunk neki ellent és ezzel küzdünk ellene. Egyénenként, Krisztussal egyesülve, szívünk mélyén, otthonunk csendjében, családunk körében alázatosan, de erôs hittel imádkozunk, hogy az Isten parancsoljon neki. Közösségileg a szentmise az imánk. Templomainkban, az oltár körül állva, egy szívvel, egy lélekkel kiáltjuk a Miatyánk végén: ,,Szabadíts meg a gonosztól!'' Aztán öntudatosan csüngünk a papon, amint kiterjesztett kézzel, szemét az oltáron Krisztus testére és vérére szegezve imádkozza: ,,Szabadíts meg, kérünk, Urunk, minden gonosztól. Adj kegyesen békét napjainkban, hogy irgalmadból minden bûntôl és aggodalomtól megszabaduljunk, míg reménykedve várjuk az örök boldogságot és Jézus Krisztus dicsôséges eljöttét.'' Böjttel pedig visszautasítjuk Sátán kísértését, hogy erkölcstelen, istentelen életet éljünk, a vallást megvessük, másokon hatalmaskodjunk, velük kegyetlenkedjünk és ügyeinkben ravaszkodjunk.

Imádkoznunk és böjtölnünk kell, mert csak így tudunk megszabadulni attól a ,,fajtától'', amely ,,állásainkat'' -- Egyházunkat, hazánkat, keresztény magyarságunkat, és mint Mindszenty bíboros szokta mondani, ,,történelmi magyar életünket'' immár négy évtizede ostromolja és rombolja.


5. ,,A bíboros és a rendôr'' -- Nyomdokai
5. ,,A bíboros és a rendôr''	Nyomdokai

A ,,Mindszenty-évnek'', a bíboros halála tizedik évfordulójának legszebb, legnagyobb irodalmi terméke Eszterhás István könyve, ,,A bíboros és a rendôr''. Tartalomban, stílusban, hatásban a könyv messze felülmúl mindent, ami az emigrációban a bíborosról megjelent halála tizedik évfordulója alkalmából. A könyv az egész, egyre növekvô Mindszenty-irodalomban is kiemelkedik.

1951-ben jelen voltam, amikor Bíró Benedek atya Eszterhás Istvánt megbízta a Katolikus Magyarok Vasárnapja szerkesztésével és visszatekintve a múltba, azt mondom, a Gondviselés rendelte, hogy Eszterhás István szerkessze és írja a lapot azokban az években, amikor Mindszenty Budapesten az amerikai követségen élt. Eszterhás István írásait olvasta a bíboros, és megvigasztalódott szomorúságában. Nincs senki az emigrációban, aki annyit írt és oly jól Mindszentyrôl, mint Eszterhás István. Kevesen ismerik a bíboros írásait és a vele kapcsolatos irodalmat úgy, mint ô. És kevésben van meg az írói tehetség, amely benne van, hogy elénk állítsa a bíboros életének drámáját.

A könyv olyan, mint egy sebes sodrású folyam. Amit Eszterhás István ír, az a szíve bôségébôl és értelme erejébôl jön, és az egészet átjárja, bevilágítja katolikus hite. A Szentírás gyakori idézése és értelmezése külön értéket ad a könyvnek. Gyakran úgy érezzük, mintha a könyv inspirálva lenne és ez az érzés csak erôsödik bennünk, ha meggondoljuk, hogy az író májusban kezdett hozzá és decemberben már a piacon volt a hatalmas, 300 oldalas, széles papírra nyomott könyv. Nem tudunk szabadulni a gondolattól, hogy a szakadatlan iramban dolgozó írónak a könnyei nem egyszer ráhullottak a papírra, mert olvasás közben szemünk is gyakran megtelik könnyel. Mint a hurokra került madár csapkod, verdes szárnyával és tépi önmagát, hogy újra szabad legyen, az amerikai követségen vergôdik, önmagával viaskodik, tépelôdik, gyötrôdik a kardinális, hogy hivatását kövesse.

A könyv a szerzô megjegyzésében ,,regény'', de az olvasó nem érzi regénynek. Nem könnyû olvasmány és nem is szórakoztató abban az értelemben, hogy az olvasása elfeledteti az élet apró-cseprô bajait. A könyv értelmi összeszedettséget, meditáló hangulatot követel és bizonyos mértékben feltételezi, hogy az olvasó ismeri a bíboros emlékiratait, beszédeit és némiképp ismerôs elveivel és világnézetével. Ami a könyvben regényszerû, az a bíboros és az ávós rendôr találkozása és párbeszéde éjnek idején. A többi a ,,képzelet'', mint a vatikáni küldöttek és a követségi alkalmazottak viselkedése, beszéde, jellemzése, valamint a bíboros gondolatai és érzelmei, nagyon is valószínûnek látszanak. Így lehetett, valószínûen így is volt, de nincs rá bizonyítékunk. Én vonakodom, hogy a könyvet regénynek vegyem. Úgy érzem, ez csökkenti értékét és jelentôségét. Nem szeretném, ha bárki is kézlegyintve intézné el és félretolná, mert ,,regény''.

Ugyanakkor a könyv nem is történelem, bár az emlékiratok és a Mindszenty Okmánytár az alapja. Hogy Eszterhás Istvántól mennyire távol volt, hogy történelmet írjon, bizonyítja az, hogy a könyvben nem ad meg egyetlenegy idôpontot sem, és egyetlenegy nevet sem említ. Még Mindszenty is egyszerûen csak ,,a bíboros''. A szereplôket könnyen felismerjük. Tudjuk, ki a ,,gnóm diktátor'', ,,a vatikáni külügyér'', ,,a latin diákpap diplomata'', ,,az imádságos magyar monsignor'', ,,a szép szál amerikai nagykövet'', és így tovább, de névtelenül ezek mind eltûnnek, megsemmisülnek, jelentéktelenné lesznek és nem csinálnak történelmet. Csupán addig ,,valakik'', míg Mindszenty körül vannak, aki már ,,eltávolodott tôlük'', kilépett az idôbôl és ,,idôfelettivé változott, mert magára vette történelmi végzetét''.

Ha nem akarjuk a könyvet regénynek venni és nem vehetjük történelemnek, vehetjük-e lélektani tanulmánynak, Mindszenty József jellemzésének? Semmi kétség, Eszterhás István jó pszichológus, és olyan dolgokra hívja fel figyelmünket, amikre talán senki, vagy csak nagyon kevesen gondoltak. Pl. megkínoztatása hetében, aztán a börtönben és valószínûen az amerikai követségen is, Mindszenty erôsen kísértve lehetett, hogy gyûlölje a rendôröket és a kommunistákat. De ha ebbe a kísértésbe beleegyezett volna, ,,lelkében megtört volna a pap'', elvesztette volna erkölcsi nagyságát, Krisztushoz való hasonlóságát, lelke békéjét és tisztelôinek nem lenne jogcíme, hogy ,,szentnek'' tartsák. Hasonlóképp, a magára hagyott és mellôzött ember, aki annyit szenvedett, hogy ,,összetörve keservesen sírt'', nagyon kísértve lehetett, hogy panaszkodjék, mintha minden hiábavaló lett volna. De hála Istennek, Mindszenty ezt sem tette, akármilyen nagy volt lelkében a sötétség és erôs volt a kísértés. ,,Panaszkodni? Soha, ezt még önmagámban se tehetem'', írja emlékirataiban.

Ha nem is vehetjük a könyvet kimondottan jellemrajznak, hálásak vagyunk Eszterhás Istvánnak a sok meglátásért, amelyet Mindszentyrôl ad. Senki nem fogja elfelejteni, amit a Szabadság térrôl ír. A diktatúra a teret a maga gonoszságának mutogatására használta, de a bíborosnak ,,mintha a magyar nép feléje fordított szomorú, nyomorúságos arca lett volna''. A tér neve és valóságos állapota közötti ellentét nap nap után figyelmeztette Mindszentyt, miért kell szenvednie, magányosnak lennie, miért kell az áldozata. A tér és a bíboros vágyódtak egymás után és a bíboros mindennap kísértve volt, hogy elhagyja menedék-fogságát és kimenjen a térre! Csak egy ablaküveg választotta el a tértôl -- ,,de ez az átlátszó üveg nagyhatalmak erôterének elválasztója is volt!''

A könyvben a legszebb, legdrámaibb és számunkra a legüdvösségesebb lélekelemzés, amikor a bíboros a lelkiismeretét vizsgálja és sajnálja, hogy valamiképp soha nem tudta külsôleg kifejezni azt a nagy, tiszta szeretetet, amely belsôleg volt benne. Az emberek féltek tôle, komornak, szigorúnak, merevnek, kellemetlennek tartották és nem érezték jól magukat a társaságában. Mintha nem lett volna benne tapintat. ,,Olyan merev, mint a gránit'' -- mondogatták. ,,Senki se tudta -- írja Eszterhás István --, hogy a bíborosnak ez a látszólagos keménysége és a bensô szeretet kimutatását akadályozó külsô merevsége elsôsorban neki volt fájdalmas.''

Ha nem akarjuk regénynek venni, ha nem vehetjük történelemnek, se jellemrajznak, akkor minek vegyük ezt a szép, nagy könyvet? Miben van a súlya? Hol van a jelentôsége? Én azt mondom, Eszterhás István könyve ragyogó politikai esszék füzére, amelyek között az egyik szebb, felvilágosítóbb, értékesebb, mint a másik. Íme néhány a fejezetek közül: ,,... és a követség;... és a tárgyalások; ... és a hármok;... és a jelképélet; ... és a Vatikán; ... és a moszkvai szekularizáció; ... és a szeretetcsata''. A könyv érdeme, hogy Mindszenty bíboros drámájával politikai valóságokat sarkít ki és politikai kérdéseket vet föl. Szomorúan, de igazat adunk az írónak abban, hogy ,,Moszkvának a magyar Egyház és nép hatalmi gondja... Washingtonnak az Egyház és a magyar nép unalmas gondja... A magyar Egyház és a magyar nép Rómának fájdalmas gondja... Még egyszerûbben és rövidebben: Moszkvának Magyarország csak hatalom kérdése, Washingtonnak Magyarország csak unalom... Rómának pedig fájdalom!'' Amikor a könyvet ilyen kisarkított realitások után becsukjuk, az olvasást megszakítjuk, akkor mint gombolyagból a fonal, egymást követve, egymásból fejtôdve jönnek a lelkünkbôl a kérdések -- politikai kérdések, oly fájdalmasak és zavarók, hogy a könnyet kifacsarják a szemünkbôl.

Ne szóljunk Moszkváról és hagyjuk Washingtont, de beszéljünk a Vatikánról. Jó-e, helyes-e, Krisztus akarata szerint van-e a vatikáni diplomácia? Jelen lehet-e a Szentlélek ezekben a manôverezésekben? Szüksége van-e az Egyháznak erre a szennyes, földi, evilági eszközre? A diplomácia lenne a mód, hogy Péter utódja megerôsítse és megtartsa testvéreit a hitben, és megvédje ôket a gonosztól? Nemde a diplomáciával, követségek és nunciatúrák felállításával, protokollokban és tárgyalásokban a világi hatalmakhoz hasonul az Egyház, mikor az apostol harsogja, ,,ne akarjatok a világhoz hasonulni!''? Nem botrányos-e, hogy bíborba, lilába öltözött egyháziak, akik reggel miséznek, breviáriumoznak, imádkozzák a rózsafüzért, késôbb tárgyalóasztalhoz ülnek ravasz, hazug, hitetlen, ateista alakokkal? A diplomácia körmönfontságával és kettôs beszédével nem tagadja-e az Egyház az Úr tanítását, legyen beszédetek igen-igen vagy nem-nem? Mi köze Krisztusnak Béliálhoz? Mire jó a ,,keleti politika''? Hogyan írhatta alá a Vatikán a ,,helsinki egyezményt''? Hogyan köthet szerzôdést a kommunistákkal, akik semmiféle szerzôdést eddig nem tartottak be? Van-e joga a Vatikánnak, hogy az Egyházért elhallgassa a nemzet igazát?

S mivel Mindszentyrôl van szó, további kérdések tódulnak az ajkunkra: Mindszenty ügyét miért úgy intézte el a Vatikán, mint tette? A Vatikánban miért nem vették figyelembe, amit írt, amit mondott, amit jelentett nekik? Miért kötötték a távozását feltételekhez? Eszében volt-e a diplomata papoknak, hogy mennyit szenvedett? Meggondolták-e, hogy az Egyházért szenvedett? Miért nem követelték a sérelmek orvoslását? Miért hitt a Vatikán inkább a kommunista kormánynak, mint a bíborosának? Miért nem volt szó a hitoktatásról, a papnevelésrôl, a békepapok romboló munkájáról? És az 1964-es ,,protokollt'' miért úgy fogadta el a Vatikán, ahogy elfogadta?

És amikor, mint a kelésbôl a genny, ezek a kérdések kifakadnak belôlünk, elkezdünk remegni, szemünk még könnyesebb lesz, és megszeppenve kérdezzük: Ezekkel a rebellis kérdésekkel nemde csak önmagunknak ártunk? Lehetünk-e hûek, engedelmesek Rómához, ha kritizáljuk a vatikáni diplomáciát? Van-e hitünk és megvan-e a Szentatya iránti szeretetünk, elfogadjuk-e Róma tanító, megszentelô, megerôsítô tekintélyét, ha megkérdôjelezzük a vatikáni diplomáciát?

De amikor lelkünk vihara elvonult, a béke visszatért a szívünkbe és a szenvedélyek nem akadályozzák látásunkat, hálát rebegünk a jó Istennek, hogy van pápai diplomácia -- akármilyen tökéletlennek, gyarlónak és ellentmondónak látszik! Az Isten egyenesen ír görbe vonalakkal is, angyalával felkeverheti a mocsaras vizet is, és ha beléereszkedünk, meggyógyulhatunk benne. A vatikáni diplomácia nélkül nem lett volna lehetséges a ,,Mindszenty-csoda'', hogy a bíboros három és fél éven át a szabad világ elôtt tündökölve, a figyelmet Magyarországra terelje és a népek és nemzetek rokonszenvét a magyar népnek megnyerje. Mindszenty Nyugatra érkezése politikailag legalább annyit jelentett a magyarságnak, mint az 1956-os szabadságharc. Ha Moszkva és csatlósai elôre látták volna, hogy mit fog tenni Mindszenty Nyugaton, valószínûen inkább elfogadták volna, hogy Esztergomba menjen, mint Bécsben éljen. És az 1964-es ,,protokoll''? Még nem tudjuk, milyen isteni erô lakozik az egyelôre bátortalan, gyámoltalan magyar püspöki karban, de ha türelmesek vagyunk és imádkozunk, a vatikáni diplomácia érdemébôl büszke, boldog tanúi lehetünk egy másik ,,magyar csodának''.

Minden látszat ellenére a vatikáni diplomácia azt bizonyítja és arról kezeskedik, hogy Róma és Hungária egymástól elszakíthatatlanok. Mint Eszterhás István írja, ,,Magyarország ugyanúgy a pápához, Rómához, a Vatikánhoz és a nyugati kereszténységhez tartozik, annak ugyanolyan része és gondja, mint akár Itália... Bármit is mondjanak Magyarország elnyomói, a keleti diktatúra hivatalnokai, Hungáriát nem lehet még protokollban sem kialkudni... Magyar ember nem adhatja fel Rómát, a Szentatyát, a Vatikánt.'' Ez a szeretetközösség már ezer éve áll, és fog is állni, akárhogyan ostromolja a keletrôl ránk zúdult barbarizmus!

Mintha a Szentlélek sugallta volna neki, mintha magán kinyilatkoztatást kapott volna, mintha az Isten angyalát küldte volna hozzá az üzenettel, amikor Esztergom érseke lett, Mindszenty József tudta, hogy a hazának és Rómának a kapcsolata lesz a nagy tét. Ezért harsogta esztergomi székfoglalójában: ,,Róma és hazám, ti lesztek életem útmutató csillagzatai, célja és boldog leszek, ha ebben a gondolatban éljük életünket, és a két erénnyel megújul a magyar föld színe, és a két erényért jutunk el az örök élet boldog révpartjára.'' Hála Istennek, hogy van Róma és van vatikáni diplomácia!

Legyen regény vagy történelem, vegyük lélekrajznak vagy politikai esszék sorozatának, Eszterhás István könyve biztató, optimista. Mindszenty ,,kapocsember'' Róma és a haza között és ezért nemcsak a hívôk és igaz magyarok áldják és szeretik, hanem tudatosan vagy tudat alatt az ávósokban, a rendôrökben, katonákban és még a kommunistákban is ott szunnyad vele szemben a szeretet. Eszterhás István a ,,szeretet csodájának'' mondja, hogy a kommunista miniszterelnök kért a bíborosnak menedéket az amerikai követségen, hogy a menedéket keresô bíborost és titkárát egy katona vezette az amerikai követségre, hogy a börtönben a bíborost egy ,,tiszta szemû, szelíd arcú próbarendôr'' vigasztalta, hogy katonák szabadították ki a fogságából és az az ávós rendôr is, aki a könyv címében szerepel, akivel a bíboros beszélget a Szabadság téren éjnek idején, a bíboros iránt való szeretetében olyan, mint az éji sötétben fölvillanó szentjánosbogár!

Eszterhás István írói tehetsége nemcsak a bíborost állítja elénk, hogy szeressük, csodáljuk, kövessük, az Istennek hálálkodjunk érte és szentnek kiáltsuk, hanem az olyan kismagyarokat is, mint a rendôrt -- aki nem is sejti, hogy benne van a szeretet Mindszenty iránt --, hogy örüljünk, vigasztalódjunk és reménykedjünk.

Minden magyar olvassa el ezt a szép könyvet!


6. Mindszenty bíboros utóda -- Nyomdokai
6. Mindszenty bíboros utóda	Nyomdokai

Clevelandból, Eszterhás Istvántól, a Katolikus Magyarok Vasárnapja volt szerkesztôjétôl kaptam a hírt, hogy Lékai bíboros meghalt. A hír elszomorított. Megvallom: szerettem, tiszteltem és bizalmas levelezésben voltam vele. Jó szándékát soha nem tudtam kétségbevonni. Bár Mindszentyvel összehasonlítva, elôttem erôs árnyékban állt, értékeltem benne, hogy új utakat keresett az Egyház és a haza megmentésére. Tudtam, hogy Mindszenty is nagyra becsülte. Dicsérte, és a lehetô legjobb embernek mondta, akit a pápa Esztergomba küldhetett. Mint annyian mások, én is csodálkoztam külföldön tett megnyilatkozásain, pl. a bolognai interjúban és a rendkívüli szinóduson mondott beszédén, de soha nem vitt rá a lélek, hogy kritizáljam. Fájt, amikor az emigrációban ítélkeztek fölötte. A kritika jogosultságát és igazságát nem tagadhattam, de a vele szemben használt fölényes, erôs, nemegyszer tiszteletlen hangot nem helyeseltem. Értettem, hogy nem lehet olyan, mint Mindszenty volt. A körülmények kíméletlenül kényszerítették, hogy más legyen. Személyisége, egyénisége is más volt.

Lékai bíborossal elôször a Philadelphiai Eucharisztikus Világkongresszuson találkoztam. A találkozás hideg, barátságtalan átmeneti volt. A kongresszus elôkészítô bizottságában a magyar csoportnak én voltam az elnöke, és mint ilyen, inzisztáltam, hogy az új magyar bíboros a vendégünk legyen, ô mondja az ünnepélyes szentmisét és hirdesse az Eucharisztikus Jézus szeretetét. Mindig vallottam és most is vallom, hogy a hazában és az emigrációban élô magyarok testvérek -- egy vagyunk hitben és magyarságban, és semmi nem lehet áldásosabb számunkra, mint együtt borulnunk le imádásban és könyörgésben az Eucharisztikus Krisztus elôtt. Nem mindenki osztotta a véleményemet és az emigrációban vita keletkezett, hogy helyes-e a bíboros meghívása. Álláspontom azonban gyôzött és a hivatalos meghívó elment Lékainak. Én írtam a levelet, de nem én kaptam rá a választ. Soha, egy sor közlést nem kaptam tôle, míg útját készítettük és a programot terveztük.

A bíboros jelenléte, különösen Doylestownban az ünnepélyes szentségimádáson mondott beszéde, amelyet az esemény fénypontjának terveztünk, egészen más hatást keltett, mint én elképzeltem. Kiábrándulás volt minden vonalon.

Az Eucharisztikus Kongresszus vezetôi hangsúlyozták az etnik csoportok fontosságát és szépségét. Utóvégre, ezekben van az amerikai Egyház ereje és eredetisége. Sürgették azért, hogy a kongresszus idején az etnik csoportok papjai tartsanak gyûlést. Az ,,Amerikai Katolikus Magyar Papok Egyesületének'' gyûlése Devonban volt, a piaristák iskolájában. A gyûlésen Lékai bíboros és a vele együtt érkezett püspökök és papok is részt vettek. Vezetô világiak is jelen voltak. Mivel ez a gyûlés nem díszgyûlés volt, hanem egyszerû közgyûlés, az alapszabályok szerint az elôzô gyûlésrôl az ,,unfinished business''-t újra kellett tárgyalnunk és befejeznünk. Az ,,unfinished business'' pedig sokak meglepetésére ,,Mindszenty bíboros szentté avatása'' volt. Mivel én voltam a gyûlés elnöke, rám hárult a feladat, hogy a dolgot tárgyaljam és elmondjam, mit kell tennünk, hogy Mindszenty bíboros szentté avatását elômozdítsuk. Állítólag, amit mondtam, azzal vérig sértettem Lékait. Magyar Ferenc, az Új Ember szerkesztôje, odahaza fûnek-fának elmondta ,,szemtelenségemet''. Testvéreimtôl tudom, hogy Lékai is panaszkodott rám a provinciális atyának. Igaz, a gyûlés elôtt és a gyûlés alatt is kaptam ,,figyelmeztetést'', hogy hagyjam el a tárgyat, de nem tehettem. Ha megtettem volna, megtagadtam volna Mindszentyt és gyávaságomat soha nem tudtam volna magamnak megbocsájtani.

Legjobb szándékom ellenére, Lékai bíboros és az emigráció találkozása a Szeretet Kötelékének Szentsége elôtt kiábrándulás lett. Ô is és én is másként terveztünk mindent. Ô is szeretettel és ajándékokkal jött: hozta a jeruzsálemi Szentírás magyar fordítását, hozott diapozitívokat a magyar templomokról és az esztergomi Keresztény Múzeum kincseirôl. Neki és a vele jött püspököknek mi is adtunk ajándékot: megfizettük az útjukat és megajándékoztuk ôket a kongresszus emlék-miseruhájával. Még mindig rejtély elôttem, miért nem alakultak másképp a dolgok. A kongresszus után Lékai meglátogatott néhány magyar egyházközséget, de lelkesen, örömmel sehol nem fogadták. Lélekben megsebzetten ment haza. Az Eucharisztikus Kongresszus ismételt témája, hogy ,,akik azelôtt egymástól távol jártak és egymással ellenséges érzülettel voltak, kiengesztelôdtek Krisztus testében, hogy ezután szent, szeplôtelen, feddhetetlen legyen életük az Úrban'' (Kol 1,21.22), nem lett valóság számunkra. Sôt, a bíboros és az emigráció között csak nagyobb és tátongóbb lett a szakadék, úgyannyira, hogy soha nem sikerült neki kapcsolatot teremteni vele. A bemutatkozás kivételével se ô, se én, egy szót sem váltottunk egymással a kongresszus idején, annak ellenére, hogy tudta -- tudnia kellett! --, hogy én akartam legjobban a jelenlétét.

Két év múlva a Gondviselés készített számunkra egy másik találkozást, Esztergomban. Nôvérem is és öcsém is nagybetegek voltak, és kértek, hogy látogassam meg ôket. Féltem hazamenni, mert egyike voltam azoknak, akik erôsen ellenezték a Szent Korona hazavitelét. A testvéri szeretet vonzásának azonban nem tudtam ellenállni és hazamentem. Megérkezésem másnapján, Márkus László, a Magyar Kurír szerkesztôje telefonon újságolta öcsémnek, mint osztálytársának, hogy ,,nyilatkozatom'' benne van a kônyomatos legfrissebb számában. Mikor megtudta, hogy otthon vagyok, kért, hogy látogassam meg az irodájában. A ,,nyilatkozat'' forrása Timkó Imre, görögkatolikus püspök volt, aki amerikai útjáról beszámolt a püspöki karnak és azt mondta, ,,olyan egyén is, mint Füzér Julián, helyesli a magyar Egyház és állam között kialakult új viszonyt''. Én ilyesmit soha nem mondtam, és a ,,nyilatkozatot'' kerek perec visszautasítottam. A szerkesztô azonnal telefonált Lékainak, aki utasította, hogy a Magyar Kurírt kijavítva újranyomják, engem pedig kért, hogy látogassam meg Esztergomban.

A Magyar Kurír irodája szegényes, rendetlen kis helyiség volt. A földalatti építése következtében a falak megrepedeztek és a mennyezetet fagerendákkal támasztották alá. A porlepte falon barna fakeretben függött Lékai képe. A fekete-fehér fényképen a bíboros kardinálisi ornátusban, egy hatalmas karosszék mellett állt. A szék szinte magasabb volt, mint az alacsony termetû Lékai. ,,Beszédes kép, ugye?'' -- kérdezte tôlem a Magyar Kurír szerkesztôje, rámutatva a fényképre, és mivel a kérdésre nem válaszoltam, ô folytatta: ,,Ez a kép azt mondja, hogy az esztergomi érseki szék valójában üres. Lékait odaállították, de ô tudja legjobban, hogy nem oda való. Nem mer a székbe beleülni. Ha beleülne, elveszne! Ha azt tenné, amit az esztergomi érseknek tennie kell, vége lenne!'' A szerkesztô és én csendben néztük a képet... A kép velem maradt, és valahányszor Lékairól volt szó, vagy róla olvastam, mindig megjelent elôttem...

1978. július 11-én találkoztunk irodájában. Mosolyogva, kedvesen, kitárt karral fogadott. Egyszerû volt, de méltóságteljes és lelkes. Ceruza és jegyzetpapír volt nála és olykor-olykor jegyzetelt. Egy óránál tovább tartott társalgásunk. Kértem, hogy az emigrációval építsen ki jobb, közvetlenebb, nyíltabb kapcsolatot és annak megvalósításához sürgesse Mindszenty rehabilitálását. Éreztem, hogy rokonszenvezett kérésemmel, de szomorú hangon mondta, hogy ,,ennek még nincs itt az ideje. A kormányt ezzel nem zavarhatjuk.'' Vitattuk Mindszenty emlékiratait, amelyet ô németben olvasott és itt-ott kifogásolt. Örömmel, lelkesen beszélt terveirôl, a lelkigyakorlatos házról, a levelezô teológiai tanfolyamról, és fôképp a római magyar kápolnáról, amelynek mûvészi értékét és nemzetközi jelentôségét hangsúlyozta. ,,A magyar szentek mind-mind békeszerzôk voltak'', mondotta.

Meghívott ebédre és étkezés után karonfogva bevezetett a prímási palota kápolnájába. Mindketten rövid idôre leborultunk a Szeretet Foglyának imádásában. Amikor felemelkedtünk, az oltárhoz vezetett és megmutatta a magyar szentek ereklyetartóját. Aztán meghatódottan, némán átölelt. Csak ketten voltunk a kápolnában. Én is könnyekig meghatódott voltam, de minden bátorságomat összeszedve mondtam: ,,Kardinális Atya, nálam is van ereklye és szeretném emlékbe adni. Mindszenty-ereklyém van: piros és fekete darabka a talárisából, hozzákapcsolva egy szentképhez. Ugye, elfogadja?'' A szentkép William Congdon festményének, a ,,Felfeszített''-nek a reprodukciója volt. A képen a ,,Felfeszített'' olyan, mint a kiöntött víz, a zsoltáros szerint: ,,olyan vagyok, mint a kiöntött víz; csontjaimat összetörték, szívem, mint a viasz szétfolyt bensômben.'' (Zsolt 22,15). Szótlanul vette kezébe az ereklyét és néhány pillanatig álltunk az Oltáriszentség és a magyar szentek ereklyéinek jelenlétében.

Kijöttünk a kápolnából és elköszöntünk egymástól. Végigtekintettem a folyosón, és láttam Serédi bíboros portréját, de Mindszentyé nem volt sehol. Miért hiányzott? Lékai nem akarta? Vagy mások akaratából hiányzott? És hirtelen rám borult a gondolat, hogy Lékai is fogoly, minden látszat ellenére ô is rab, rabország rabprímása, mint Mindszenty volt! Mint Krisztus, mindkettô -- Mindszenty is és Lékai is --, ,,kiöntött víz'' magyar földön, a magyar Egyházban. Ha Lékai nem lett volna fogoly, ha szabad lett volna, ha szíve szerint cselekedhetett és beszélhetett volna, nemcsak hogy Mindszenty képe ott lett volna a prímási palota folyosóján, hanem ô lett volna az elsô, aki Mindszenty életszentségét, erkölcsi nagyságát, történelmi jelentôségét hirdeti.

Érdekes, hogy ez nemcsak az én érzésem. Közel két hónapja jártam Európában Mindszenty szentté avatása ügyében. Lékai, talán utoljára, egy-két nappal elôttem volt Bécsben, és mint újabban szokása volt, a Pázmáneumban szállt meg. Az éjszaka folyamán rosszul lett, és az orvos szívrohamra gyanakodott. Erôs hányás után azonban jobban érezte magát és reggel látszatra teljesen egészségesen, autón Münchenbe ment. Estére visszatért a Pázmáneumba és másnap hazautazott. Msgr. Gianone, a Pázmáneum rektora mondta ezt el, és mintha sejtette volna a következendôt, azt ajánlotta, hogy mint König kardinálistól, Lékaitól is kérjek tanúvallomást Mindszenty szentté avatásához. ,,Lékairól feltételezhetô az a lelki nagyság és szeretet -- mondta Msgr. Gianone hogy az Egyház és a haza érdekében ôszintén, nyíltan elmondja mindazt, amit tud. És ha valaki, ô sokat tud, mert Mindszenty munkatársa volt és szenvedésének részese.''

Az volt a tervünk, hogy én elkészítem a tanúvallomás formáját, és amikor Lékai újra Bécsben lesz, Msgr. Gianone megkéri a tanúvallomás leírására. Természetesen, mindez a legszigorúbb titoktartásban történt volna. Msgr. Gianone optimista volt, és én is örvendeztem. A Gondviselô azonban másképp végzett. Elküldte halálnôvért, hogy a bíboros kezébôl kivegye a tollat és lezárja az ajkát. A tervbe vett tanúvallomás nem történt meg. Ha megtörtént volna, talán ô is úgy írta volna alá tanúvallomását, mint Szent Pál a kolosszeiekhez írt levelét: ,,Saját kezemmel írtam ezt. Emlékezzetek meg arról, hogy fogoly vagyok. Kegyelem veletek'' (Kol 4,18). Imádkozzunk érte!


7. Mindszenty bíboros római temploma -- Nyomdokai
7. Mindszenty bíboros római temploma	Nyomdokai

A bíborosok, mint a Szentatya tanácsosai, jogilag mind a római egyházmegye tagjai. Éppen azért mindegyiknek van temploma az Örök Városban. Rendszerint az újonnan kreált bíboros közölheti a Szentatyával, hogy melyik templomot szeretné magának, és ha lehetséges, a pápa örömmel teljesíti a kérést.

Amikor XII. Pius Mindszentyt az Egyház bíborosává tette, az isteni Gondviselés folytán a Santo Stefano Rotondo ,,árva'' volt -- nem volt egy bíborosnak se a tituláris temploma. Mindszenty alázatosan kérte a pápát, hogy a Santo Stefano Rotondo legyen az övé. ,,Tituláris templomul Szent István diakónus, az elsô vértanú tiszteletére épített Santo Stefano Rotondo-t kértem, mivel ez volt régebben a magyar templom. XII. Pius szívesen eleget tett kérésemnek'' -- írja Emlékirataim-ban.

Régebben a Santo Stefano Rotondo a magyarok temploma volt az Örök Városban. Állítólag Szent István király, aki elzarándokolt Rómába és nagy tisztelôje volt az elsô szent vértanúnak, Szent István diakónusnak, maga kérte a Szentatyát, hogy a Santo Stefano Rotondo a magyarok temploma legyen. 1058-tól a pápai bullák egész sora beszél a templom magyar vonatkozásairól. A bullák sora megszakad VI. Pius pápával, aki 1771-ben beszélt a Santo Stefano Rotondóban épített Szent István király kápolnáról.

A majdnem kétszáz éves csendet, amely VI. Pius bulláját követte napjainkig, 1946-ban Mindszenty XII. Piushoz intézett alázatos kérése törte meg.

Az egyszerû, alázatos kérés szikra volt, amely elindította a vitát, hogy 1578-ban, amikor XIII. Gergely a német és a magyar kollégiumot egyesítette, és a Santo Stefano Rotondót javadalomként az egyesített kollégiumnak adta, ezzel megszûnt-e a magyarok nemzeti temploma lenni. A németek minden további nélkül azt állítják, hogy a templom immár négyszáz éve ,,a német kollégium tulajdona''. Magyar részrôl ezt az állítást kezdik kétségbevonni, és bár félénken, de mind gyakrabban és határozottabban kezdenek ellentmondani nekik. A Santo Stefano Rotondo -- mondják -- Szent István király szerzeménye, a Szent Korona tulajdona, és mint ilyen, a magyar nemzet temploma...

Amikor Mindszenty bíboros magának választotta a Santo Stefano Rotondót, az nemcsak ,,árva'', hanem ,,koldus'' is volt. Nem volt plébánia, nem volt tituláris templom, és nem voltak hívei. Nem volt papja se. Egy-két jeles ünnep kivételével nem volt benne szentmise. Istentiszteletre, imádkozásra, elmélkedésre, látogatásra zárva volt hívôknek, zarándokoknak, turistáknak. A falai beomlottak, a tetôzete beázott, freskói lehullottak, padlózata összetöredezett. Romtemplom volt, és mint a budai rompalota, illett a romország bíborosához. Egymáshoz tartoztak; egymásnak valók voltak. Lelki rokonság volt köztük. Összehozta ôket a Gondviselés és eljegyezték egymást. Ez volt Mindszenty bíboros eljegyzése a szegénység úrnôjével...

Koldusvoltuk ellenére, mindkettô -- a bíboros is és a templom is -- gazdag volt lelkiekben. A templom Szent István elsô vértanú tiszteletére volt szentelve, és Mindszenty bíborossága titokzatos módon a szent vértanúhoz volt kapcsolva. Szegénysége és mezítelensége ellenére a Santo Stefano Rotondo Róma ékessége volt. Ez volt az egyik legrégibb és legjelesebb templom az Örök Városban. A kardinális is valamiképp kitûnt a 32 újonnan kreált bíboros között, amit észrevett és elismert XII. Pius: a bíbor hozzá illett a legjobban, mert ô volt az, aki legtöbbet fog szenvedni a hitért.

Mint mikor Szent Ferenc eljegyzése volt a szegénység úrnôjével, ,,szent szegénység és boldog nincstelenség'' volt mindenütt, ugyanígy, amikor a bíboros ,,birtokába vette'', magához ölelte a koldus templomot, amikor a ,,possessio'' volt, szegénység, nincstelenség, elhagyatottság volt körülötte. Talán a Germanicum-Hungaricum piros reverendás növendékei jelen lehettek és énekelhettek, és az intézet vezetôi, a német jezsuiták köszönthették a bíborost, de tömeg nem volt, kíváncsi rómaiak nem tolongtak, orgona, muzsika nem volt és alig lehetett valami díszítés a szomorú állapotban lévô, dermesztôen hideg templomban. Az amúgy is komor és aggódó bíboros arcán inkább könny lehetett, mint öröm. A 32 új bíboros közül egynek se volt ilyen egyszerû, szegényes, külsôleg teljesen örömtelen a ,,possessió''-ja.

De most, hogy fél század múlva az eseményt visszaidézzük, úgy érezzük, amikor a Santo Stefano Rotondót birtokába vette, a szegény templomtól erôt kapott a bíboros, és a szegény, üldözött bíborostól új szépséget, új hírnevet kapott a templom. Úgy történt, mint Assisi Szent Ferenccel és a Porciunkula kápolnával. A kis kápolna szentté tette Ferencet és Ferenc híressé tette a kápolnát életszentségével. Mindszenty szenvedésével és életszentségével a Santo Stefano Rotondóra irányította a világ figyelmét, és azóta a templom ,,Európa szíve'' lett, ,,földre szállt menyasszony'', és mezítelenségében felragyogott elôttünk a szépséges ,,mennyei geometria''.

A kölcsönös hatás a bíboros és a templom között tovább nô. Jelek vannak, hogy a Santo Stefano Rotondo Róma egyik leghíresebb, legértékeltebb, legszebb temploma lesz, amint jelek vannak arra is, hogy Mindszenty bíboros az Egyház szentje lesz. És amikor a szentté avatás jön, örömben, díszben, mennyegzôs ruhában fog ragyogni a most szegényes, elhagyatott, ôsrégi kerek templom.

Azért voltam Rómában, hogy a Szentté Avatások Kongregációjában Mindszenty bíboros ügyérôl beszéljünk és természetesen, a szent városban való tartózkodásom idején kerestem a Santo Stefano Rotondót. Felhôktôl és hosszú lábú tavaszi esôtôl volt ólomszürke a római ég. A nedves hidegtôl dideregtem, amikor a Santo Stefano Rotondóhoz értem. Róma esztelen, kavargó, veszélyes, zajos forgalma nem volt a templom körül. A kerek templom csendben, szegénységben és öregségben, mint az útmenti koldus, húzódik meg a Monte Celio-n. Most éppen javítás alatt van és a javítással járó felfordulás jelei voltak mindenfelé: deszkák, gerendák, cementes zsákok, téglák, malteros taligák, por, hulladék szerteszét. A templom kardinálisa most nem egy szegény magyar, hanem egy gazdag német, a müncheni érsek, akinek pénzébôl, az olasz kormány közremûködésével, a Vatikán jóváhagyásával és felügyeletével újulóban van az épület.

Ôszintén szólva nem tudnám megmondani, hogy milyen irányba halad a renoválás: vajon a templomot eredeti állapotba akarják-e visszaállítani, vagy ,,modernizálni'' fogják. Szerintem hiba lenne a ,,modernizálás''. Meglepett a sok deszka, a fából készített dobogók, székek, stallumok... Én inkább márványt, követ, gránitot, mozaikot szerettem volna látni helyettük. Talán úgy is lesz, és ami most történik, az csak elôkészület... De annyi biztos, a templom még nagyon messze van attól, hogy ,,menyegzôs ruhában'' álljon. A falak különösen elhanyagolt állapotban vannak és nagy munka lesz Pomeranzio és Tempesta freskóinak a visszaállítása, ha egyáltalán lehetséges a 34 freskó restaurálása. Ezek a festmények mind vértanúkat ábrázolnak szenvedések, szörnyû kínzások közepette. Vajon, amikor ezeket a festményeket látta, érezte-e Mindszenty, hogy hasonló sors vár rá a kommunisták kezén?... Szánalmasan rossz állapotban van a Szent István király kápolna is. Könnyebb feladatnak látszik a konfesszió körül Szent István vértanú történetét ábrázoló képeket rendbehozni.

Nem az elsô eset, hogy a Santo Stefano Rotondót restaurálják. Hosszú története folyamán a templom három jelentôs javításon ment át. Elôször Hadrián pápa (772--795) restauráltatta. Háromszáz év múlva a templomot összedûlés fenyegette és II. Ince pápa (1113--1143) két hatalmas oszloppal és az ezekre épített fallal támasztotta alá a tetôzetet a fôoltár fölött. 1450-ben, a szentévben a zarándokok szomorúságára a templom tetô nélkül volt. IV. Miklós 1454-ben restauráltatta, és az épület struktúráján gyökeres változtatásokat tett. Az egyik krónikás panaszos megjegyzése szerint a pápa a ,,Santo Stefano Rotondót széppé is tette, de el is rontotta''. A pápa ugyanis a templom külsô körét lebontatta és a belsô oszlopsorra építette az új külfalakat. A restaurálással nagy kincs veszett el, mert a megváltozott méretek miatt a templomban felismerhetetlen lett a ,,mennyei geometria'', amely szerint építették. A ,,mennyei geometria'' miatt az eredeti épület oly csodálatosan szép volt, hogy vetélkedett a világ hét építészeti csodájával és talán még azokat is felülmúlta.

A IV. Miklós alatt történt renoválásban nagy szerepet játszott Kapusy Bálint pálos generális. Akkor még a templom a magyarok nemzeti temploma volt és Kapusy Bálint ,,magyarosította'' a templomot azzal, hogy a fôoltárt Szent István, Szent László és Szent Imre tiszteletére szenteltette.

Az ember ösztönösen érzi, hogy a templom nagy építészeti érték, de azt bizonyítani nem tudja. Bementem a nôvérekhez, akik a templom mellett laknak, és a bíborosról érdeklôdtem náluk. A portás nôvérnek és társának adtam egy-egy Mindszenty-képecskét. A két apáca elkezdte csókolgatni a kis képet, és olaszos mozdulatokkal kísérve beszédüket elmondta, hogy a bíboros milyen kedves nekik, hogyan látogatta meg a templomot a ,,börtönbôl'' való kiszabadulása után, és milyen nagy szeretettel kérte ôket, hogy ôrizzék, gondozzák a ,,templomát''. ,,Custodite mihi ecclesiam meam'', idézte latinul a kedvesnôvér a bíborost. A nôvérek féltve ôrzik a fényképet, amely látogatásakor készült. Lelkendeztek, amikor mondtam nekik, hogy a bíboros szent lehet és kértem ôket, hogy erre a célra imádkozzanak.

A képecske fejében a nôvérektôl egy könyvet kaptam, melynek szokatlan a címe: ,,The Church, Supreme Creation of the Past, Present and Future, The New Jerusalem of the Book of Revelation, The Everlasting Temple of Santo Stefano Rotondo in Rome''. Örömmel is és meglepetéssel is láttam, hogy a könyv szerzôje ,,Sándor Ritz, S.J.''. A szerzô magyar jezsuita testvér, aki a Biblicumban él és szerelmese a Santo Stefano Rotondónak. Könyvébôl tudtam meg, hogy mi a ,,mennyei geometria'', amely szerint a templom épült.

A ,,mennyei geometriát'' a régiek az égrôl, a csillagok állásából olvasták ki. Onnan vették az alaprajzot, a méreteket pedig a Szentírásból. A ,,mennyei geometria'' alapja a kör, a körben elhelyezett nyolcágú csillag és a kör érintkezési pontja között húzott nyolcszög, amelyben könnyen kialakítható a legszentebb jel -- a kereszt. A nyolcas szám alapelve a ,,mennyei geometriának''. Az egyházatyák a nyolcas számban látják a tökéletességet és a ,,föltámadás erejét''. A ,,mennyei geometria'' szerint a templom belsô terét körben elhelyezett oszlopok osztják föl. Ahogy kisebbednek a körök, úgy emelkednek magasabbra a rájuk épített falak, amelyekben vannak az ablakok és az épületnek külsôleg egy hatalmas korona, vagy még inkább ,,földre szállt menyasszony'' képét adja. Az ablakon beomlik a fény, hogy valóban fényben járnak azok, akik a templomba lépnek -- Krisztus fényében, mert Ô a Világosság. Mint a Szentírás mondja, akik a sötétségben jártak, nagy fényességbe kerültek. (Mt 4,16).

Ritz testvér szerint a kereszténység legszentebb, legféltettebb temploma, a jeruzsálemi Szentsír Bazilika is a ,,mennyei geometria'' szerint épült és a Santo Stefano Rotondo méretei csak négy centiméterrel különböznek tôle! A ,,mennyei geometria'' törvényeibôl következik, hogy eredetileg a Santo Stefano Rotondónak is négy köre volt és így lett képe a ,,földreszállt mennyei Jeruzsálemnek''. A külsô, a negyedik kör áldozata lett a renoválásnak IV. Miklós pápa idejében.

De a templomnak még ebben a csonkított, erôsen lerongálódott állapotában is felfedezhetô az a páratlan harmónia és ragyogó szépség, amelyet ugyan emberi kéz alkotott, de valójában felülmúlja az emberi értelmet. A szem látja a szépséget és a harmóniát, de az értelem valójában nem tudja felfogni, mert tervezôje maga a Teremtô! Mint Szent János mondja: ,,Láttam a szent várost, az új Jeruzsálemet, amint az Istentôl leszállt az égbôl. Olyan volt, mint a vôlegényének felékesített menyasszony. És hallottam a hangot: ,Íme, az Isten lakhelye az emberek között'!'' (Jel 21,2.3).

Befejezésül jegyzem meg, milyen szép lenne, és méltó az emigrációhoz, ha a renovált Santo Stefano Rotondóban elhelyeznénk egy szép, mûvészi, nagyméretû Mindszenty-szobrot, jeléül annak, hogy a templom és a bíboros mennyire egymáshoz illenek és hogy mi már ezer éve kapcsolatban vagyunk Rómában a Santo Stefano Rotondóval.

,,Mennyei geometria'' -- A Santo Stefano Rotondo alaprajza


8. Szentnek kiáltjuk! -- Nyomdokai
8. Szentnek kiáltjuk!	Nyomdokai

(1987-ben, egy júniusi napon a De Witt-i lelkigyakorlatos ház parkjában Krupa Sándor atyává beszélgettünk. Az interjú a Katolikus Magyarok Vasárnapja felkérésére történt, amelynek kiadásában 1987. karácsonyára megjelent a Mindszenty-gyûjtemény ,,Szentnek kiáltjuk!'' címen. A könyv megjelenése eseménye volt a szentté avatási mozgalomnak.)

P. SÁNDOR: A magyar emigránsok között az a vélemény, Julián atya szinte rátette az életét, hogy Mindszenty bíboros szentté avatását elômozdítsa. Kétségtelen, hogy ezen a téren Julián atya teszi a legtöbbet. Megmondaná, mikor és hogyan kezdôdött el ez a munkája?

P. JULIÁN: Személyes és bensôséges kapcsolatom Mindszenty bíborossal 1973. szeptember 29-én kezdôdött, amikor New Brunswickba jött, hogy megáldja a megújított Szent László templomot. Három boldog napot töltött köztünk. Mielôtt elbúcsúzott, magához hívatott. Egyedül voltunk egy kis szobában. Átölelt, megáldott, nagy szemével a szemembe nézett és megköszönte, amit tettem. Aztán a kezemet a kezében tartva arra kért, hogy folytassam a magyarságért végzett munkámat és ha lehetséges, terjesszem ki azt. Megcsókoltam a kezét és megígértem. S mint a villám futott át rajtam és rázott meg a gondolat, hogy nemcsak a magyar történelem egy nagy egyénisége elôtt, hanem egy szent elôtt állok, és nekem errôl tanúságot kell tennem. Az élmény meggyôzôdésemmé vált, és mire a jó Isten a bíborost magához hívta, készen voltam, hogy életszentségét hirdessem és szentté avatásának szószólója legyek.

P. SÁNDOR: Mire gondolt a bíboros, amikor azt kérte, hogy terjessze ki munkáját?

P. JULIÁN: Az emigrációban élô papok szervezésére gondolt. A Vatikáni Zsinat sürgette a papi szenátust, és a bíboros úgy látta, hogy az emigrációban lelkipásztorkodó papoknak ilyenfajta szervezete mind a hit, mind a magyarság szempontjából szükséges. A lelkipásztor Mindszenty intuitív észrevétele volt ez. A következô évben, amikor visszajött amerikai látogatásra, Passaicon részletesen kifejtette ezt az ott megjelent papoknak és engem bízott meg az ,,Amerikai Katolikus Magyar Papok Egyesületének'' szervezésével. Az egyesület fórum lett számomra, hogy paptestvéreimnek a bíboros életszentségérôl és szentté avatásáról beszéljek.

P. SÁNDOR: Ne vegye rossz néven, ha megjegyzem: a papoknál nem sok eredményt ért el. Hiszen a legtöbbjük közömbös, ha nem egyenesen ellenszenves Mindszentyvel szemben.

P. JULIÁN: Lehetséges, hogy nem volt meg bennem a tehetség, hogy meggyôzzem ôket. Aztán az is igaz, hogy a kegyelemre elô kell készítenünk a szívünket és lelkünket. Mindszenty bíborost ismernünk kell, hogy szeressük és tiszteljük. Ezt az ismeretet személyes munkával kell mindenkinek megszereznie. Nem minden papnak volt olyan élménye a bíborosról, mint nekem. A valóság az, hogy amit mondtam nekik, sokan örömmel fogadták és megtették. Ezekbôl az exhortációkból alakult ki az a program, amelyet 1976-ban a Philadelphiai Nemzetközi Eucharisztikus Kongresszuson Lékai bíboros és három magyar püspök jelenlétében kb. 70 magyar papnak elôadtam. Ezt a programot Msgr. Ádám György elôterjesztésére az Európában lelkipásztorkodó magyar papok is elfogadták.

P. SÁNDOR: Mik voltak a program fôbb pontjai?

P. JULIÁN: A program célja a Mindszenty-kultusz volt, mert nincs kanonizáció kultusz nélkül. A kultusz megelôzi és elôkészíti a szentté avatást. A program 11 pontból állt, és köztük volt pl. minden évben azon a vasárnapon, amely a legközelebb van május 6-hoz, minden magyar katolikus templomban legyen hálaadó szentmise prédikációval; a szentmise szándéka legyen a bíboros szentté avatása, a prédikációban pedig hangsúlyozzuk az életszentségét és történelmi nagyságát... minden vasárnap a hívek könyörgésében imádkozzunk, hogy az Isten dicsôségére, az Anyaszentegyház dicséretére és lelkek javára az Egyház hivatalosan szentnek nyilvánítsa... buzdítsuk híveinket, hogy ügyes-bajos dolgaikban kérjék a bíboros mennyei közbenjárását... tegyünk meg mindent, hogy híveink Mindszenty bíborost ismerjék és tiszteljék.

P. SÁNDOR: Hogy van az, hogy míg a papok legalábbis lagymatagok ebben a dologban, a világi hívek lelkesek, örvendezôk és mintegy már kanonizálták a bíborost?

P. JULIÁN: Ésszel nem tudom megmagyarázni miért van ez így, de mivel így van, ez csak a Szentlélek mûve lehet. Idônk a világi hívek kora. Mintha a Szentlélek külön ajándékot adna nekik. Newman bíboros beszél arról a lelki érzékrôl (spiritual instinct), amely a világi hívekben van és a Szentlélek fuvallatára cselekvô lesz. Mintha ilyen jelenséggel állnánk szemben. Semmi kétség, a világi hívek Mindszenty-kultusza nagy-nagy örömmel és reménnyel tölt el. Jel ez arra, hogy biztosan és talán hamarosan Mindszenty bíboros az Egyház szentje lesz. Másrészrôl, a hívek hite és viselkedése megszégyeníti és visszautasítja azokat a papokat és püspököket, akik a bíboros ellen beszélnek. De Isten ments!, hogy ebbôl szakadék legyen a hívek és papok között! A hívek Mindszenty bíborost tisztelik, amikor papjaikat tisztelik, és nem azok hibáit, hanem azok hivatását nézik.

P. SÁNDOR: Igazában mit tett és mit tesz Julián atya Mindszenty bíboros szentté avatásáért?

P. JULIÁN: Amit a lelkemben teszek, az én titkom. Amit kifelé tettem, azok között van a New Brunswick-i szobor, az elsô szabadtéri, mûvészi Mindszenty-szobor az egész világon; a papoknak programot adtam a Mindszenty-kultuszra; összegyûjtöttem 30 tanúvallomást; extenzív levelezést folytatok ebben a dologban; a bíboros halálának tizedik évében csaknem minden héten írtam egy cikket róla, legalább tíz szentbeszédet és elôadást tartottam, a bíborosról tanulmányokat írtam. P. Szôke János kíséretében Rómába mentem, hogy a Szentté Avatások Kongregációjával beszéljünk. Összegyûjtöttem és sajtó alá rendeztem a 10. évforduló alatt megjelent cikkeket, beszédeket, imákat, költeményeket, jelentéseket, stb. A gyûjtemény most fog megjelenni.

P. SÁNDOR: Mi a gyûjtemény célja?

P. JULIÁN: A gyûjtemény egy hang. Az emigráció hangja és ez a hang a bíboros életszentsége mellett tanúskodik. Ezt a hangot megszüntetni soha nem lehet és hallatszik addig, míg Te Deum nem lesz belôle a szentté avatás napján. Ez a hang követel addig, míg meghallgatásra nem talál. Ez a hang alázatos emberek, többnyire szegény menekültek, szomorú emigránsok hangja, amely szelíden, de forrón az égre kiált, mert valamiképp mind részese volt annak a szenvedésnek, amely Mindszenty bíboros személyében összpontosult. Persze, vannak köztük fôpapok és nem magyarok is. A könyv rendkívülisége, hogy mind, kivétel nélkül Mindszentyrôl beszél.

P. SÁNDOR: Irodalmi esemény lesz a könyv megjelenése?

P. JULIÁN: Nem, nem irodalmi esemény, hanem vallási és történelmi esemény lesz. Tudtommal ilyen még nem volt, legalábbis magyar vonalon. Az írások egyszerûek, kedvesek, egyik-másik meglepôen eredeti. Mind az írója szívébôl jön.

P. SÁNDOR: Mekkora lesz a könyv terjedelme?

P. JULIÁN: Kb. 700 oldal. 168 írás lesz benne, 82 írótól.

P. SÁNDOR: Drága lesz a könyv?

P. JULIÁN: A Katolikus Magyarok Vasárnapja szerkesztôi fogják a könyv árát meghatározni, mert a jövedelem az újságé lesz. Hiszen az újság nélkül nem lenne szócsöve a szentté avatási mozgalomnak. Az újságra nagyon rászorulunk. Minden módon segítenünk kell. Ez a bíboros akarata. A Katolikus Magyarok Vasárnapja az emigrációban a legtisztább, legbátrabb, legkövetkezetesebb újság. Ha azok az ezrek és tízezrek, akik a bíboros körül tolongtak mind elôfizetôi lennének a lapnak, milyen másképp állnánk! Sajnos, mint Stirling György írta a napokban, mi könnyen elfelejtjük a bíboros tanítását!

P. SÁNDOR: Gondolja, hogy a magyar emigránsok áldozatos szeretettel fogadják a gyûjteményt?

P. JULIÁN: Biztosra veszem, hogy örömmel veszik és nem sajnálják érte az anyagi áldozatot. Szép lenne, ha a Katolikus Magyarok Vasárnapja minden elôfizetôje megvenné. Azt is biztosra veszem, hogy a könyv haza is eljut.

P. SÁNDOR: Említette, hogy tanulmányokat írt Mindszentyrôl. Szándékában van azokat is közzétenni?

P. JULIÁN: Igen. Kéziratom több mint 300 oldal. Remélem, hogy ezzel is némiképp elôsegítem a kanonizációt.

P. SÁNDOR: Valójában miben látja Julián atya Mindszenty életszentségét?

P. JULIÁN: Az Egyház az életszentséget az erények hôsi fokon való gyakorlásában látja. Majdnem minden szent a maga útján jut el ide. A legbiztosabb és sokszor a legrövidebb út az életszentséghez a vértanúság. Ezt követi a Krisztusért és Krisztussal való vérontás nélküli szenvedés. Szenvedésben Mindszenty bíboros feltûnôen hasonló a szenvedô Krisztushoz. Mint az Úr, ô is a fájdalmak férfia. Mint az Úr, Mindszenty is másokért -- magyar népéért -- szenvedett. Mint Krisztus szenvedése, Mindszenty szenvedése is vikárius szenvedés -- másokért, szeretetbôl, önként szenvedett. Ha a vértanúságtól eltekintünk, a szenvedésben Krisztushoz való hasonlóságnál többet, nagyobbat, szebbet, szentebbet nem kereshetünk. Ezt hívja Dante a ,,végsô pecsétnek'' -- l'ultimo sigillo. Ezzel a pecséttel volt megjelölve a mi bíborosunk. A köztudat ,,vértanúnak'' hívja. Erre utalt prófétailag XII. Pius, amikor bíborossá kreálta.

P. SÁNDOR: Történnek-e csodák, vannak-e imameghallgatások?

P. JULIÁN: Úgy látszik, vannak. Egy pár éve Gubik Mihály atya és Mensáros László -- ha nem tévedek, -- neves TV személyiség otthon, írásban adták, hogy Mindszenty atya közbenjárására a máriacelli sírjánál meggyógyultak. Más ezekhez hasonló hírt is hallottunk. Én is tudok eseteket, amelyekben nyilvánvaló az Isten ujja a bíboros közbenjárására. Fontos, hogy errôl tudjunk, és hogy minél többen kérjék segítségét ügyes-bajos dolgaikban.

P. SÁNDOR: Hát akkor miért van annyi nehézség, hogy szentté avassák?

P. JULIÁN: A nehézségek politikaiak. A magyar püspökök nem tehetnek semmit, mert a kommunista kormány akadályozza ôket. Lehetséges, ha a kormány nem akadályozná ôket, akkor se mozdulnának, mert talán -- helyesen vagy helytelenül -- nekik szemrehányás Mindszenty életszentsége és határozottsága. Aztán úgy látszik, a Szentszék sem akarja izgatni a nyugvó oroszlánt. Míg a nácizmus vértanúit egymás után kanonizálja a Szentatya, a kommunizmus áldozatai közül -- tudtommal --, egyetlenegy sincs még beátifikálva. Állítólag a ruszinkói vértanú püspökök ügye már a kongregációban van, de bajosan lesz abból valami, míg a kommunizmus van uralmon Közép- és Kelet-Európában. Nem szeretném, ha a Szentatyát ezért kritizálnák, bár tudom, hogy sokan ezért nyugtalanok. Ne felejtsük el a nagy tiszteletet, ami felért a beátifikációval, amikor a Szentatya imában borult le Mindszenty atya sírjánál Máriacellben!

P. SÁNDOR: Hát akkor mitévôk legyünk?

P. JULIÁN: Várjuk imádkozva és reménykedve az új magyar püspököt, hogy magáévá tegye a szentté avatást és a mozgalom élére álljon tekintélyével és tehetségével. Ô legyen a példa, hogyan tiszteljük és szeressük Mindszentyt. A világi hívek továbbra is legyenek lelkesek és buzgók ezen a téren. Azok a papok pedig, akik eddig közömbösek vagy ellenszenvesek voltak ebben a dologban, keltsék fel magukban a Szentlelket, és legyenek a hívek épülésére szóban és tettben. Ne a nyáj vezesse a pásztort, hanem a pásztor járjon a nyáj élén. Valósítsuk meg a programot, amit 1967-ben adtam. Ki tudja, hátha közelebb van a szentté avatás, mint gondoljuk.

P. SÁNDOR: Van-e még Julián atyának más terve Mindszentyvel kapcsolatban?

P. JULIÁN: Ha a jó Isten megsegít, szeretném kiadni Mindszenti-írásaimat ,,Mindszenty, a szent'' címen. Aztán szeretnénk egy szép, mûvészi, hatalmas Mindszenty-szobrot elhelyezni Rómában, a Santo Stefano Rotondoban, mert a bazilika és a bíboros annyira illenek egymáshoz. Rómában egy magyar mérnök lelkesen dolgozik már ezen. Ha sikerül egy méltó szobrot elhelyeznünk a bazilikában, az felér egy kisebb fajta kanonizációval!

P. SÁNDOR: Még egy kérdésem van, és ez nagyon furkálja az oldalamat. Julián atya iskolát épített Roeblingon, építette ezt a szép helyet, ahol most beszélgetünk, renoválta a New Brunswick-i templomot, megszervezte a magyar papok egyesületét, organizálta rendi közösségünket, hallom, hogy annak idején egyik alapítója volt a Magyar Katolikus Ligának. Mint plébános szerette híveit és a Szent Lászlót minta egyházközséggé tette. Az egyházközség iskoláját semmiképpen nem volt hajlandó feladni. Lelkigyakorlatokat prédikált. Julián atya Rómában tanult, ami sokak szerint a ,,l'ultimo sigillo'', hogy Róma választottja legyen. Ha valakinek, Julián atyának kellett volna a magyar püspöknek lennie. Ugye, Mindszentyhez való elkötelezettsége miatt mellôzték?

P. JULIÁN: Lehetséges. Egyesek így mondják. Én nem tudom.


9. A Szûzanya és Magyarország -- Nyomdokai
9. A Szûzanya és Magyarország	Nyomdokai
-- Natália nôvér üzenete --

Natália nôvér 1936-ban került át Pozsonyból Magyarországra. Budapesten, Kecskeméten és Zsámbékon élt. Amikor jöttek a nagy megpróbáltatások évei, menekülni akart és vissza akart térni Pozsonyba. Az Úr Jézus azonban azt mondta neki, ha Magyarországon marad, ,,az ölében hordozza'', de ha Magyarországot elhagyja, elfordul tôle. Natália nôvér Magyarországon maradt. A megszállott, elszegényedett, a kommunizmustól megerôszakolt Magyarország lett a hazája. Azonosította magát ,,a Szûzanya drága kis népével és örökségével''. ,,Itthon maradtam -- írja lelki naplójában -- és megszólás, üldözés (ismerôs részérôl), félreértés, bujdosás lett az osztályrészem.'' Akiket az Isten magának választ, azokat szenvedéssel kipróbálja. Natália nôvérnek nemcsak azokat a nagy megpróbáltatásokat kellett elszenvednie, amelyek honfitársaira zúdultak, hanem neki még külön kereszteket küldött az Úr. Eszelôsnek hitték és csaknem az ôrültekházába csukták.

A sok, külsô-belsô megpróbáltatás közepette ,,ölébe vette az Úr'' és dédelgette a Szûzanya. Ezekben a nehéz idôkben volt, hogy Natália nôvér a legtöbb, a legszebb, legvigasztalóbb magánkinyilatkoztatásokat kapta. Ezek a zord évek voltak misztikus élményeinek legszebb évei. Ezekben a nagyon szomorú esztendôkben lett Natália nôvér a magyar Egyház egyik fényes csillaga és honfitársainak, ,,Szûz Mária drága kis népének'' vigasztalója. Az Üdvözítô és a Szûzanya rajta keresztül küldték üzeneteiket Magyarországnak.

Natália nôvér Magyarországra vonatkozó közléseinek két csoportja van -- a háború elôtt és alatt, valamint a háború után kapott közlések. Ha a keresztény misztikában képet keresünk, hogy azzal a nôvért illusztráljuk, azt mondhatjuk, a háború elôtt, a háború alatt és a háborút követô kommunista terror idején a szemlélôdô, ismeretlen, idegen kis apáca olyan volt, mint egy kalitkába zárt kismadár és a szerzetesrendek szétszórása után pedig olyan lett és a mai napig olyan, mint egy sziklahasadékban elbújt galamb, amely egyszerûségében, szegénységében, lelki békéjében turbékol Urának-Istenének és a Szûzanyának.

Natália nôvér életének legnehezebb évei 1939 és 1944 között voltak. Az Úr kiválasztotta, hogy akarata eszköze legyen és megparancsolta neki, hogy szándékát közölje a magyar néppel és annak vezetôivel. Valójában Magyarország megmentôjének rendelte és szembeállította a politikai eseményekkel. Papokhoz és ,,elöljárókhoz'' kellett szólnia.

Natália nôvér teljesen el volt zárva a világtól. Semmi kapcsolata nem volt emberekkel. Imába, vezeklésbe merült apáca volt. A magyar nyelvet törve beszélte. Tele volt félelemmel, bizonytalansággal és kétellyel. Maga is kételkedett az üzenetek isteni eredetében. Zavarában panaszkodott az Úrnak, aki azt mondta neki: ,,Én a kereszten és a kereszt által váltottam meg a világot. Elvéreztem... Ne feledd el, hogy a szenvedés a vételár azért a földért, amelyen hazádnak és az egész világnak szebb jövôjét építem... Tedd hát, amit parancsoltam! Nem szabad késleltetned Szívem örömét, amit általad elérhetek és végül el is érek.'' De amikor egy látomásban megtudta, hogy hazája -- Magyarország -- nem kerüli el a borzalmas katasztrófát és a háború áldozata lesz, Natália nôvér a kétségbeesés szélén állt és mindent hiábavalónak ítélt. Mindent abba akart hagyni. De az Úr újból szólt hozzá: ,,Nem a te mûved ez, amit teszel, hanem az Enyém. Én vagyok az, aki mûvem fölött rendelkezem.''

Natália nôvért azért plántálta Magyarországra az Úr, mert ôt is és Magyarországot is különösen szerette. Szerette, mert Magyarország ,,szeplôtelen Anyjának öröksége és tulajdona''. ,,Más országok is felajánlották magukat nekem -- mondotta Natáliának a Szûzanya --, de örökségem csak ez az egy ország. Történelmében megjárta a keresztutat, de soha el nem pusztul.'' A magyar nép a Szûzanya ,,szívének drága kis népe és örök tulajdona''. Nem kivételezés ez a Szent Szûz részérôl. Szent István király volt, aki ezt így akarta.

Még a háború elôtt, amikor Natália nôvért akarata eszközének választotta, közölte Jézus, hogy ,,édesanyja örökségét szeretné megkímélni, mert az országgal tervei vannak''. Nem Magyarország területét akarja kibôvíteni, határait rendezni, hanem azt kívánja és azt akarja, hogy a magyar nép Ôt jobban ismerje és szeresse. ,,Azt akarom, hogy az engesztelés jó illata szálljon fel Szívemhez a magyar földrôl és járja át az egész világot. Anyám országát meg akarom tisztítani, áldani és Szívemhez vonni.'' Jézus terve az volt, hogy amint annak idején ,,a betlehemi istállóból indult el a megváltás'', a szegény, kis Magyarországból induljon el egy keresztény megújhodás. Magyarország legyen példa a többi keresztény országoknak.

Az ,,engesztelés'', amit az Üdvözítô kért, nem egy kis magán ájtatosság, vezekléssel összekapcsolva. Komplex program az, ami hasonlít ahhoz, amit Keresztelô Szent János prédikált. ,,Engesztelés'' az egész élet gyökeres megváltoztatását jelenti. Amilyen egyszerû, annyira evangéliumi. ,,Engesztelésen elsôsorban az életmód megjobbítását értem -- mondotta az Üdvözítô Natália nôvérnek --, vagyis aki eddig káromkodott, az dicsérjen, aki lopott, az adjon, aki eddig gyûlölt, azután szeressen. Aki testének szolgált, lelkét szolgálja, aki valamilyen parancsot eddig nem tartott be, tartsa be ezután, mert enélkül nincs bûnbánat... Mondd meg mindenkinek, ha az engesztelés szelleme virágzik a lelkekben, irgalmat gyakorlok Magyarországgal és az egész világgal.''

Az engesztelés ,,Jézus mûve'' volt. Össze volt kapcsolva buzgó imával, böjttel, bensôséges Mária-tisztelettel. Az engesztelés része lett volna egy szemlélôdô nôi szerzet alapítása és az engesztelési kápolna felállítása, amint a Szûzanya kérte: ,,Az Egyház -- a magyar Egyház -- készítsen nekem egy helyet, ahová kegyelmeimmel leszálljak, hogy innen megtérésre hívjam bûnös gyermekeimet az egész világon.''

Végeredményben az ,,engesztelés'' egy erôs, országos vallási mozgalom lett volna, amely nemcsak az egyes hívôk életét alakította volna, hanem döntôen befolyásolta volna a nemzet törvényhozását, társadalmi intézkedéseit és politikáját is. Az engesztelés megakadályozta volna, hogy keresztényellenes eszmék honosodjanak meg Magyarországon, visszatartotta volna az országot, hogy a háborúba belépjen, és ha Magyarország erôszaknak esett volna áldozatul, passzív rezisztenciával megôrizte volna, hogy akár az egyes magyarok, akár a nemzet, mint ilyen, bárki ellen, bármilyen módon gonoszat tegyen. Az engesztelési mozgalommal Magyarország példaképe lett volna az egész világnak és a mozgalom Magyarországból átterjedt volna a többi országra. Jézus az engesztelési mozgalommal tisztította és áldotta volna meg és vonta volna szent Szívéhez ,,Édesanyja országát'', amint a háború elôtt üzente Natália nôvérnek.

Az engesztelési mozgalomnak a papok lettek volna a mozgató erôi. Natália nôvér nyelvi nehézségei ellenére is bámulatosan ékesszóló lett a papokhoz küldött üzeneteiben:

-- Adjatok az embereknek szelíd szavakat, mert a világ meggyötörte ôket.

-- Adjatok nekik ôszinte imákat, mert száraz a lelkük, mint a sivatag.

-- Adjatok nekik mennyei orvosságot, mert a bûn megsebezte ôket.

-- Adjatok nekik szabadulást, mert tôrbe csalta ôket a gonosz!

Az engesztelési mozgalomból azonban nem lett semmi ,,az elöljárók'' magatartása miatt. Natália nôvérnek csak egyetlen egy módja volt, hogy az Úr Jézus és a Szûzanya üzeneteit a magyar néppel közölje a gyóntatóján keresztül! Gyóntatója hajlandó is volt, hogy közvetítô legyen, de ,,az elöljárók'' másképp ítéltek és másképp rendelkeztek. Egyszerûen képtelenek voltak elfogadni, hogy Jézus és a Szûzanya egy egyszerû apácával és gyóntatóján keresztül üzenjen nekik! Miért nem közvetlenül velük tárgyalt?! A gyóntatót elvették a nôvér mellôl, és ezzel meghiúsították Jézus tervét, hogy ,,édesanyja országát, örökségét és tulajdonát'' a háború kegyetlenségeitôl megkímélje. Áthúzták a tervet, hogy Magyarország ne csak Mária országa, hanem ,,Mária engesztelô országa'' legyen, és ezt a nevet hordozza minden nemzet elôtt! Ha az ,,elöljárók'' magukévá tették volna az engesztelési mozgalmat, ,,Magyarország és az egész világ sok szenvedéstôl menekült volna meg'', írja Natália nôvér 1942-ben. ,,Milyen könnyen lehetett volna megmenteni a hazát, és részint a világot'', panaszolja lelki naplójában. Milyen könnyen és mennyi rengeteg szörnyû szenvedést kerülhettünk volna el...

A háború 1945-ben befejezôdött, és Magyarország -- ,,Szûz Mária öröksége és tulajdona'' -- tehetetlenül, elvérezve istentelen erôk martaléka lett. 1945. október 7-én Mindszenty József lett az ország fôpapja. Szent, buzgó, bátor vezetôt kapott benne a nemzet. Mindszenty hitt Natália nôvérnek. Azonnal magáévá tette az engesztelési programot, prédikált róla, körlevelet írt róla, járta az országot és mindenütt az engesztelést sürgette. 1947-et a ,,nemzeti engesztelés évének'' nyilvánította, és mielôtt az év elmúlt, meghirdette Boldogasszony évét. Leveleket írt Natália nôvérnek, jóváhagyta az engesztelô nôvérek kongregációjának megalapítását és a Normafánál letette az engesztelési kápolna alapkövét. De már ekkor minden késô volt. A szent életû bíborosnak minden erejével és földi hatalmával szervezetten ellenszegült a gonosz, és kegyetlenül eltette útjából. Natália nôvér már 1944-ben látta, hogy a Szûzanya sírva, gyászba öltözve, ,,Szent Fia akaratára'' elhagyta Magyarországot. Távozása azonban nem volt végleges. ,,Nem hagylak el titeket végleg. Ha helyet készítetek nekem a szívetekben, visszatérek'' -- mondotta a fájdalmas Szûz. Jézus is üzent: ,,Magyarország nem pusztul el, csak tisztul. Magyarország a világ végezetéig él.''

* * *

1985 ôszén Natália nôvér magányából üzenetet küldött. ,,A rendszerint nyomasztó szürkeségben lévô Magyarországot'' a Szent Szûz ragyogásában látta. ,,Örökségemért jöttem -- mondotta a nôvérnek a Szûzanya. -- Birtokomba akarom venni, ami az enyém. Imádkozzatok, engeszteljetek! Veletek vagyok. Bizony mondom nektek, el nem múlik ez a nemzedék, mígnem mindezek megtörténnek.''


10. A bíboros 1948 karácsonyán a székesegyházban prédikál -- Nyomdokai
10. A bíboros 1948 karácsonyán a székesegyházban prédikál	Nyomdokai
Megjegyzés: 1948. december 26-án volt, hogy Mindszenty bíborost a kommunisták lefogták Esztergomban. Ez az írás annak a szomorú eseménynek az emlékére van. Formában követi és tartalomban is kölcsönöz T. C. Eliot írásából: ,,The arcbishop preaches in the cathedral on Christmas morning, 1170.'' T. C. Eliot híres írása Szent Tamásról, Canterbury vértanú érsekérôl szól, akit a székesegyházban 1170. december 29-én gyilkoltak meg II. Henrik angol király szolgalelkû lovagjai.

Isten kedves gyermekei, rövid lesz a szentbeszédem ma reggel. Ôsi szokás szerint ezen a napon három szentmisét mondunk, hogy hirdessük Krisztus hármas születését. Az elsôvel megvalljuk az Atyától való örök születését, mert ,,Isten az Istenbôl, fény a fénybôl, igaz Isten az igaz Istenbôl''. A másodikkal hirdetjük, hogy értünk, emberekért, a mi üdvösségünkre testet öltött a Szentlélektôl és Betlehemben megszületett a legszentebb, a szeplôtelen Szûztôl. A harmadikkal valljuk, hogy az evangélium által mibennünk, emberekben titokzatos módon, de valóságosan megszületik, amint az apostol, boldog Pál tanítja: ,,A nagy titok az, hogy Krisztus bennünk él.'' Mi vagyunk a teste, a szíve, a vére. Éppen ezért senki és semmi el nem szakíthat Tôle.

Három szentmise elvégzése idôbe telik. És ez a nagy templom hideg és nedves. Látom, hogy fáztok. A háború óta nem tudtok melegen öltözködni. De kérve kérlek benneteket, legyetek velem, hallgassátok meg mind a három szentmisémet, mert úgy érzem, nagy megpróbáltatások várnak ránk és ez az utolsó alkalom, hogy karácsonykor együtt vagyunk. Hogy könnyebb legyen az áldozat, gondoljatok az istállóban didergô Istengyermekre. Bújjatok össze, mint a bárányok, amikor vihart éreznek.

Azt óhajtom, édeseim, hogy gondolkozzatok el és elmélkedjetek karácsonyi szentmiséink mély értelmérôl és titkairól. Valahányszor misézünk, mindig Urunk szenvedését és halálát hirdetjük. Kiontott vére van a kelyhünkben, összetört teste van az oltárunkon. A szentmisével újra és újra megelevenítjük Krisztus áldozatát, így lesz ez a világ végéig.

De ma, karácsony napján a szentmisét születésének örömére is bemutatjuk. Urunk hármas születése közül mindenekelôtt betlehemi születésére gondolok és arról beszélek. Az angyalok öröméneke zsong a szívünkben, fülünkben cseng a glória, amint az átváltoztatás igéit mondjuk: ,,Ez az én testem, mely értetek adatik... Ez az én vérem, mely értetek kiontatik.'' Nemegyszer mondtam már nektek, hogy az egész Szentírásban ezek a leghatalmasabb szavak. Nemcsak a kenyérre és a borra van átváltoztató erejük, hanem ránk is hatnak. Kiemelnek térbôl és idôbôl, kivesznek környezetünkbôl és a Kálváriára visznek, hogy lássuk azt, aki szenvedett és meghalt értünk.

Látjátok, édeseim, hogy karácsony napján egy szentmisével kettôt teszünk: Krisztus születését és halálát egybekapcsoljuk -- örvendezünk születésének és siránkozunk szenvedésén és halálán. Az év folyamán karácsonykor van az egyetlen eset, hogy egyszerre, egy szentmisével ünnepeljük Urunk születését szenvedésével és halálával.

Hogy a képzeletet segítsem, úgy is mondhatom, hogy karácsonykor a szentmisékben egyszerre látjuk Urunkat-Üdvözítônket a betlehemi jászolban és a Golgotán a kereszten. A boldogságos Szûzre gondolva, akit annyira szeretünk, mondhatnám azt is, hogy karácsonykor szentmisénkben egyszerre látjuk, amint a legboldogabb Anya az Istengyermeket pólyába takarva mellére szorítja és látjuk, amint a fájdalmas Anya a keresztrôl levett, fehér gyolcsba takart Szentfiát karjában tartja.

A világ szemében ez érthetetlen állítás és esztelen viselkedés. Mert ki az széles e világban, aki egyszerre, ugyanazon tettel örvendezik is és szomorkodik is ugyanazon a dolgon? Mert vagy az örömet nyomja el a szomorúság, vagy a szomorúságot elûzi az öröm. Csak a mi szent vallásunkban van, hogy egy tettel, egy szentmisével egyszerre örvendezünk is és szomorkodunk is egyazon valóságon...

Isten kedves gyermekei, még egy dologra szeretném felhívni a figyelmeteket. Holnap áldott Szent Istvánunk mártíromságának lesz az ünnepe. Nekem kedvenc szentem és sokszor úgy érzem, a kezemet fogja és vezet. Mióta Esztergom érseke vagyok és a Szentatyától bíborosi templomomnak megkaptam Szent István vértanú régi kerek templomát Rómában, mintha mindig velem lenne. Különös érzés magunkat egy szent vértanú társaságában tudni. Mintha késztetne bennünket valamire... Aztán, míg a vértanú közelségét érezzük, lehetetlen nem tudnunk az óriási szakadékot, amely köztünk van. A szent vértanú az égben van, de nekünk üdvösségünk is bizonytalan.

Amint ma a szentmisében egyszerre örülünk és szomorkodunk Urunk születésén és kínhalálán, úgy holnap -- bár kisebb mértékben és ugyancsak a szentmisével -- egyszerre szomorkodunk Szent István vértanú halálán és örvendezünk megdicsôülésén.

Szent István hittel és kegyelemmel teljes férfiú volt, akit az Úr adott a kezdôdô jeruzsálemi Egyháznak. Édeseim, jól jegyezzétek meg, soha el ne feledjétek, hogy a szentet, a vértanút, mindig az Isten adja az emberek iránt való jóságában, hogy szeresse, szolgálja, tanítsa ôket, mint Szent István tette a jeruzsálemi keresztényekkel. Ellentmondásnak látszik, de valójában az a nép áldott, amelynek vértanúi vannak.

Aztán, mint Szent István, minden szent és vértanú ,,kegyelemmel és hittel teljes igaz ember''. Aki hittel és kegyelemmel teljes, az nem keresi magát, csak az Istent, az nem akar más lenni, mint eszköz az Isten kezében és elveszti akaratát az Isten akaratában. Szent István nem kereste a vértanúságot. A vértanúság nem az ô szándékában volt, hanem az Istenében. A vértanú magának semmit se akar, még a vértanúság dicsôségét sem.

Édeseim, ne feledjétek el szavamat: van vértanúság vérontás nélkül is. Hittel és kegyelemmel teljes, igaz emberekrôl beszélek. Azok, akiket testükben kegyetlenül, embertelenül kínoznak, vagy azok, akiknek egyéniségét és személyiségét erôszakosan összetörik és mesterségesen megváltoztatják, vagy azok, akiket emberi méltóságuktól megfosztanak -- bár vérüket nem ontották, -- ezek is mind vértanúk.

Említem még azokat az igaz embereket, akiket elmegyógyintézetekbe zárnak, vagy munkatáborokban, bányákban, barmok módjára dolgoztatnak, vagy akiket kietlen, zord vidékre számûznek, vagy akiket sötét, ismeretlen börtönökben tartanak -- bár vérüket nem ontják, életüket meghagyják, -- ezek is mind vértanúk.

Sírva mondom, hogy napjainkban sok-sok ilyen vértanú van és ami oly nagyon mássá teszi ezek vértanúságát az, hogy ellenségeik mindent elkövetnek, hogy az emberek, a társadalom, a haza, sôt még az Egyház is! -- a püspökök és a papok -- elfeledjék ôket, ne beszéljenek róluk, ne emlegessék nevüket. Ezek sírjai ismeretlen, emlékük nincs, tiszteletük tilos. Napjaink vértanúja ,,senki'', ,,non-person''.

Szent István az elsô vértanú. Ô a kezdôpontja a vértanúk hosszú sorának, amely nô, míg Urunk újra el nem jön. Vértanúk voltak és lesznek. Vértanúk voltak és lesznek Pannóniában, hazánkban is. Nálunk is vannak vértanúk vérontás nélkül és vannak vérontással. Gondoljatok nagyméltóságú Apor Vilmosra, a boldog emlékû gyôri püspökre, aki vérét ontotta. Hogy ki lesz vértanú közülünk akár vérontással, akár vérontás nélkül, az Urunk szent titka. De ne mondja senki köztünk, hogy ô nem született vértanúságra. Ilyen kijelentés ellenállás az Istennek, az Ô szent akaratának.

Isten kedves gyermekei, befejezem szentbeszédemet. Ha Urunk megengedi, Szent István vértanút holnap ünnepeljük. Ma karácsony van. Folytassuk hát a hármas karácsonyi szentmisénket, de tegyük azt a vértanúk szellemében. Azt mondtam, a vértanú elveszti akaratát az Isten akaratában. Helyesbíteni magamat: a vértanú megtalálja akaratát az Isten akaratában, mert szabadon veti magát alá az Istennek.

Isten kedves gyermekei, karácsonyi szentmisénk legdrágább pillanata, amikor Jézust szívünkbe fogadjuk a szentáldozásban. Ebben a nagyon boldog, mennyei pillanatban kell igazán éreznünk az örömet születésén és a szomorúságot szenvedésén és halálán. Születésén örvendezve mondogassuk Vele: ,,Atyám, testet adtál és jövök, hogy tegyem akaratodat.'' És szenvedésén, halálán szomorkodva ismételgessük Vele amit a kertben mondott vért izzadva: ,,Atyám, ne az én akaratom, hanem a tied legyen meg.'' Jézus Krisztus az alfa és ómega, Ô a kezdet és a vég, mindig az Isten akaratában.

Boldog szent karácsonyt kívánok nektek. ,,Nos cum prole pia, benedicat Virgo Maria'' -- ,,Szent Fiával áldjon meg minket a Boldogságos Szûz Mária.'' És mivel nem tudjuk, mit hoz a holnap, kívánom, hogy az Úr legyen veletek az új évben. Amen.


11. Newman bíboros és Mindszenty bíboros -- Nyomdokai
11. Newman bíboros és Mindszenty bíboros	Nyomdokai

Van-e valami közös Newman bíboros és Mindszenty bíboros között? A külsôn, a bíboron kívül -- amibe az Egyház mindkettôt öltöztette, hogy nagyságukat, életszentségüket, jelentôségüket elismerje és a hívek közösségében dicsérje és példának állítsa ôket -- van-e valami belsô, lényeges, amiben John Henry Newman és Mindszenty József a nekik adott kegyelem alapján különösen megegyeznek?

Ha van köztük lényegbevágó hasonlóság, az nem jöhetett személyes egymásra hatásból. Newman már két éve halott volt, amikor Mindszenty született és úgy látszik, ha Mindszenty tudott is Newmanról -- hiszen ki nem tudott róla? -- behatóan nem ismerte írásait, nem tudott gondolkozásáról, írásaiban, beszédeiben nem idézte Newmant és nem hivatkozott rá. Mindszenty nem volt Newman-tanítvány.

Ha a két ember között van hasonlóság, ha egy lényeges pontban megegyeznek, ha közös gondolat vezeti ôket, az csak a kegyelem mûve lehetett.

Ami Newman bíborosban és Mindszenty bíborosban közös, az az Egyház prófétai hivatásának a felismerése, annak a hirdetése és legtudatosabb szolgálata. Azzal, hogy az Egyház prófétai hivatását világosan felismerték és annak a szolgálatára adták magukat a Gondviseléstôl kijelölt körülményeik között és egyéni adottságaik szerint, mindkettô, Newman is és Mindszenty is ,,próféta'' lett.

Mi az Egyház prófétai hivatása? Ellentmondani, ellenállni a világ szellemének és küzdeni ellene. A világ szelleme jelenti mindazt, amit a ,,világ fejedelme'' és követôi ,,kevélységben, hitetlenségben, kegyetlenségben, fékezhetetlenségben, gyûlöletben'' az Isten, az Egyház és az emberek ellen elkövetnek. A világ szellemének való ellentmondást kéri tôlünk az Egyház a keresztség szentségében. A prófétai hivatás vállalása az elsô keresztségi ígéret, és ez ünnepélyesen, véglegesen megpecsételôdik, amikor szent krizmával megkenik azokat, akik megkeresztelkednek. A keresztség és a prófétai hivatás vállalásának összekapcsolása jelenti, hogy a prófétai hivatást csak a hit fényében tudja egy keresztény teljesíteni. A világ szellemének csak abban a meggyôzôdésben lehet ellenállni, ami a hitbôl ered. Csak a hit ad egyedül erôt az ellenálláshoz. Bármi ingadozás a hitben, bármi kétely a kinyilatkoztatott igazságokban, a legkisebb ellenvetés a tanító Egyháznak, már a világ szellemének bizonyos fokú elfogadása, abba való beleegyezés, annak való behódolás.

A prófétai hivatás teljesítése szenvedéssel jár. A próféták sorsa üldözés, megvetés, elítélés, gyakran erôszakos halál, vértanúság. A próféták nagyon megpróbált egyének.

Newman is és Mindszenty is a prófétai hivatás tudatát közös forrásból merítették. A közös forrás az egyházatyáknak, különösen Aranyszájú Szent Jánosnak, Szent Ambrusnak, Szent Vazulnak és Szent Atanáznak a tanítása.

1837-ben az anglikán püspökök 39 hittételben összefoglalták és közzétették egyházuk tanítását. Newman az összefoglalást tartalomban elégtelennek, hiányosnak, következetlennek, fogalmazásban pedig felületesnek, határozatlannak találta. Úgy érezte, a 39 hittétel hivatalos, tekintélyi magyarázatot igényel, amit se az anglikán püspökök, se a hittételek összeállítói nem tudnak adni. A hittételeket csak a katolikus Egyház tanításával összevetve lehet magyarázni, állította Newman. ,,Az anglikán egyház a katolikus Egyház hajtása, következésképp azt kell tanítania és hinnie, amit a katolikus Egyház tanít és hisz, mert ha nem azt teszi, akkor nem a katolikus Egyház hajtása, és ha nem az, akkor mi? Mit jelent számunkra? Mit csináljunk vele?

Newman az egyházatyák tanítása alapján állította, hogy mit kell hinnie és tanítania az anglikán egyháznak. Kritikája ,,Tract 90'' néven ismeretes. Azon a címen azonban, hogy az anglikán egyház az angol állam része, az anglikán egyház dicsôsége az angol nemzet dicsôsége, az egyház és az állam Angliában elválaszthatatlanul egy, fejében és tagjaiban azonos, az anglikán püspökök visszautasították Newman kritikáját.

Ekkor kezdte Newman hirdetni beszédeiben -- ,,Sermons on the Subjects of the Day'' -- az egyházatyák tanítása nyomán az Egyház prófétai hivatását és állította az Egyháznak az államtól való függetlenségét. Az Egyház csak szabadságban tudja teljesíteni prófétai hivatását. ,,A kereszténység rendeltetése, hogy a világnak ellenálljon, hogy tiltakozzék az ellen, amit a világ tesz büszkeségben, hitetlenségben, kegyetlenségben, gyûlöletben. Az Egyház a világ hatalma ellen jött létre és annak ellenére létezik. Prófétai hivatása miatt a legreménytelenebb helyzetekbe kerül, de mindig új életre támad és virul. Fegyvere az igazságosság és a könyörület, de ezzel szétzúzza a világ királyságait és fejedelemségeit, amelyek ellenállnak neki és felkelnek ellene.''

Több mint két éven át hirdette Newman az Egyház prófétai hivatását és szomorúan elhagyta az anglikán egyházat, amely az állammal jegyezte el magát, azt szolgálja, annak udvarol, azzal van életközösségben és feladta prófétai hivatását. John J. Mulloy állítja, hogy ,,a prófétai hivatás tudata vezette Newmant a római katolikus Egyházba''.

Természetesen a szelíd, finom lelkû Newmannek kijutott a prófétai sors -- megvetés, ellentmondás, ítélet --, de nem oly mértékben, mint Mindszentynek.

Mindszenty is az egyházatyáktól, fôképp Szent Ambrustól vette az elveket és a példát, hogy ellenálljon ,,a világ szellemének, amely testet ölt a gonosz államban'', és mint Békés Gellért mondja, hogy ,,prófétai tanúságot tegyen'', mert akik átvették Magyarországon az uralmat és ,,vezetôk lettek, nem voltak hajlandók teljesíteni az Isten akaratát''.

Mindszenty hangsúlyozta, hogy az Egyház nem államellenes. Az állam az emberi természet eredménye és mint ilyen, szükséges és jó. Az állam jóléte a polgárok java. Az Egyház kötelességének érzi, hogy imádkozzék az állam vezetôiért és kéri gyermekeit, hogy jó, hûséges, szolgálatkész polgárok legyenek. De a valóság az, hogy a ,,világ fejedelme'' gyakran az államot teszi eszközévé az Isten, az Egyház és az emberek ellen elkövetett gonosz tetteinek. Mindszenty ezt a történelembôl a példák sorozatával igazolta. ,,A vértanúságot mindig az állam erôszakolja az Egyházra'' -- mondotta. Az állam azért üldözi az Egyházat, mert az Egyház nem adja föl szabadságát. A vallást, Egyházat üldözô, Istent tagadó, autokrata államban, amely magát a végsô normának tartja, testesül meg a világ szelleme.

Mindszenty 1947. november 7-én mondta el hatalmas beszédét ,,az Egyház szabadságharcáról'', ami meglepte a pártot, mert megtudta belôle, hogy az Egyház nem adja föl szabadságát, nem bújik az állam szárnya alá, védeni fogja jogait és az erkölcsi rendet, és meg van gyôzôdve, hogy elôbb-utóbb gyôzni fog. ,,Bízzatok, én meggyôztem a világot'' -- idézte a bíboros az Üdvözítôt beszédének befejezésében.

Mikor Papp Kálmánt gyôri püspökké szentelte 1946. január 16-án, elmondta, hogy püspöki eszményképe Szent Ambrus és az elvei Szent Ambrus elvei. Ambrus három elvet vallott: 1. az Egyház független az államtól életében és munkájában; 2. az állam vezetôi is, a császárt is beleértve, alá vannak vetve az erkölcsi rendnek; 3. az Egyház az erkölcsi rend és emberi jogok védôje. Ebbôl a hármas elvbôl Mindszenty nem engedett, inkább elszenvedett börtönt, ítéletet, számûzetést. ,,Mindszenty kristálytiszta hivatástudata a próféta hivatástudata'' -- mondja Békés Gellért. ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért!'' Ez a hivatásom!

,,John Henry Newman prophet for our time'' -- írja John J. Mulloy. ,,Mindszenty bíboros, a próféta'' -- írja Békés Gellért. Mindkettô, Newman is és Mindszenty is egymástól függetlenül a szentatyák tanításából a saját adottsága szerint felismerte az Egyház prófétai hivatását. Mindkettô vállalta is ezt a hivatást. Mindkettô a saját módján és stílusán, történelmi körülményei közepette ellentmondott a világ szellemének és mindkettônek kijutott a próféták szenvedése, bár más mértékben.

Mindkettôben, Newman bíborosban és Mindszenty bíborosban is a kegyelem mûve volt, hogy ,,próféták'' lettek és a kegyelem erejében az Egyházban fénnyé váltak. Newman, az entellektüel, az elmélyedô, tudós teológus szelíd, eligazító fény lett az Egyházban, míg Mindszenty, a lelkipásztor, a magyar fôpap, az aktív, bátor, harcos bíboros lobogó láng lett, amely -- mint VI. Pál állította -- a legnehezebb idôkben ragyogta be az Egyházat.


V.

LIBELLUS SANCTITATIS CARDINALIS MINDSZENTY


Libellus Sanctitatis Cardinalis Mindszenty (Mindszenty bíboros életszentségének könyvecskéje) -- Libellus
Libellus Sanctitatis Cardinalis Mindszenty (Mindszenty bíboros életszentségének könyvecskéje)	Libellus

Az itt közölt írás elôvételezése annak, hogy egyszer -- talán hamarosan -- lesz egy magyar pap, akit az esztergomi érsek kinevez és Róma elfogad, hogy a Szentté Avatások Kongregációjában Mindszenty bíboros életszentségét bizonyítsa és szentté avatásának ügyét vezesse. Ez a pap lesz a posztulátor -- a kérelmezô -- és feladatai között lesz, hogy egy rövid, összefoglaló tanulmányt készítsen a bíboros életszentségérôl. Ennek a tanulmánynak ,,Libellus'' -- könyvecske -- a neve.

A ,,Libellus''-nak egyházi törvényektôl meghatározott és évszázados szokásoktól kialakított formája, stílusa, módszere van, amit a posztulátornak követnie kell. Minden a tárgyilagosságra, a világosságra, a könnyû áttekinthetôségre irányul. Ezért vannak a megszámozott, címekkel ellátott rövid artikulusok.

A ,,Libellus'' nem szigorú értelemben vett életrajz, de fontos és pontos életrajzi adatokat kell tartalmaznia; se nem jellemrajz vagy lélektani elemzés, de mégis utalnia kell a lelki tényezôkre, rá kell mutatni azok következményeire és nem ritkán egy-egy jellemvonást végig kell vezetnie. Ebbôl kifolyóan az ismétlések elkerülhetetlenek a ,,Libellus''-ban.

A ,,Libellus''-nak, mint egyházi dokumentumnak ezt a leírását szükségesnek tartottam elôrebocsátani. Hogy írásom minél jobban hasonlítson a hivatalos dokumentumhoz, a fejezetek címét is latinul írtam és a megszokott jogi latin formulákat megtartottam.

A megszámozott, címekkel ellátott és latin felírású fejezetekben elhelyezett artikulusok a ,,Libellus''-t mozaikká teszik. Minden egyes darabkán, minden artikulusban, világosabb vagy mélyebb tónusban ott csillog az életszentség, ami kateketikai meghatározásban ,,az isteni és erkölcsi erények hôsi fokon való gyakorlása''. A hôsi fok áldozatos, folytonos, rendíthetetlen kitartás minden erényben, Krisztus példája szerint. A mozaikot össze kell raknunk, a darabkákat, artikulusokat egybe kell illesztenünk és akkor jelenik meg elôttünk páratlan szépségben tündökölve a szent.

Azt is mondhatjuk, hogy a ,,Libellus'' forgatókönyv, hogy Mindszenty bíborost, a szentet filmezzük.

Még csak annyit: én nem voltam Mindszenty bíboros szentté avatásának posztulátora, de ha az lettem volna, az itt közölt módon próbáltam volna elkészíteni a ,,Libellus''-t.

PROTESTATIO

(Nyilatkozat)

Az itt közölt artikulusokat Füzér Julián, Ferenc-rendi atya írta és állította össze, hogy azokkal Mindszenty József bíborosnak, Esztergom érsekének és Magyarország prímásának erényeit és életszentségét állítsa.

Alázatosan kéri mindazokat, akik ezeket az artikulusokat olvassák, vizsgálják meg ôket, mondjanak ítéletet róluk és ha bármelyiket tévesnek, elégtelennek, túlzottnak vagy bármily módon, bármily mértékben az igazsággal ellentétesnek találják, hozzák tudomására.

Ezeknek az artikulusoknak nem célja, hogy az Egyház ítéletét Mindszenty bíboros erényeirôl és életszentségérôl megelôzze vagy befolyásolja, de szándéka, hogy mindazokat, akik Mindszenty bíboros erényeirôl és életszentségérôl meg vannak gyôzôdve, imára buzdítsa, hogy ha a fönséges Isten akarata szerint van, az Egyház Mindszenty bíborost hivatalosan szentnek nyilvánítsa.

Itaque ponit et probare vult et intendit uti sequitur:

I. PIIS PARENTIBUS NATUS

(Vallásos szülôktôl született)

1. A szülôk házassága. Amint Magyarországon, a szombathelyi egyházmegyében, Csehimindszent nevû községben, Mindenszentekrôl nevezett római katolikus egyházközségben, ,,A házasultak anyakönyvének'' II. kötetében, a 65. lapon írva van: 1890. január 28-án Péhm János, 25 éves nôtlen földmíves, szentségi házasságot kötött Kováts Borbálával, 16 éves hajadonnal. A házasság háromszor volt hirdetve. Az esketô pap Kelemen István esperes plébános volt. Mátyás József és Kováts János voltak a házasság tanúi. A vôlegény is és a menyasszony is római katolikus, csehimindszenti születésû és ottani lakos volt.

2. Az édesapa. Péhm János köznemesi családból származott. Szülei Péhm József és Mátyás Júlia voltak. Szorgalmas, értelmes, közbecsületben álló, a közügyek után érdeklôdô és a közjóért munkálkodó ember volt. Vallását hûségesen gyakorolta. Fiatalon, 32 éves korában a község bírája lett, majd késôbb közgyám volt és 45 éven át egyházközségi és iskolaszéki elnök.

3. Az édesanya. Kováts (Kovács) Borbála anyai ágon a híres Zrínyiek leszármazottja. Szülei Kováts Vendel és Zrínyi Katalin voltak. Kovács Borbála hite, imádságos lelkülete, bátorsága, erôssége, áldozatossága, bölcsessége, édesanyai szeretete és szenvedése fián keresztül ismertté lett az egész világon. Mindszenty bíboros édesanyját ,,eszes, finom, csendes, odaadó, mintaszerû, dolgos'' asszonynak jellemzi, ,,aki csaknem minden életrevaló tervét végre tudta hajtani és a nehézségek között nem torpant meg''. ,,Ami vagyok, édesanyámnak köszönöm'', írja emlékirataiban és idézi Szent Ágostont: ,,Azért lettem szolgád, Uram, mert a te szolgálód fia vagyok.'' Az édesanyáról írt könyve édesanyjának portréja. Mindszenty nemcsak a külsejét, hanem a lelkületét is édesanyjától örökölte, mondja Harangozó Ferenc, a titkára. Vecsey József, aki szintén titkára volt a bíborosnak, Kovács Borbálát mély, öntudatos hitû édesanyának jellemzi, ,,aki meglepô járatosságot mutatott erkölcsi és vallási kérdésekben, gyakran olvasta az Egyház és a szentek történetét, és tisztában volt a közéleti és egyházpolitikai kérdésekkel is''.

4. Elsôszülött fiú. Péhm János és Kovács Borbála szép házasságából hat gyermek született, akik közül azonban csak három nôtt fel. Elsô gyermekük József volt. A gyermek 1892. március 29-én Csehimindszenten született és még születése napján megkeresztelték, amint errôl az egyházközség ,,Keresztelési anyakönyvének'' III. kötete a 31. szám alatt tanúskodik. A keresztszülôk Hosszú György és Kováts Lujza voltak. Baumgartner Károly káplán volt a keresztelô pap.

5. Névváltoztatás. A keresztelési anyakönyvben nincs bevezetve, hogy a megkeresztelt felvette az egyházi rend szentségét -- alszerpap, szerpap, pap, püspök, bíboros lett --, azonban be van jegyezve, hogy ,,a M. K. Belügyminiszter 16949/1942. rendeletével családi nevét Mindszentyre változtatta át''. Németes hangzású családi nevének megváltoztatása nem azért történt, hogy édesapját és ôseit, akik magyar nemesek lettek és ,,már évszázadok óta éltek a színmagyar Hegyháton és Kemenesalján'' bármiképp is megtagadja, hanem hogy visszautasítsa a német nemzetiszocializmust, annak tetteit és céljait, amelyek Magyarországot veszélyeztették és hogy tüntetôen azonosítsa magát a magyarsággal.

6. A családi otthon. Péhm János és Kovács Borbála gyermekeiknek meleg, boldog otthont adtak. Gondosan nevelték ôket és példát adtak nekik az imádságos és erényes életre. ,,Szülôi házam az imának és erénynek volt a melegágya'', írja a bíboros emlékirataiban. Péhm János megérte az örömet, hogy egyetlen fia elôbb Veszprém püspöke, majd Esztergom bíboros érseke lett. 1946-ban halt meg 82 éves korában. Kovács Borbála szíve elôbb repesett az örömben fia magas egyházi méltóságán, hogy aztán fiával együtt elmerüljön a szenvedések tengerében. 1960. február 5-én békével elszenderült az Úrban 86 éves korában családi otthonában. A szülôk Csehimindszenten vannak eltemetve.

II. PIE EDUCATUS

(Jámborul nevelték)

7. Elemi iskolában. Csehimindszenten csak egy tantermes, egy tanítós elemi iskola volt. Az ilyen iskolában szükségképpen fogyatékos az oktatás. Amit a kisfiú az iskolában tanult, gondos szülei szeretettel kiegészítették. Foglalkoztak vele, aminek következménye lett, hogy gyermekük kitûnt tanulótársai között.

Az élénk elméjû, jó megfigyelô gyermeknek maradandó élményei lettek a falu szokásai. Az élmények észrevétlenül alakították jellemét és befolyásolták gondolkozását. A családi udvarban figyelmét lekötötte a galambház. Boldogan, örömmel hívogatta a galambokat, etette ôket és esténként a galambdúctól elvette a létrát, hogy ,,az ellenséges ragadozók oda ne férkôzzenek''. A falu végén lévô kovácsmûhelyben elcsodálkozva nézte, hogyan veri a kovács kalapácsával a tüzes vasat az üllôn. A kalapács nem tetszett neki, mert állandóan ütött és vert, de az üllô, mely állta az ütést és nem ütött vissza, de minden ütéstôl keményebb lett, vonzó lett elôtte. A gyermekkori élmény a helytállásra és a szenvedés tudatos vállalására lett példa késôbbi életében: ,,Nem szabad összeomlani... hanem megnôtt lelki erôvel kell hordozni Krisztus lábnyomában a keresztet.''

8. Az elsô szentségek. A kisfiú elsô szentáldozásáról és bérmálkozásáról nincsenek adataink. Nem tudjuk se a napot, se az évet, mikor vette ezeket a szentségeket. Azokban az idôkben az elsôáldozókat és a bérmálkozókat a legtöbb egyházközségben nem anyakönyvezték, hanem rendszerint emlékképet adtak nekik a szentség vételérôl. Biztosra vehetjük, hogy elsô szentáldozása Csehimindszenten a Mindenszentek-templomban volt. De lehetséges, hogy Szombathelyen, a premontrei gimnáziumban vagy a székesegyházban bérmálkozott. Feltehetjük, hogy gyöngéd életének ezek az elsô találkozásai a szentségi Jézussal mély hatást tettek rá.

9. Ministráns. Abban az idôben a római katekizmus végén magyar átírással közölték a tridenti szentmise ministrációs imáinak latin szövegét és pontosan le voltak írva a ministrálás aktusai -- csöngetés, könyvátvitel, kézmosás, felállás és térdelés. A kisfiúval édesanyja gyakorolta a ministrálás latin szövegét és cselekményeit. ,,Édesanyám tanított meg ministrálni'', írja az emlékirataiban.

Falusi szokás szerint a nyári hónapokban mezítláb ministrált. Késôbb, amikor gyermekkorának ezt az élményét emlegette, nem gazdasági szegénységet látott benne, hanem gyermeki ártatlanságot, egyszerûséget, közvetlenséget és örömet. ,,Az Isten az, aki örvendezôvé teszi gyermekkorunkat.''

10. A magyar szentek. A kis ministráns az oltárlépcsôn térdelve látta az oltárképet, Dorfmeister István festményét, aki a szentek közé a magyar szenteket is befestette. A fogékony lelkû kis ministránsban az oltárkép kezdôpontja lett a magyar szentek tiszteletének. Mindszentyt, a papot és a püspököt, a magyar szentek érdekelték elsôsorban, róluk prédikált, példaképnek állította ôket, tiszteletüket elômozdította és nagy megpróbáltatások idején hívogatta ôket és segítségüket kérte. Mikor püspök lett, Szent Margitot védôszentjének választotta és képét a címerébe tetette. És hogy a többi magyar szentet is maga köré csoportosítsa, püspöki jelszavának a ,,Pannonia Sacra'' -- ,,Szent Magyarország'' kifejezést választotta.

11. Rendkívüli gyermek. Fehér úr, a tanító, észrevette, hogy a kisfiúban valami rendkívüli van -- más, mint a többi gyerek. Elment a szüleihez és kérte ôket, hogy taníttassák, ,,mert a hazának nagy fia lehet még''. Édesapja azt gondolta, katonatiszt lehet belôle, mint sokan ôsei közül, de az édesanyja abban reménykedett, hogy pap lesz.

12. A premontrei gimnáziumban. 1903 ôszén, 11 éves korában Szombathelyre került a premontreiek gimnáziumába. Sokat tanult és olvasott. Tanárai szerették. Nyolc év múlva jelesen érettségizett. Kedvenc tantárgyai voltak a hittan, a magyar történelem és a magyar irodalom. Mint emlékirataiban mondja, ezek a tantárgyak ,,szenvedélyei'' lettek és egész életére vele maradtak. A teológiát soha nem szûnt meg tanulmányozni. A börtönben Schütz Antal Dogmatikája napi lelki olvasmánya volt. Az engesztelés évében a papok programjába bevette, hogy a dogmatikát naponként tanulmányozzák. A ,,vihar években'' a magyar történelemmel vigasztalta népét. ,,A történelmet ismerem'', mondotta. Zalaegerszegi plébánossága idején írta meg nagy történelmi mûvét, Padányi Bíró Márton veszprémi püspök életrajzát. Bíró Márton ,,kemény gerincû, kérlelhetetlen hitvitázó'' (Magyar Katolikus Lexikon), tetterôs püspök volt, aki a török megszállás alatt meggyengült magyar Egyházat igyekezett megerôsíteni. Ô építette a zalaegerszegi nagy templomot, ahol Mindszenty plébános lett. A nagy püspök életrajzának megírásával Mindszenty gondviselésszerûen készült a püspökségre. Irodalmi ismeretének és írói készségének tanúbizonysága az édesanyjáról írt kétkötetes munkája, amelyen diákkorától püspökszenteléséig dolgozott.

13. Kongreganista. A premontrei gimnáziumban egész életére befolyásolta a Mária Kongregáció. Ô volt a kongregáció prefektusa és a szabályok szerint a prefektustól elvárták, hogy önálló gondolkozású legyen, nagyravágyás és személyes érdekek ne befolyásolják, a kongregáció lelki javát és az Isten dicsôségét mindig szem elôtt tartsa. Olyan kiváló prefektus volt, hogy híre eljutott az egyházmegyei szemináriumba is.

A kongregáció ideáljai döntôleg meghatározták lelki és szellemi életét. A kongregációban kapta Szûz Mária szeretetét és a kongregáció ideáljai szerint lett bátor, kemény, határozott, természetfeletti szempontok szerint gondolkozó egyéniség, aki fogadalommal megígérte, ,,hogy mindenkor és mindenben az Isten akaratát keresi az Istenanya pártfogasa alatt''. A Mária Kongregáció lelkileg, szellemileg és érzelmileg is felkészítette jövô életére.

14. A nagy elhatározás. A premontrei gimnáziumban az Isten drámai módon tudtára adta, hogy magának választotta. Közvetlenül az érettségi elôtt, minden bejelentés nélkül, a gimnáziumban megjelent gr. Majláth Gusztáv Károly erdélyi püspök, ,,a diákok lelkiatyja''. Mint mindenüvé, a szombathelyi gimnáziumba is ,,gyóntatni ment''. Karizmatikus gyóntató volt. ,,Senki úgy nem gyóntatott, mint ô'', írja róla Mindszenty. Az érettségire készülô ifjú elment hozzá gyónni és a szentség végsô pecsétje, megerôsítôje lett papi hivatásának. Úgy látszik, a gyóntató püspök és a gyónó ifjú szemtôl szembe voltak egymással. A püspök megfogta az elôtte térdelô ifjú kezét, a szemébe nézett és azt mondta neki: ,,Fiam, légy világi pap.'' Az ifjú gyónó szíve lüktetett. A vér az arcába szaladt és megígérte a püspöknek, hogy világi pap lesz.

A fiatal gyónó a világi papságon lelkipásztorkodó papságot értett. Valójában azt ígérte meg a püspöknek, hogy lelkipásztor lesz -- népének él és semmi más beosztás vagy egyházi méltóság nem érdekli. A gondviselô Isten úgy tervezte, hogy munkában, szenvedésben, áldozatban egy legyen népével. Mint Szent Pál mondja: ,,A pap az emberek közül az emberekért van választva Isten elôtti ügyeikre'' (Zsid 5,1).

III. ATHLETA CHRISTI

(Krisztus atlétája)

15. A teológus. Tizenkilenc éves volt, amikor 1911 ôszén teológus lett a szombathelyi szemináriumban. A szeminárium áhítatnak, fegyelemnek, tanulásnak az otthona. A szeminárium gyakorlatai formát adnak a papok életének. Jelenti ez a rendszeres szentgyónást, a napi elmélkedést, szentséglátogatást, lelki olvasmányt, lelkiismeretvizsgálatot, tanulást, önfegyelmezést, a reverenda viselését, a Szûzanya gyöngéd, állandó tiszteletét.

16. Papi életforma. A szombathelyi szemináriumból Mindszenty mindezeket magával vitte és életformájává tette. Emlékirataiban mondja, hogy még a börtönben is pontosan betartotta, amit a szemináriumban gyakorolt és lelki erôt, vigaszt kapott belôlük. Elfogatásának estéjén, amikor a reverendájától megfosztották, ,,mély keserûség töltötte el a lelkét''. ,,Engem nemigen szoktak civilben látni'', írja emlékirataiban. ,,A reverenda a pap ôre... A felszentelt pap számára a reverenda sokat jelent!'' A papoktól, akik vele éltek és munkatársai voltak, elvárta, sôt megkövetelte, hogy a papi életformát megtartsák.

17. Szentgyónásai. A szentgyónásra egész életén át különös gondja volt. P. Cser-Palkovits István S.J., aki Bécsben volt a gyóntatója, leírja az áhítatot, amellyel szentgyónását végezte. Idôs kora és gyenge egészsége ellenére se ült le gyónása közben. Úgy látszik, mindig úgy gyónt, mint Majláth Gusztáv Károly püspöknél, amikor hivatását végleg eldöntötte -- szemtôl szembe a gyóntatóval. Mégcsak az imazsámolyt se használta, hanem a csupasz földön, meggörnyedve, lehajtott fejjel, összetett kezekkel gyónt. Érezte és kifejezte magatartásával, hogy az Isten ítélkezik fölötte, aki ,,megítéli a szív gondolatait és érzéseit. Semmilyen teremtett dolog nem marad elôtte rejtve; minden föl van fedve és nyitva van az elôtt, akinek számadással tartozunk'' (Zsid 4,12b-13). P. Szabó Titusz O.F.M., akinél rövid római tartózkodása idején Mindszenty gyónt, mondta, hogy ,,lelki élmény'' volt számára a szentgyónását meghallgatni. ,,A szentség alatt könnyes volt a szeme a gyónónak és a gyóntatónak is.''

18. A Szûzanya tisztelete. Életét tanulmányozva azt kell mondanunk, hogy Mindszenty a Szûzanya tisztelete nélkül nem lett volna az, aki lett. A Szûzanya szeretete és tisztelete nem egyszerûen jellemzôje, hanem egyéniségének a meghatározója. Emberi, papi és magyar tulajdonságai a Szûzanya tiszteletén át érték el magasságukat.

A Szûzanya tiszteletét a családi körbôl vitte magával a premontrei gimnáziumba, ahol ez a Mária Kongregációban érzéseit és gondolkozását meghatározó tényezô lett. A szemináriumban Szûzanya-tisztelete és szeretete történelmi távlatot kapott. A teológus Mindszentyre nagy hatással volt, hogy az országot Szent István és más nagy vezetôk ismételten felajánlották a Szûzanyának. Valószínûen szentírási tanulmányai inspirálták, hogy az édesanyáról írt nagy mûvének második kötete a mennyei édesanyáról, a Szûzanyáról szóljon.

A szemináriumban a tradicionális Mária-ájtatosságok voltak: rózsafüzér, májusi litánia, nagy szentek imái, szombati szentmisék, kilencedek az ismert Mária-énekekkel. Mindezek papi életének részei lettek. A rózsafüzért mindennap elvégezte és kínoztatása idején az ujjain mondta. Szent Anzelmmel mondogatta, hogy a Szûzanyához nincs hasonló a teremtésben, mert ami fölötte van, az Isten és ami alatta van, minden, ami nem Isten. Papi és püspöki életét jellemezte az igyekezet, hogy népét a Szûzanyához vezesse és oltalma alá helyezze.

19. Eucharisztikus élet. Mint minden kispap, Mindszenty József is a szemináriumban az Oltáriszentség bûvkörébe került. A szentségi Jézussal való közelség eseményei a napi szentmise, a buzgó szentáldozás és a tabernákulum elôtt az örökmécs fényében végzett adoráció. Mint társainak, neki is tele volt a lelke a vággyal, hogy kezébe vehesse a kenyeret és a kelyhet és elismételhesse fölöttük Jézus szavait. Vágyva vágyódott, hogy misézô pap legyen. Várta a napot, hogy felszenteljék. Amit az esztergomi kispapoknak mondott, az volt a lelkében: ,,Sacerdotem oportet offere -- a papnak az áldozatot kell bemutatni --, de magatokat, életeteket is áldozzátok fel; »benedicere« -- a papnak áldani kell --, de áldjátok még bántalmazóitokat és üldözôiteket is; »praeesse« -- a papnak az élen kell lennie --, de elmondhatjátok az Üdvözítôvel, féreg vagyok, nem ember, de ha a világ 5-10 feje üdvözülni akar, akkor elétek térdel; »praedicare« -- a papnak prédikálnia kell -- a Megfeszítettet és mellette a Fájdalmas Anyát, aki népetek vigasztaló Nagyasszonya; »baptisare« -- a papnak keresztelnie kell -- a világ akadékoskodik nektek, ti kaput tártok érte az örökkévalóság felé a keresztséggel és bûnbánat szentségével.''

A teológus Mindszentynek az lett a meggyôzôdése, amit késôbb a központi szeminárium kispapjainak mondott: ,,Jézus nélkül nincs papi élet, Jézus nélkül nincs papi áldozat, Jézus nélkül nincs papi szeretet.''

Az a misézô pap Mindszenty, aki elôbb Zalaegerszegen, majd késôbb az egész ország elôtt misézett és a börtönben szentmiséiben hasonló lett a vértanú Szent Luciánhoz; az a Mindszenty, aki a börtönben megkínozva titokban konszekrált és áldozott és a Legszentebbet aggódva éjjel-nappal magánál tartotta és kimondhatatlan édességgel imádta, a szombathelyi szeminárium kápolnájában formálódott.

20. Prohászka Ottokár -- az ideál. Fiatal embernek ideál kell, akit követ és aki inspirálja. Végsô fokon minden papnövendéknek Jézus az eszményképe -- hozzá hasonló akar lenni. De természetes, hogy a papnövendék közvetlen emberi eszményképet is keres.

Amikor Mindszenty József a szombathelyi szemináriumban volt, a magyar egyház egén egy csodálatos egyéniség tündökölt -- Prohászka Ottokár, székesfehérvári püspök. Prohászka maradandó hatást gyakorolt rá. Nem utánozta külsôleg, de a lelkét, a gondolkozását szorosan hozzá alakította. Prímás korában Prohászkát a ,,nemzet nevelôjének'' mondta és Szûzanya-tiszteletét az egész ország elé példaképnek állította. Prohászkát szentnek tartotta és azt mondta, ,,aki arra van hivatva, hogy a nemzetnek a múltban, jelenben és jövôben alakítója legyen, annak szentnek kell lennie''.

21. A pápák tanítása. Prohászka Ottokár volt az, aki XIII. Leó történelmi jelentôségû szociális enciklikáját -- Rerum novarum -- magyarra fordította és ezzel a pápák szociális tanítását a magyar katolikus öntudatba bevitte. Mindszenty fiatal korától kezdve öntudatosan figyelt a pápák tanítására, azt magáévá tette és hirdette. A papokat és a híveket sürgette, hogy ismerjék a pápák tanítását. Elfogatása elôtt a papokhoz írt búcsúlevelében is kéri a papokat, hogy olvassák az enciklikákat.

22. Tanulmányai. Szemináriumi évei alatt nemcsak teológiai ismereteit bôvítette, hanem történelmi tanulmányait is elmélyítette. A magyar történelemben az Egyház élete, munkája, eredményei és problémái érdekelték. Bámulatos ismeretre tett szert, amivel késôbb vigasztalta, irányította, tanította népét és védte ,,a múlt tradícióit és értékeit''. Esztergomi székfoglalásakor hangsúlyozta, hogy ,,ébresztgetni akarja a nemzet megszentelt hagyományait, amelyek nélkül egyesek talán, de a nemzet nem élhet''. Esztergomi székfoglalója mutatja rendkívüli történelmi ismeretét. Említi, hogy ô a kilencedik veszprémi püspök, aki Esztergom érseke lett és elmondja, mi volt mindegyiknek a történelmi érdeme.

23. Rogács Ferenc, a spirituális. Az isteni Gondviselés rendelte, hogy amikor Mindszenty teológiai tanulmányait végezte, Rogács Ferenc volt a szeminárium spirituálisa. A finom lelkû, nagy tudású Rogács Ferenc tudásával, egyéniségével, lelkiségével ,,Mindszenty papi egyénisége kialakítására mély hatással volt'', mondja Vecsey József, a bíboros titkárja. Mindkettô, a mester és a tanítvány is megkapta az egyházi rend teljességét, de abban a tanítvány megelôzte mesterét és eszköze lett a kegyelemnek nevelôje számára. Rogács Ferencet a bíboros Mindszenty szentelte püspökké 1948. június 29-én. Pár hónappal késôbb, szeptember 8-án Rogács Ferenc, a püspök, tanúságot tett volt tanítványáról. A szombathelyi papság nevében köszöntötte és ,,ambrusi jellemnek'' hívta, ,,a magyarság sziklájának'' mondta, ,,melybe hányatott magyarok, katolikusok és másvallásúak egyaránt fogózkodnak, hogy a hullámok el ne sodorják ôket''.

24. Nem megy Bécsbe. A szemináriumi évek legjelentôsebb eseménye volt, hogy a fiatal teológus visszautasította püspökének, gróf Mikes Jánosnak az ajánlatát, hogy Bécsbe a Pázmáneumba menjen és a bécsi egyetemen tanuljon. Mint emlékirataiban mondja, nem ,,élt ezzel a fôpásztori keggyel''. A püspöknek rosszul esett a visszautasítás és egy ideig neheztelt érte, de Mindszenty soha nem bánta meg, hogy nem ment Bécsbe. Közel hatvan esztendô múlva számûzetésében lett otthona a Pázmáneum.

25. Visszautasítások sorozata. A bécsi visszautasítás elsô volt a visszautasítások hosszú sorozatában, amikor Mindszenty keményen visszautasította fölöttesei kérését vagy a neki felajánlott ,,kegyeket''. 1. Zalaegerszegi plébánossága idején nem fogadta el az országos sajtófônöktôl az adományt, amelyet lapja támogatására küldött, nehogy azzal a lap függetlenségét veszélyeztesse. ,,Ezt nem kértem'', mondta a sajtófônöknek, amint a pénzt az asztalára tette. 2. Amikor a nácik fogságából szabadulva Sopronból Veszprémbe ment, jármû után érdeklôdött. Valaki azt ajánlotta, hogy a szovjet parancsnok biztosan adna neki autót. Az ajánlatra így válaszolt: ,,A veszprémi püspök nem kérhet autót a szovjet parancsnoktól anélkül, hogy a magyar nôi társadalom elôtt ne kellene szégyenkeznie.'' 3. 1944 decemberében Mikes János szombathelyi püspök felkereste Sopronkôhidán és kérte, hogy szökjön keletre és egyezkedjék a kommunistákkal. A kérést visszautasította. ,,Egy püspök csak az általa képviselt ügy elárulásával lehetne elkötelezettje a kommunistáknak'', mondotta neki. 4. Püspöksége idején visszautasította az államtól kiutalt fizetést, hogy függetlenségét megôrizze és a kormánynak a szemére vesse az Egyház ellen elkövetett igazságtalanságokat. Püspöktársainak és a papoknak is ajánlotta, hogy mondjanak le az állami ,,fizetésrôl, az államsegélyrôl és bízzanak a magyar népben; az nem fogja cserbenhagyni papjait. Szegények lehetünk, de függetleneknek kell maradnunk. Az Egyház, amely nem független, az ateista államban csak rabszolgaszerepet tölthet be.'' 5. 1948 decemberében visszautasította édesanyja könyörgését, hogy szökjön ki a hazából. Édesanyja könyörgése ellen a jó pásztor példájára hivatkozott, ,,aki nem futhat el a nyájától''. 6. 1956. szeptember 2-án visszautasította a kommunista kormány ajánlatát, hogy az esztergomi bazilika felszentelésének 100. évfordulójára Esztergomba menjen, misézzen és prédikáljon. ,,Nem adok fel abból, amibôl nem lehet és nem szabad feladni'', mondotta. 7. 1971. szeptember 28-án, amikor számûzetésbe ment, a kommunista kormány amnesztiát küldött utána. ,,Ezt az amnesztiát, amelyet az elmúlt 15 év alatt nem kértem és nem fogadtam el, visszautasítom azzal, hogy a justizmord jóvátétele csak rehabilitáció lehet és nem más'', írta a kormánynak.

8. A visszautasítások sorában a végsô és a legdrámaibb az volt, amikor 1974. február 5-én, igazságtalan elítélésének 25. évfordulóján visszautasította VI. Pál pápa kérését, hogy mondjon le az esztergomi érsekségrôl. ,,Mindszenty József bíboros nem mondhat le se érseki székérôl, se prímási méltóságáról'', volt a válasza a pápának. Bár nagyon fájt neki, hogy a pápának ellent kellett mondania, lelkiismerete szerint nem tehetett mást. Ha lemondott volna, amint a pápa kérte, jóváhagyta volna a magyar Egyház szomorú helyzetét, abba belenyugodott volna és tettével sokakban megingatta volna a hitet is. A pápa másképpen látta a dolgot, másképpen ítélt és döntött. Mindszenty a döntést tudomásul vette és elfogadta. Engedelmeskedett és a dologról nyilvánosan nem beszélt. Az ügy véleménykülönbség volt a pápa és a bíboros között egy egyházpolitikai helyzetrôl, amely nem érintette Mindszentynek a pápa iránt való tiszteletét és az iránta való szeretetét, amint a pápa se szûnt meg tisztelni és értékelni a bíborost.

A visszautasítások sorozata bizonyítja Mindszenty éles ítélôképességét, lelkiismerete követését, vasakaratát, hivatásához való elkötelezettségét, határozottságát, az Egyház iránt való mély szeretetét és gyémánt jellemét. Mint Jézus, Mindszenty se tekintette az emberek személyét (Mt 22,16).

26. Pappá szentelése. A boldog szemináriumi éveket megzavarta az elsô világháború kitörése. A háború kellôs közepén, 1915. június 12-én gr. Mikes János szentelte pappá a szombathelyi székesegyházban. A borzalmas háború végére Magyarország rövid idôre a kommunizmus áldozata lett és a fiatal pap börtönbe került. Mintha megérezte volna, hogy a tragédia megismétlôdik és annak ô lesz a leghíresebb áldozata. Készen akart lenni. Tudni akarta, mi a kommunizmus. ,,Nem szûntem meg tüzetesen tanulmányozni Róma eligazításait -- írja emlékirataiban --, ugyanakkor elmerültem a materializmus bölcseletében... Már 1917 óta igyekeztem elolvasni azokat a kritikai-ismertetô mûveket, amelyeket itthon és külföldön az orosz forradalom kezdetérôl és késôbbi napjairól, terjedésérôl felhajtani tudtam.''

IV. BONUS PASTOR ANIMARUM

(Lelkek jó pásztora)

27. Plébános. Mindszenty József lelkipásztor akart lenni, arra készült a szemináriumban. A ,,lelkek legfôbb pásztora'' úgy rendelkezett, hogy fiatalon, 27 éves korában plébános legyen és több mint egy negyedszázadon át gondozza a lelkeket Észak-Zalában. Kezdettôl fogva öntudatosan törekedett az életszentségre. Azon volt, hogy gondolkozásban, érzésben, cselekedetben hasonló legyen Jézushoz, a jó pásztorhoz; az Ô szívével és lelkével éljen és járjon köztük és így vezesse ôket a ,,lelkek Urához''. Egyszerûen élt, egyszerû volt ételben, italban, ruházatban. Sokat imádkozott az Oltáriszentség elôtt. Tisztasága makulátlan volt. Minden hétfôn kenyéren és vízen böjtölt. Hetenként gyónt. Fegyelmezte magát. Magas szellemi életet élt. Szent Pál szerint nem azt kereste, ami neki használt, hanem ami a hívei javára volt, hogy üdvözüljenek (1Kor 10,33).

28. Lelkipásztori szeretetszolgálatok. Mindszenty, mint lelkipásztor, mindenekelôtt kitûnt a szeretetben. Mint Jézus, ô is telve volt részvéttel. Az öregek, a betegek, szegények, gyermekek, sokgyermekes családok, a bebörtönzöttek, szegény sorsú, vidékrôl jött tanulók, vasúti munkások voltak legfôképpen szeretetének tárgyai. Ismerte és látogatta híveit, osztozott örömükben és nehézségeikben. Alig volt család, amelyet nem ismert, alig volt gyermek, akinek a szemébe nem nézett. A betegek közül senki nem halt meg szentségek nélkül és a házastársak között nem volt elválás, oly buzgó volt a lelki szolgálatban. Mint mondja, ,,szenvedélyesen akarta a jót''. Mindenkinek jót akart, mindenki lelki javát a szívén viselte és ha valakit megbántott, az ebbôl a nagy jóakarásból volt. Minden iskolaévben 35 szegény sorsú gimnazistáról gondoskodott, fizette a tandíjukat és kiadásaikat, ellenôrizte tanulmányi elômenetelüket.

29. Lelkipásztori buzgalom. Lelkes lelkipásztor volt. Hogy azokat, akiket rábízott az Úr, összegyûjtse és megôrizze, az egyetlen legszentebb áldozatot értük és velük megújítsa, az evangéliumot hirdesse nekik, a szentségekben részesítse ôket, áhítatukat növelje, életüket megszentelje és elszakíthatatlanul Krisztushoz kapcsolja ôket, a plébános Mindszenty 9 új templomot, 9 ideiglenes misézôhelyet, 7 plébánialakot, 11 ideiglenes plébánialakot és egy 35 ágyas aggmenházat épített. Hogy a szülôket segítse gyermekeik nevelésében, hogy a gyermekek, az ifjak katolikus nevelésben részesüljenek, hitüket jól megismerjék, gyakorolják, Krisztust megszeressék és életüket neki adják, a plébános Mindszenty 12 új iskolát épített. Az iskolákban az alapos vallásoktatás emelte nemcsak a vallásos életet, hanem az általános mûveltséget is. Hogy a vallás eszméi a hívek egész életét átjárják és alakítsák, egyesületeket szervezett. Férfiaknak, nôknek, iparosoknak, kereskedôknek, munkás és iparos ifjúságnak, középiskolásoknak és gyermekeknek is megvolt az egyesülete és annak a programja. ,,Szervezôképessége bámulatos volt'', mondja Vecsey Lajos, aki egykori káplánja volt.

30. Pap munkatársai. Egyedül nem tudta volna a nagy munkát végezni. Paptestvérei segítettek neki, akiknek számát 5-rôl 12-re növelte plébánossága idején. Tekintélyét és akaratát tudta érvényesíteni. Örült papjai buzgóságának, elismerte szorgalmukat. Ha hibát, mulasztást vett észre, azt azonnal korrigálta. Káplánjai a zalaegerszegi plébániát tréfásan ,,második szemináriumnak'' hívták.

31. Világiak apostolkodása. A plébános Mindszenty híveit beszervezte a munkába. ,,Házapostoloknak'' hívta világi segítôit. Ezek szervezték a lelkigyakorlatokat, toborozták a hallgatókat a teológiai és kulturális elôadásokra. A ,,házapostolokon'' keresztül érte el, hogy minden beteghez azonnal papot hívtak és minden erkölcsi és testi nyomor a tudomására jutott. A ,,házapostolokon'' keresztül történt, hogy egyházközségében az országos arányt messze meghaladó számban hallgattak szentmisét vasárnap és járultak a szentségekhez. A hitélet virágzott. A plébános Mindszenty sürgette a vasárnapi szentáldozást, a havi szentgyónást, az elsôpéntek megtartását, a szentséglátogatást, a Mária-ájtatosságokat. Ápolta és szépítette a népi szokásokat, pl. búcsújárásokat.

32. Az ige hirdetôje. A prédikációra nagy gondot fordított. Vasárnap az eucharisztikus kenyérrel és az ige kenyerével is kell a jó papnak a híveit táplálnia. A vasárnapi szentbeszédet a szentmise részének tekintette és ezért ,,elengedhetetlennek'' tartotta. Ha röviden is, de a vasárnapi szentmisén és a parancsolt ünnepeken prédikálni kell, mert ,,a hit hallomásból van''. A hitet tanítani kell, a hitet el kell vetni az emberek lelkében, mondogatta.

Homília, az evangéliumnak és a szentírási olvasmányoknak a megmagyarázása és alkalmazása volt az ideálja, de a körülmények miatt gyakran ,,alkalmi szentbeszédet'' kellett mondania. Azt szokta mondani, ,,a templom mindig az igazság hirdetésének a helye volt és az is marad''. Szavai szívébôl jöttek. Nyomatékosan, lassan, gesztikulálva beszélt. Arra törekedett, hogy a hívek a beszédet megértsék és megtartsák.

33. ,,Újságíró lelkipásztor.'' Mindszenty tudatosan ,,korszerû lelkipásztor'' akart lenni. A korszerû lelkipásztorkodásban nagy szerepe van a sajtónak. Az ô idejében lett közmondás, ,,ha Szent Pál ma élne, újságíró lenne''.

Napilapot alapított tehát és újságíró lett. Az újság révén mindennap minden családhoz bekopogtatott, mindenkihez szólt, kézen fogta híveit és vezette ôket. Az újságban Krisztus fényét küldte nekik. A helyi, nemzeti és nemzetközi eseményeket és kérdéseket Krisztus tanításával világította meg. Az újság volt a jó pásztor hangja. Egy lap szerkesztése óriási munka és nagy gazdasági teher. Mindszenty mindkét nehézséget csodálatosan bírta -- a munkát is és a költségeket is. Bár a napilapban a politika rendszeresen tárgyalva volt, Mindszenty nem lett politikus. ,,Belsô fény, isteni kegyelem irányította, hogy ne legyen politikus'', mondja Maróthy-Meizler Károly, aki közvetlen munkatársa volt. Tudta, hogy a politika sûrûjében fenevad ólálkodik, éppen azért kötelességének tartotta a felvilágosítást. Azt vallotta, hogy ,,a lelkipásztortól jövô egyértelmû eligazítással meg lehet akadályozni a vallásellenes mozgalmak hatalomra jutását''. A semleges álláspontot a lelkipásztor gyengeségének és elégtelenségének tekintette.

34. Írói munkássága. Az újság, annak írása, szerkesztése, kiadása bizonyítja, hogy írói hajlama volt. Gimnazista korában kísértve érezte magát, hogy újságíró legyen. Sokat olvasott, gyûjtött, jegyzetelt, írt. Cikkeket írt az újságba és könyveket is írt. Rendszerint éjjel írt és olvasott, nemcsak a csend és a nyugalom miatt, hanem azért is, mert rossz alvó volt.

,,Az édesanya'' címû könyve életmûve. Diákkori pályázatából kezdôdött, szemináriumi tanulmányain keresztül fejlôdött, lelkipásztori tapasztalataiból bôvült és két kötetben jelent meg 1940-ben. A vaskos elsô kötet a földi édesanyáról, a vékonyabb második kötet pedig a mennyei édesanyáról szól. Ezt a kötetet angolra és németre is lefordították. A kétkötetes könyv mindenekelôtt tanúságtétel a Szûzanya iránt való mélységes szeretetérôl, amely nélkül nincs életszentség. A könyv írása közben alakult ki benne a ,,szellemi anyaság'' fogalma, ami szerinte a nôi nemnek juttatott kegyelem és ami a nôt oda irányítja, ahol az életet -- legyen az természetes vagy természetfölötti élet -- segíteni, védeni, ápolni kell.

,,Az édesanyá''-val párhuzamosan, egy évtizeden át dolgozott Padányi Bíró Márton püspök életrajzán. A hatalmas, 500 oldalas monográfia tudományos igénnyel készült és 1934-ben jelent meg ,,Padányi Bíró Márton veszprémi püspök élete és kora'' címen. Bogyay Tamás történész szerint a könyv ,,kulcs a bíboros történelmi magatartásához''. Mindszenty azt mondja, míg a könyvön dolgozott, ,,akaratlanul is sok új gondolata támadt''.

Legnagyobb, valóban történelmi és világirodalmi jelentôségû munkája az ,,Emlékirataim''. A könyv önéletrajz, küzdelmeinek és szenvedéseinek leírása, írását Budapesten az amerikai követségen kezdte el és számûzetésben fejezte be. VI. Pál pápa megdöbbenve olvasta a könyv német kéziratát. A kommunisták mindent elkövettek, hogy a könyv ne jelenhessék meg. A pápa aggódott, hogy a könyv publikálása miatt ,,a rendszer megbosszulja magát a magyar Egyházon''. Mindszenty azonban ,,emberi jogának és püspöki kötelességének'' tekintette a könyv kiadását. A könyvben csak a tényeket adja elô, minden kihívás és polemizálás nélkül.

A ,,Napi jegyzetek'' posztumusz könyve, amely naplószerûen, töredékes feljegyzésekbôl áll 1956-tól 1971-ig. A jegyzeteket Csonka Emil rendezte sajtó alá 1979-ben. Hosszú bevezetôjében azt mondja, a naplószerû töredékek bizonyítják, hogy ,,Mindszenty intenzíven, a szó szoros értelmében papi lélek és felelôsségteljes egyházfô volt''. A töredékes feljegyzésekbôl lehet érezni a nagy lelki fájdalmat, amit Mindszenty a menedékhelyen szenvedett.

1946-ban ,,Igazság és szeretet'' címen a ,,Katolikus Fôiskolák Baráti Körének kiadásában'' Mindszenty beszédeibôl egy kötet jelent meg. A nagyméretû papírra nyomott könyv 40 beszédet tartalmaz idôrendben 1945. október 7-tôl 1946. szeptember 15-ig. A kötetben nincs se bevezetés, se tartalomjegyzék. A kiadásért Majsai Mór OFM vállalta a felelôsséget. A benyomás az, hogy a kötet ,,földalatti kiadás''.

,,Esztergom, a prímások városa'' címû könyvet Bíró Béla állította össze Mindszenty jegyzeteibôl 1973-ban, Svájcban. A kis könyv minden lapja tanúskodik, milyen jól ismerte a történelmet és mily nagyon szerette Esztergomot.

,,Hirdettem az igét'' Mindszenty beszédeinek és körleveleinek a gyûjteménye, amelyet Msgr. Közi Horváth József rendezett sajtó alá. A könyvhöz írt szép tanulmányában bemutatja az igehirdetô Mindszentyt.

A ,,Mindszenty Alapítvány'' birtokában ládaszámra vannak a bíboros kéziratai, jegyzetei, gyûjteményei, írásai, levelei, amelyek rendezésre, feldolgozásra, kiadásra várnak.

V. ORDINE EPISCOPATUS INSIGNITUS

(Püspöki renddel kitüntetve)

35. Lelkipásztor püspök. A szombathelyi szeminárium elôkészítette, hogy jó pásztora legyen Észak-Zalának és a zalai lelkipásztorkodás elôkészítette, hogy jó pásztora legyen az egész nemzetnek. ,,A lelkipásztorkodáson van a hangsúly... Akarok jó pásztor lenni'' -- ez lett a programja. A szombathelyi és a zalaegerszegi elôkészítés a Gondviselés rendelkezése volt. Mire Veszprém püspöke és rövidesen utána Esztergom érseke és Magyarország prímása lett, készen volt hivatására. Mint Kovách Aladár mondja: ,,az elsô órától tudta, mi a tennivalója; egyetlen töretlen vonalban vette föl az Egyház és a magyarság szolgálatát.'' A zalaegerszegi egyházközség ott ragyogott elôtte. Amit mint püspöknek tennie kellett: kivetíteni az egész magyar hazára és mindenütt valósággá tenni. Megvalósítani mindenütt.

36. Lelkipásztori program. A legnehezebb idôkben lett püspök. Pusztulás volt mindenütt a hazában és a lelkekben. Mindszenty látta és hitte, hogy a megújulás, az új életre kelés az egyházközségeken keresztül jön. A haza és az egyes lelkek is az egyházközségekben tudnak megújulni Krisztusnak, egymásnak, önmaguknak. Ez volt a ,,vihar esztendôk'' üzenete 1945. szeptember 22-én: ,,Az egyházközségekbôl indul ki az ébresztés, a küzdelem, a cselekvés az anyagi és lelki pusztulás és pusztítás ellenében.'' ,,Az egyházközségekben jönnek a tudat küszöbe fölé az Egyház nagy érdekei... Együtt van itt a hívô nép minden rétege. Hívôk, szeressétek az egyházközségi életet... Itt Egyházatok, hazátok, családotok, egyéni önmagatok legszebb javát szolgáljátok!'' Rövid, egy és egynegyed évi veszprémi püspöksége idején -- amibôl egy fél évet a nyilasok börtönében töltött -- 34 új egyházközséget alapított.

37. Püspöksége kronológiája. Mindszenty József lelkipásztori buzgóságáról és munkájáról tudtak az egyházi és világi vezetôk, ezért püspökké való kinevezése nem volt meglepetés. Püspöksége áldozattá való kiteljesedése lett ifjúkori elhatározásának, hogy lelkipásztor lesz.

1944. március 3-án nevezte ki XII. Pius pápa Veszprém püspökének. 1944. március 23-án Serédi Jusztinián bíboros az esztergomi bazilikában püspökké szentelte. 1944. március 29-én, 52. születésnapján, csendben érkezett meg az ôsrégi, ,,százszor szent'', de a háború miatt szomorú Veszprémbe. Csak a káptalan fogadta. A nehéz körülmények ellenére is azonnal lelkes, kiterjedt lelkipásztori munkába fogott -- új egyházközségeket alapított, iskolákat épített, papjait lelkesítette, látogatta az egyházmegyét. Kilenc hónap múlva a dunántúli püspökök nevében írt memoranduma miatt, amelyben a háború folytatását erkölcstelennek mondta és elítélte, a kormány bebörtönözte. Öt hónap múlva szabadult, amikor az országot az oroszok már elfoglalták.

1945. szeptember 15-én XII. Pius esztergomi érseknek nevezte ki. 1945. október 7-én volt érseki székfoglalása. 1946. február 21-én XII. Pius az Egyház bíborosává kreálta. Amikor a pápa a bíborosi kalapot átadta neki, átölelte és köszöntötte, jövendölt és azt mondta, a 32 újonnan kinevezett bíboros közül ô lesz az elsô, ,,akinek vállalnia kell a bíbor színnel jelzett vértanúságot''.

Ettôl kezdve az élete szakadatlan munka, szenvedés, küzdelem volt ,,Istenért, Egyházért, hazáért''. Egy évezred alatt az esztergomi érsekeknek bôven kijutott a szenvedésbôl, de egyetlenegyet se ért annyi igazságtalan támadás, ,,annyi célzatosan megszôtt, százszor megcáfolt, de mégis konokul tovább hirdetett valótlanság'', mint ôt.

Végül is gyôzött az ellenség. 1948. december 26-án a kommunisták elfogták, kegyetlenül megkínozták és 1949. február 8-án igazságtalanul életfogytiglani börtönre ítélték. És ezzel véget vetettek Mindszenty József lelkipásztori munkájának a hazában.

Nyolc évi rabság után, ami mint mondja ,,nem volt egyéb, mint várás és vágyódás'', 1956. október 24-én a szabadságharcosok kiszabadították és az egész ország örömére Budára vitték. ,,Milyen jóságos vagy, Uram és Istenem! Nagy a Te Gondviselésed! Mennyi sanyarúságot és bajt mutattál nekem! És hozzám fordulva életre keltettél! A földi élet örvényeibôl visszavezettél és megvigasztaltál engem'', imádkozta a zsoltárossal (Zsolt 70,22-23).

A szabadság csak pár napig tartott. Az oroszok megtámadták az országot és Mindszenty 1956. november 3-án éjjel az amerikai követségre menekült. Külsôleg biztonságban, viszonylagos nyugalomban és kényelemben, de lelkileg aggódásban, szomorúságban, önmagával való vívódásban, a legsötétebb ,,lelki éjszakában'' élt 15 évet az amerikai követségen. Szenvedésének bizonyítéka a ,,Napi jegyzetek'', ami egy sikoly a kilátástalanságba. Egészsége megrokkant. Amennyiben egészségi állapota és nyelvi ismerete engedte, igyekezett lelki szolgálatokat tenni a követség személyzetének.

1971. szeptember 28-án VI. Pál pápa kérésére elhagyta az amerikai követséget, elhagyta hazáját és Nyugatra ment számûzetésbe. A pápa nagy tisztelettel fogadta és a szinódusra összegyûlt püspököknek így mutatta be: ,,Itt van közöttünk tisztelendô testvérünk, Mindszenty József kardinális, esztergomi érsek... Példaképe ô a hitben gyökerezô, megingathatatlan erôsségnek és az Egyház iránti önzetlen odaadásnak, amit elôbb fáradhatatlan munkásságával és ôrködô szeretetével, majd imájával és hosszú szenvedésével mutatott meg.''

Számûzetésében Mindszenty Ausztriában, Bécsben, a Pázmáneumban telepedett le, ahol újra éledt mint lelkipásztor. Öregsége, betegsége, szegénysége ellenére bámulatos lelkipásztori munkába kezdett magyarjai között. Három és fél év alatt bejárta a szabad világot, hogy szétszórt honfitársait keresse, tanítsa, vigasztalja. Fény lett abban a sötétségben, ami az emigráció. Közben kiadta emlékiratait. Mindszenty csodálata lett az egész világnak, de nem a kommunistáknak, akiknek gyûlölete iránta nem lohadt, hanem inkább növekedett. Kényszerítették tehát VI. Pált, hogy a bíborost állítsa le. 1974. február 5-én VI. Pál pápa a magyar Egyházért aggódva és annak a javát keresve Mindszenty bíborost elmozdította az esztergomi érseki székbôl és megfosztotta prímási rangjától. Amikor a bíboros meghalt, 1975. május 6-án VI. Pál pápa fénynek nevezte, amely az Egyház életét bevilágította.

38. Életszentsége. Püspök korában még öntudatosabban törekedett az erényre, mint bármikor életében. A sopronkôhidai fogházban nem fogadott el semmi kivételezést. Úgy szenvedett, éhezett és nélkülözött, mint papjai és kispapjai, akiket vele együtt börtönöztek be. Mint püspök, az államtól nem fogadott el fizetést, hogy függetlenségét és szabadságát megôrizze. Háztartása a lehetô legegyszerûbb volt. Hetenként kétszer kenyéren és vízen böjtölt. Télen fûtetlen szobában dolgozott. Csupasz padlón aludt. A szeretetben fáradhatatlan volt. Koldult, kért, könyörgött, hogy az éhezôkön, betegeken, gyermekeken segíthessen. A szeretettôl áttüzesedett. Papjait és híveit is karitászra sürgette. Amit kapott és amit magától megvont, azt a szegényeknek adta.

39. Életszentsége kinyilvánul. Erényeit, életszentségét az emberek észrevették. Börtöntársai csodálták. A börtönben közvetlen közelrôl ismerték meg. ,,Tökéletessége, szent élete, jóságos szíve és lelke, részvéte, rendíthetetlen bátorsága és elvhûsége mindennap új fényben ragyogott elôttünk'', írja Dr. Máhig János, fogolytársa. Mint esztergomi érsek, az egész ország fôpapja és lelkivezetôje lett. A nemzet szeme elôtt élt és mindenki tanúja lett hitének, ami erôsítette, szeretetének, ami vezette, reményének, ami eltöltötte. Az egész ország tudta, mi megy körülötte és csodálta türelmét, alázatosságát, hazafiságát, áhítatát, állhatatosságát, bátorságát, egyszerûségét, szelídségét. Az egész nemzet tudta, mennyit szenved, hallotta az ellene hozott vádakat, a hazugságokat. Mindenki tudta, hogy igazságtalanul üldözik. És köztudottá lett: Mindszenty bíboros szent vértanú. Mindenki, még ellenségei is érezték, hogy vele volt az Isten és az Istenrôl tett tanúságot nemcsak szavával, hanem egész életével.

40. Kitárul szíve a szenvedôk felé. Mint az apostolnak, Mindszentynek a lelkipásztor püspöknek, kitárult a szíve és átölelte az egész országot. ,,Kehely-Magyarország'' földjének minden lakóját testvérének tekintette, mondja Msgr. Közi Horváth József. Szíve repesett a szenvedôkön és védôjük, oltalmazójuk lett. ,,A nép nem mondhatja el fájdalmát, nem tárhatja fel sebeit. Az Egyház kötelessége híveit védeni, ha ezt esetleg félre is értik'', mondotta.

Nagyon fájlalta a hadifoglyok sorsát. Körlevelet írt érdekükben. Elrendelte, hogy minden hónapban egy vasárnapi szentmise legyen a szabadulásukért és egy másik vasárnapi szentmise legyen hálaadás hazatértükért.

Fájó szívvel látogatta a politikai foglyokat a gyûjtôtáborokban, vigasztalta ôket és ,,Istenre és a történelmi felelôsségre'' hivatkozva könyörgött az illetékeseknél, hogy ,,csökkentsék szenvedésüket''. A Felsô-Magyarországról kiutasított és elhurcolt magyarokért levelet küldött egyházi és politikai vezetôkhöz és kész volt, hogy személyesen menjen Prágába az érdekükben. Az Isten ítélôszéke elé idézte a magyar kormányt, amely nem törôdött velük. Tiltakozott a német ajkúak kitelepítése ellen, körlevelet írt és elítélte, hogy kollektív felelôsség alapján deportálják ôket. Kereszténynek és zsidónak védte az emberi jogait, elítélte az igazságtalan eljárásokat, a kegyetlenkedést, az üldözést és oltalmába vette az üldözötteket.

41. Mindenkinek mindene. A lelkipásztor Mindszenty kinyúlt minden társadalmi csoport és közösség felé. Beszélt a munkásokhoz, az orvosokhoz, az egyetemi ifjúsághoz, felkereste a másvallásúakat, szervezte a szülôket, megáldotta a gyárosok gépeit és az iparosok szerszámait, dicsérte a föld- és szôlômíveseket. Az ifjúságot a Mária Kongregáció szellemével akarta eltölteni. A gyermekek számára védte a katolikus iskolát és a kötelezô vallásoktatást. A politika se volt távol tôle, amint a választásokra kiadott körlevele mutatja. Saját egyházmegyéjében látogatta az egyházközségeket, de kötelességének érezte, hogy más egyházmegyékben is megjelenjen és szóljon a szívekhez. Idegenben járva felkereste és vigasztalta a menekült, emigrált, kitelepített magyarokat.

42. Papok, szerzetesek, édesanyák. Mindszentynek különösen három csoport volt közel a szívéhez: a papok, a szerzetesek és az édesanyák. Hogy paptestvéreit mennyire szerette és értékelte, mennyire a szívén viselte sorsukat, arra tanúság a hozzájuk írt búcsúlevele. A papokat ,,világító fáklyáknak'' mondta. A gimnáziumban szerzetes paptanárok nevelték és egész életében hálás volt nekik. A premontrei atyákban látta meg, hogy ,,a szerzetestanár az iskolákért, valamint mások gyermekeiért a maga életét tisztán, szegényen, engedelmesen, hôsiesen áldozatul hozta''. Plébánossága idején csodálta a kedves nôvéreket, akik gondozzák, ápolják, nevelik azokat, ,,akik Jézuséi''. Az édesanyákban a saját édesanyját és a legszentebb Szüzet látta és köszöntötte. Beszélt a ,,szellemi anyaságról'', ami alatt a nôi nemnek adott külön kegyelmet értette, ,,amely oda irányítja a nôt, ahol az élet gyenge, védelemre szorul, ahol az élet szükségben van és segíteni kell''. Meg volt gyôzôdve, hogy a ,,szellemi édesanyák'' és a test szerinti tiszta családi életben élô édesanyák a haza megmentôi.

43. ,,Ambrusi jellem.'' Teológus korában Mindszentynek Prohászka Ottokár, a székesfehérvári püspök volt az ideálja, de Mindszentynek, a püspöknek, Szent Ambrus lett az eszményképe. Ez nem jelentette, hogy Prohászkát többé nem értékelte. A körülmények tették és történelemismerete vezette, hogy Szent Ambrus legyen a példaképe. A nyugati Egyházban Szent Ambrus az, akiben testet öltött a püspöki eszmény. Ô a mérték, akivel egy püspököt összevetnek, hogy értékét, jelentôségét, lelki nagyságát megállapítsák. Szent Ambrus nagysága és jelentôsége az, hogy ô volt az elsô, aki az Egyház és az állam viszonyát tárgyalta és az Egyház jogait az állam túlkapásai ellen védte. Ô fektette le a princípiumokat az Egyház és az állam viszonyához. Szent Ambrus, a püspök, Istentôl rendelt védôje volt az Egyház jogainak és az erkölcsi rendnek. ,,Egy püspökben -- mondotta -- semmi se olyan utálatos Isten elôtt és semmi se olyan megvetendô az emberek elôtt, mint ha nem védi az Egyház jogait és az erkölcsi rendet.'' Rogács Ferenc volt, aki Mindszentyt ,,ambrusi jellemnek'' mondta. Az állítással hármat mondott: 1. Mindszenty, mint püspök, hasonló Szent Ambrushoz; 2. Mindszenty is eszményi püspök, mint Szent Ambrus; 3. Mindszenty ideálja Szent Ambrus. Papp Kálmán püspökké szentelésekor Sopronban, 1946. június 16-án ,,Szent Ambrus példája nyomán'' mondta el, milyen az ideális püspök, milyen püspökök kellenek ,,forrongó korszakunkban'' és elismerte, hogy ,,Szent Ambrus eszméi alakították fôpásztori magatartását''.

44. Patrióta. Szent Ambrus patrióta volt, aki nagyon szerette hazáját és ,,kötelességének érezte, hogy hazája boldogsága fölött is tôle telhetôen ôrködjék''. Ambrus hangoztatta, hogy a keresztény erkölcs a haza ereje és megmentôje. Mindszenty is patrióta volt. A ,,nemzet szolgálattevôjének'' tekintette magát és hangsúlyozta, hogy a keresztény erkölcsök tudják talpra állítani az elesett hazát. De mindenekelôtt az Egyház függetlenségét védô és az erkölcsi rend fölött ôrködô Ambrus püspök volt Mindszenty eszményképe, mert ,,forrongó korunkban a helytállás a fontos''. Szent Ambrus ideálját ô így foglalta össze: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért.''

45. Erkölcstanító. Szószéken és írásban Szent Ambrus erkölcstanító volt, aki az erények gyakorlására és a bûnök elkerülésére oktatott. Mindszenty is szóban és írásban erkölcstanító volt. Kategorikus imperatívusza volt, hogy ,,határozott kiállással és a lelkipásztortól jövô egyértelmû eligazítással meg lehet akadályozni az erkölcstelen és erkölcsöt romboló mozgalmakat''. Szóban és írásban hirdette az örök, természetes és természetfölötti igazságokat és az emberi jogokat. Mint Szent Ambrus, ô is élte a püspöki hivatást, amint a püspökszentelés kifejezi: ,,Ne mondd az árnyékot fénynek, se a fényt árnyéknak; sem jónak a rosszat, sem a jót rossznak. Az idô az Isten kezében van és az idô az Igazság szövetségese.''

46. Körlevelek. Bár nem a hívôk összességéhez, hanem a kormányhoz van intézve, a memorandumot, amit a Dunántúl püspökeinek a nevében írt 1944. október 31-én, joggal a körlevelek kezdetének tekinthetjük, mert a memorandumban magát és püspöktársait erkölcstanítóknak ,,a törvényhozás Istentôl rendelt tényezôinek'' mondja, akiknek kötelességük kijelenteni, hogy ,,a felmerült élet-halál kérdés nem politikai, hanem erkölcsi és a kormánynak nincs joga a nemzetet feláldozni''.

Szoros értelemben vett körleveleinek zsengéjét 1945. május 24-én, a püspöki kar nevében írta a háború pusztításairól. Az írás könnyekig megható. A püspököket ,,az Isten törvényei hivatott ôreinek'' nevezi. ,,A háború nem igazolja a bûnt -- írja -- és nem függeszti fel Isten parancsainak érvényét.'' ,,Az erkölcsi törvények a háború idején is köteleznek és kötelezik az államot is.''

A körlevelet a többi körlevelek sûrû egymásutánja követi, amelyekben a saját nevében vagy püspöktársai nevében mint erkölcstanító beszél: tiltakozás a magyarországi németek kitelepítése ellen; útmutatás a politikai választásokra; felhívás a nemzeti engesztelésre; buzdítás az irgalmasság cselekedeteinek gyakorlására; a katolikus nevelés érdemeinek kimutatása; a keresztény család hivatása; amnesztia kérés a politikai foglyoknak; tiltakozás a felvidéki magyarok deportálása és kiûzetése ellen; az imádság és engesztelés erôirôl; Boldogasszony évének bejelentése; a kötelezô hitoktatás érdemeirôl; az Egyház joga a neveléshez; tiltakozás a katolikus iskolák államosítása ellen; a szerzetesek búcsúja a katolikus iskoláktól; újévi pásztorlevél. Utolsó körlevelét 1948. november 18-án írta és abban ünnepélyesen, megrendítôen kijelenti, hogy erkölcstanító: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért!''

Mint a dunántúli memorandumot, a ,,haladó katolikusokhoz'' írt nyílt levelét is a körlevelekhez csatolhatjuk. A nyílt levelet 1948. december 8-án írta és ezzel az erkölcstanító Mindszenty a hazában elhallgatott. Erôszakkal elnémították az ellenségei, akik minden körlevelére felhördültek, tiltakoztak ellenük és dühösen visszautasították ôket.

47. ,,Hatalmas szóban.'' A körlevelek közlésével párhuzamosan járta az országot, prédikált a székesegyházakban, kegyhelyeken, plébániai templomokban, elôadásokat tartott, gyûléseken elnökölt és mint a körlevelekben, védte az erkölcsi rendet. A szentek bátorságával, a kiválasztottaknak adott külön kegyelemmel, egyéni nagy felkészültséggel tett mindent. Ha az Isten nem lett volna vele különös módon, nem tudta volna megtenni, amit tett. Ne feledjük, hogy püspökségének aktív ideje mindössze három és fél év volt.

48. Az engesztelési mozgalom. Mindszenty, a lelkipásztor püspök két nagy mozgalmat indított el: a nemzeti engesztelés mozgalmát és Boldogasszony évét. A két mozgalom egymásba folyt: a nemzeti engesztelés mozgalma átvezetett Boldogasszony évébe és terjedelemben, eredményben, hatásban oly lelki életi megmozdulás lett, ,,amelyhez hasonlót nem látott a magyar föld''. Mindkettônek egy volt a célja: ,,bûnbánó, vezeklô, megtisztult népet formáljon'' és így mentse meg a hazát. A szentek, a jók, az erényesek önként vállalt áldozatukkal mentsék meg az eltévelyedéseket. Az engesztelési mozgalomnak nemzeti eszményképet adott Árpád-házi Szent Margit személyében. 1946-ban az engesztelést részletes gyakorlatok megjelölésével nagyböjti programmá tette. Hangsúlyozta, hogy minden engesztelés értéke Jézustól van. ,,Éppen azért a legnagyobb vezeklés is csak akkor érték, ha Jézus keresztjével egyesítjük.'' Rettegve a közelgô béketárgyalásoktól és látva a kommunisták elôretörését, 1947-re az engesztelést újra nemzeti programmá tette, mert -- mint mondotta -- ,,tûztenger kell az egész magyar földön imából, hitbôl, engesztelésbôl''.

49. Boldogasszony éve. Már az engesztelési mozgalomban emlegette, hogy ,,a Szûzanya hathatós engesztelô'' és ajánlotta, hogy az engesztelés a társaságában történjék. Az Egyházért és a hazáért aggódó Mindszentynek, az egykori lelkes kongreganistának mindinkább meggyôzôdésévé vált, hogy az országot a Szûzanya oltalmába ajánlja, a nemzetet a Boldogságos Szûzhöz vezesse és buzgó, nyilvános tisztelettel hathatós segítségét kiesdje. A nemzethalál réme felmerült elôtte és a Szent Szûzhöz folyamodott.

Boldogasszony évét 1947. augusztus 15-én nyitotta meg Esztergomban. ,,Szûz Mária népe nem veszhet el!'' Ez volt az üzenet egybekapcsolva az engeszteléssel. Boldogasszony évéhez hasonló esemény még nem volt a magyar Egyház történetében, talán még az egész Egyház történetében sem. ,,Az ország jelentôsebb központi helyein és a Mária-kegyhelyeken végighordoztuk a Mária-tisztelet fehér lobogóját és százezres tömegekben milliók álltak alája. A kibontott vallási és nemzeti lobogó, mint valami mágnes, a szenvedô magyar szíveknek az Egyházhoz és a hazához való hûségét hozta napfényre'', mondotta Boldogasszony évérôl. A Mária-év statisztikája bámulatos volt: a Mária-ünnepségeken és a kegyhelyeken 3.801.000 hívô jelent meg. A körmeneteken 2.256.000 hívô vett részt. A záró tridiumon 3.218.024 szentáldozás volt! Valójában ,,tûztenger'' volt hitbôl, áhítatból, engesztelésbôl magyar földön. De mintha a Szûzanya visszahúzódott volna a bíborostól és a magyar néptôl... Mire Boldogasszony éve véget ért, Mindszenty börtönben volt és a kommunizmus véres tengerárja árasztotta el a hazát, Szûz Mária országát.

VI. STEPHANUS DIACONUS ET CARDINALIS MINDSZENTY

(Szent István diakónus és Mindszenty bíboros)

50. Mindszenty bíboros érseksége titokzatosan össze van kapcsolva Szent Istvánnal, a kereszténység elsô vértanújával.

1. 1945. szeptember 15-én Pápán, Szent István elsô vértanú tiszteletére szentelt templomban tudta meg, hogy XII. Pius Esztergom érsekének nevezte ki. Azonnal Szent Istvánt példaképnek állította a híveknek.

2. Mint bíboros, római tituláris templomának a ,,Santo Stefano Rotondo''-t, az elsô szent vértanú tiszteletére épített ôsrégi kerek templomot kérte, amely a magyarok nemzeti temploma az Örök Városban.

3. Az apostoloktól kiválasztott hét diakónus közül István lett az elsô vértanú. XII. Pius, mikor Mindszentynek átadta a bíborosi kalapot és üdvözölte, azt mondta: ,,A 32 (újonnan kreált bíboros) közül te leszel az elsô, akinek vállalnod kell a bíbor színnel jelzett vértanúságot.''

4. István ellenségei, amikor beszédét hallották, ,,ordítozni kezdtek, befogták fülüket s egy akarattal rárontottak, kivonszolták a városból és megkövezték'' (ApCsel 7,57). Mindszenty beszédeit se tudták ellenségei elviselni. Ordítoztak, tüntettek, szervezkedtek ellene. Végül is rárohantak. Este, Esztergomban betörtek a prímási palotába, lefogták, egy hatalmas lefüggönyözött autóba tuszkolták és Esztergomból elrobogtak vele Budapestre, az Andrássy út 60-ba.

5. Mindszenty bíborost Szent István elsô vértanú ünnepén, 1948. december 26-án este fél kilenckor vitték el a kommunisták Esztergomból.

6. Fogsága elsô napján Mindszenty bíboros ,,Szent István diakónus vértanúságáról és Szent János apostol életérôl'' elmélkedett és hozzájuk imádkozott.

7. Szent István vértanúsága után ,,nagy üldözés tört ki a jeruzsálemi Egyház ellen. Az apostolok kivételével mindnyájan szétszéledtek Judea és Szamária környékén'' (ApCsel 8,1). Mindszenty bíboros bebörtönzése után nagy üldözés tört ki a magyar Egyház ellen. Aki csak tehette, menekült a szerencsétlen hazából.

8. Szent István ,,hittel és Szentlélekkel'' (ApCsel 6,6), ,,kegyelemmel és erôvel eltelt'' (ApCsel 6,8) férfi volt, aki ,,asztalnál szolgált'' és szóval tanúságot tett Krisztus mellett. Mindszenty is a szeretet és a hit embere volt, aki úgy viselkedett, ,,ahogyan Szent István szerpap iskolájában tanulta'' olvassuk emlékirataiban.

9. Szent István, az elsô vértanú életéve és mártíromságával megdicsôítette Jeruzsálemet. Mindszenty József, a bíboros életével és szenvedésével megdicsôítette ,,Pannonia Sacrá''-t, Magyarországot.

10. Istvánt istenfélô emberek eltemették és nagyon megsiratták. Mindszenty bíboros halálában újra találkozott Szent István vértanúval. Bécsben, a szent vértanú tiszteletére épített templomban feküdt koporsója. A fenséges dómban istenfélô emberek tízezrei siratták, gyászolták és vértanúnak mondták.

VII. VIR DOLORUM

(Fájdalmak férfia)

51. ,,Megverik a pásztort... '' Amikor Mindszenty bíborost a kirakatper után életfogytiglani börtönre ítélték a kommunisták, XII. Pius összehívta a bíborosokat és tiltakozott az elítélés ellen. ,,Az egész pernek az volt a célja -- mondotta a pápa a bíborosoknak --, hogy megrendítsék Magyarországon az Egyházat, remélve, hogy amint a Szentírás mondja, megverem a pásztort és szétszélednek a nyáj juhai.'' A kommunizmus célja az volt, hogy Magyarországot szekularizálja, a nemzetet materialista-ateista társadalommá teszi, keresztény és történelmi öntudatától megfosztja, az Egyházat a nyilvános életbôl kizárja és a vallást jelentéktelen, szinte nevetséges magánüggyé teszi. A kommunisták az egész keresztény múltat fel akarták számolni. Mivel Mindszenty, mint az ország prímása képviselte a nemzetet, a történelmet, a nemzeti tradíciókat; mint fôpap képviselte a vallást és az erkölcsöt; mint bíboros ô képviselte Rómát és a pápát; és mivel Mindszenty bátran, bölcsen, nagy felkészültséggel viselkedett, a kommunisták az orosz megszállók hatalmát maguk mögött érezve gyûlöletüket, bosszújukat, kegyetlenségüket elsôsorban ráirányították, hogy céljukat megvalósítsák. Ôt törték össze, ôt semmisítették meg, ôt ,,nyírták ki'', ,,hogy a bolsevizmus teljességét'' megvalósítsák Magyarországon. De Mindszenty egy tapodtat se engedett. Állt, mint a kôszikla. Éppen azért, mint az írás mondja, ,,erôszakos utálattal végeztek vele és kitépték az élôk földjérôl'' (Iz 52,8). A bíboros kínoztatása alatt úgy érezte, rajta keresztül vonul be ,,a bolsevizmus teljessége Magyarországra''.

52. Szenvedése kronológiája. 1948. december 26-án este fél kilenckor tartóztatták le Esztergomban és Budapestre vitték az Andrássy út 60. szám alá. Kihallgatását azonnal elkezdték, ami alatt kínozták, botozták, rugdosták, mezítelenre vetkeztették, majd bohócruhába bújtatták, csúfolták és kinevették, letegezték, késsel a kezükben a szobában körbekergették, az alvástól megfosztották, kábítószerekkel egyéniségét megtörték. Vádolták hazaárulással, a köztársaság ellen való szervezkedéssel, kémkedéssel, valutaüzérkedéssel.

1949. február 3-án kezdôdött a ,,kirakatper'', amelyen a kommunisták egy testben-lélekben összetört, egyéniségében megváltozott, bizonytalan embert állítottak a világ elé. Mint XII. Pius mondta, ,,nem lehetett ráismerni a természetében és magatartásában kivételesen erélyes emberre''. Ahogyan Mindszenty a kirakatperen megjelent -- megint XII. Piust idézve -- ,,az vád volt az ôt vádlókkal szemben.''

1949. február 8-án életfogytiglan tartó börtönre ítélték.

1956. október 30-án a szabadságharcosok kiszabadították és diadalmasan Budapestre vitték. 1956. november 3-án az orosz csapatok elôl az amerikai követségre menekült, ahol 15 évig élt aggodalom, szomorúság, magányosság, reménytelenség nagy sötétségében.

1971. szeptember 28-án a Vatikán, az amerikai és a kommunista kormány megegyezése alapján VI. Pál pápa kimondott kérésére magára vette ,,életének talán legnehezebb keresztjét, hogy hazáját elhagyva számûzetésben folytassa engesztelését Egyházáért és népéért''.

1974. február 5-e volt élete legszomorúbb napja: VI. Pál pápa a kommunista kormány nyomására elmozdította az esztergomi érseki székbôl és megfosztotta prímási méltóságától.

53. Szenvedésének módja. Mindszenty bíboros szenvedése meglepôen hasonló Jézus szenvedéséhez. Az evangéliumok alapján Jézus szenvedésének mozzanatai a következôk: 1. támadások, 2. üldözés, 3. elfogatás, 4. elhagyattatás, 5. kínoztatás, 6. ítélet és annak végrehajtása.

1. Támadások. Mint Jézus, Mindszenty is ,,hatalmas volt szóban''. Mint Jézust, ôt is követte a nép és hitt neki. Mint Jézus szemére vetette a farizeusoknak, fôpapoknak, írástudóknak és a véneknek tetteiket, Mindszenty is szemére vetette a kommunistáknak gonosz cselekedeteiket. Következésképp, mint a farizeusok, fôpapok, írástudók és a vének támadták Jézust, a kommunisták is támadták Mindszentyt. Támadták sajtóban, rádióban, gyûléseken, tüntetéseken.

2. Üldözés. Jézus ellenségeinek Lázár feltámasztása adta az indítást, hogy elfogják és megöljék. A kommunistákat Boldogasszony évének sikere indította, hogy Mindszentyt ,,kinyírják'' és eltegyék láb alól. Mint Jézus ellenségei, Mindszenty ellenségei is ,,politikai síkon'' okoskodtak: ha Jézust nem teszik el láb alól, jönnek a rómaiak; ha Mindszenty marad, jönnek az amerikaiak. A farizeusok, a fôpapok, az írástudók, vének és a nép, amelyet félrevezettek, azt állították, vallásuk érdeke, hogy Jézust keresztre feszítsék. Kétszínû kommunisták és mindazok, akiket félrevezettek és megvesztegettek, azt hirdették, az ,,Egyház és a vallás érdeke'', hogy Mindszentyt eltávolítsák. Mindkét esetben az üldözôket elvakította a gyûlölet. Jézus is és Mindszenty is állították ártatlanságukat. ,,Nyíltan beszéltem... titokban nem szóltam semmit'', mondotta az Üdvözítô. Mindszenty pedig megírta az esztergomi káptalannak: ,,Nem vettem részt semmiféle összeesküvésben. Nem mondok le érseki tisztemrôl. Nincs vallanivalóm és semmit se írok alá. Ha mégis megtenném, az csak az emberi test gyengeségének következménye, és ezt elôre semmisnek nyilvánítom.''

3. Az elfogatás. Jézust és Mindszentyt is éjjel, egy nagy ünnep idején tartóztatták le: Jézust húsvétkor, Mindszentyt karácsonykor. A szolgák és a katonák, akik elfogták Jézust, csak felszerelésben és fegyverzetben különböztek a titkosrendôröktôl, akik Mindszentyre törtek. Lélekben a pribékek azonosak.

4. Az elhagyatás. Mikor Jézust elfogták, tanítványai elhagyták és elmenekültek. Mindszentyt is elhagyták püspöktársai. 1949. január 9-én a magyar püspökök körlevelet adtak ki, amelyben egy szóval sem említik Mindszentyt, nem állnak ki mellette, egy védô szót nem mondanak érdekében, nem tiltakoznak letartóztatása ellen, nem ítélik el, hogy megkínozták, nem követelik szabadon bocsátását és nem kérik a híveket, hogy imádkozzanak érte. A kommunista sajtó azt mondta, a körlevéllel a püspökök kifejezték ,,érdektelenségüket'' a bíborossal szemben és sorsát rábízták ,,a magas kormány bölcsességére''. A magyar püspökök azóta is hallgatnak Mindszentyrôl.

5. A kínzások. Jézust a katonák elvitték a fôpap házába, Mindszentyt pedig az ávósok elvitték Budapestre az Andrássy út 60-ba. Jézust a katonák szembe köpdösték, ököllel verték, arcul ütötték, megfosztották ruháitól, megostorozták, gúnyruhába öltöztették. Mindszentyt a rendôrök lemeztelenítették, rugdosták, gumibottal verték, késsel fenyegetve körbekergették, csúfolták, gyalázták, bohócruhába bújtatták.

6. Az ítélet és annak végrehajtása. Pilátus, miután gúnyosan bemutatta a népnek, Jézust kereszthalálra ítélte. Mindszentyt háromnapos kirakatper után a népbíróság életfogytiglani börtönre ítélte. Mindkettôn az ítéletet azonnal végrehajtották.

54. Az életszentség teljessége. Szent Pál mondja, hogy az Isten saját Fiát nem kímélte, hanem áldozatul adta üdvösségünkért (Róm 8,32). Úgy látjuk, az Isten Mindszenty bíborost se kímélte, hanem áldozatul adta magyar népéért. Szenvedésében Jézushoz való hasonlósága a végsô pecsét Mindszenty bíboros életszentségén és kiválasztottságán. Ennél többet, szebbet, nagyobbat, szentebbet nem mondhatunk róla!

VIII. IN EXILIO

(Számûzetésben)

55. Számûzetése. 1971. szeptember 28-án Mindszenty bíboros magára vette élete legnagyobb keresztjét -- a számûzetést. Meg kellett válnia népétôl és hazájától. VI. Pál kérésére 15 év után elhagyta menedékhelyét, az amerikai követséget. Kiment a Szabadság térre, megáldotta népét és hazáját és könnyes szemmel, szótlanul Nyugatra ment. Ô volt a legismertebb, a leghíresebb magyar: az Egyház bíborosa, Esztergom érseke, Magyarország prímása volt. De ô volt a legszomorúbb magyar is: a számûzött fôpap, megkínzott, megalázott, bebörtönzött bíboros. Olyan volt, mint Ura és Istene, aki ,,szolgai alakot öltött, kiüresítette önmagát, megalázódott és engedelmeskedett'' (Fil 2,5-7). Mindszenty szegényen, kifosztottan, megalázottan, öregen, betegen, papucsban ment számûzetésbe.

56. Az újraéledt lelkipásztor. Ha ellenségei tudták volna, hogy mit fog tenni külföldön, inkább Esztergomba küldték volna vissza érseknek! A beteg, idôs, meggyötört, a világtól elzárt lelkipásztor egy csapásra életre támadt és olyan lelkipásztori munkába kezdett, amelyhez hasonló nincs az Egyház történetében. Hármas célt tûzött maga elé és mind a hármat megvalósította. 1. Mint magyar prímás, fôpapja és lelkiatyja lett az emigrációba kényszerült magyaroknak. 2. Emlékiratainak a kiadásával figyelmeztette a szabad világot, hogy mi a kommunizmus és mit mûvelnek a kommunisták. 3. Szószólója, védôje lett Magyarországnak mindenütt, ahol megfordult.

57. Tevékenységei az emigrációban. Csaknem 80 esztendôs volt, amikor Nyugatra érkezett. Nem vonult nyugalomba, hanem bejárta Európát, Amerikát, Kanadát, Közép-Amerikát, Dél-Afrikát, Ausztráliát, Új-Zélandot. Mindenütt magyarjait kereste, hogy megvigasztalja ôket, megerôsítse ôket hitükben és magyarságukban. Mindenkit átölelt, minden magyart testvérének tekintett. Ôt is mindegyik a magáénak tudta. Nem volt elôtte különbség magyar és magyar között. Misézett nekik, mindnek Krisztust prédikálta és a Szûzanyát dicsérte. Magyar népét arra kérte, hogy egymást szeressék és ne feledjék a szomorú hazát.

A lelkipásztor Mindszenty mindenhova elment, ahová hívták. Semmi nem esett nehezére. Amit külföldi tartózkodásának három és fél éve alatt tett, ahhoz hasonlót még nem tett se püspök, se bíboros. Magyarjai rajongva vették körül, de köréje gyûltek az idegenek is. Mindenki látni, hallani -- és ha lehetséges volt --, érinteni akarta. Sokan hozták betegeiket, hogy áldja meg ôket és tegye rájuk a kezét, mint egykor Jézus tette. Mikor dicsérték, azt mondta: ,,Az Isten kegyelmébôl vagyok, ami vagyok.'' Önmagáról, szenvedéseirôl, megaláztatásáról soha nem beszélt. Akik hallották és látták, szentet tudtak benne és hirdetni kezdték, hogy Mindszenty József szent -- szent magyar, szent fôpap, szent lelkipásztor.

58. Az utolsó nagy megpróbáltatás. Csoda lett volna, ha az Isten nem küldött volna egy újabb keresztet Mindszentynek! Küldött neki olyant, amit nem tudunk megérteni, csak elfogadni és az Istent imádni érte. VI. Pál pápa ôszintén szerette és tisztelte Mindszentyt. Olyan fénynek mondta, amely bevilágította a századot. Értékelte életét, munkáját, szenvedését és mégis, az Isten kifürkészhetetlen akaratából ennek a jóságos, szelíd, tiszta szándékú pápának kellett az utolsó nagy keresztet a számûzetésbe került Mindszentynek a vállára tennie. A pápa szinte eldobta és megtagadta, amikor az esztergomi érsekségtôl és a prímásságtól megfosztotta. A pápa tette elkerülhetô lett volna, ha Mindszenty önként lemond jogairól. A pápa kérte is erre és a Vatikánban mindenki biztosra vette, hogy a pápa kérését teljesíti. De Mindszenty nem tudott lemondani. Az az ember, aki Rómát ,,lelke édesanyjának'' hívta, és aki azt mondta, hogy ,,a pápa lábánál nyugszik meg hívô és vergôdô magyar lelkünk'', nem tudta a pápa kérését teljesíteni. A lemondással megtagadta volna önmagát, így történt, hogy pontosan kirakatperének 25. évfordulóján, 1974. február 5-én, VI. Pál pápa a magyar egyházért aggódva ,,feláldozta'' Mindszentyt, megfosztotta érseki székétôl és prímási méltóságától. A pápa is és a bíboros is nagyon szomorú volt. Akiket az Isten szeret, azokat megpróbálja.

IX. VIR VIRTUTIBUS ILLUSTRIS

(Erényekkel ékes férfiú)

59. A hit fogalma. Hit nélkül lehetetlen tetszeni az Istennek. Az igaz ember a hitébôl él. Az életszentség elengedhetetlen eleme a hit. A szentekben az Egyház ôsi, azaz a legtökéletesebb hitet keresi. Az Istennek hiszünk, az Ô szavát fogadjuk el, azt hisszük, amit Ô kinyilatkoztatott. Ábrahám hitt az Istennek és ebbôl lett a megigazulása. Hite tette szentté és minden hívôk atyjává és példaképévé.

A hit kegyelem, ingyen adománya az Istennek, amelyet a Szentlélek ajándékai -- értelem, bölcsesség, tudás, tanács, erôsség, jámborság és az Úr félelme -- kísérnek és elárasztják az értelmet és az akaratot egyaránt.

60. Mindszenty hite. Mindszenty a hit embere volt. Kegyelem, a Szentlélek ajándékai és személyi tulajdonságai képesítették, hogy a hit hirdetôje, az erkölcs tanítója, az Egyház jogainak védôje, népének lelki vezetôje legyen. Hite meghatározta egész életét. Hite döntötte el hivatását. Hite volt tetteinek indítéka. Mindent, amit mondunk és állítunk róla, visszavezethetjük hitére. A Krisztusba vetett hit volt élete vezércsillaga. A hitébôl élt, a hitének élt, a hite szerint élt. A hit volt élete lényege. A hitében volt öröme, boldogsága, ereje, szerzett erényeinek forrása. Pl. a börtönben mondott hosszú szentmiséi, imái, a magával hordott szentostya mind hitének jelei. Hitében nincs kétely, nincs határozatlanság. Hite teljes volt: hitte a kinyilatkoztatott igazságokat, amint azokat az Egyház elénk adja. A hitért önmagát feláldozta -- vértanúsághoz hasonló szenvedéssel szenvedett érte. A hit volt a kincs, amit övéinek vitt és fájlalta, hogy voltak, akik nem hittek.

A hit, amit az apostoloktól kaptunk és amiben Szent Péter utódai által megerôsít bennünket, a hit, ami nem engedi, hogy a világhoz hasonuljunk, képesítette Mindszenty bíborost, hogy a kommunizmusnak, annak nyílt és álcázott törekvéseinek határozottan, minden ingadozás nélkül azonnal ellenálljon. Hite fény volt, amiben látott és járt. Hite nélkül nem lehetett volna az, aki volt és nem lehette volna azt, amit tett.

Mielôtt bebörtönözték, összefoglalta hitét: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért...'' És mielôtt meghalt, utolsó körlevelében végrendeletként hagyta: ,,Hûség az Úr Istenhez, Krisztushoz, Nagyasszonyunkhoz, az Egyházhoz, a magyar hazához.'' Mindszenty bíboros hite hôsi volt. Ôszintén mondhatjuk, hogy nagy, rendkívüli volt a hitben. Ragyogott a hitben.

61. A remény fogalma. Hisszük, hogy a történelmet, a körülöttünk és velünk történô eseményeket a gondviselô Isten irányítja és ezért reméljük, hogy a nehézségek és a látszat ellenére is minden a javunkra van és üdvösségünkhöz vezet.

Remény nélkül lehetetlen üldözést, igazságtalanságot, nagy megpróbáltatásokat elviselni. A reménybôl van az erô, hogy az Istenért, országáért és igazságáért szenvedjünk, életünket feláldozzuk. Vértanúság lehetetlen remény nélkül. A remény a kezesség, hogy szenvedés, áldozat, helytállás, kitartás nem hiábavalók.

A remény isteni erény. Az Istenben remélünk, Ô az, aki megerôsít, megsegít és végül is megkoronáz az elviselt szenvedésért. Reményünk forrása és példaképe Krisztus, aki szenvedésével üdvösségünk szerzôje lett és a feltámadásban megdicsôült.

62. Mindszenty reménye. Mindszenty püspöksége küzdelem, szenvedés, megpróbáltatás volt. Háborút vesztett, kétségbeesett, megszállott népnek volt a lelki vezére, üldözött, megvetett, kifosztott Egyháznak volt a fôpapja. Az országban az istentelenek uralkodtak. Ha nem lett volna meg benne a remény természetfölötti erénye, a küzdelmet, az ellenállást nem bírta volna. Történelemismerete erôsítette meg benne a meggyôzôdést, hogy minden látszat ellenére a történelmet a gondviselô Isten irányítja és mi magunk sokat tehetünk, hogy a megpróbáltatásokat javunkra, elônyünkre fordítsuk. Árpádházi Szent Margitot ezért állította az ország elé példaképnek, ezért sürgette az engesztelést és ezért vezette be Boldogasszony évét. Remélte a természetfölötti beavatkozást, várta a helyzet megváltozását.

,,Mi Isten ujját látjuk a történelmi eseményekben -- mondotta --, és ezért minden vész és vihar közepette nem szûnünk meg remélni. Sôt most kérünk benneteket arra, hogy mint ôseink tették, töretlen bizalommal helyezzük sorsunkat Isten kezébe a Szûzanya által. Ezért lesz az 1947/48 Boldogasszony éve.''

63. Remény és helytállás. A remény erénye képesítette, hogy küzdelmében a ,,helytállás példája'' fontos lett számára. ,,A megalkuvás, a kompromisszum helyett az egyetemes Egyház és az egész kereszténység érdekében a tanúságtételt választottuk és a jövôre nézve meg kellett elégednünk a reménnyel, hogy azt, amit nem adtunk föl és csak erôszakkal vehetnek el tôlünk, késôbb, az idôk kedvezôbbre fordulásával az Egyház visszanyerheti.''

A remény páratlan fénnyel ragyog a papokhoz írt búcsúlevelében. A levelet letartóztatása elôtt írta és azt küldi benne papjainak, ami a lelkét eltölti -- a reményt. ,,Csak az történhetik velünk, amit az Úr megenged... Egyházunk szabadságáért, szenvedô népünk és ifjúságunk megôrzéséért, a több békéért, tehát magasabb érdekekért történik mindez'', írja nekik. Figyelmezteti ôket, hogy a világ elveheti tôlük ,,ezt vagy amazt'', de nem Krisztust és a beléje vetett hitet. ,,Nem lehetünk tehát olyanok és nem viselkedhetünk úgy, mint akiknek nincs reményük és hitük.'' Krisztusban, ,,vele, benne, általa tüzet lehelô oroszlánokká nevelôdhetünk''. Példának idézi Aranyszájú Szent János reményét, amikor számûzetésbe küldték. Mondja, hogy az evangélium és a magyar történelem sok példát ad a reményre. Kéri ôket, hogy legyen bizalmuk a Nagyasszonyban, az apostolokkal együtt örüljenek, hogy Krisztusért szenvednek és állandóan ragyogjon elôttük Krisztus, az örök élet reménye: ,,Bízzatok, én meggyôztem a világot.''

64. ,,Devictus vincit.'' A remény példaképe és forrása, a legyôzött és mégis gyôzô Krisztus megmagyarázhatatlan módon, érzékelhetôen a szenvedô bíborossal van. Letartóztatása elôtt egy ismeretlen valaki egy töviskoszorús Krisztus-képet küldött neki. ,,Devictus vincit -- legyôzetve gyôz'', volt írva a kis szentképre. A szentkép vele volt legnehezebb óráiban. Mindenhová, a ruhája alatt, keblére szorítva vitte magával. A szentkép erôsítette a reményben; ha ô le is gyôzetett, az Isten gyôzelemre viszi azt, amiért ô szenvedett.

Szinte természetes volt, hogy a kis szentképtôl, az ábrázolásból átment a valóságba és a Legszentebbet, a kenyér színe alatt jelenlévô Krisztust tartotta magánál. Vitte magával a sétáira, imádta az íróasztalán, sôt még az ágyban is magánál tartotta. Elcsüggedhetett volna, amikor vele volt Ura, Istene? ,,Hogyan lenne nekem jogom panaszkodnom? -- kérdezte a börtönben. -- Ezt még egyedül, önmagamban sem tehetem!'' Panasza a reményben való megfogyatkozás jele lett volna. Nemcsak hogy nem fogyatkozott meg a reményben, hanem reménye örömmé változott és a zsoltárossal imádkozta: ,,Örvendek a napokért, amelyeken megaláztál, az évekért, amelyekben annyi rosszat láttunk'' (Zsolt 80,15).

Mindszenty bíboros azért volt nagy a szenvedésben, mert erôs volt a reményben. Amit az apostol mond, valóság volt az ô esetében: ,,A remény nem csal meg, mert a nekünk ajándékozott Szentlélekkel kiáradt szívünkbe Isten szeretete'' (Róm 5,5). A remény a hitbôl a szeretetbe átvezetô erény. Összekötô híd a hit és a szeretet között.

65. Mindszenty Krisztus-szeretete. Ha Mindszenty bíboros szeretetét le akarjuk írni, újból el kellene mondanunk mindazt, amit már elmondtunk, mert minden tettét a szeretet természetfeletti erénye formálta. A szeretet volt rajtuk az anyajegy. Ha mégis összefoglalót akarunk, hogy bizonyítsuk nagyságát a szeretetben, használhatjuk azt, amit ô mondott: ,,Megtettem mindent, amit az Egyház a pap vállára rak: Isten igéjét hirdettem, bemutattam a szentmiseáldozatot, kiszolgáltattam a szentségeket.'' Ha a vértanúságtól eltekintünk, ami mindent magában foglal és felülmúl, e három cselekmény az Isten-szeretet legmagasabb aktusa. Ezt a hármat kérte a feltámadt Üdvözítô Pétertôl Tibériás tavánál, amikor szeretetét kérte. Ezekkel bizonyítja a pap testvéreinek, hogy Krisztus végtelenül szereti ôket és kéri, hogy erre a szeretetre szeretettel válaszoljanak.

Krisztus, aki szeret bennünket és akit mi szeretünk, ,,a századok változásai között az egyetlen állandóság'', mondta a bíboros a központi szeminárium növendékeinek és tanárainak. ,,Nélküle nincs papi élet, de nincs áldozat, szeretet, emberhez méltó élet a földön. Érte van a tegnap, a ma és a holnap.'' Szükséges tehát, hogy az Övé legyen szívünk, lelkünk, értelmünk, egész életünk; kell, hogy Ôt szeressük minden erônkkel, mindenkor és mindenek fölött.

66. Mindszenty felebarát-szeretete. Ami a felebarát-szeretetét illeti, erre is ô ad összefoglalást: ,,alig van család, amelyet nem ismertem, alig van gyermek, akinek a szemébe ne tekintettem volna, és alig van családi kereszt, amit nem igyekeztem volna enyhíteni... A pap beletartozik minden családba'', és a hívek alkotják a pap családját. ,,Szenvedélyesen akarta hívei testi-lelki javát'', olvassuk emlékirataiban.

Közvetlenül a háború után kért, koldult, könyörgött, hogy a nyomort enyhítse. Alig iktatták be Esztergom érsekének és prímásnak, sietett Budapestre és ,,kiállt a nagyvilág és a civilizált népek és nemzetek színe elé ínséges tarisznyájával és az élet tenger égtájai felé küldte az SOS-jeleket: Mentsétek meg a pusztuló magyar életeket!''

A testi nyomor alig enyhült, amikor megjelent magyar földön a szegényeknek egy új, eleddig ismeretlen fajtája -- a személyes szabadságuktól megfosztottak, a némaságra ítéltek, a megfélemlítettek és általában azok, akik ,,az ország alkotmányos sáncaiból'' ki voltak zárva. Ezek szenvedése nagyon fájt neki és természetes volt, hogy pártjukat fogta.

67. A szeretet áldozat. Hamarosan ezek között az új szegények között találta magát. Üldözték, támadták, gúnyolták. Közvetlenül letartóztatása elôtt egy újabb összefoglalót adott a szeretetrôl, ami vezette: ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, mert ezt a kötelességet rója rám a nagyvilágon legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.'' Isten- és felebarát-szeretete átcsapott a szenvedésbe, az áldozatba. Nagyobb szeretete senkinek nincs, mint aki magát embertestvéreiért feláldozza. Krisztust követve a szeretet útját járta és mint Krisztus, ô is ,,jó illatú áldozat lett övéiért'' (Ef 5,1). Követte a parancsot: ,,Úgy szeressétek egymást, mint én szeretlek titeket.'' Az engesztelési mozgalomban a prófétával mondta: Krisztust miattunk sebesítették meg, a mi békességünkért fenyítették meg. Halálra adta magát, hogy mi megigazuljunk. ,,Krisztus a fej és a szeretetnek, ami a fôben van, a tagokban is meg kell lennie.'' Ha úgy szeretünk, mint ô, mi is áldozattá válunk. Mindszenty úgy szeretett, mint Krisztus, és áldozat lett. Övéiért, népéért, nemzetéért törték össze. Mint Krisztust, ôt is az Úr áldozatul elfogadta. Esztergomi érsek, magyar fôpap még úgy nem szenvedett, mint ô. ,,Annyi álcázatosan megszôtt, százszor megcáfolt, de konokul tovább hirdetett valótlanság egyetlenegy magyar prímás körül nem tajtékzott, mint körülöttem.'' Aztán jött az elfogatás, kínzás, kirakatper, ítélet, börtön és számûzetés. ,,Én pedig szívesen áldozok és értetek áldozat leszek, hogy Krisztusnak megmentselek benneteket'' (Fil 2,17).

68. Szeretettel körülvéve. Mivel szeretett és szeretetbôl lett áldozat, körülvette a szeretet. ,,Miközben a sötét cella foglyaként elmélkedem, jól tudom, hogy mindenütt imádkoznak most értem. Imádkozik értem XII. Pius pápa, imádkozik az angol, az eszkimó, a francia, a néger, a majáli katolikus éppúgy, mint a dél-amerikai vagy az osztrák. Részem van az ô szentmiseáldozatukban. A világ minden részébôl imáik sugara elérkezik hozzám, áttöri a börtön falait, megérinti lelkemet.''

69. Szentmise, mint szeretet. Az erénybôl -- legyen az természetes vagy természetfölötti -- ,,habitus'', szokás, megszokottság lesz. Természetünkké válik és nem gondolunk rá, amikor tesszük. Rendkívüli alkalmak, nagy események, megpróbáltatások, szokatlan körülmények kellenek, hogy az erény mint friss erô, élmény, tudatos valóság merüljön föl bennünk.

A börtönben Mindszenty, mint ember, meg volt semmisítve; mint pap, meg volt alázva. Darócba öltözve, piszkos, sötét cellába volt zárva. De megengedik neki a misézést és íme, a börtöncellát elárasztja a szeretet. Napirendje központja lesz a szentmise, amely két-három óra hosszat is eltart. Értelme elôtt megnyílnak a szent szövegek és eltöltik mély, boldogító gondolatokkal. Elmélkedik és könyörög. Kitágul a szíve és elsônek imádkozik a szenvedô, megpróbált magyar Egyházáért. Imádkozik a pápa, a bíborosok, a püspökök szándékára és aztán könyörög a betegekért, szüleiért, családjáért, papjaiért és kispapjaiért, fogolytársaiért és az ôrökért. A szeretet megélénkíti fantáziáját és a bebörtönzött ember elôtt nincs fal, nincs rács, nincs szakadék, se távolság, hogy ölelje azokat, akik Krisztuséi és csatlakozzanak hozzájuk. Minden vasárnap ,,szentmisére ment''. Énekelve, imádkozva ment szentmisére. ,,A zsoltár gondolatával és dallamával elindulok a sok-sok hívôvel misére -- írja emlékirataiban. -- A mindszentiekkel, jákfaiakkal, szombathelyiekkel, zalaegerszegiekkel, veszprémiekkel, Esztergommal s a fôváros hívôivel.'' A börtönben misézô bíboros képzelete olyan lesz, mint hömpölygô folyam, amelybe folyók, patakok, csermelyek ömlenek és amint folyik, városokat, falvakat érint. ,,Együtt mentünk Pozsonnyal, a Csallóközzel, Vágmentével, Kassával, Munkáccsal, Kolozsvárral, a székelyekkel, Szabadkával, Csáktornyával, Kismartonnal, Németújvárral...'' Képzeletben elhagyja a kontinenst, keresi az Amerikába emigrált magyarokat és utána átöleli az öt világrészt ,,minden színû híveivel''. Amint képzeletben megy misére, örül az ,, istenházaknak'', a román és gót katedrálisoknak, a barokk templomoknak, a kis kápolnáknak, imasátraknak. Mindegyik az isteni szeretet otthona, hely, ahol Krisztus adja önmagát övéinek. ,,Szent lakodba jött néped...''

De a képzeletet felváltja a valóság. Börtönben van. Darócruha van rajta és nem arany kazula. Nem istenházakban pontifikál, hanem piszkos, sötét cellában egy kis ,,telefonasztalkánál'' misézik. Egyedül van. Senki sincs vele. A realitásba visszaesett bíboros szentmiséjét egyesíti a világ minden részében felajánlott szentmisékkel. ,,Áldozati tányérkája nô, terebélyesedik az öt világrészre, megrakva minden nyomasztó és elképzelhetô igénnyel.'' ,,Vinculum caritatis, szeretet köteléke a mi áldozatunk'', írja emlékirataiban. A börtönben, fájdalomnak, gyötrelemnek, nyomorúságnak helyén Krisztus örök szeretetét csodálatos szentmiséivel megújította és sokakra kiárasztotta. Még anyagi jót is tett velük, mert a stipendiumot az esztergomi kispapoknak adta. Valóban nagy, óriás volt a szeretetben.

70. Ellenségszeretet. ,,Szeressétek ellenségeiteket, imádkozzatok üldözôitekért. Így lesztek mennyei Atyátok fiai'', oktatja Jézus tanítványait a hegyi beszédben (Mt 5,46). Az ellenség szeretete csak egy fokkal van alatta a felebaráti szeretet csúcspontjának, az áldozatnak, ,,melynél nagyobb szeretete senkinek nincs''. Valójában az áldozattá teljesült felebaráti szeretet csak az ellenségszeretet által érhetô el. Ez a hozzá vezetô út. Mindszenty bíboros felebarát-szeretete nem teljesülhetett volna áldozattá, ha ellenségeit nem szerette volna. Az ellenségszeretet hiánya miatt nem lett volna ,,a mennyei Atya fia''. Az Istennek nem lett volna tetszô se élete, se munkája, se szenvedése. Ha ellenségeit nem szerette volna, nem lenne szent.

Bizonyos értelemben nehezebb ellenségeinket szeretni, mint életünket embertársainkért áldozni, mert míg az áldozatban értelmünk, akaratunk, érzéseink mintegy megsemmisülnek, az ellenségszeretetben az értelem, akarat, érzések erôsen ágaskodnak és tiltakoznak. Mielôtt áldozattá leszünk a szeretetben, rendszerint értelmünket, akaratunkat és érzelmi világunkat fel kell áldoznunk ellenségünk szeretetében. Akik gyûlölnek, üldöznek, megfosztanak szabadságunktól, javainktól és talán életünktôl is, azokat testvéreinknek valljuk és vesszük; akiknek szeretnénk ellenállni és minden erônkkel visszaütni, azoknak megbocsájtunk és a mennyei Atya szeretetébe ajánljuk ôket, imádkozunk értük.

Mindszenty bíboros már letartóztatása elôtt imádkozott ellenségeiért: ,,Nem vádolom vádlóimat -- mondotta utolsó üzenetében. -- Ha a helyzetet idônként megvilágítani kényszerülök, az csak nemzetem feltörô fájdalma, kicsorduló könnye, megrázó igazsága. Imádkozom az igazság és a szeretet világáért. Azoknak, akik Mesterem szava szerint nem tudják, mit cselekszenek, szívbôl megbocsátok.''

Persze nem volt könnyû neki ellenségeit szeretni. Ez a szeretet a fegyelmezett, kegyelemtôl megerôsített akarat tette volt. Az értelem, érzések erôsen ellentmondtak neki. Közte és kínzói között ,,irtózatos szakadék tátongott'', jegyzi meg emlékirataiban. ,,Leküzdhetetlen, borzongó, taszító érzés'' volt a szívében velük szemben. ,,Lelki roncsoknak'' jellemezte ôket. ,,Amikor csak tehette, elnézett a fejük fölött'', nem akarta az arcukat látni. De hosszú, bensôséges, meditatív szentmiséi alatt a börtönôröket, akik miséit zavarták, tiszteletlenkedtek vele és sétái alatt még az imát is tiltották neki, ,,áldozati tányérkájára tette...'' Imádkozott értük, Krisztusnak ajánlotta ôket azokkal együtt, akik nagyon közel voltak a szívéhez.

71. Mindszenty erkölcsi erényei. Mindszenty bíboros erkölcsi erényeit Szent Ambrus egyházatya tanítása alapján foglaljuk össze.

1. Bölcsesség. Szent Ambrus szerint a papban az a bölcsesség erénye, hogy ismeri a fönséges Istent, amint magát kinyilatkoztatja, ismeri Krisztust és az evangéliumát. Mindszenty bíboros soha nem szûnt meg a teológiát, a Szentírást, a történelmet és a szentek életét tanulmányozni, hogy ismerje az Atyát és akit küldött, Jézus Krisztust. Azt vallotta, hogy ,,minden egyénnek, minden nép minden egyes nemzedékének újra és újra meg kell küzdenie a hitéért úgy, mint Jákobnak az Isten angyalával. Nem szabad elereszteni az alkalmakat, a lehetôségeket még halálos fáradság miatt se mindaddig, míg az Isten meg nem áld bennünket.

2. Igazságosság. A pap igazságossága -- mondja Szent Ambrus --, hogy szolgálja a hívô nép örök üdvösségét. Ez volt Mindszenty életcélja -- szolgálni népét, elômozdítani örök üdvösségét. Ezért nem akart más lenni, mint lelkipásztor. Amikor a börtönben kihallgatták és kérdezték, mi a foglalkozása, így válaszolt: ,,Esztergomi érsek, Magyarország prímása vagyok... Katolikus pap vagyok. Mint káplán mûködtem Felsôpatyon, ahol a háború alatt igyekeztem szolgálni az egyszerû népet. Utána hittanár lettem Zalaegerszegen és késôbb pedig plébános. Akkor is mindig latba vetettem befolyásomat a magyar népért. Annak érdekeit szolgáltam. Sem mint veszprémi püspök, sem mint esztergomi érsek és bíboros nem szakadtam el tôle. Lelkiismeretem szerint soha nem vétettem ellene.''

3. Erôsség. Szent Ambrus szerint a papban az erôsség erénye azt jelenti, hogy Krisztus táborát, az Egyházat és a rábízott lelkeket megvédje és megôrizze. ,,Az emberi alapjogok, azok védelme, népünk gyötrelme nem napi politika -- mondotta Mindszenty. -- Az Egyház köteles híveit védeni, ha ezt esetleg félre is értik.'' ,,Állok Istenért, Egyházért, hazáért, ezt rója rám a nagyvilágban legárvább népem történelmi szolgálata. Nemzetem szenvedése mellett a magam sorsa nem fontos.''

4. Mértékletesség. Szent Ambrus azt mondja, a papnak példának kell lennie életével, beszédével, tetteivel. Ebben van a pap mértékletessége. Mindszenty bíboros egyéni élete oly kifogástalan volt, hogy ellenségei se tudtak semmit felhozni ellene. Egyszerû volt ételben, italban, ruházatban, lakásban. Tiszta volt viselkedésben, szorgalmas volt a munkában. Anyagiakat nem halmozott. A kommunista kormánytól fizetést nem fogadott el. Amit az emigrációban kapott, abból alapítványt csinált papnevelésre, szegény templomok renoválására, szükségben lévô papok segítésére, szegény sorsú tanulók támogatására. ,,Világító oszlopok legyünk -- írta búcsúlevelében a papoknak. -- Tôlünk telhetôen, fôként életünkkel, magatartásunkkal munkálkodjunk Krisztus Király országáért, amely az igazság és a kegyelem világa. Az odavezetô úton nem felejtjük el Tertullián szavait: Bizonyos vádlók vádja nekünk dicsôség. Egyházunk szabadságáért, szenvedô népünk és ifjúságunk megôrzéséért, a több békéért, tehát lelki, magasabb érdekekért történik minden és nem azért, amit egyesek ránk fognak.''

72. Emberi jó tulajdonságok. Az isteni és az erkölcsi erényeken kívül Mindszenty bíborosban sok emberi jó tulajdonság volt, amiket köznyelven ,,erényeknek'' mondhatunk. Jó tulajdonságai kiváló emberré tették. Jó tulajdonságai különösen kitûntek a munkájában. Szorgalmas volt, folytonosan dolgozott, sokat éjjelezett. Könyveit rendszerint éjjel írta. Szerette és bírta a munkát. Amit tett, abban pontos, fegyelmezett és lelkiismeretes volt. A lelkes, jól végzett munkát megkövetelte munkatársaitól, azt elismerte és dicsérte. Volt benne idôérzék. Idejét nem pocsékolta hiábavaló dolgokra. Tétlennek senki sem látta. Céltudatosan tett mindent. Szinte rabja volt a kötelességteljesítésnek. Szerette a rendet és rendszeresen végzett mindent.

Szervezôképesség volt benne, amire bizonyíték a zalaegerszegi egyházközség szervezettsége, gyakorlati érzéke volt és éles ítélôképessége. Nyitott volt az új dolgok felé, pl. a vatikáni zsinat liturgikus határozatait örömmel vette és értékelte, különösen a nemzeti nyelv használatát. Volt benne eredetiség és amit tett és ahogyan tette, az meglepôen eredeti volt, pl. a Mária-év, az engesztelési mozgalom programja, paraliturgikus intézkedések. Modern volt az eszközök használatában és munkatársai megválasztásában, pl. a sajtó és a házapostolok megszervezése. Érdekelték az események, a személyek, az új törekvések. Bár gondolkozásában konzervatív volt, nem volt a világtól elzárkózva.

Élvezte a humort és a jó társaságot. Szeretett paptársai között lenni. Megfontolt volt beszédében és méltóságos magatartásában, de leereszkedô, mosolygó volt a kicsikhez és az egyszerûekhez. Soha nem volt szertelen. Szerény volt és önmagáról nemigen beszélt. Elveihez hû volt és azokból nem engedett. Olyan ember volt, akire lehetett számítani és elôre lehetett tudni, mi az álláspontja és mit fog tenni.

Emberi jó tulajdonságai miatt tisztelték, szerették hívei, munkatársai, ismerôsei és egyházi elöljárói.

73. Voltak-e Mindszenty bíborosnak hibái? Az ellenségei szerint nemcsak hogy hibái voltak, hanem olyan bûnös, annyira gonosz volt, hogy megérdemelte az ítéletet, az életfogytiglan börtönt, sôt, méltó volt a halálra! A kommunisták szerint hazaáruló volt, valutaüzér, összeesküvô és hazug fôpap, aki félrevezette a népet, annak a java ellen dolgozott és vétkeit bíbor palástja alá rejtette. Szerintük makacs, konok, megátalkodott, hajlíthatatlan klerikus volt, aki visszaélt hatalmával és püspöki tekintélyével. A múltban élt és nem volt hajlandó tudomásul venni, hogy megváltoztak az idôk. Szerintük beképzelt, begyöpösödött fejû, mártír-komplexumban szenvedô valaki volt, akinek diplomáciához nem volt érzéke, mindent fehér-feketében látott, kompromisszumra, egyezkedésre, párbeszédre képtelen volt. A kommunisták szerint Mindszenty bíboros nem történelmi egyéniség és nem szent, hanem egyszerûen egy megvetendô, szomorú figura, gyermeke és jelképe annak a szerencsétlen társadalomnak és gondolkozásnak, ami -- mint ôk mondják -- elmúlt mindörökre.

Ez a ,,bûnös, gonosz'' Mindszenty soha nem létezett. Ezt a Mindszenty-képet a kommunisták kreálták dühükben és gyûlöletükben, mert a bíboros minden erejével és képességével ellenállt törekvésüknek, hogy a hazát szovjet mintára átalakítsák, materialista társadalommá tegyék, múltjától és kereszténységétôl megfosszák, a Nyugattól elszakítsák és az önmagából kiforgatott országban a vallást jelentéktelen magánüggyé tegyék.

Mindszenty tudta, mit gondolnak és mondanak róla a kommunisták, és Tertulliánt idézve válaszolt: ,,Bizonyos vádlók vádja nekünk dicsôség!''

Az igazság az, hogy halandó ember nincs bûn nélkül. Az életszentség nem azonos az abszolút bûntelenséggel. Abszolút bûntelenség, tökéletesség, jóság az Isten tulajdonságai. Hitünk szerint bûn nélkül volt az Istenanya Mária, és aki tôle született, az Isten Fia, Jézus Krisztus. Minden más ember bûnös. De bûn és bûn között különbség van. Van bûn, amely mint Szent János apostol tanítja, ,,egyenlô a halállal'' (1Jn 5,16), mert tudatos elfordulás az Istentôl. És van bûn, amely emberi természetünk szomorú velejárója -- erkölcsi gyengeség, hiba, talán bocsánatos bûn. Amint mondja az Írás, ,,ha azt mondjuk, nincs bûnünk, magunkat megcsaljuk és az igazságnak ellene mondunk'' (1Jn 1,8).

Egyesek, különösen a papok, Mindszentyt vádolták türelmetlenséggel, tapintatlansággal, túlzott szigorúsággal, önkényességgel. Vádolták azzal, hogy mindent magához mért és azt akarta, hogy minden szerinte legyen. És ha nem úgy volt, megneheztelt, ingerült lett, haragudott, keményen kifejezte nemtetszését és hidegen helyreigazított. Úgy látszik, másokat könnyen megbántott, ha akaratlanul is, fájdalmat okozott.

Itt lehet megemlíteni a ,,visszautasítások sorozatát'' is, amely jellemzôje életének. Annyira egyenes lelkû, független, önálló akart lenni, hogy a felajánlott kegyet, a feléje mutatott kedvességet, a jóakaratot, a kitüntetést mintha minden értékelés, hála és köszönet nélkül utasította volna vissza és a hozzá intézett kérést pedig mintha minden kiértékelés, átgondolás és sajnálkozás nélkül hárította volna el. Szinte azt a benyomást teszi, hogy büszke volt és gôgös.

De Mindszenty bíboros nem volt se büszke, se gôgös. Nem volt hálátlan se és nem volt önkényeskedô se paptársaival. Kemény, határozott, az volt. Az emlékirataiban beszél problémájáról. Azt mondja, mindig Jézus útján igyekezett járni és mindig mindenben ,,szenvedélyesen akarta a jót''. Ha hibázott, ,,ha valakit megbántott, azt a jónak szenvedélyes akarata idézte elô''. A hibát, a túlzást igyekezett jóvátenni. ,,Akik az Istent keresik, azoknál a hiba is jóra fordul.'' A hiba jóra fordult, a gyarlóságot felváltotta a könnyes kegyelem a lelkiismeretvizsgálatban, a bocsánatkérésben és a töredelem szentségében, amelyre egész életében nagy gondot fordított. És késôbb, a hibák és a túlzások, mint salak az égô kohóban, elégtek egy emberfeletti munka hevében és egy hosszú szenvedés tüzében, s ami maradt -- amit látunk, tapasztalunk és csodálunk --, az egy szent, nagy, erényes élet színaranya.

X. IN AMPLEXU MORTIS ET IN FAMA SANCTITATIS

(A halál karjában és az életszentség hírében)

74. Halála és sírja. Mindszenty bíboros 1975. május 6-án váratlanul elhunyt Bécsben. Kívánsága szerint Máriacellben, a kegytemplomban temették el. 1975. május 15-én volta temetése, amelyen ezrek tolongtak. P. Werenfried van Straaten temetési beszédében a ,,történelem óriásának'' mondta és azt jövendölte, hogy az Egyház szentjei sorába fogja iktatni. Sírja a Szent László kápolna földjében van.

Gyertyák, virágok és más ajándékok díszítik a sírt, amelyet a búcsúsok buzgón látogatnak. Térdelve imádkoznak és kérik a bíboros égi közbenjárását. A sírnál csodák és imameghallgatások történnek. II. János Pál pápa is térdelve imádkozott a bíboros sírjánál. Ha a politikai helyzet megváltozik és újra szabad lesz Magyarország, a bíboros hamvait Esztergomba viszik.

75. A Mindszenty-név. Szent Pál mondja, hogy mivel Krisztus megalázta magát és szenvedett, nevet adott neki az Atya, amely fölötte van minden más névnek (Fil 2,5.8). A névben, ,,Jézus'', benne van hitünk, reményünk, örömünk, benne van minden áldás és jó, minden kegyelem és szentség, amit az Atyától kaptunk, benne van a szeretet, amivel az Atya szeret bennünket és amivel mi igyekszünk Ôt szeretni. Jézus neve hallatára imádkozunk, hálálkodunk, dicsérünk, térdre hullunk.

Életéért és szenvedéséért Mindszenty József is nevet kapott. A neve fogalom lett. A Mindszenty-név jelenti a keresztény hit és Egyház védelmét; jelenti a Jézus Krisztusba vetett erôs hitet és a bensôséges Szûzanya-tiszteletet; jelenti az Egyházhoz való hûséget és az emberi jogok védelmét; jelenti az életszentséget, a vértanúságot, a bátorságot, az istentelenség ellen való küzdelmet; jelenti a keresztény magyarságot, az ideális lelkipásztort és az eszményi püspököt. A Mindszenty-név jelenti a szent magyart. A Mindszenty-név hallatára keresztények szerte a nagyvilágban meghajtják fejüket és áldják az Istent, a hit ellenségei pedig gyûlölködnek.

76. Mindszenty-imák. Mindszenty bíborost halála hallatára papok és hívek szentnek mondták és szentté avatásáért kezdtek imádkozni. Azóta is imádkoznak, hogy az Isten dicsôítse meg jelekkel és csodákkal Önmaga dicsôségére, az Egyház dicséretére és a magyar haza örömére. Az imák mögött ott van a hívô meggyôzôdés, hogy Mindszenty bíboros az égben, a boldogító Isten látás fényében van és még jobban azonosítja magát népével, mint tette földi életében. Közbenjár értük és minden jószándékú emberért, és imájukat ,,arany csészéjében viszi a Bárány elé'' (Jel 5,8). Talán jobban, mint bármi más, a Mindszenty-imák a bíboros életszentsége mellett tanúskodnak.

77. A tanúvallomások. Mindszenty bíboros életszentség hírében hunyt el és azok, akiknek közvetlen, személyes kapcsolatuk volt vele, életszentségérôl hivatalosan, eskü alatt tettek tanúságot. Eleddig 27 ilyen tanúvallomás van. Ezeket a tanúvallomásokat titoktartás köti. A bécsi érsekség szentté avatási irodájában vannak elhelyezve az imameghallgatások a csodás események jelentéseivel együtt, hogy amikor az Úr tervei szerint elérkezik az idô, Rómában, a Szentté Avatások Kongregációja felülvizsgálja, kiértékelje ôket és felhasználja Mindszenty bíboros életszentségének megítélésében.

78. Mindszenty-irodalom. Közben terjed, nô, terebélyesedik a Mindszenty-irodalom, könyvek, cikkek, tanulmányok, költemények és egyéb írások, amelyek Mindszenty bíborossal foglalkoznak. A Mindszenty-irodalom az emigráns magyarok között kezdôdött el, amikor ellenségei bebörtönözték. Ennek az irodalomnak jellegzetessége, hogy az írók nemcsak a bíboros emberi és hazafiúi nagyságáról tanúskodnak, hanem nyíltan vagy burkoltan -- implicite vagy explicite -- szentnek tartják és életszentségét állítják.

PETITIO

(Kérelem)

Mikor Mindszenty bíboros meghalt, boldog emlékû VI. Pál pápa lángnak mondta, amely az Egyházat megvilágította. Mindszenty bíboros azért láng -- tiszta, világító, eligazító fény --, mert szent. Életszentségével világít.

Ez a láng a Szentlélektôl van. Ezt a lángot Jézus gyújtotta meg és azt akarja, hogy égjen és világítson.

Ennek a Libellusnak -- a bíboros életszentsége rövid összefoglalásának -- célja, hogy alázattal, a legnagyobb tisztelettel, de nagy örömmel és gyermeki bizalommal is ezt a lángot a Szentté Avatások Kongregációja, és azon keresztül a Szentatya elé vigye, akinek, Krisztus rendelkezésébôl, egyedül van joga, hogy a lángot hivatalosan, a szentté avatással a gyertyatartóra tegye, hogy az egyetemes Egyházat bevilágítsa a jövôben is.

Ha a kicsinyek ajkával az Úr kinyilatkoztathatja akaratát, azt merjük mondani: a szentek dicsôségével megdicsôítve Mindszenty bíborost példaképnek rendelte az Úr a püspököknek, a papoknak és az egész hívô népnek, bárkik legyenek és bárhol éljenek, hogy a legnagyobb áldozatok árán is ,,álljanak Istenért, Egyházért és hazáért''. Önmaguk szenvedését ne tekintsék, de védjék az Egyház jogait, az emberi jogokat és az erkölcsi rendet.

Magyarország, Pannonia Sacra, ahol ez a fényes, tiszta láng fellobbant és ahonnan az egész Egyházat bevilágította, örvendezni fog és hálálkodni Mindszenty bíboros szentté avatásáért. Mindszenty bíboros, mint szent, mindenekelôtt a magyaroknak lesz példaképe és a magyar Egyháznak dicsôsége.

Annak, aki ezeket az artikulusokat írta, ez a meggyôzôdése. De minden legyen a Szent Egyház ítélete szerint, amelynek mindenkor és minden feltétel nélkül aláveti magát és újból határozottan kijelenti, hogy Mindszenty bíboros életszentségének megítélésében a Szent Egyházat semmi módon nem akarja befolyásolni és az ítéletet megelôzni.

Hoc pro nunc, salvo iure alios exhibere articulos, etc.

Julianus Füzér

ex Ordine Fratrum Minorum


Képek

Kattintson a kép számára vagy címére, hogy lássa a képet!

Képek I. (Mindszenty József, a fôpap)

1.	Mindszenty bíboros a számûzetésben
2.	Esztergom érseke, Magyarország prímása, az Anyaszentegyház bíborosa 1946-ban
3.	Mindszenty bíboros és titkára, Zakar András
4.	A Santo Stefano Rotondo, a magyarok nemzeti temploma Rómában és Mindszenty bíboros tituláris temploma
5.	A Santo Stefano Rotondo belseje
6.	A Santo Stefano Rotondo mintája, karácsonyi jelenettel, a Termini vasútállomáson Rómában
7.	Mindszenty bíboros az ottawai Mária-kongresszuson Msgr. Szabó János, Msgr. Szabó Gyula és Msgr. Zakar András kíséretében 1947-ben
8.	Mindszenty bíboros az ottawai érsek rezidenciája elôtt, titkárával, Zakar Andrással
9.	A bíboros és a búcsúsok Boldogasszony évében, 1948-ban
10.	Boldogasszony éve Budapesten a Szent István bazilika elôtt 1948-ban

Képek II. (Pannónia Sacra)

11.	Mindszenty bíboros címere
12.	Az esztergomi bazilika -- a Magyar Sion
13.	Esztergom látképe
14.	Az esztergomi vár
15.	A ,,százszor szent'' Veszprém
16.	Szent István és Boldog Gizella ôsrégi freskói
17.	A budavári Nagyboldogasszony templom
18.	A szombathelyi székesegyház belseje
19.	A zirci apátság
20.	A pannonhalmi apátság

Képek III. (Mindszenty bíboros, a fájdalmak férfia)

21.	A huszadik század keresztjeire feszített Mindszenty József -- Alberto Ceppi szobra
22.	A váci fegyház udvara. Mindszenty bíboros a börtönben sétáin magával vitte az Oltáriszentséget.
23.	A bíboros Budapesten a háborúban összelôtt prímási palota erkélyén
24.	Püspökszentlászló, a pécsi püspök nyaralója, ahol a kommunisták tartották Mindszenty bíborost 1956 nyarán
25.	A ,,felszabadítók'' Budapesten
26.	A számûzött bíboros megáldja a magyar határt 1971-ben
27.	VI. Pál pápa bemutatja Mindszenty bíborost a szinódusra összegyûlt püspököknek
28.	VI. Pál pápa és Mindszenty bíboros utai szétválnak. 1971. október 23-án a bíboros elhagyta Rómát és Bécsben a Pázmáneumba költözött.
29.	A bíboros meglátogatja Santo Stefano Rotondót, tituláris templomát, Rómába érkezése után, 1971 októberében. ,,Minden rom -- rom-ország, rom-palota, rom-templom.'' Msgr. Mester István és Ritz Sándor jezsuita testvér a bíboros kísérôi.
30.	Szent István király ,,rom-kápolnája'' a Santo Stefano Rotondóban
31.	,,Bilincsekben'' -- id. Varga Ferenc szoborterve Mindszenty bíborosról a Santo Stefano Rotondóba
32.	Mindszenty bíboros könnyezik a ,,Könnyezô Szûzanya'' amerikai kegyhelyén, Matawanban (New Jersey) -- Eöry Gyula felvétele

Képek IV. (Az emigráció angyala)

33.	Mindszenty bíboros a Pázmáneumban, Bécsben
34.	Szétszóródott magyarjait keresô fôpásztor
35.	Mindszenty bíboros Brüsszelben prédikál az emigránsoknak
36.	Koncelebrált szentmise az újonnan megáldott Szent László templomban. 1973. szeptember 30-án. A bíborossal miséznek: Füzér Julián, Ispánki Béla, Mészáros Tibor, Szabó Szerén
37.	Ünnepi szentmise a Szent László templomban New Brunswickon, 1973. szeptember 30-án
38.	Mindszenty bíboros Detroitban a szentmise elôtt
39.	Mindszenty bíboros üdvözlése New Brunswickon
40.	Mindszenty bíboros háromnapi látogatás után búcsúzik New Brunswicktól 1973. október 2-án

Képek V. (A megdicsôülés felé...)

41.	,,És dicsôséges lesz az ô sírja...'' Mindszenty bíboros sírja a máriacelli kegytemplomban
42.	II. János Pál pápa imádkozik Mindszenty bíboros sírjánál -- Máriacell, 1983. szeptember 13.
43.	Mindszenty bíboros szabadtéri szobra New Brunswickon (New Jersey, USA). Id. Varga Ferenc alkotása (Delrey Beach, Florida, USA)
44.	Mindszenty bíboros szabadtéri szobrának megáldása New Brunswick, 1976. szeptember 26.
45.	Mindszenty bíboros szobra azon a helyen áll, ahonnan tízezer embernek prédikált 1973. szeptember 30-án


Mindszenty bíboros a számûzetésben


Esztergom érseke, Magyarország prímása,

az Anyaszentegyház bíborosa 1946-ban


Mindszenty bíboros és titkára, Zakar András


A Santo Stefano Rotondo,

a magyarok nemzeti temploma Rómában és Mindszenty bíboros tituláris temploma


A Santo Stefano Rotondo belseje


A Santo Stefano Rotondo mintája, karácsonyi jelenettel,

a Termini vasútállomáson Rómában


Mindszenty bíboros az ottawai Mária-kongresszuson

Msgr. Szabó János, Msgr. Szabó Gyula és Msgr. Zakar András

kíséretében 1947-ben


Mindszenty bíboros az ottawai érsek rezidenciája elôtt,

titkárával, Zakar Andrással


A bíboros és a búcsúsok Boldogasszony évében, 1948-ban


Boldogasszony éve Budapesten

a Szent István bazilika elôtt 1948-ban


Mindszenty bíboros címere


Az esztergomi bazilika -- a Magyar Sion


Esztergom látképe


Az esztergomi vár


A ,,százszor szent'' Veszprém


Szent István és Boldog Gizella ôsrégi freskói


A budavári Nagyboldogasszony templom


A szombathelyi székesegyház belseje


A zirci apátság


A pannonhalmi apátság


A huszadik század keresztjeire feszített Mindszenty József -- Alberto Ceppi szobra


A váci fegyház udvara.

Mindszenty bíboros a börtönben sétáin magával vitte az Oltáriszentséget.


A bíboros Budapesten a háborúban összelôtt prímási palota erkélyén


Püspökszentlászló, a pécsi püspök nyaralója,

ahol a kommunisták tartották Mindszenty bíborost 1956 nyarán


A ,,felszabadítók'' Budapesten


A számûzött bíboros megáldja a magyar határt 1971-ben


VI. Pál pápa bemutatja Mindszenty bíborost

a szinódusra összegyûlt püspököknek


VI. Pál pápa és Mindszenty bíboros utai szétválnak.

1971. október 23-án a bíboros elhagyta Rómát

és Bécsben a Pázmáneumba költözött.


A bíboros meglátogatja Santo Stefano Rotondót, tituláris templomát, Rómába érkezése után,

1971 októberében. ,,Minden rom -- rom-ország, rom-palota, rom-templom.''

Msgr. Mester István és Ritz Sándor jezsuita testvér a bíboros kísérôi.


Szent István király ,,rom-kápolnája''

a Santo Stefano Rotondóban


,,Bilincsekben''

id. Varga Ferenc szoborterve

Mindszenty bíborosról

a Santo Stefano Rotondóba


Mindszenty bíboros könnyezik a ,,Könnyezô Szûzanya''

amerikai kegyhelyén, Matawanban (New Jersey)

Eöry Gyula felvétele


Mindszenty bíboros a Pázmáneumban, Bécsben


Szétszóródott magyarjait keresô fôpásztor


Mindszenty bíboros Brüsszelben

prédikál az emigránsoknak


Koncelebrált szentmise az újonnan megáldott Szent László templomban.

1973. szeptember 30-án. A bíborossal miséznek: Füzér Julián, Ispánki Béla,

Mészáros Tibor, Szabó Szerén


Ünnepi szentmise a Szent László templomban

New Brunswickon, 1973. szeptember 30-án


Mindszenty bíboros Detroitban a szentmise elôtt


Mindszenty bíboros üdvözlése New Brunswickon


Mindszenty bíboros háromnapi látogatás után búcsúzik

New Brunswicktól 1973. október 2-án


,,És dicsôséges lesz az ô sírja...'' Mindszenty bíboros sírja a máriacelli kegytemplomban


II. János Pál pápa imádkozik Mindszenty bíboros sírjánál -- Máriacell, 1983. szeptember 13.


Mindszenty bíboros szabadtéri

szobra New Brunswickon

(New Jersey, USA).

Id. Varga Ferenc alkotása

(Delrey Beach, Florida, USA)


Mindszenty bíboros szabadtéri szobrának megáldása New Brunswick, 1976. szeptember 26.


Mindszenty bíboros szobra azon a helyen áll,

ahonnan tízezer embernek prédikált 1973. szeptember 30-án


Széplaki Lajos, aki a Minnesotai Egyetemen tanár és könyvtáros, 1977-ben tette közzé kutatását: Bibliography of Cardinal Mindszenty, mely 64 könyvet, 329 cikket, 4 newslettert, 7 filmet és vetített képes sorozatot és 3 egyéb munkát sorol fel a bíborosról.


Könnyû László költeményét Horváth László is megzenésítette vegyeskarra, zongorakísérettel. Horváth László karnagy, zenetanár, zeneszerzô zenemûvek kiadója Summit, N. J.-ben. Ô írta az elsô ,,Mindszenty-misét''.


Fülszöveg

Füzér Julián ,,Szentnek kiáltjuk!'' címû könyve után joggal hihettük, hogy mártír bíborosunkról már mindent tudunk. De nem így van! Megbizonyosodunk errôl ,,Mindszenty bíboros, a szent'' címû könyvében. Sôt, mintha csak ez által kezdenénk igazán megismerni ragyogó egységben, a teljes valóságban és nem álmodott vízió fényességében. Az elôbbi könyv lényegét sokan írták. A ,,Mindszenty bíboros, a szent'' teljesen, minden karcolatában a szerzô aranya és drágaköve. A ,,Szentnek kiáltjuk''-ban -- terjedelme miatt -- ô nem mondhatott el mindent. Pedig másokétól fényben, részletben, meglátásban és beállításban teljesen más, új vízióban állt elôtte hazánk legnagyobb emberének s egyházunk jelenkori szentjének tündöklô, káprázatosan sokoldalú egyénisége. Látomását egészében e könyvben közli, így most elôttünk szinte új Mindszenty bíboros tündököl. E 448 oldalas, szépen kiállított, képekkel ékesített és értelmezett könyv megírására Füzér atyát Mindszenty bíborossal szemben érzett hálája és szeretete késztette. Célja az volt, hogy növelje iránta az emberek szeretetét és oltárra segítse ôt. Azt, ,,akit az Ég a magyaroknak adott nagy ajándékként''.

A ,,Mindszenty bíboros, a szent'' tartalmazza mindazt, amit Mindszentyrôl tudhatunk és tudnunk kell. A szerzônek élményei mellett kisujjában van ennek az életnek tengernyi irodalma. A szerzô Mindszenty-specialista. Könyve Mindszenty lexikon. Ám az egész mégsem egy ember csörgô csontváza, hanem Füzér atya víziója által egy eleven szenté, magyar szenté, élô emberé: idegszálaival, ereivel, szívével, lelkével. Füzér atya tudása szédületes, az egyházatyák ismerete lenyûgözô. Idézeteinek mennyisége nagyszerû. Bûvésze anyagának. Minden állítása, írói ecsetének vonása kinyilatkoztatás, így csak Füzér atya lát. Lényeglátása, lélek-, ember-boncolgatása nem mindennapi: lélekbúvár, léleklátó és idézô. Látomását meghökkentôen új képekben, a világ legnagyobb embereivel összehasonlítva szemlélteti ferences módszerrel. Úgy tud tollával festeni, mintha elsô lenne, aki Mindszentyrôl mestermûvet készít. E siker nyitja: hôsének természetfeletti és izzó szeretete. Noha a könyv fejezeteinek témái, születéseiknek különbözô idôpontjai elkerülhetetlenné teszik a jelzôk, hasonlatok, idézetek, állítások ismétlôdését, mégis mindig úgy hatnak, mintha itt olvastuk volna elôször és csakis itt lenne a helyük. Ezért lehetséges, hogy a könyv által Mindszenty bíborost jobban megismerjük, újra csodáljuk és forróbban szeretjük, ôt, akit szerzônk már régen szíve oltárán szentként tisztel.

A könyv öt fô részre tagolódik és számos fejezetre oszlik. Talán legizgalmasabbak és eredetiek az összehasonlításai. A megadott nagy mércék mellett látjuk szentünk nagyságát, eredetiségét, szentségét, emberségét. Mintha egy, az elsô századokból való mártír püspök életét olvasnánk a száraz szivacs szomjúságával. Nem maradhat el könnyünk és csodálkozásunk. Emmauszi tanítványokként repes közben a szívünk, mivel Füzér atya ,,megfejtette nekünk az írásokat''! Sajnáljuk, hogy a könyv végére értünk. Csak az vigasztal bennünket, hogy újra kezdhetjük e szent csodás életlapjainak olvasását.

A ,,Mindszenty bíboros, a szent'' név- és tárgymutatóval záródik.

P. Krupa Sándor OFM


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)