Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
	Ferences Források -- 6. A kiadás alapjául szolgáló mû: Assisi Szent Ferenc Virágoskertje. Fioretti. Bécs, 1978. -- 2. kiadás, uo. 1988. Fordító: É. Megyeri András A sorozatot szerkesztik: Varga Kapisztrán OFM  és Várnai Jakab OFM Borítóterv: Palkovics János A rendi elöljárók engedélyével Tartalomjegyzék


r betût nem lehet megjeleníteni, kétszer szerepel ebben a szóban: Cittr di Castello


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Elôszó az új kiadáshoz

Bevezetés

	A Fioretti elnevezése és eredete
	A Fioretti tartalma és szerkezete
	A Fioretti korábbi magyar nyelvû kiadásai és magyar vonatkozásai
Assisi Szent Ferenc

Assisi Szent Ferenc Virágoskertje

	1.	Szent Ferenc tizenkét társat választott magának, miként Krisztus tizenkét apostolt
	2.	Bernát testvér, Szent Ferenc elsô társáról
	3.	Szent Ferenc megparancsolja Bernát testvérnek, hogy alázza meg ôt
	4.	Fráter Éliás fölfuvalkodottan elutasítja Isten angyalát
	5.	Szent Ferenc Bolognába küldi Bernát testvért, hogy ott kolostort alapítson
	6.	Szent Ferenc halála elôtt megáldja, és utódjául rendeli Bernát testvért
	7.	Szent Ferenc negyvennapi böjtöt tart a perugiai tó egyik lakatlan szigetén
	8.	Szent Ferenc megmagyarázza Leó testvérnek, miben áll a tökéletes boldogság
	9.	Szent Ferenc Leó testvérrel breviárium nélkül mond zsolozsmát
	10.	Masseo testvér próbára teszi Szent Ferenc alázatosságát
	11.	Szent Ferenc és Masseo testvér Sienába megy
	12.	Szent Ferenc meg akarja alázni Masseo testvért
	13.	Szent Ferenc Masseo testvér társaságában lelkesen magasztalja a szent szegénységet
	14.	Szent Ferenc társaival Krisztusról beszélget
	15.	Szent Ferenc meghívja Szent Klárát ebédre
	16.	Szent Ferenc a madaraknak prédikál
	17.	Egy barátnövendék éjnek idején meglesi Szent Ferencet
	18.	Szent Ferenc egyetemes káptalant tart Assisiben
	19.	Szent Ferenc csodát tesz a rieti pap szôlôjében
	20.	Egy novícius látomásáról, aki el akarta hagyni a szerzetet
	21.	Szent Ferenc jó útra téríti a gubbiói farkast
	22.	Szent Ferenc megszelídíti a gerléket
	23.	Szent Ferenc megszabadítja az egyik frátert az ördögtôl
	24.	Szent Ferenc Egyiptomba megy, és megtéríti a szultánt
	25.	Szent Ferenc meggyógyít egy bélpoklost
	26.	Szent Ferenc megtérít három rablógyilkost
	27.	Szent Ferenc Bolognában prédikál, és fölvesz rendjébe két tudós diákot
	28.	Bernát testvér erényeirôl
	29.	Ruffino testvért félrevezeti, és kétségbeesésbe sodorja a sátán
	30.	Szent Ferenc Ruffino testvért mezítelenül küldi prédikálni Assisibe
	31.	Szent Ferenc ismerte társainak erényeit és hibáit
	32.	Masseo testvér kész odaadni szeme világát az alázatosság kegyelméért
	33.	Szent Klárát személyesen meglátogatja a pápa
	34.	Egyed testvért fölkeresi Szent Lajos, Franciaország királya
	35.	A beteg Szent Klára karácsony éjszakája
	36.	Szent Ferenc megmagyarázza Leó testvér látomását
	37.	Szent Ferenc imádságának hatására egy nemes ember belép a rendbe
	38.	Szent Ferenc közbenjárására fráter Éliás megmenekül a kárhozattól
	39.	Páduai Szent Antal a pápai udvarban prédikál
	40.	Szent Antal a halaknak prédikál
	41.	Simon testvér megszabadítja egyik társát az ördög kísértéseitôl
	42.	A testvérek bizonyságot szereznek egymás jámborságáról
	43.	Konrád testvér kiszabadítja a tisztítótûzbôl egyik rendtársának lelkét
	44.	Péter testvérnek megjelenik Szûz Mária Szent Jánossal és Szent Ferenccel
	45.	Delta Penna János testvérnek hosszú utat kell megtennie a mennyországig
	46.	Pacifico testvér látja, hogy Umile testvér lelke az égbe száll
	47.	Az egyik testvért halálos ágyán meglátogatja Szûz Mária
	48.	Massai Jakab testvér látomása a rend jövôjérôl
	49.	Alvernai János testvérnek megjelenik Krisztus
	50.	Alvernai János testvér látja, amint a lelkek kiszabadulnak a purgatóriumból
	51.	Alvernai János testvér fölkeresi a haldokló falleronei Jakab testvért
	52.	Alvernai János testvér bepillant a teremtés titkaiba
	53.	Alvernai János testvér misézés közben összeesik
Szent Ferenc sebhelyeinek története

	1.	Szent Ferenc szamárháton Alverna hegyére érkezik
	2.	Szent Ferencnek és társainak életmódja Alverna hegyén
	3.	Szent Ferenc Alverna hegyén elnyeri a szent sebhelyeket
	4.	Szent Ferenc Alverna hegyérôl visszatér az Angyalos Boldogasszony klastromába, és elköltözik e világból
	5.	Szent Ferenc sebhelyeirôl jámbor személyek jelenést látnak, és kinyilatkoztatást kapnak
Függelék

	Assisi Szent Ferenc Hálaéneke
	Assisi Szent Ferenc Naphimnusza
Jegyzetek


Assisi Szent Ferenc Virágoskertje

Fioretti


FERENCES FORRÁSOK -- 6

A kiadás alapjául szolgáló mû: Assisi Szent Ferenc Virágoskertje. Fioretti.

Bécs, 1978. -- 2. kiadás, uo. 1988.

Fordító: É. Megyeri András

© Magyar Kapisztránus Rendtartomány és Agapé

A sorozatot szerkesztik:

Varga Kapisztrán OFM és Várnai Jakab OFM

Borítóterv: Palkovics János

A rendi elöljárók engedélyével

Köszönet a Magyar Kapisztránus Rendtartomány tartományfônökének, amiért Kiadónknak átengedte a Radnai Tibor OFMCap gondozásában megjelent Fioretti újbóli kiadását és terjesztését (454/98).

ISBN 963 458 145 5


A könyv elektronikus változata

Ez a program az Agapé Kiadónál 1999-ban megjelent, ISBN 963 458 145 5 azonosítójú könyv elektronikus változata. Az elektronikus kiadás engedélyét a Kapisztrán Ferences Provincia Tartományfônöke adta meg. A programot a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár elvei szerint korlátlanul lehet lelkipásztori célokra használni. Minden más jog a Kapisztrán Ferences Provincia tulajdonában marad.

A könyv szövegét P. Mityók János vitte számítógépbe.


Elôszó az új kiadáshoz

Ha ma megkérdezzük az embereket, ismernek-e valamilyen legendát Szent Ferenc életérôl, a legtöbben a Fiorettit említik. Nem csoda ez a nagy népszerûség, hiszen a már 1476-ban nyomtatásban is megjelent, és a múlt században ismét felfedezett mû, stílusa és atmoszférateremtô ereje révén az egyik olyan ferences forrás volt, amely Szent Ferenc szeretetét sugározva az eredeti források még alaposabb megismerésére ösztönözte olvasóit. De talán ezzel be is töltötte hivatását. Ma ugyanis, amikor már nyugodtan mondhatjuk, hogy megszilárdult a ferences források ,,kánonja'', a tudományos igényû kiadások nem mindig hozzák a kedvelt Fiorettit, mert ebbôl a szempontból elsôbbséget élvez annak eredetije, a latin nyelvû Actus Beati Francisci et sociorum eius. Az olvasóközönség azonban nem vált hûtlenné kedves legendájához. Jól mutatja ezt az is, hogy a kommunizmus éveiben három kiadásban is megjelent Szent Ferenc Virágoskertje, és ma is keresett életrajz.

A jelen kiadás ezt a két szempontot tartja szem elôtt. Egyrészt a közismert legenda kiadásával gazdagodik a ferences források sorozata, és a Fiorettit (újra) olvasni vágyók ismét kezükbe vehetik a szent e kedves, kedvelt életrajzát. Másrészt azonban a Fiorettinek a ferences források közt elfoglalt helyét tekintetbe véve az látszott célszerûnek, hogy a szöveget ne tûzdeljük tele kommentárokkal, hanem csak ott tegyük ezt, ahol nagyon szükséges.

Ami a Fioretti tartalmát illeti, ebben a kiadásban nem hozzuk azokat a függelékeket, amelyekkel Kaposy József -- néhány szövegvariánst figyelembe véve, és érzelmeire hallgatva teljesen más forrásokból is merítve -- kiegészítette az eredeti és az általánosan elfogadott szöveget. Itt tehát csak a Fiorettit és Szent Ferenc Sebhelyeinek Történetét találja az olvasó.

A fordítás és a jegyzetek É. Megyeri András munkája. Úgy tûnik, ez a fordítás, -- ami most már harmadik kiadásban jelenik meg -- Kaposyé mellett a Fioretti másik klasszikus magyar szövege lesz.


Bevezetés

A Fioretti elnevezése és eredete

Az I Fioretti di san Francesco cím, -- amit magyarul egyszerûen vagy csak Fiorettiként emlegetünk, vagy az egyes fordítók címadásának megfelelôen Szent Ferenc Virágos kertjének, Virágoskertjének, vagy Kis Virágainak -- nem ritka a középkori irodalomban. A Fioretti a latin Floretum fordítása. Florétumoknak, vagy Florilégiumoknak azokat a legendakompozíciókat nevezték a középkorban, amelyek -- gyakran a mai kritikai érzéktôl merôben eltérôen, innen-onnan összeszedegetve -- egy-egy szent életének csodáit, példáit, tanításait tartalmazták.

A ferences legendairodalomnak aránylag késôi szakaszában jelentek meg a Szent Ferenc életérôl szóló florilégiumok. 1266-ban Szent Bonaventúra legendája lett az egyedül hivatalos életrajz, és a párizsi nagykáptalanon elrendelték a többi megsemmisítését. Ez azonban így nem érte el a várt hatást, mert már 1276-ban, a páduai nagykáptalanon kiadták Hieronimus de Ascoli minister generális felhívását, amelyben kérték a Szent Ferencre vonatkozó, még élô hagyomány felkutatását. Ennek eredményeként indult meg a ,,szabad életrajzírás.'' A fönnmaradt és ekkor föllelt életrajzok vagy azok töredékei szolgáltattak alapot a XIII-XIV. század fordulóján keletkezett florilégiumoknak.[1]

Ezek közül az egyik legismertebb gyûjtemény az Actus Beati Francisci et sociorum eius.[2] Az Actus keletkezési idejét az 1331 és 1337 közötti évekre, megírásának helyét az Anconai Márkában lévô sarnanói kolostorba teszik,[3] szerzôjének pedig fr. Hugolinus de Monte S. Mariaet tartják.[4] Kétségtelen, hogy vannak párhuzamos helyei a korai, nagy legendákkal, de nem ez a jellemzô. Epizódjainak nagy része egyetlen korábbi legendában sem fordul elô, hangvételén pedig a szokásosnál erôsebben érzôdik a célzatosság, a spirituális befolyás. Mondhatjuk, hogy a szájhagyomány ôrizte meg ezeket a történeteket. De elég erôs érv-e ez akkor, amikor látjuk, milyen nagyszerû források állnak rendelkezésünkre a Szent Ferenc halálát követô elsô évtizedekbôl? Több alkalommal is kaptak a rendtagok felszólítást, hogy gyûjtsék össze, amit tudnak Szent Ferencrôl. Ennek ellenére csak ekkor, több mint száz évvel Szt. Ferenc halála után kerülnek elô ezek a részek? Hol lappangtak eddig? Száz éves szóbeli hagyományra hivatkozni, olyan írásos tanúk mellett, mint Celanói Tamás vagy Szent Bonaventúra, túlságosan nagy bizonytalanság. Mindez jelentôsen befolyásolja az Actus hitelességét. Fontosságát nem is annyira ez, mint inkább a spirituális és obszerváns irodalomban betöltött helye adja meg.

1370 és 1385 között ennek, az Actusnak, nagy részét fordította olaszra egy mindmáig ismeretlen ferences testvér. Az így keletkezett olasz nyelvû fordítás viseli a FIORETTI nevet. Nyelvezete alapján a fordítóról annyit tudunk, hogy Toscana délkeleti vidékérôl, az Umbriával határos területekrôl származott; sok idôt kellett töltenie Alvernán. ,,Bár nem ismerjük pontosan azt a latin kéziratot, amit használt, az világos, hogy amikor nem sûrített, akkor nagyon hûségesen fordított. Alázatos, de mégis elegáns egyszerûsége és stílusának bája a középkori olasz irodalom egyik nagy írójává teszi, Petrarca és Boccaccio méltó kortársává.''[5]

A Fioretti tartalma és szerkezete

Mindaz, amit a Fioretti elmond Szent Ferencrôl, nagyon megfogja az olvasót. Annak ellenére, hogy az egyes epizódok irodalmi elôzményét nem ismerjük, nem mondhatjuk, hogy a Szent világától idegenek lennének az itt olvashatók. Sôt Szent Ferencnek jellemzô cselekedeteit, szavait, mondásait tartalmazzák, igen szép stílusban. Helyenként mégis óvatosan kell kezelnünk a Fiorettit, mert túlságosan egyszerûsít, idealizálja az elsô testvérek életét, és fôként az utolsó fejezetekben, melyek az anconai spirituálisokról szólnak, érzôdik a spirituális irodalom hatása, és annak néhány jellegzetes motívuma is feltûnik. (Jóllehet ritkán, de még keserû szavakat is használ.)

A Fioretti 53 fejezete a következôképpen áll össze:

	1.	1--38. fejezet: Szent Ferenc és az elsô társak (Bernát, Illés, Egyed, Leó, Masszeusz, Rufinusz, Szilveszter és Szent Klára) élete. Nincs benne semmiféle kronológiai rend, sem kompozíciós elképzelés, ennek ellenére csak úgy áradnak a csodálatos történetek: a tökéletes boldogságról, a szegénységrôl, a teremtmények iránti szeretetérôl, a madaraknak tartott prédikációról, a gubbiói farkasról stb.
	2.	39-40. fejezet: A Páduai Szent Antalról szóló fejezetek.
	3.	41-53. fejezet: Az Anconai Márka híresebb spirituálisai: Offidai Konrád, Della Penna János, Alvernai János, Massai Jakab stb. Ezek között található a 48. fejezet, melyet egyértelmû spirituális polémiának kell tartanunk. (Vö.: Angelus Clarenus: Historia septem tribulationum Ordinis Minorum.[6])

A tulajdonképpeni Fioretti 53 fejezetét, a kéziratok egyértelmû hagyománya szerint, követik a szent sebhelyekrôl szóló elmélkedések. Különleges fejezetei ezek a ferences irodalomnak, mert az eredetileg is csak olasz nyelven ismert, különálló kis traktátus csupán részben alapul az Actus öt fejezetén. Az Actuson túl Celanói Tamás és Szent Bonaventúra írásai, valamint különbözô XIV. századi ferences források és helyi tradíciók inspirálták az ismeretlen szerzôt. Így jött létre ez a tévedésektôl sem mentes néhány fejezet, ami azonban a ferences irodalom legszebb darabjai közül való.

Sokan talán azt kérdezik, miért nem kapott a kötetben helyet a Kaposy-féle kiadásban szereplô többi függelék, úgy mint Fr. Juniperus élete, Fr. Egyed élete és mondásai és még egyebek? Erre azt válaszoljuk: azért nem, mert az imént felsorolt kisebb mûvek nem tartoznak szorosan a Fiorettihez. Nem az Actus kompilátora írta, és nem a Fioretti fordítója fordította ôket. Nem képeznek egységes egészet sem, hanem különbözô XIV-XV. századi olasz vagy latin nyelvû forrásokból származnak, amelyeket stílus vagy tetszés alapján válogatott össze Kaposy József. Ez sajnos még akkor is igaz, ha különösen kedves fejezetekrôl van szó. Hogy nála miért szerepelnek a Fiorettivel együtt? Azért, mert amikor ô kiadta a Fioretti fordítását, még nem tisztázódott a ,,ferences kánon''. Különbözô sorozatokban, más-más legendákból és kéziratokból jelentek meg részek, gyakran teljesen önkényesen kiragadva és csoportosítva. Ne feledjük, hogy akkortájt fedezték fel újra a ferences legendairodalmat, amely még sok meglepetést tartogatott, és mindenkire az újdonság varázsával hatott.

A Fioretti korábbi magyar nyelvû kiadásai és magyar vonatkozásai

A Fiorettinek eddig 5 magyar nyelvû fordítása készült, és eddig 17 kiadásban jelent meg. Ezek a következôk:

	1.	Fioretti. Fordította: Erdôs Renée. Élet ny., Bp. 1911. -- 2. kiadás: Révai, Bp. 1911. -- 3. kiadás: Révai, Bp. 1931.
	2.	Assisi Szent Ferenc Virágos kertje. Fioretti. Fordította, bevezetéssel és jegyzetekkel ellátta: Kaposy József. Franklin, Bp. 1913 -- 2. kiadás: Genius, Bp. 1921. -- 3. kiadás: Athenaeum, Bp. 1943. -- 4. kiadás: Athenaeum, Bp. 1944. -- 5. kiadás: Szent István Társulat, 1980.
	3.	Assisi Szent Ferenc Kis Virágai. I Fioretti di Sancto Francesco. Fordította: Tormay Cecília. Magyar Irodalmi Társaság, Bp. 1926. -- 2. kiadás: uo. 1927. -- 3. kiadás: uo. 1927. -- 4. kiadás: Genius, Bp. 1937.
	4.	Virágszálak Szent Ferenc és társai életébôl. Fioretti. Fordította: Kôszeghy Mihály. Gyöngyös 1943. -- 2. kiadás: uo. 1943. -- 3. kiadás: A magyar Barát kiadása Bp. 1944.(?) -- Vérrózsák. Assisi Szent Ferenc dicsôséges sebei. Fioretti II. Fordította: Kôszeghy Mihály. A Magyar Barát kiadása, Bp. (1944. v. 1946?)
	5.	Assisi Szent Ferenc Virágoskertje. Fioretti. Fordította, az elôszót írta, és a jegyzeteket készítette: É. Megyeri András. Bécs, 1978. -- 2. kiadás: uo. 1988. A Ferences Források sorozatban is most ez a fordítás jelenik meg.

A Fiorettirôl beszélve nem tehetjük meg, hogy a középkori magyar irodalmat szóba ne hozzuk. Mégpedig azért, mert Kaposy József nagy lelkesedéssel, helyenként érdekes ugrásokkal izgalmas történetet komponált arról, miként vettek részt magyar ferencesek is a Fioretti, vagy az annak alapul szolgáló Actus létrejöttében. A kép mára sokkal árnyaltabbá vált, és ennek alapján a következôket mondhatjuk anélkül, hogy túlságosan belemerülnénk a kérdés vizsgálatába.

Az Actus Beati Francisci ismert volt a középkorban Magyarországon is. Ez már abból is világosan kitetszik, hogy a legrégebbi magyar nyelvû könyv, a Jókai-kódex[7] több fejezete -- szám szerint 28 -- az Actus fordítása. A másik fontos dolog pedig az, hogy nyelvemlékünk is pontosan a Fiorettivel egy idôben, az 1370-es években, lett magyarra átültetve. Ezt pedig igen fontos momentumnak kell tartanunk, mert azt jelzi, hogy nálunk is, Itáliával egy idôben merült fel az igény Szent Ferenc életének magyar nyelven való olvasására, és ennek az igénynek eleget tudott tenni a mi ismeretlen fordítónk éppúgy, mint a Fiorettié

Fr. Varga Imre Kapisztrán


Assisi Szent Ferenc (1182-1226)

Assisi Szent Ferenc szülôvárosáról, a közép-itáliai Assisirôl kapta a nevét. Apja textil-nagykereskedô volt, s fiát is kereskedô pályára szánta. Ferenc elôbb a városka aranyifjainak életét élte, majd hadi tettekkel lovagi hírnevet akart szerezni magának. Ám nemsokára lemondott a világi dicsôségrôl és örömökrôl, és életeszményét az Evangéliumban találta meg. Minden idôk egyik legnagyobb és legvonzóbb szentje, az európai kultúrának elevenen élô alakja. Egyénisége és mûködése rendkívüli hatást gyakorolt mind saját korára, mind pedig az utókorra. Az elvilágiasodott Egyházat az evangéliumi szegénység és egyszerûség alapján kívánta megújítani. Ezért alapította három közösségét: a Kisebb Testvérek Rendjét (amely késôbb ferences, minorita és kapucinus ágra oszlott), a Szent Kláráról elnevezett klarissza apácákét és világi hívei számára a Harmadik Rendet. Törekvései középpontjába az Ember-Krisztus minél tökéletesebb követelését állította, akinek szent sebeit élete utolsó éveiben testén hordozta.

Az Egyház megújítására indított mozgalma ma különösen idôszerûvé teszi alapját. Jelképes cselekedetnek tekinthetjük, hogy a II. Vatikáni zsinat megnyitása elôtt XXIII. János pápa Assisibe, ,,Isten szegénykéjé''-nek sírjához zarándokolt. II. János Pál pedig követte példáját 1978. november 5-én.

A Fioretti életérôl, törekvéseirôl és lelkületérôl nyújt valóságos és legendás elemekbôl szôtt képet.


1. Szent Ferenc tizenkét társat választott magának, miként Krisztus tizenkét apostolt

Mindenekelôtt azt kell tudnunk, hogy Szent Ferenc Atyánk életének minden cselekedetében Krisztushoz hasonlított.

Miként Krisztus nyilvános mûködésének kezdetén tizenkét apostolt választott, hogy megvetve e világ dolgait kövessék ôt a szegénységben és más erényekben; úgy Szent Ferenc is rendjének alapításakor tizenkét társat vett maga mellé, akik a legteljesebb szegénységet vállalták magukra.

És amint a tizenkét apostol közül az egyik, kárhozatra ítélve, fölakasztotta magát; úgy Szent Ferenc tizenkét társa közül az egyik, Della Cappella János nevû fráter, a szerzetet hûtlenül elhagyva, végül kötéllel vetett véget életének. Ez az eset Isten választottjait alázatosságra és üdvös félelemre inti: senki sem lehet csalhatatlanul biztos abban, hogy utolsó leheletéig kitart Isten kegyelmében.

S amint azok a szent apostolok, eltelve a Szentlélekkel, életük szentségével kiérdemelték az egész világ csodálatát, akként Szent Ferenc társai is olyan jámborok voltak, hogy az apostolok ideje óta nem látott a világ oly csodálatosan szent életû férfiakat. Egyikük például, Egyed testvér, Szent Pálhoz hasonlóan a harmadik égig ragadtatott. Egy másiknak, Lungo Fülöp testvérnek az angyal, akárcsak Izajás prófétának, eleven parázzsal érintette ajkát. Ismét egy másik, Szilveszter testvér, Mózes módján úgy beszélgetett Istennel, mint barát a barátjával.[8] Volt olyan köztük, az alázatos szívû Bernát testvér, aki Szent János evangélista nyomán sasként szárnyalt az isteni bölcsesség fényéig, s éles elmével fejtegette a Szentírás mély értelmét. S akadt olyan is köztük, Ruffino testvér, egykor assisibeli nemes ember személyében, akit Isten még itt földi életében a szentek sorába helyezett a mennyekben.

Egyszóval mindegyikük a szentségnek valamilyen különös ajándékával jeleskedett, amint még ki fog tûnni a következôkbôl.


2. Bernát testvér, Szent Ferenc elsô társáról

Szent Ferenc elsô társa az assisibeli Bernát testvér volt, aki az alábbi módon tért meg.

Szent Ferenc, bár jó ideje szakított már a világgal, akkoriban még világi ruhát hordott, és az önsanyargatástól sápadt és megviselt arccal járta az utcákat. Önmagát megvetve, külsejét annyira elhanyagolta, hogy sokan eszelôsnek nézték, rokonai csakúgy, mint az idegenek gúnyt ûztek belôle, s mint afféle hóbortost kôvel meg sárral hajigálták. Ô pedig türelmesen szenvedte el a bántalmakat, és mintha süketnéma lenne, ügyet sem vetett a gúnyolódásra.

Így történt, hogy Bernát úr, Assisi városának egyik legelôkelôbb, leggazdagabb és legbölcsebb polgára megfigyelve Szent Ferencet, eltûnôdött magában hôsies világmegvetésén, a bántalmak elviselésében tanúsított mérhetetlen türelmén, meg azon, hogy az emberek fitymáló és ócsárló viselkedése nemhogy csökkentette, hanem még inkább növelte benne az állhatatosságot. Újra és újra elgondolkozva a dolgon, arra a következtetésre jutott: semmi esetre sem lehetséges, hogy Ferenc ne legyen birtokában Isten különös kegyelmének. Meghívta hát magához egy este vacsorára és éjjeli szállásra; Szent Ferenc pedig elfogadta a meghívást, és nála maradt éjszakára is.

És akkor Bernát úr eltökélte magában, hogy meglesi vendégének jámborságát, azért saját szobájában vettetett néki ágyat, ahol éjjelente mindig mécses égett. Szent Ferenc pedig, hogy észrevétlenül végezhesse imáját, a szobába lépve nyomban ledôlt az ágyra, és úgy tett, mintha máris aludnék. Kisvártatva Bernát úr is lefeküdt, s szörnyen horkolni kezdett, mintha azonnal elnyomta volna az álom. Szent Ferenc abban a hiszemben, hogy házigazdája csakugyan már elsô álmát alussza, fölkelt ágyából, és imádkozni kezdett. Szemét és kezét az égre emelve, áhítatos buzgalommal mondogatta: -- Én Istenem! Én Istenem! -- Miközben sûrûn hullottak könnyei, mind csak ezt ismételgette egészen a hajnal közeledtéig: -- Én Istenem! Én Istenem! -- Ezt mondogatta Szent Ferenc, mert egészen elmerült az isteni Fölség jóságának szemléletében és csodálatában, aki kegyesen megkönyörült a romlásnak indult világon, és szegényke szolgája,[9] Ferenc által kívánt gondoskodni a lelkek megmentésérôl. És mert a jövendölés lelke, a Szentlélek megvilágosította elméjét, nyilvánvalóvá váltak elôtte mindazok a nagy dolgok, amelyeket Isten általa akar cselekedni, s egyszersmind eléje tárult csekély erejének elégtelensége. Ezért hívta és esdette hát Istent, hogy mindenható kegyelmével, ami nélkül a gyarló ember semmire sem megy, pótolja, segítse és véghez vigye, amire ô magától nem képes.

Bernát úr pedig látva a mécsvilágnál Szent Ferenc ájtatos cselekedeteit, és alaposan megfontolva az ajkáról elhangzott szavakat, a Szentlélek indítására és sugallatára elhatározta, hogy új életet kezd. Reggelre kelvén, magához hívta tehát Szent Ferencet, és így szólt hozzá: -- Ferenc testvér, én elszántam magam, hogy elhagyom a világot, és követlek téged mindenben, ahogy parancsolod. -- Hallván ezt, Szent Ferenc igen megörült, ám így felelt: -- Bernát Uram, amit mondasz nekem, oly nagy jelentôségû és súlyos dolog, hogy ehhez föltétlenül ki kell kérnünk a mi Urunk Jézus Krisztus tanácsát, könyörögve hozzá, hogy nyilvánítsa ki akaratát, és adja értésünkre azt is, hogyan fogjunk megvalósításához. Miért is menjünk el együtt a püspökségre, van ott egy derék pap, mondassunk vele misét, azután töltsük még imádságban az idôt terciáig,[10] kérve a jó Istent, hogy a misekönyv háromszori fölnyitása által[11] jelölje meg nekünk a kedvére való utat, amelyet választanunk kell. -- Bernát úr azt felelte, hogy nagyon jónak találja a gondolatot, úgyhogy mindjárt fölkerekedtek, és elmentek a püspökségre.

Miután misét hallgattak, és imádkoztak terciáig, Szent Ferenc kérésére a pap fogta a misekönyvet, keresztet vetett, és Jézus Krisztus nevében háromszor egymásután fölütötte. Az elsô fölnyitáskor azokra a szavakra pillantottak, amelyeket Krisztus a tökéletességre vágyó evangéliumi ifjúnak mondott: Ha te tökéletes akarsz lenni, menj el és add el, amid van, és add oda a szegényeknek, és kövess engem. A második fölnyitásra tekintetük azokra a szavakra esett, amelyeket Krisztus az apostoloknak mondott, amikor prédikálni küldte ôket: Semmit se vigyetek magatokkal az útra, se botot, se tarisznyát, se sarut, se pénzt, így akarván figyelmeztetni ôket, hogy megélhetésük gondját bízzák Istenre, s egyedüli törekvésük a szent evangélium hirdetése legyen. A harmadik fölnyitásnál Krisztus Urunknak ez a tanítása került szemük elé: Aki utánam akar jönni, tagadja meg magát, vegye föl keresztjét, és kövessen engem.

Akkor Szent Ferenc így szólt Bernát úrhoz: -- Íme ez a tanács, amit Krisztus ad nekünk. Menj tehát és teljesítsd, amit hallottál. Áldott legyen a mi Urunk Jézus Krisztus, aki méltóztatott megmutatni nekünk az ô evangéliumi útját. -- Erre Bernát úr elment, azonnal eladta mindenét, pedig fölöttébb gazdag volt, s az árát örvendezô szívvel osztotta szét a szegényeknek, árváknak, zarándokoknak, a kolostoroknak és a kórházaknak. Szent Ferenc meg mindenben hûségesen és okosan segítette ôt.

Egy Szilveszter nevû papban pedig, aki látta, hogy Szent Ferenc milyen könnyen bánik a pénzzel, és hogyan szórja a szegényeknek, fölébredt a kapzsiság ördöge, odaférkôzött hát Szent Ferenchez, és így szólt neki: -- Hallod-e, te adósom maradtál a kövek egy részéért, amit templom-javítgatásra[12] vettél tôlem; most hogy van pénzed, fizess! -- Szent Ferenc szerfölött elképedt ugyan ezen a pénzsóvárságon, ám mint aki komolyan veszi az evangélium tanítását, ahelyett hogy vitába szállt volna vele, egyszerûen belenyúlt Bernát úr pénzes zacskójába, s teli marokkal adta Szilveszternek a pénzt, hozzáfûzve: ha többet akar, még többet is kaphat. Szilveszter fogta a pénzt, és elégedetten hazament. Este azonban, amikor visszagondolt a napközben történtekre: egyrészt saját kapzsiságára, másrészt Bernát úr lángoló buzgalmára és Szent Ferenc jámborságára, nyugtalanítani kezdte a lelkiismeret. Éjjel aztán s még a rákövetkezô két éjszaka is, Isten jóvoltából, látomásban volt része. Azt látta álmában, hogy Szent Ferenc szájából aranykereszt nô ki, amelynek csúcsa az eget érinti, szárai pedig átfogják a földet napkelettôl napnyugatig. A látomás hatására, Isten iránti szeretetbôl, ô is szétosztotta minden vagyonát, és a kisebb testvérek[13] közé lépett, s a szerzetnek oly szent életû és kegyelemmel megáldott tagja lett, hogy úgy társalkodott a jó Istennel, mint barát a barátjával. Ezt Szent Ferenc is többször tapasztalta, amint a késôbbiek során még ki fog világlani. Bernát úr hasonlóképpen oly bôségesen részesült a kegyelemben, hogy elmélkedés közben gyakran Istenhez ragadtatott. Szent Ferenc úgy nyilatkozott róla, hogy minden tisztelet megilleti, és hogy igazában ôt tekinti rendje megalapítójának. Ô mondott le ugyanis elôször a világról, osztotta szét mindenét a szegények között, semmit sem tartva meg magának, s ezzel elkezdte az evangéliumi szegénység megvalósítását. Mindentôl megfosztva, pôrén vetette magát a Megfeszítettnek karjaiba.

Ki legyen áldott örökkön örökké! Amen.


3. Szent Ferenc megparancsolja Bernát testvérnek, hogy alázza meg ôt

A Megfeszítettnek legodaadóbb szolgája, Szent Ferenc Atyánk a kemény önsanyargatás és a gyakori sírás következtében akkoriban már csaknem megvakult, úgyhogy alig látott valamit. A többi között egy alkalommal mégis útra kelt, mert meg akarta látogatni Bernát testvért, hogy az isteni dolgokról beszélgethessen vele. Amikor azonban odaért, nem találta ôt szállásán, mert az erdôbe elvonulva, teljes elragadtatásban és Istennel egybeforrva imádkozott. Utána ment tehát és fönnhangon így szólította: -- Jöjj, és beszélj ezzel a világtalannal! Szavára azonban semmi feleletet sem kapott. Bernát testvér ugyanis, az elmélkedésnek ez a nagyszerû mestere, egész elméjével Isten szemléletében volt elmerülve. Minthogy ezenfölül külön adománya volt, hogy csodálatosan tudott Istenrôl beszélni, Szent Ferenc, aki tapasztalatból tudta ezt, nagyon szeretett volna most is társalogni vele. Ezért némi szünet után másodszor, sôt harmadszor is ugyanazon a módon szólította ôt, ám Bernát testvér egyszer sem hallotta, s így sem nem felelt neki, sem oda nem ment hozzá. Szent Ferenc erre egy kissé bizony vigasztalanul távozott, részben csodálkozva, vajon miért nem ment hát hozzá Bernát testvér, mikor háromszor is hívta.

Miközben így füstölgött magában, s már valamelyest eltávolodott az erdôtôl, egyszer csak így szólt kísérô társához: -- Várj meg itt -- és visszavonult egy közeli magányos helyre, imádságba fogott, kérte a jó Istent, fedje föl elôtte, miért nem válaszolt neki Bernát testvér. S íme nemsokára a következô isteni szózatot hallotta: -- Ó, szegény emberke! Hát mi zavart meg téged annyira? Vajon elhagyhatja-e az ember a Teremtôjét a teremtményért? Bernát, amikor szólítottad, velem volt elfoglalva, azért nem mehetett oda hozzád, s még csak nem is válaszolhatott neked. Ne csodálkozz tehát, hogy nem felelt, mert annyira magán kívül volt, hogy szavaidból semmit sem észlelt. -- Alighogy elhangzott Isten szava, Szent Ferenc nagy sietve visszaindult, hogy gyanakvó gondolatáért Bernát testvér elôtt megalázkodva bevádolja magát.

Amikor Bernát testvér közeledni látta ôt, elébe sietett, s lábai elé borult. Szent Ferenc fölemelte, és nagy töredelemmel bevallotta neki fölmerült gondolatát és ellene támadt indulatát, és elmondta azt is, hogyan világosította föl Isten a dolgok állásáról. Végül így fejezte be: -- Most pedig a szent engedelmesség nevében megparancsolom, hogy azt tedd, amit mondok neked.

Bernát testvér attól tartott, hogy Szent Ferenc szokása szerint megint valami rendkívülit talál parancsolni, azért iparkodott szépszerével kibújni az engedelmesség kötelékébôl, s ilyenformán válaszolt: -- Én kész vagyok az engedelmességre, ha viszont te is megígéred, hogy teljesíted, amit én kívánok tôled. -- Szent Ferenc megígérte, Bernát testvér pedig így szólt: -- Mondd, Atyám, mit akarsz, hogy cselekedjem! -- Akkor Szent Ferenc azt mondta: -- A szent engedelmesség nevében parancsolom, hogy büntetésül gyanakvásomért és indulatosságomért most, amikor majd itt a földön hanyatt fekszem, taposs egy lábaddal a torkomra, a másikkal meg a szájamra, majd pedig szidalmazva és gyalázva háromszor lépj keresztül rajtam, s fôként így kárpálj: ,,Csak fetrengj itt Bernardone Péter semmirekellô fia! Mi jogon vagy fölfuvalkodott, te hitvány férge a Teremtônek?'' -- Bernát testvér, bár igen nehezére esett, a szent engedelmességnél fogva, ám amilyen kíméletesen csak tehette, teljesítette a parancsot.

Utána Szent Ferenc így folytatta: -- Most pedig rajtad a sor, mondd meg, mit tegyek, mivelhogy én is engedelmességet fogadtam neked. -- Bernát testvér erre azt mondta: -- A szent engedelmesség nevében parancsolom, hogy amikor együtt vagyunk, kíméletlenül szememre vesd és nyesegesd hibáimat. -- Nagyot nézett erre Szent Ferenc, mert Bernát testvér oly szentül élt, hogy igen nagy tiszteletben tartotta ôt, és igazán semmi kivetnivalót nem talált benne. Ezért attól kezdve azon volt, hogy minél kevesebbet legyen együtt vele, mert sehogy sem lelt szemrehányó szavakat annak számára, akit tökéletesnek ismert. Amikor pedig mégis látni akarta ôt vagy hallani Istenrôl szóló beszédét, utána igyekezett minél hamarabb elválni tôle. Meghatóan épületes látvány volt, milyen szeretettel, tisztelettel és alázatossággal viselkedett és beszélt Szent Ferenc Atyánk Bernát testvérrel, az ô elsôszülött fiával.

Jézus Krisztus és a szegényke Ferenc dicséretére és dicsôségére! Amen.


4. Fráter Éliás fölfuvalkodottan elutasítja Isten angyalát

Kezdetben, a rendalapítás idején, amikor kevesen voltak a barátok, és nem laktak még kolostorokban, Szent Ferenc egy alkalommal áhítatos buzgalomból zarándokolni indult néhány társával, köztük Bernát testvérrel, Szent Jakab apostol galiziabeli sírjához.[14] Amint mendegéltek, útközben egyszer csak egy szegény beteget találtak. Szent Ferencnek annyira megesett a szíve rajta, hogy azt mondta Bernát testvérnek: -- Fiacskám, azt akarom, hogy te itt maradj, és ápold ezt a beteget. -- Bernát testvér letérdelt, fejét meghajtotta, alázatosan így fogadta a parancsot, és ott maradt a betegnél. Szent Ferenc pedig a többi testvérrel folytatta útját Szent Jakabhoz. Megérkezésük után az éjszakát imádságban virrasztották át Szent Jakab templomában, és akkor adta Isten tudtára Szent Ferencnek, hogy széles e világon számos kolostort kell alapítania, mert rendje nagyon el fog terjedni, és a testvérek száma nagyon meg fog növekedni. E kinyilatkoztatás hatására Szent Ferenc mindjárt neki látott, hogy azon a vidéken kolostorokat létesítsen. Majd pedig ugyanazon az úton térve vissza, amelyen jöttek, ott találták Bernát testvért annál a betegnél, akinél hagyták. A beteg azóta teljesen fölgyógyult, s ezért Szent Ferenc megengedte Bernát testvérnek, hogy legközelebb ô is elzarándokoljon Szent Jakabhoz.

Szent Ferenc pedig visszavonult Spoleto völgyébe, s Masseo testvérrel, fráter Éliással és még néhány társával ott maradt egy magányos kolostorban. A testvérek mindnyájan nagyon vigyáztak arra, hogy Szent Ferencet valamiképpen meg ne zavarják az elmélkedésben, egyrészt annál a tiszteletnél fogva, amellyel körülvették ôt, másrészt mert tudták, hogy Isten imádság közben szokott nagy dolgokat kijelenteni neki. Történt egy napon, amikor Szent Ferenc éppen az erdô mélyén ájtatosságban volt elmerülve, hogy úti ruhába öltözve egy fiatal és szép ifjú érkezett a kolostor kapujához, és oly türelmetlenül, erôsen és hosszan zörgetett, hogy a testvérek mind csak ámulva néztek egymásra. Masseo testvér ment a kapuhoz, kinyitotta s így szólt: -- Mi szél hozott ide, fiacskám? Erôszakos kopogásodból azt gyanítom, hogy még sosem jártál erre. -- Mire az ifjú megkérdezte: -- Hát hogyan kell kopogni nálatok? -- Masseo testvér meg így oktatta ki ôt: -- Kopogj egymásután háromszor rövid idôközökben, majd várj, amíg a fráter elmondja a Pater noster-t, s ha ezután sem jönne, akkor újra kopogtathatsz. -- Azt válaszolta erre az ifjú: -- Nekem azonban sürgôs dolgom van, azért zörgettem erôsebben, mert még hosszú út áll elôttem. Ferenc testvérrel szerettem volna beszélni, de mivel ô most az erdôben imádságban van elmerülve, nem akarnám zavarni. Menj hát, és küldd ide fráter Éliást, igen okos ember hírében áll, hadd kérdezzek tôle valamit.

Masseo testvér megkeresi fráter Éliást és küldi, hogy menjen ki az ifjúhoz; fráter Éliás azonban dühbe gurul és nem mozdul. Most aztán Masseo testvér mit tegyen, és fôképp mit mondjon az ifjúnak? Mert ha azt mondja: fráter Éliás most nem jöhet, hazudik; ha viszont elárulja, hogy dühösködik és nem akar jönni, megbotránkoztatja ôt. Míg így bizonytalankodva húzta az idôt, az ifjú ismét ugyanúgy kezdett zörgetni, mint elôbb. Erre aztán Masseo testvér mégis kiment hozzá, és azt mondta neki: -- Te ugyan nem szívlelted meg az oktatást, amit az imént a kopogtatásról adtam neked. -- Az ifjú viszont így felelt neki: -- Valld be inkább, hogy fráter Éliás nem akar ide jönni. Menj hát Ferenc testvérhez, s mondd meg neki, hogy vele szerettem volna beszélni, de minthogy imádságában nem akarom zavarni, kérem, küldje hozzám fráter Éliást.

Masseo testvér tehát odament Szent Ferenchez, aki égre emelt arccal imádkozott az erdôben, és hírül adta neki mind az ifjú üzenetét, mind fráter Éliás viselkedését. Az az ifjú pedig Isten angyala volt ember képében. A Szent anélkül, hogy elmozdult volna helyérôl vagy odafordította volna arcát, így szólt Masseo testvérnek: -- Eredj, és közöld fráter Éliással, hogy a szent engedelmességnél fogva nyomban menjen az ifjúhoz. -- Fráter Éliás, ahogy meghallotta a köteles engedelmességre való hivatkozást, mérgesen a kapuhoz rohant, nagy dérrel-dúrral föltépte, és azt kérdezte az ifjútól: -- Na, mit akarsz? -- Az ifjú pedig így válaszolt: -- Vigyázz, testvér, csillapodj le, mert a harag rossz tanácsadó, és meggátol az igazság megismerésében. -- Fráter Éliás viszont csak ezt ismételte: -- Add elô, mit akarsz tôlem! -- Így szólt erre az ifjú: -- Azt kérdezem tôled, hogy az evangélium követôinek szabad-e megenniük, amit eléjük tesznek, ahogy Krisztus mondta tanítványának? Kérdem továbbá, hogy bárki emberfiának szabad-e olyasmit elôírnia, ami ellenkezik az evangéliumi szabadsággal? -- Gôgösen így felelt fráter Éliás: -- Mindezt én igen jól tudom, de nem fogom az orrodra kötni. Menj a dolgodra! -- Mire az ifjú csak ennyit jegyzett meg: -- Én jobban meg tudtam volna felelni a kérdésre. -- Fráter Éliás meg dühödten rácsapta az ajtót, és bement.

Aztán elkezdett gondolkodni a kérdésen, s egyre bizonytalanabbá vált, mert nem tudta megtalálni a helyes választ. Ô ugyanis mint a rend helytartója, az evangéliumon, meg Szent Ferenc reguláján túllépve elrendelte, hogy senki a testvérek közül ne egyék húst. A föltett kérdés éle tehát nyilvánvalóan ellene irányult. Mivel nem tudott tisztába jönni magával, meg utólag az ifjú komoly és szerény viselkedése is hatott rá, ahogyan azt mondta, hogy jobban meg tudott volna felelni a kérdésre: kapja magát, visszamegy a kapuhoz, kinyitja, hogy megkérdezze az ifjút a helyes válasz felôl. Akkorra azonban már hûlt helyét találta, mert a gôgös fráter nem volt méltó arra, hogy az angyaltól fölvilágosítást kapjon. A történtek után Szent Ferenc, akinek Isten mindent kinyilvánított, visszatért az erdôbôl, elôhívta, és fennhangon így dorgálta meg ôt: -- Rosszul cselekszel, gôgös fráter Éliás, hogy elûzöd tôlünk Isten szent angyalait, akik azért jönnek, hogy tanítsanak minket. Bizony mondom neked, igen félek, hogy kevélységed miatt a renden kívül végzed életedet. -- És úgy is lett, ahogy Szent Ferenc elôre megmondotta neki, mert a rend kötelékén kívül halt meg.[15]

Ugyanazon a napon, mégpedig éppen abban az órában, amikor innen távozott, az angyal szakasztott abban az alakban megjelent Bernát testvérnek, aki Szent Jakab sírjától jövet egy nagy folyóhoz ért. Az angyal így köszöntötte ôt anyanyelvén: -- Isten adjon békességet neked, jó testvér. -- Bernát testvér szemügyre véve az ifjú szépségét és derûs tekintetét, hallva barátságos, honi nyelven szóló köszöntését, fölöttébb elcsodálkozott, és megkérdezte tôle: -- Honnan jössz te, derék ifjú? -- Onnan jövök -- felelte ô -- ahol maga Szent Ferenc tartózkodik most. Azért néztem be hozzá, hogy beszéljek vele, de nem tehettem, mert akkor az erdôben az égiekkel volt elfoglalva, s nem akartam volna zavarni. Vele lakik ott még három társa: Masseo és Egyed testvér meg fráter Éliás. Masseo testvér meg is tanított, hogyan kell barátmódra kopogtatni a kapun. Fráter Éliás azonban szóba sem akart állni velem, s nem volt hajlandó föltett kérdésemre választ adni. Utóbb ugyan megbánta, s szeretett volna hallani és látni, de akkor már elkésett.

Miután ezt elmondta, megkérdezte Bernát testvért: -- Miért nem kelsz át a folyón? -- Úgy látom -- felelte az --, a víz igen mély s veszedelemmel fenyeget. -- Menjünk hát együtt -- mondta az angyal --, s ne tarts semmitôl. -- Ezzel megfogta kezét, s egy szempillantás alatt áttette a túlsó partra. Bernát testvér most fölismerte benne Isten angyalát, s nagy tisztelettel és ujjongó örömmel kiáltott föl: -- Ó, Isten áldott angyala, mondd hát meg, mi a neved! -- Csodálatos az én nevem -- ennyit mondott, s azzal nyomban el is tûnt az angyal. Bernát testvér pedig a béke vigaszával lelkében nagy vidáman tette meg a hátralévô utat, és jól megjegyezte a napot és az órát, amelyben az angyallal találkozott. Megérkezve aztán a kolostorba, ahol Szent Ferenc és említett társai tartózkodtak, rendre elmesélte a vele történteket. Így megbizonyosodtak arról, hogy azon a napon és abban az órában ugyanaz az angyal jelent meg nekik.

És hálát adtak Istennek. Amen.


5. Szent Ferenc Bolognába küldi Bernát testvért, hogy ott kolostort alapítson

Minthogy Isten Szent Ferencet és társait azért választotta ki és hívta meg, hogy teljes szívvel és egész odaadással hordozzák és hirdessék Krisztus keresztjét; ezért ôk öltözetükben, szigorú életmódjukban és minden cselekedetükben keresztre feszített emberekhez hasonlítottak, amint valósággal azok is voltak. Ahelyett hogy világi tisztességre, földi elismerésre és hiú dicsôségre áhítoztak volna, inkább a szégyen és gyalázat vállalására törekedtek Krisztus szerelméért, úgyhogy örültek, ha bántalmazták, és elszomorodtak, ha fölmagasztalták ôket. Mint vándorok és idegenek járták e világot, s nem vittek magukkal egyebet, csak a Megfeszítettnek keresztjét. Mivel Krisztusnak, az igazi szôlôtônek valódi hajtásai voltak, bôségesen hozták a jó gyümölcsöt azzal, hogy megnyerték Istennek a lelkeket.

Nem sokkal a rendalapítás után történt, hogy Szent Ferenc Bolognába küldte Bernát testvért, hogy Istentôl kapott kegyelmével ott hozzon Néki jó gyümölcsöket. Bernát testvér keresztet vetett magára, szent engedelmességbôl útra kelt, s meg is érkezett Bologna városába. Amint az utcán a gyerekek meglátták szokatlan és hitvány csuhájában, mindjárt csúffá tették ôt, és gúnyt ûztek belôle. Bernát testvér békésen és jókedvûen viselte el a bántalmakat Krisztus szerelméért. Sôt hogy még jobban meggyötörhessék, szánt szándékkal a város fôterén telepedett le. Ott üldögélvén a földön, rengetegen köréje gyûltek, gyermekek csakúgy, mint felnôttek: és ki elölrôl, ki meg hátulról ráncigálta csuklyáját, egyesek az utca porát szórták rá, mások kôvel dobálták, hol jobbról lökdösték, hol meg balról taszigálták. Ô pedig változatlan nyugalommal és mosolygó arccal tûrt mindent, nem mérgelôdött, nem is jött ki a sodrából, hanem újból és újból kiült arra a helyre, hogy csak annál több megpróbáltatásban részesüljön.

És mert a türelem a tökéletesség mûve és az erény próbája, egy bölcs jogtudós, aki jó ideje figyelte már Bernát testvér állhatatosságát és lelkierejét, amelyet semmiféle bosszantás és sértés nem volt képes megrendíteni, azt mondta magában: ,,Ennek mindenképpen szent embernek kell lennie!'' Odament hát hozzá, és megkérdezte: -- Ki vagy te? És miért jöttél ide? -- Bernát testvér válaszképpen benyúlt kámzsájába, kihúzta onnan Szent Ferenc reguláját,[16] és odaadta neki, hogy olvassa el. Miután az átolvasta, és fölmérte tökéletes voltát, meglepetésében álmélkodva így fordult a körülötte állókhoz: -- Valóban ez a legmagasabb fokú szerzetesi állapot, amirôl valaha is hallottam, ezért ô és társai a világ legszentebb emberei közé tartoznak. Nagy bûnt követ el, aki sértegetni vagy bántalmazni merészeli ôt, hiszen a legteljesebb tiszteletet érdemli, mivelhogy az Isten barátja. -- Majd így szólt Bernát testvérhez: -- Ha ti itt rendházat akartok alapítani, hogy illendôen szolgálhassátok Istent, lelkem üdvösségéért én szívesen rendelkezésetekre bocsátanék egy épületet. -- Azt felelte Bernát testvér: -- Uram, erôsen hiszem, hogy ezt a mi Urunk Jézus Krisztus sugallta neked, ezért ajánlatodat örömest elfogadom Krisztus dicsôségére. -- Erre az említett jogtudós barátságos szeretettel házába hívta Bernát testvért, majd pedig átadta neki az ígért hajlékot, saját költségén fölszerelve és berendezve minden szükségessel. És attól kezdve Bernát testvérnek és társainak valóságos atyja és különleges oltalmazója lett.

Idôközben Bernát testvért csodálatos beszédei miatt annyira kezdték tisztelni az emberek, hogy boldognak tartotta magát, aki megérinthette vagy csak láthatta ôt. De ô mint Krisztusnak és az alázatos Ferencnek hûséges tanítványa attól tartott, hogy a világ tisztelete veszélyeztetheti lelke békéjét és üdvösségét. Ezért egy nap elhagyta Bolognát, visszatért Szent Ferenchez, és ezeket mondta neki: -- Atyám, Bologna városában megvan a kolostor, küldj oda testvéreket fenntartására és az isteni szolgálat ellátására, mert nekem már nem válik hasznomra az ott tartózkodás. Sôt a túlzott tisztelet miatt, amellyel körülvesznek az emberek, attól félek, hogy lelkiekben többet vesztenék, mint nyernék. -- Szent Ferenc nagy figyelemmel végighallgatva mindazt, amit Isten Bernát testvér által mûvelt, hálát adott az Úrnak, amiért lehetôvé tette, hogy a Megfeszítettnek szegényke követôi egyre nagyobb teret nyerjenek a földön. Küldött tehát társai közül néhányat Bolognába meg Lombardiába, akik aztán számos kolostorral népesítették be ezt a vidéket.

Jézus Krisztus és a szegényke Ferenc dicséretére. Amen.


6. Szent Ferenc halála elôtt megáldja, és utódjául rendeli Bernát testvért

Bernát testvér annyira jámbor életet élt, hogy Szent Ferenc ezért igen nagy tiszteletben részesítette, és mindig dicsérettel emlegette ôt.

Egy napon Szent Ferenc imádság közben Istentôl azt a kijelentést nyerte, hogy Bernát testvérnek kemény harcot kell vívnia az ördöggel. Szent Ferenc mély részvétet érzett iránta, mert úgy szerette, mintha tulajdon fia lett volna. Ezért sûrû könnyek közt hosszasan esedezett érte Istennél, és Jézus Krisztus oltalmába ajánlotta ôt, hogy gyôzedelmeskedni tudjon a sátánon. Amint így imádkozott, egyszer csak megszólította az Úr: -- Ne aggódj, Ferenc, mert a kísértéseket, amelyekkel Bernátnak szembe kell szállnia, azért engedtem meg, hogy gyakorolja magát az erényekben, és gyarapodjanak érdemei. Végül minden ellenségét legyôzi, mert ô az égi lakoma hivatalosai közé tartozik. -- Igen megörült Szent Ferenc a hírnek, és hálát adott Istennek. Attól kezdve még jobban szerette és tisztelte Bernát testvért, és ennek nemcsak életében, hanem halálában is jelét adta.

Mikor ugyanis halálához közeledett és ôt is, miként Jákob pátriárkát, hûséges fiai körülállták fájdalommal siratva drága atyjuk elköltözését, azt kérdezte: -- Hol van az én elsôszülöttem? Gyere hozzám, fiacskám, hogy lelkem megáldjon téged, mielôtt meghalnék. -- Erre Bernát testvér odasúgta fráter Éliásnak, a rend helytartójának: -- Atyám, menj a Szent jobbjára, hogy megáldjon. -- Fráter Éliás csakugyan elhelyezkedett jobb felôl, Szent Ferenc azonban, aki ugyan a sok sírás miatt elvesztette látását, ahogy jobb kezét fráter Éliás fejére tette, mindjárt megjegyezte: -- Ez nem az én elsôszülött Bernátomnak a feje. -- Bernát testvér most Szent Ferenc baljára térdelt, ô pedig karjait keresztbe fektette úgy, hogy jobb kezét Bernát testvér, bal kezét pedig fráter Éliás fejére helyezte, és így adta áldását Bernát testvérre:

-- Áldjon meg téged Isten, a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyja minden lelki és mennyei áldásával, mert te voltál ebben a szerzetben az elsô kiválasztott, aki követted Krisztust az evangéliumi szegénységben. És nemcsak vagyonodat osztottad szét önként és teljesen, hanem jó illatú áldozatként magadat is föláldoztad. Áldjon meg Krisztus, mint ahogy én, szegény szolgája megáldalak jártodban és nyugtodban, virrasztásodban és nyugovásodban, életedben és halálodban. Aki téged megáld, az is legyen áldott, aki téged megátkoz, vegye el méltó büntetését. Te legyél az elsô testvéreid között, és parancsaidnak mindenki engedelmeskedjék. Azt vedd föl a szerzetbe, akit te jónak látsz; egy társadnak se legyen hatalma fölötted; oda mehess, ahová akarsz és ott maradhass, ahol neked tetszik.

Szent Ferenc halála után a barátok Bernát testvért úgy szerették és becsülték, mint tiszteletreméltó atyjukat. Amikor közeledett halála, a világ különbözô részeibôl jöttek hozzá a rendtársak, köztük az angyali Egyed testvér, aki mikor meglátta ôt, nagy vidáman így köszöntötte: -- Sursum corda,[17] Bernát testvér, Sursum corda! -- Ô pedig titokban meghagyta az egyik fráternak, hogy Egyed testvér számára külön helyet készítsen, ahol zavartalanul elmélkedhet. És így is történt.

Amikor Bernát testvérnek elérkezett utolsó órája, fölemelkedett ágyán, és így szólt a körülötte állókhoz:

-- Drága testvéreim, nem akarok sokat beszélni nektek. Ám fontoljátok meg, hogy az a szerzetesi állapot, amelyben én voltam, abban vagytok most ti; és abba a helyzetbe, amelybe most én jutottam, ti is el fogtok jutni. Most hogy lelkembe nézek, bátran elmondhatom, hogy ehhez a világhoz hasonló ezer világért sem szolgáltam volna soha mást, mint a mi Urunk Jézus Krisztust. Elkövetett vétkeimért vádolom magamat az én Megváltó Jézus Krisztusom elôtt és elôttetek. Kérlek titeket, szeressétek egymást.

E szavak után visszahanyatlott párnájára, arca derûssé vált és fölöttébb ragyogni kezdett, amin a testvérek erôsen megilletôdtek. És ebben a megdicsôült örömben költözött át lelke a jelenvaló életbôl az angyalok boldog örökkévalóságába.

Jézus Krisztus és a szegényke Ferenc dicséretére. Amen.


7. Szent Ferenc negyvennapi böjtöt tart a perugiai tó egyik lakatlan szigetén

Isten úgy akarta, hogy Szent Ferenc, akit második Krisztusként adott a világnak az emberek üdvösségére, sok mindenben hasonló legyen Jézus Krisztushoz, az ô egyszülött Fiához. Kitûnik ez abból, hogy Szent Ferencnek is Krisztus példája nyomán tizenkét társa volt, abból hogy csodálatos módon megkapta az Üdvözítô szentséges sebeit, és abból is, hogy Krisztushoz hasonlóan tartotta meg a negyvennapi böjtöt. Ez pedig a következôképpen történt.

Szent Ferenc egyszer húshagyókedden, miután a perugiai tó[18] partján egyik tisztelôje házában éjszakázott, azt a sugallatot kapta Istentôl, hogy a nagyböjtöt a tó valamelyik szigetén töltse. Megkérte hát vendéglátóját, hogy csónakján vigye el ôt egy lakatlan szigetre, mégpedig hamvazószerdára virradóra, hogy senki se lássa. Ez a derék ember tiszteletbôl készséggel teljesítette kérését. Szent Ferenc nem vitt egyebet magával, csak két kis kenyeret. Amint a szigetre értek, s az ember már indulófélben volt haza, Szent Ferenc még lelkére kötötte, hogy senkinek se árulja el hollétét, és csak nagycsütörtökön jöjjön érte. Ezzel híve eltávozott, ô pedig egyedül maradt a szigeten.

Mivel semmiféle hajlékot nem talált, ahová visszavonulhatott volna, egy sûrû bozótos helyen húzta meg magát, ahol a bokroknak és cserjéknek összefonódása egy rejtett zugot, szinte kunyhót alkotott. Ezen a helyen töltötte imádságba és az égiek szemléletébe merülve a nagyböjt idejét. Se nem evett, se nem ivott, mindössze az egyik kenyér felét fogyasztotta el. Itt talált rá jó embere, amikor nagycsütörtökön érte ment, s látta, hogy az egyik kenyér szegetlenül maradt, a másiknak pedig csak a fele hiányzik. Általános volt a vélemény, hogy azt a darab kenyeret is csak az áldott Krisztus böjtje iránti tiszteletbôl ette meg. Krisztus ugyanis negyven nap és negyven éjjel böjtölt, és egyáltalán nem vett magához földi táplálékot. Szent Ferenc, bár követte Krisztus példáját, azzal a darab kenyérrel ûzte el magától a hiúság ördögét.

Késôbb e csodálatos önmegtartóztatás színhelyén Isten számos csodát mûvelt Szent Ferenc érdemeiért, s ezért az emberek házakat kezdtek építeni a szigeten, és odajöttek lakni. Rövid idô alatt népes városka emelkedett, s épült benne kolostor is a barátoknak, amit a Sziget monostorának neveztek el. A városka férfiai és asszonyai még ma is nagy tisztelettel és kegyelettel ôrzik azt a helyet, ahol Szent Ferenc a nagyböjtöt tartotta.

Krisztus dicséretére. Amen.


8. Szent Ferenc megmagyarázza Leó testvérnek, miben áll a tökéletes boldogság

Egy alkalommal Szent Ferenc Leó testvér[19] társaságában Perugiából jövet az Angyalos Boldogasszony kolostora felé tartott. Kemény tél volt, úgyhogy az Isten hidege majd megvette ôket. Egyszer csak Szent Ferenc odaszólt Leó testvérnek, aki egy kicsivel elôtte ballagott, és azt mondta neki:

-- Leó testvér, bár a kisebb testvérek életének és jámborságának példája az egész földön a lelkek épülésére szolgálna is, mindazonáltal írd és szorgosan jegyezd föl, nem ebben van a tökéletes boldogság.

Tovább haladva, Szent Ferenc másodszor is szólította ôt:

-- Leó testvér, ha kisebb testvérünk visszaadná is szeme világát a vakoknak, meggyógyítaná a sántákat, kiûzné az ördögöket, hallókká tenné a süketeket és járókká a bénákat, megszólítatná a némákat, s ami még nagyobb dolog, feltámasztaná a négynapos halottakat; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

Ismét tovább haladva valamicskét, Szent Ferenc hangosan fölkiáltott:

-- Ó, Leó testvér, bár kisebb testvérünk jártas lenne minden nyelvben, kisujjában volna minden tudomány és betéve ismerné az írásokat úgy, hogy jövendölni tudna, s nemcsak a jövôt tudná megfejteni, hanem megmondaná a lélek legrejtettebb titkait is; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

S még egy kicsit tovább menve, Szent Ferenc ismét erôsen kiáltott:

-- Ó, Leó testvér, Isten Juhocskája, szóljon bár a kisebb testvér az angyalok nyelvén, ismerje a csillagok járását és a gyógyfüvek erejét, tárjanak föl elôtte a föld minden kincsei, s ismerje bár a madaraknak és halaknak és minden teremtett állatoknak fajtáit és az embereknek és a fáknak és a köveknek és a gyökereknek és a vizeknek természetét; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

És még egy darab utat megtéve, újból fennhangon szólt Szent Ferenc:

-- Ó, Leó testvér, bár kisebb testvérünk oly jól tudjon prédikálni, hogy az összes hitetleneket Jézus Krisztus hitére térítené; írd, hogy nem ebben van a tökéletes boldogság.

Már jó hét mérföldnyi úton tartott ez a beszéd, amikor végre Leó testvér nagy álmélkodással megkérdezte Szent Ferencet, így szólván hozzá:

-- Atyám, kérlek téged az Isten nevében, mondd meg tehát, miben van a tökéletes boldogság?

Szent Ferenc akkor így felelt meg neki:

-- Amikor mi csuromvizesen az esôtál és összefagyva a hidegtôl, mocskosan a sártól és elcsigázva az éhségtôl, elérjük majd az Angyalos Boldogasszony kolostorát, s kopogunk a kapun, és a kapus mérgesen kinéz és megkérdezi: ,,Kik vagytok?'', mi meg azt feleljük: ,,Ketten a ti testvéreitek közül'', ô pedig így válaszol: ,,Hazudtok, közönséges csavargók vagytok, akik tekeregve a világon becsapjátok az embereket, és elorozzátok az alamizsnát a szegények elôl, takarodjatok innen'', és nem nyitja ki nekünk a kaput, hanem kint hagy ácsorogni a hóban és a lucsokban, dideregve és éhezve a késô éjszakában. Akkor, ha mindezeket a bántalmakat, ha mindezt a durvaságot és megaláztatást türelmesen, fölindulás és zúgolódás nélkül elviseljük, sôt alázattal és szeretettel azt gondoljuk magunkban, hogy az a kapus csakugyan jól ismer bennünket, és Isten adja a szót ajkára ellenünk; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

-- Aztán ha mi mégis tovább kopogtatunk, s ô dühösen kijön, és ránk rivall: ,,Pusztuljatok innen, hitvány gazok, menjetek az ispotályba,[20] mert egy falat nem sok, de itt még annyit sem kaptok, és ide ugyan be nem teszitek a lábatokat''; ha mi ezt is nyugalommal, sôt derûs lélekkel és szelíd szeretettel eltûrjük; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

-- Ám ha mi az éhségtôl és a hidegtôl sarkallva meg az éjszakának zordságától kényszerítve, mégis újból bezörgetünk, és esedezve kiáltozunk, és az Isten szerelmére kérjük, hogy nyisson ki nekünk, és bocsásson be bennünket, ô pedig fölháborodva így szól: ,,Semmirekellô gazemberek ezek, de majd megfizetek nekik érdemük szerint'', és kijön egy görcsös bottal, megragad minket a csuklyánknál fogva, és leteper a földre, és alaposan meghemperget a hóban, és jól agyba-fôbe ver a bot boldogabbik végével; ha mindezeket mi békességgel és örömmel viseljük, az áldott Krisztus szenvedéseire gondolva, hogy iránta való szeretetbôl el kell tûrnünk a bántalmakat; ó, Leó testvér, írd: ebben áll a tökéletes boldogság.

-- Most pedig Leó testvér, halld a végsô tanulságot! A Szentlélek mindazon kegyelmei és ajándékai közül, amelyekkel Isten az ô szeretteit elhalmozza, a legnagyobb adomány, ha önmagunkat le tudjuk gyôzni, és készek vagyunk Krisztus szeretetéért elviselni minden bántalmat és méltánytalanságot, minden igazságtalanságot és kellemetlenséget. Mert Isten többi ajándékával nem dicsekedhetünk, mivelhogy nem a miénk, hanem Istené; amint az Apostol mondja: Mid van, amit nem Istentôl kaptál? S ha tôle kaptad, mit dicsekszel vele, mintha a magadé volna? De a nyomorúság és megpróbáltatás keresztjében bátran dicsekedhetünk, mert ez a mienk; ezért mondja az Apostol: Nem akarok másban dicsekedni, csak a mi Urunk Jézus Krisztus keresztjében.

Akinek tisztelet és dicsôség adassék, mindörökkön örökké. Amen.


9. Szent Ferenc Leó testvérrel breviárium nélkül mond zsolozsmát

A szerzetesi élet kezdetén történt még, hogy Szent Ferenc Leó testvérrel egyszer egy olyan kolostorban tartózkodott, ahol nem volt imakönyvük, amelybôl a szent zsolozsmát elmondhatták volna. Amikor tehát eljött a hajnali imádság[21] ideje, Szent Ferenc így szólt Leó testvérhez: -- Kedvesem, nincs breviáriumunk, amelybôl elvégezhetnénk a zsolozsmát. Ám hogy az idôt mégis Isten dicséretével töltsük, majd én mindig elôre mondom a szöveget, te pedig úgy felelgetsz rá, ahogy megszabom neked. Én például azt fogom mondani: ,,Ó, fráter Ferenc, oly sok gonoszt cselekedtél, és annyi bûnt követtél el a világban, hogy méltó vagy a pokolra'', te pedig ezt fogod felelni rá: ,,Szent igaz, megérdemled, hogy a pokol fenekére kerülj''. -- Leó testvér angyali ártatlansággal válaszolta: -- Szívesen, Atyám, kezdd el Isten nevében.

Szent Ferenc rákezdett az elsô versre: -- Ó, fráter Ferenc, oly sok gonoszat cselekedtél, és annyi bûnt követtél el, hogy méltó vagy a pokolra. -- Leó testvér pedig így folytatta: -- Isten annyi jót visz véghez általad, hogy egyenest a mennyországba fogsz jutni. -- Erre Szent Ferenc megszólalt: -- Ne így, Leó testvér, hanem amikor azt mondom: ,,Ó, fráter Ferenc, annyi gonosz dolgot mûveltél Isten ellen, hogy méltó vagy átkára'', akkor te ezt feleld: ,,Valóban méltó vagy arra, hogy az átkozottak közé kerülj.'' -- Mire Leó testvér: -- Úgy lesz Atyám, ahogy kívánod.

Akkor Szent Ferenc könnyeit hullatva, mellét verve és föl-föl sóhajtozva így imádkozott: Ó, Uram, ég és föld Istene, annyi gonoszságot és oly sok bûnt követtem el ellened, hogy teljességgel méltó vagyok a kárhozatra. -- Leó testvér pedig ezt vágta rá: -- Ó, Ferenc testvér, Isten úgy megszentel, hogy az áldottak közt is kiváltképpen áldott leszel. -- Szent Ferenc meglepôdött, hogy Leó testvér épp az ellenkezôjét feleli annak, mint amit elébe adott neki, azért így intette meg: -- Miért nem felelsz úgy, ahogy meghagytam neked? A szent engedelmesség nevében parancsolom, úgy válaszolj, ahogy elôírom. Azt fogom most mondani: ,,Ó, fráter Ferenc, te szerencsétlen, azt képzeled, hogy irgalmat találsz Istennél, holott annyit vétkeztél a könyörület Atyja és a vigasztalás Istene ellen, hogy nem számíthatsz irgalomra.'' És te báránykám, Leó testvér, ezt fogod felelni: ,,Semmi esetre sem vagy méltó Isten irgalmára.'' -- Ám amikor Szent Ferenc befejezte mondókáját, Leó testvér mindig csak így felelt: -- Isten, a mi Atyánk, akinek végtelen irgalma meghaladja bûneidet, megkönyörül rajtad, és irgalmát kegyelmével tetézi.

Erre a feleletre Szent Ferenc gyöngéd nehezteléssel és mérsékelt haraggal kérdôre vonta Leó testvért: -- Hogyan merészeltél az engedelmesség ellen véteni, és mindannyiszor az ellenkezôjét mondani annak, amit parancsoltam neked? -- Mire Leó testvér tisztelettudóan és alázatosan így válaszolt: -- Isten a tanúm, Atyám, hogy mindannyiszor eltökéltem szívemben, hogy utánad mondom, amit kívánsz. Isten azonban aszerint adja számba a szavakat, ahogy Neki tetszik, nem ahogy nekem.

Ezen igen csodálkozott Szent Ferenc, ám azért így szólt Leó testvérhez: -- Mégis arra kérlek szeretettel, most az egyszer úgy felelj, ahogy mondtam neked. -- Mire Leó testvér: Mondd, Isten nevében, mert ezúttal valóban úgy fogok felelni, ahogy te akarod. -- Szent Ferenc akkor zokogva megismételte az elôbbi mondatot: -- Ó, fráter Ferenc, te szerencsétlen, azt képzeled, hogy irgalmat találsz Istennél... -- És Leó testvér nyomban így folytatta: -- De még mennyire! Sôt nagy kegyelmet is nyersz Istentôl, fölmagasztal és megdicsôít téged, mert aki magát megalázza, fölmagasztaltatik. Én csak ezt mondhatom, mert Isten adja ajkamra a szavakat.

Ily módon, ebben az alázatos versengésben, sok sírással és sok lelki vigasztalással virrasztottak egész napkeltéig.

Krisztus dicséretére. Amen.


10. Masseo testvér próbára teszi Szent Ferenc alázatosságát

Egy idôben Szent Ferenc Masseo testvérrel[22] a Porziuncoláról nevezett kolostorban lakott. Masseo szerény és nagyon szent életû testvér volt, gyönyörûen tudott a jó Istenrôl beszélni, s ezért Szent Ferenc igen-igen szerette ôt.

Egyik nap, amikor Szent Ferenc imádsága végeztével elôjött az erdôbôl, az erdôszélen elébe toppant Masseo testvér, s próbára akarván tenni alázatosságát, szinte szemrehányó hangon szólította meg ôt: -- Miért éppen téged? Miért éppen téged! Miért éppen téged? -- Szent Ferenc megkérdezte: -- Mit akarsz ezzel mondani? -- Azt akarom mondani -- felelte Masseo testvér --, miért éppen téged követ az egész világ? Miért van az, hogy mindenki látni és hallani kíván téged, s kész engedelmeskedni neked? Hiszen nem vagy szép férfi, nincs valami nagy mûveltséged, s még csak nemes ember se vagy. Honnan van hát az, hogy az egész világ utánad megy?

Amikor Szent Ferenc megértette a kérdést, szívét öröm töltötte el, arcát égre emelte, és sokáig állt így, Istenhez szárnyaló lélekkel. Majd pedig magához térvén, letérdelt, és hálát zengett az Úrnak. Azután fordult Masseo testvérhez, s túláradó indulattal így adta meg a választ:

-- Akarod tudni, miért utánam? Akarod tudni, miért éppen utánam? Akarod hát tudni, hogy miért éppen utánam jön az egész világ? Ezt én a Magasságbéli tekintetének köszönhetem, amely számon tartja a jókat és a gonoszokat. Minthogy azok a szentséges szemek a bûnösök közt sem találtak nálam hitványabb, gyarlóbb és galádabb bûnöst; s minthogy Isten a szándékában lévô csodálatos mûvének megvalósításához nem lelt nyomorultabb teremtményt a földkerekségen; éppen ezért választott ki engem, hogy megszégyenítse a világ nemességét és hatalmasságát és erejét és szépségét és bölcsességét; s ezáltal nyilvánvalóvá tegye, hogy minden erô és minden jóság egyedül tôle való, nem pedig a teremtménytôl; s hogy senki se dicsekedhessék színe elôtt, aki pedig dicsekszik, dicsekedjék az Úrban, akié minden tisztelet és dicsôség örökkön örökké.

Erre a heves érzelemmel adott válaszra nagyon megilletôdött Masseo testvér, és teljességgel megbizonyosodott arról, hogy Szent Ferenc lelkében igen mélyen gyökerezik az igazi alázatosság.

Krisztus dicséretére. Amen.


11. Szent Ferenc és Masseo testvér Sienába megy

Történt egy napon, hogy Szent Ferenc Masseo testvérrel az országutat rótta, és Masseo testvér valamicskét elôtte ballagott. Egyszer csak egy hármas úthoz értek, ahol az egyik elágazás Firenzébe, a másik Sienába, a harmadik meg Arezzóba vezetett. Masseo testvér tanácstalanul megállt, és hátra szólt Szent Ferencnek: -- Atyám, nekünk melyik úton kell mennünk? -- Azon -- felelte a szent --, amelyiken Isten akarja, hogy menjünk. -- De mibôl tudjuk meg Isten akaratát? -- kérdezte ismét Masseo testvér. -- Abból a jelbôl, amit ad nekünk -- felelte Szent Ferenc, majd így folytatta: -- Ezért a szent engedelmesség nevében parancsolom, hogy ott helyben kezdjél forogni, ahogy a gyermekek szoktak játék közben, s addig meg ne állj, amíg nem mondom, hogy elég.

Masseo testvér elkezdett forogni, s csakhamar oly sebesen pörgött, hogy elszédült és elesett. De nyomban fölállt, és folytatta a forgást, mert Szent Ferenc nem mondott még ,,állj''-t, ô pedig híven ragaszkodott a szent engedelmességhez. Éppen amikor ismét javában pörgött, odakiáltott neki Szent Ferenc: -- Állj és ne mozdulj! -- Ahogy megállt, Szent Ferenc megkérdezte tôle: -- Milyen irányban nézel most? -- Ô pedig: -- Siena felé. -- Ez tehát az irány, amerre Isten akarja, hogy menjünk -- fejezte be Szent Ferenc. Elindultak hát a Sienába vezetô úton, s közben Masseo testvér kissé furcsállotta magában, hogy Szent Ferenc az arra haladó világiak szeme láttára úgy bánt vele, mint valami gyermekkel. Mindazonáltal az iránta való tiszteletbôl nem mert semmit sem szólni.

Amikor aztán Sienához közeledtek, minthogy közben híre futott már jövetelüknek, a polgárok elébük siettek, vállukra kapták és úgy vitték ôket nagy ájtatosan egészen a püspökségig, hogy egy lépést sem kellett tenniük. Éppen abban az órában történt, hogy néhány sienai polgár összeverekedett egymással, s a csetepatéban már két ember életét is vesztette. Szent Ferenc azonnal odament, s a lelkükre beszélt, mégpedig oly meggyôzôen és hatásosan, hogy a hadakozók békét kötöttek, és a legnagyobb egyetértésben távoztak. Amikor Siena püspöke értesült Szent Ferenc áldásos közbenjárásáról, mindjárt meghívta palotájába, nagy tisztelettel fogadta, s vendégül látta éjszakára is. Másnap reggel Szent Ferenc, az alázatosság mintaképe, aki cselekedeteiben sohasem a saját, hanem mindig az Isten dicsôségét kereste, jó korán fölkelt társával együtt, és a püspök tudta nélkül útra kelt.

Fráter Masseo pedig, ballagtukban, méltatlankodva így dohogott magában: ,,Mit csinál ez a jó ember? Tegnap engem, mint egy gyereket megforgatott, ma meg a püspöktôl, aki annyira megtisztelt bennünket, még csak el sem búcsúzott, úgy távozott.'' Úgy vélte, hogy Szent Ferenc helytelenül viselkedett. Késôbb azonban égi sugallatra magába szállt, és így korholta magát: ,,Fráter Masseo, elbizakodottságodban isteni cselekedetek fölött ítélkezel, minôsíthetetlen vakmerôséged méltóvá tett a pokol tüzére. Szent Ferenc tegnap olyan szent dolgot cselekedett, hogy ha Isten angyala vitte volna véghez, akkor sem keltene nagyobb csodálatot. Miért is ha azt parancsolná neked, hogy köveket hajigálj, azt is meg kellene tenned, mivel amit az országúton tett, azt isteni rendelésbôl tette. Kitûnik az eredménybôl, mert ha nem békíti ki egymással a hadakozókat, nemcsak tôr által test szerint haltak volna meg sokan, hanem az ördög a lelküket is a pokolra hurcolta volna. Mérhetetlenül ostoba vagy tehát, hogy azon méltatlankodsz, ami nyilvánvalóan Isten akaratából történt.''

Mindezeket a dolgokat, amiket útközben szívében forgatott, Isten kinyilvánította Szent Ferencnek. Ezért meggyorsítva lépteit, utolérte Masseo testvért, s így szólt hozzá: -- Amiken most gondolkodsz, jól vésd elmédbe, mert jók és hasznosak, ugyanis Istentôl valók. Korábbi zúgolódásod azonban vak, hiú és öntelt volt, az ördög ültette azt a szívedbe. -- Masseo testvér akkor meggyôzôdött róla, hogy Szent Ferenc ismeri szívének rejtett titkait, és az is világossá vált elôtte, hogy a szent atyát mindenben az isteni bölcsesség lelke irányítja.

Krisztus dicsôségére. Amen.


12. Szent Ferenc meg akarja alázni Masseo testvért

Nehogy az Istentôl nyert sok kegyelem és egyéb ajándék miatt Masseo testvért a hiú önteltség kerítse hatalmába, Szent Ferenc meg akarta ôt alázni, hogy az alázatosság gyakorlása által fokról fokra fejlôdjenek erényei. Ezért egy alkalommal, amikor elsô, igazán szent társaival, köztük Masseo testvérrel egy remetekolostorban tartózkodott, mindnyájuk jelenlétében így szólt hozzá: -- Ó, Masseo testvér, társaid az elmélkedés és az imádság különleges ajándékával vannak megáldva, te pedig a prédikálás adományát kaptad Istentôl, hogy az ô szavát hirdesd a nép épülésére. Azért hogy ôk zavartalanul a szemlélôdésnek szentelhessék magukat, azt akarom, hogy te lásd el a kapus, az alamizsnaosztó és a szakács tisztségét. Úgyhogy mikor a többiek étkeznek, akkor te a kolostor kapuján kívül egyél, hogy akik hozzánk jönnek, még mielôtt kopogtatnának, általad az Isten szavának vigasztalásában részesüljenek, s így a többiek közül senkinek se kelljen kimenni a kapuhoz. A szent engedelmesség nevében kötelezlek erre.

Masseo testvér erre lehúzta csuklyáját, meghajtotta fejét, alázatosan így fogadta a parancsot. S már jó néhány napja ellátta a kapus, az alamizsnás és a szakács hármas teendôjét, amikor testvérei, ezek az Istentôl megvilágosult lelkek emiatt heves lelkifurdalást éreztek. Meggondolván, hogy Masseo testvér épp oly tökéletes, sôt talán tökéletesebb is, mint ôk, s mégis a kolostor minden gondját neki kell viselnie, ôk pedig nem veszik ki részüket a fáradságból. Ezért közös elhatározásból Szent Ferenc Atyához fordultak, s kérték, ossza szét köztük a teendôket, mert lelkiismeretük semmiképp sem tudja elviselni, hogy minden teher Masseo testvérre nehezedjék. Miután Szent Ferenc meghallgatta ôket, elfogadta ajánlatukat, és engedett kérésüknek. Odahívta tehát Masseo testvért, és így szólt hozzá: -- Masseo testvér, társaid részt akarnak vállalni azokból a munkákból, amelyeket egyedül rád bíztam. Azt akarom tehát, hogy osztozzatok a feladatokon. -- Masseo testvér szelíd alázattal felelte: -- Atyám, bármit parancsolsz, úgy fogadom, mint Isten akaratát.

Meggyôzôdvén a testvérek egymás iránti szeretetérôl és Masseo testvér alázatáról, Szent Ferenc csodálatosan szép prédikációt mondott nekik a szent alázatosságról. Különösen lelkükbe vésve azt a tanítást, hogy minél több kegyelmet és minél több ajándékot kapunk Istentôl, annál alázatosabbnak kell lennünk. Alázatosság nélkül ugyanis semmiféle erény nem kedves Isten elôtt. Befejezve szentbeszédét, Szent Ferenc nagy szeretettel osztotta föl köztük a tisztségeket.

Krisztus dicséretére. Amen.


13. Szent Ferenc Masseo testvér társaságában lelkesen magasztalja a szent szegénységet

Krisztus csodálatra méltó szolgája és hûséges követôje, Szent Ferenc Atyánk mindenben tökéletesen Mesteréhez akart hasonlítani. Ezért, mint az Üdvözítô, aki az evangélium elbeszélése szerint kettesével küldte elôre tanítványait azokba a városokba, ahová menni készült, Szent Ferenc is párosával küldte tizenkét társát Isten szavának hirdetésére. Miután kijelölte nekik, hogy a világ mely tájaira menjenek, ô maga Masseo testvér társaságában Franciaország felé vette útját.

Egyik nap szörnyû éhesen érkeztek valamely városkába, ezért a regula elôírása szerint Isten nevében elmentek koldulni, még pedig Szent Ferenc a város egyik részébe indult, Masseo testvér meg a másik részét járta végig. Tudnunk kell, hogy Szent Ferenc apró termetû, vézna emberke volt, akit az idegenek hitvány kis koldusnak néztek, és semmibe se vettek, ezért csak néhány darabka maradék száraz kenyeret sikerült összekoldulnia. Masseo testvér ellenben, aki magas termetû és szép alkatú férfi volt, jó nagy darab kenyereket kapott, köztük még szegetleneket is. Miután eleget koldultak, a városon kívül egy szép kis forrásnál találkoztak; még egy széles kôlapot is találtak ott, amelyen elhelyezték az összeszedett alamizsnát. Amikor Szent Ferenc meglátta, hogy Masseo testvér sokkal több, sokkal nagyobb és sokkal szebb kenyereket kapott, ôszintén megörült, és örömében fölkiáltott: -- Ó, Masseo testvér, igazán nem vagyunk méltók ilyen tömérdek sok kincsre. -- S miután még vagy háromszor elismételte e szavakat, Masseo testvér is megszólalt: -- Atyám, hogy beszélhetsz kincsekrôl, amikor akkora itt a szegénység, hogy még a legszükségesebbeknek is híjával vagyunk. Nincsen abroszunk, sem késünk, sem tányérunk, sem tálunk, nincs itt se ház, se asztal, se szolga, se szolgálólány. -- Azt válaszolta Szent Ferenc: -- Éppen ez az, amit én fölbecsülhetetlen kincsnek tartok, mert ami itt van elôttünk, azt nem emberi kéz, hanem az isteni Gondviselés készítette elô számunkra. Nézd az összegyûlt kenyereket, a gyönyörû szép kôasztalt és a kristálytiszta forrást. Azért azt kívánom, hogy ennek a szent szegénységnek nemes kincsét, amit maga az Úr szolgál föl nekünk, megszerettesse velünk egész szívünkbôl. -- Ezek után elmondták az asztali áldást, éhségüket kenyérrel, szomjukat forrásvízzel csillapították, és így fölfrissülve fölkerekedtek, hogy Franciaország felé folytassák útjukat.

Útközben egy templomhoz értek, s Szent Ferenc azt mondta társának: -- Menjünk be, és imádkozzunk egy kicsit. -- A templomban Szent Ferenc az oltár mögé húzódott, és imádságba merült. Az Istennel való beszélgetés közben a Szentlélek akkora szeretetre gyújtotta szívét a szent szegénység iránt, hogy arca tûzben égett, félig nyitva maradt szájából pedig, úgy látszott, eleven lángnyelvek csapnak ki. A szeretet hevétôl egészen átjárva közeledett társához, és lihegve szólt: -- A, a, a,[23] Masseo testvér, add át magadat az égi tûznek. -- Ezt háromszor mondta, harmadszorra szájának fuvallatával Masseo testvért magasba emelte, s maga elôtt egy jó lándzsahossznyira hajította. Masseo testvér egészen elámult, s mint késôbb elmesélte társainak, amikor Szent Ferenc leheletével a levegôbe emelte, bensejében oly nagy édességet érzett, és a Szentlélek akkora örömmel töltötte el szívét, mint még soha életében.

Ezek után azt mondta Szent Ferenc: -- Drága társam, menjünk most Szent Péterhez és Szent Pálhoz, s könyörögjünk hozzájuk, hogy közbenjárásukkal segítsenek megszerezni a szentséges szegénység mérhetetlen kincsét. Mert valóban olyan óriási érték, hogy gyarló mivoltunkban nem is vagyunk méltók elnyerésére. Ez az az égi erény, amely által minden földi és mulandó dolgot lábbal taposhatunk. Általa a lélek, minden nyûgét lerázva, szabadon egyesülhet örökkévaló Istenével. Ez teszi a lelket képessé arra, hogy még itt a földön az égiekkel érintkezhessen. A szegénység kísérte Krisztust a kereszt magaslatára, Krisztussal temettetett el, Krisztussal föltámadott, és Krisztussal a mennybe szállt. Ez biztosítja itt a földön a lelkeknek azt a könnyedséget, hogy az égbe emelkedjenek, mert két fegyverrel rendelkezik, az alázattal és a szeretettel. Kérjük azért Krisztus apostolait, akik ennek az evangéliumi igazgyöngynek tökéletesen birtokában voltak, nyerjék el számunkra a mi Urunk Jézus Krisztustól a kegyelmet, hogy az ô végtelen irgalmából az evangéliumi szegénységnek igazi szerelmesei, hû megtartói és alázatos követéi lehessünk.

Ilyen buzgó beszéd közben érkeztek Rómába, és egyenesen Szent Péter templomába siettek. Szent Ferenc a bazilika egyik sarkába, Masseo testvér meg a másikba vonult vissza. Hosszasan, mély áhítattal és sûrû könnyek közt imádkoztak, amikor egyszer csak Szent Ferencnek nagy fényességében megjelent Péter és Pál apostol, és e szavakkal fordult hozzá: -- Mivelhogy azt kéred és azt kívánod, hogy megtarthasd, amit Krisztus és apostolai megtartottak, a mi Urunk Jézus Krisztus üzeni általunk, hogy könyörgésedet meghallgatta, és Isten teljesen átengedi neked és követôidnek a szent szegénység kincsét. És ugyancsak az ô nevében adjuk hírül neked, hogy mindazok, akik követik példádat a szegénységben, biztosak lehetnek üdvösségükben, s veled együtt megáldja ôket az Úr.

Amint ezt elmondták, eltûntek, Szent Ferenc pedig nagy lelki vigasszal fejezte be imádságát. Majd fölkelt, odament társához, s miután megtudta, hogy Masseo testvér nem látta és nem hallotta az apostolokat, elmondta neki, hogyan jelentek meg, és mit mondtak neki. E fölött való örömükben elhatározták, hogy lemondanak a franciaországi útról, és visszatérnek Spoleto völgyébe.

Krisztus dicséretére. Amen.


14. Szent Ferenc társaival Krisztusról beszélget

A szerzetesi élet kezdetén Szent Ferenc egyszer összehívta a testvéreket, hogy Krisztusról beszélgessen velük. Szent buzgalmában megparancsolta egyiküknek, hogy Isten nevében mondja el mindazt Istenrôl, amit a Szentlélek sugalmaz neki. A testvér engedelmeskedett, s csodálatosan kezdett beszélni Istenrôl. Szent Ferenc nemsokára csöndre intette, s egy másik testvérnek adta át a szót, aki szintén igen okosan szónokolt. Majd ezt is csöndre intette, s egy harmadik testvért szólított beszédre, aki oly mély értelemmel fejtegette Isten misztériumát, hogy Szent Ferenc meggyôzôdhetett róla: belôle, miként az elôzô kettôbôl is a Szentlélek szólt.

És ennek bizonysága volt az is, hogy beszélgetésük közben egyszer csak megjelent körükben az áldott Krisztus gyönyörû ifjú képében. Megáldotta ôket, és annyi édességgel töltötte el szívüket, hogy mindnyájan elragadtatásba estek, holttestként a földre zuhantak, és mit sem észleltek ebbôl a világból. Mikor némi idô elteltével magukhoz tértek, azt mondta nekik Szent Ferenc:

-- Drága testvéreim, adjatok hálát az Úristennek, aki az együgyûek szája által akarja föltárni az isteni bölcsesség titkait. Ô az, aki megnyitja a némák ajkát, és az ügyefogyottak nyelvére adja a bölcsesség igéit.

Az ô dicsôségére. Amen.


15. Szent Ferenc meghívja Szent Klárát ebédre

Szent Ferenc, amikor Assisiben tartózkodott, gyakran meglátogatta Szent Klárát,[24] hogy üdvös tanácsokat adjon neki. Szent Klára nagyon szeretett volna egyszer együtt ebédelni vele, s bár sokszor kérte erre, Szent Ferenc nem akarta teljesíteni kívánságát. Azért a testvérek, akik hallottak Szent Klára óhajáról, azt mondták Szent Ferencnek: -- Atyánk, úgy gondoljuk, túlzott szigorúságod nem fér össze a krisztusi szeretettel, hogy Klára nôvért, ezt az Isten elôtt kedves, szent életû szüzet nem hallgatod meg ilyen csekély dologban, hogy egyszer veled együtt ülhessen asztalhoz. Különösen méltánytalan ez, ha meggondolod, hogy a te tanácsodra mondott le a világ minden pompájáról. Úgyhogy ha valami nagyobb kegyet kérne tôled, nem ilyen apróságot, azt is meg kellene adnod lelki leányodnak. -- Szent Ferenc erre megkérdezte: -- Hát valóban úgy gondoljátok, hogy teljesítsem kívánságát? -- Társai meg így feleltek: -- Igen, Atyánk, méltó dolog, hogy megszerezd neki ezt az örömet. -- Akkor Szent Ferenc így szólt: Ha ti úgy gondoljátok, én sem ellenzem. S hogy még nagyobb örömet szerezzek neki, azt akarom, hogy az étkezés az Angyalos Boldogasszony rendházában folyjék le. Minthogy már régóta elzárkózva él San Damiano-kolostorban, bizonyára kedvére lesz, ha viszontláthatja a Boldogasszony hajlékát, ahol haját levágatva Krisztus jegyese lett. Ott fogunk tehát Isten nevében közösen ebédelni.

Amikor elérkezett a tervezett ebéd napja, Szent Klára egyik társnôjével elhagyta kolostorát, és Szent Ferenc társai kíséretében lement az Angyalos Boldogasszonyhoz. A Madonna oltára elôtt, ahol egykor Szent Ferenc lenyírta haját, és fátyollal borította be fejét, ájtatosan köszöntötte Isten Anyját. Aztán amíg el nem jött az ebéd ideje, a testvérek végigvezették ôt a kolostorban; közben Szent Ferenc, ahogy szokta, a puszta földre teríttetett. -- Amikor pedig jelt adtak az ebédre, egymás mellé ült Szent Ferenc és Szent Klára, azután helyet foglalt Szent Ferenc egyik társa Szent Klára kísérôjével, majd a többi testvér is nagy alázatosan elhelyezkedett a terítéknél. Elsô fogásként Szent Ferenc Istenrôl kezdett beszélni, méghozzá oly gyöngéden, oly magasztosan, oly felemelôen, hogy az isteni kegyelem nagy bôsége szállt le rájuk, és mindnyájan elragadtatásba estek.

Amint önkívületben kezüket és tekintetüket égre emelve ültek, Assisi és Bettona és az egész környék lakosai úgy látták, mintha az Angyalos Boldogasszony, a kolostor meg az akkor mellette elterülô erdô kigyulladt volna, és mindent: a templomot, a kolostort, az erdôt pusztító tûz emésztené. Ezért az assisibeliek nagy sietve rohantak tüzet oltani, mert biztosra vették, hogy ott minden lángokban áll. Mikor azonban odaértek, s tüzet sehol sem találtak, bementek a kolostorba, s akkor néztek csak nagyot, amikor látták, hogy Szent Ferenc Szent Klárával és társaival az asztal körül ül Istenben elragadtatva. Ebbôl világosan megértették, hogy nem földi, hanem mennyei tüzet láttak, amit Isten csodálatos módon azért gyújtott, hogy láthatóvá tegye az égô isteni szeretetet, amelytôl ezek a jámbor barátok és szent nôvérek lángoltak. Eltûnôdve ezen mélyen meghatódtak és lelkiekben épülve távoztak.

Amikor aztán jó sokára Szent Ferenc Szent Klárával és társaival együtt magához tért, úgy érezték, hogy a lelki táplálék által megerôsödtek, és ezért már nem sokat törôdtek a földi étellel. Így végzôdvén az áldott ebéd, Szent Klára kíséretével visszatért Szent Damján-kolostorba. A nôvérek, amikor meglátták, nagyon megörültek, mert már attól tartottak, hogy Szent Ferenc esetleg egy másik kolostor kormányzására rendelte. Mint ahogy korábban Ágnes nôvért, Szent Klára húgát a firenzei Monticelli-kolostor apátnôjévé tette meg. És emlékeztek arra is, hogy Szent Ferenc néhányszor figyelmeztette Szent Klárát: -- Légy készen, hogy ha szükséges, másik kolostorba küldhesselek. -- Amire ô, a szent engedelmesség leánya csak annyit felelt: -- Atyám, mindig készen vagyok, hogy odamenjek, ahová küldesz. -- Ezért örültek hát a nôvérek annyira, hogy viszontlátták, és Szent Klárát is nagy megnyugvás töltötte el köztük.

Krisztus dicséretére. Amen.


16. Szent Ferenc a madaraknak prédikál

Jézus Krisztus alázatos szolgáját, Szent Ferencet nem sokkal megtérése után, mikor már jó néhány társat gyûjtött és vett föl a szerzetbe, az a probléma foglalkoztatta, mit kell tennie: kizárólag a szemlélôdésnek szentelje-e magát, vagy olykor-olykor prédikáljon is? Nyugtalanul vágyott arra, hogy megtudhassa ebben a kérdésben Isten akaratát. Mivel azonban alázatossága nem engedte, hogy önmagában és imádságában bízzék, elhatározta, hogy mások imája révén fogja kifürkészni Isten szándékát.

Magához hívta tehát Masseo testvért, és ezt a megbízást adta neki: -- Fiacskám, menj el Klára nôvérhez, és mondd meg nevemben: legjámborabb társnôivel könyörögjön Istenhez, hogy kegyesen mutassa meg nekem, mi lenne jobb, ha prédikálnék is olykor-olykor, vagy ha egyedül csak az imádságnak élnék. Aztán menj el Szilveszter testvérhez s ugyanezt mondd el neki is. -- Ez volt az a Szilveszter, aki még világi pap korában Szent Ferenc szájából aranykeresztet látott kinôni, amelynek csúcsa az eget érte, szárai pedig átfogták a földet. Olyan jámbor és szent életû szerzetes lett, hogy minden kérését teljesítette Isten, sôt nemegyszer beszélgetett magával az Úrral. Szent Ferenc nagyon megbízott benne.

Elindult Masseo testvér, és Szent Ferenc utasításának megfelelôen elôbb Szent Kláránál, azután meg Szilveszter testvérnél járt. Szilveszter testvér megértvén a kérdést, nyomban imádságba mélyedt, s hamarosan meg is kapta a választ, amely ekképpen szólt: -- Mondd meg Ferenc testvérnek, hogy Isten ôt nemcsak önmagáért választotta ki, hanem azért is, hogy a lelkek javán munkálkodva, sokan üdvözüljenek általa. -- Masseo testvér ezután betért Klára nôvérhez, s megtudta, hogy ô és egyik társnôje ugyanazt a feleletet kapta Istentôl, mint Szilveszter testvér. Visszament tehát Szent Ferenchez, aki nagy szeretettel fogadta, megmosta lábát, asztalt terített neki, és megvendégelte. Az étkezés után az erdôbe hívta, letérdelt elôtte, lehúzta csuklyáját, kezeit mellén keresztbe tette, és így kérdezte: -- Mit parancsol az én Uram Jézus Krisztus? Masseo testvér ekkor elmondta Szent Ferencnek, hogy mind Szilveszter testvérnek, mind pedig Szent Klárának azt adta tudtára Krisztus: -- Menj prédikálni, mert nemcsak önmagadért, hanem mások üdvösségére is téged választott ki az Úr.

Szent Ferenc megismerve Krisztus akaratát, fölállt, és nagy lelkesedéssel így szólt: -- Menjünk akkor Isten nevében. -- Maga mellé vette Masseo és Angelo testvért, ezt a két jámbor lelket, s olyan buzgalommal indultak neki, hogy nem néztek se utat, se ösvényt, és így jutottak el Cannario városkájához. Szent Ferenc itt mindjárt prédikálni kezdett a népnek, de elôbb megparancsolta a fecskéknek, hogy hallgassanak, míg el nem mondja beszédét. Azok azonnal engedelmeskedtek, ô meg olyan hévvel beszélt, hogy a férfiak és az asszonyok mindnyájan ott akarták hagyni otthonukat, hogy kövessék ôt. Szent Ferenc erre így szólt hozzájuk: -- Ne hamarkodjátok el a dolgot, maradjatok csak itt; én majd elôírom nektek, mit kell tennetek lelketek üdvéért. -- Akkor határozta el, hogy minden ember üdvösségére megalapítja a harmadik rendet.[25] Nagy lelki békében és megtérésre készen maradt ott a városka népe.

Ôk pedig nagy buzgalommal igyekeztek tovább, s amint a Cannario és Bevagna közti úton Szent Ferenc fölemelte tekintetét, észrevette, hogy az úttól nem messze a fákat óriási madársereg lepte el. Egészen elámult a madarak hihetetlen sokasága láttán, és azt mondta társainak: -- Várjatok meg itt, amíg prédikálok húgocskáimnak, a madaraknak. Letért a mezôre, odament a madarakhoz, és elkezdett beszélni a földön csipegetôkhöz, mire a fákon ülôk is mind odasereglettek, valamennyien szép csöndben várták végig a beszédet, s el nem szálltak addig, amíg Szent Ferenc áldásával égnek nem eresztette ôket. Mint késôbb Masseo testvér elmesélte a massabeli Jakab testvérnek, amikor Szent Ferenc közöttük sétált, s csuhájával súrolta, meg-megérintette a madarakat, akkor sem repült el egyik sem.

Szent Ferenc prédikációjának ez volt a lényege:

-- Húgocskáim, madarak! Ti igen sokkal tartoztok a Teremtônek, azért mindig és mindenütt kötelesek vagytok dicsérni Ôt. Mert kétszeres, sôt háromszoros ruházattal látott el benneteket; szabadságot adott nektek, oda röpülhettek, ahová akartok; megôrizte Noé bárkájában fajotokat, hogy ki ne vesszetek. Hálával tartoztok a levegôért, amelynek uraivá tett. Azután gondoljátok meg, hogy se nem vettek, se nem arattok, Isten mégis gondoskodik rólatok: inni ad a folyókból és forrásokból, menedéket nyújt a hegyekben és völgyekben, helyet biztosít a fészekrakáshoz a fák lombos ágain. Azután még fonni és szôni sem tudtok, Isten ruház föl benneteket és fiókáitokat. Jótéteményeibôl, amelyekkel elhalmozott, láthatjátok, mennyire szeret Teremtôtök. Ôrizkedjetek tehát húgocskáim, a hálátlanság bûnétôl, s azon legyetek, hogy szüntelenül áldjátok Istent.

Amint Szent Ferenc ezeket mondta nekik, a madarak tátogatni kezdték csôrüket, nyújtogatták nyakukat, rebbentgették szárnyukat, nagy tisztelettel földig hajtották fejecskéjüket, s ilyen módon: mozdulataikkal és énekükkel adták jelét, hogy gyönyörûségük telik a Szent szavaiban. Maga Szent Ferenc is velük örvendezett, elnézte sokaságukat, gyönyörködött szépségükben és változatosságukban, csodálta kedvességüket és szelídségüket, s nagy áhítattal velük együtt dicsôítette a Teremtôt.[26]

Miután befejezte prédikációját, a kereszt jelével megáldotta, és útra bocsátotta ôket. Erre az egész madársereg csodálatosan énekelve a magasba emelkedett, és a levegôben a szent kereszt jele szerint négy felé oszlott: az egyik csapat kelet, a másik nyugat felé, a harmadik csapat dél, a negyedik észak felé szállt. Azt példázták ezzel: amint Szent Ferenc, Krisztus zászlóvivôje a madaraknak prédikált, és a kereszt jelével a világ négy tája felé küldte ôket, úgy Krisztus keresztjének tanítását, Szent Ferenc által megújítva, az ô és társai közvetítésével kell szétvinni az egész világon. A testvérek pedig, akiknek a madarakhoz hasonlóan semmijük sincsen, egyedül Isten gondviselésére bízzák magukat.

Krisztus és szegényke szolgája, Ferenc dicséretére. Amen.


17. Egy barátnövendék éjnek idején meglesi Szent Ferencet

Még Szent Ferenc életében történt, hogy egy igen ártatlan és tiszta szívû fiúcskát is fölvettek a rendbe, aki annyira szûkös kolostorba került, ahol a barátok ágy hiányában a földön aludtak. Egy alkalommal ide látogatott el Szent Ferenc, s a közös esti ájtatosság után hamarosan nyugovóra tért, hogy aztán szokása szerint éjjel, amikor a testvérek már alusznak, fölkeljen imádkozni.

Az említett fiúcska pedig föltette magában: alaposan kikémleli Szent Ferenc életmódját, hogy közvetlen tapasztalatot szerezzen szentségérôl, különösen pedig, hogy megtudja, mit csinál, amikor fölkel éjszaka. S hogy az alvás miatt el ne mulassza az alkalmat, Szent Ferenc mellé feküdt, kordáját Szent Ferenc kordájához kötötte, hogy észrevegye, amikor a Szent fölkel. Szent Ferenc e mesterkedésbôl mit sem vett észre. Éjszaka azonban, amikor a testvérek mindannyian elsô álmukat aludták, Szent Ferenc fölkelt, és a kordákat összekötve találva, szép óvatosan kibogozta, nehogy megzavarja a fiúcskának álmát. Aztán magányosan kiment a kolostor melletti erdôbe, visszavonult egy kunyhóba, és imádságba merült.

Némi idô elteltével fölébredt a fiúcska is, s észrevéve, hogy kordája el van oldva, Szent Ferenc helye pedig üres, nyomban fölugrott, és keresésére indult. Mivel nyitva találta az erdôbe vezetô kis kaput, mindjárt gondolta, hogy azon ment ki Szent Ferenc. Követte tehát az erdôbe, s amikor a kunyhóhoz közeledett, élénk beszélgetés ütötte meg a fülét. Hogy kivehessen valamit a szavakból, a kunyhó nyílásához lépett, s egyszerre különös fényt látott, amely körülvette Szent Ferencet, a fényözönben megpillantotta Krisztust, Szûz Máriát, Keresztelô Szent Jánost, János Evangélistát s fölöttük az angyalok roppant seregét. Mindnyájan Szent Ferenccel beszélgettek. Amikor a fiúcska mindezt látta és hallotta, ájultan a földre zuhant.

Miután a titokzatos jelenés véget ért, s Szent Ferenc a kolostor felé tartott, belebotlott a fiúcska ájultan heverô testébe. Nagy könyörülettel, mint a jó pásztor az elveszett báránykát, karjaiba vette, és visszavitte a többiek közé. Mikor aztán késôbb megtudta a fiúcskától, hogy tanúja volt a jelenésnek, lelkére kötötte, hogy amíg ô él, senkinek el ne árulja a történteket. A fiúcska pedig gyarapodván Isten kegyelmében, és növekedvén Szent Ferenc ájtatos tiszteletében, igen derék tagjává vált a rendnek, s csak Szent Ferenc halála után mondta el a testvéreknek a szent jelenés titkát.

Krisztus dicséretére. Amen.


18. Szent Ferenc egyetemes káptalant tart Assisiben

Krisztus hûséges szolgája, Szent Ferenc egy alkalommal egyetemes káptalant tartott Assisiben, az Angyalos Boldogasszonynál, amelyre több, mint ötezer barát jött össze. Megjelent Szent Domonkos is, a prédikátorok rendjének feje és alapítója. Éppen Bolognából jövet Rómába tartott, amikor értesült róla, hogy a fráterek a Szent Ferenc által összehívott káptalanra gyülekeznek az Angyalos Boldogasszony melletti síkon. Ezért megszakította útját, hogy ô is részt vegyen rendjének hét tagjával a nagy eseményen.

Megjelent továbbá a káptalanon egy bíboros, nagy tisztelôje Szent Ferencnek, aki megjövendölte neki, hogy pápa lesz belôle, ami késôbb be is teljesedett.[27] Ez a bíboros Perugiából -- ahol akkor a pápai udvar tartózkodott -- mindennap azért ment Assisibe, hogy Szent Ferencet és a káptalanon résztvevô társait köszöntse, s egyszer énekes misét mondott, másszor meg prédikált nekik. Sokat gyarapodott lelkiekben, valahányszor meglátogatta ezt a jámbor gyülekezetet. Nagy öröme telt abban, hogy elnézhette a barátok foglalatoskodását: amint az Angyalos Boldogasszony körüli térségen negyvenes, nyolcvanas, százas csoportokban üldögélve, az egyik helyen az Örökkévalóról beszélgettek, a másik csoportban ájtatosan imádkoztak, ismét másutt a szeretet cselekedeteit gyakorolták. Mindezt oly halkan és szerényen végezték, hogy semmiféle zajt vagy lármát nem lehetett hallani. A bíboros nem gyôzött csodálkozni ezen a fegyelmezett sokaságon, könnyekig meghatva, egészen elérzékenyülve mondogatta: -- Ez valóban Krisztus lovagjainak serege és tábora.

Meg lehetett figyelni, hogy hiábavaló beszéd vagy olcsó tréfálkozás nem hangzott el köztük, hanem ahol összejöttek, ott vagy imádkoztak és zsolozsmáztak, vagy saját és jótevôik bûneit siratták, vagy a lélek tökéletesítésének útjairól beszélgettek. A mezôn gyékénybôl meg zsuppból összetákolt tetôk voltak fölállítva, ezek alatt helyezkedtek el tartományok szerint a testvérek, úgyhogy ez a káptalan a ,,gyékényes'' vagy ,,zsuppos'' káptalan néven került be a rend történetébe. Ágyuk a puszta föld volt, legföljebb egy nyaláb szalma ha jutott egyiknek-másiknak, vánkosul meg kô- és fadarabokat raktak a fejük alá. Akik látták vagy hallották ôket, nagy tisztelettel adóztak nekik, s messze földre vitték jámborságuk hírét. Ezért nemcsak Perugiából, a pápai udvarból, hanem Spoleto völgyének számos városából özönlöttek a látogatók: grófok, bárók, lovagok és más nemes emberek, meg a nép egyszerû fiai, aztán kardinálisok, püspökök, apátok és más rendbéli papok, hogy megcsodálják ezt a nagy, ájtatos és alázatos gyülekezetet, amelyhez hasonlót még nem látott a világ. Különösen pedig azért jöttek, hogy láthassák e szent népnek legszentebb atyját, aki ilyen tekintélyes zsákmányt ragadott el a világtól, ilyen jámbor nyájat terelt össze Jézus Krisztusnak, a Jó Pásztornak aklába.

Mikor pedig az egész nagykáptalan együtt volt, mindnyájuknak jóságos atyja és lelki vezére, Szent Ferenc lelkes hévvel kezdte hirdetni Isten szavát, nagy hatással tolmácsolva, amit a Szentlélek ajkára adott. Beszédének ez volt a lényege: -- Fiacskáim, nagy dolgokat fogadtunk, ám Isten még nagyobbakat helyezett számunkra kilátásba. Tartsuk meg, amit fogadtunk, és biztosan számíthatunk arra, hogy Ô teljesíti, amit ígért nekünk. Kurta e világnak gyönyörûsége, de örökké tartó a nyomában járó gyötrelem. Csekély a földi lét nyomorúsága, de határtalan a túlvilági boldogság. -- Ezeket a gondolatokat fejtegetve az Anyaszentegyház iránti engedelmességre és hódolatra intette, valamint a testvéri szeretet elmélyítésére sarkallta fiait. A továbbiakban még arra buzdította ôket: imádkozzanak az Isten népéért; legyenek béketûrôk a balsorsban és tartózkodók a jó szerencsében; vigyázzanak az angyali ártatlanságra és tisztaságra; éljenek békességben Istennel, az emberekkel és saját magukkal. Végül lelkükre kötötte, hogy szeressék és ôrizzék meg a szent szegénységet, s ehhez nyomatékosan hozzátette: -- A szent engedelmesség nevében parancsolom mindnyájatoknak, akik itt összejöttetek, hogy senki se törôdjék közületek az étellel és itallal és általában azzal, amire a testnek szüksége van. Egyedül azon legyetek, hogy Istent imádjátok és dicsérjétek, egyebekben pedig hagyatkozzatok Rá, mert Ô különösképpen gondoskodik rólatok. -- Egytôl egyig örvendezô szívvel és vidám arccal fogadták a parancsot, és amikor Szent Ferenc befejezte beszédét, mindannyian imába merültek.

Ám Szent Domonkos, aki jelen volt, és megfigyelte mindezt, furcsállotta, sôt egyenesen helytelennek tartotta Szent Ferenc parancsát, mert el sem tudta képzelni, hogyan lehessen ekkora tömeget együtt tartani anélkül, hogy valaki rendszeresen gondoskodnék ellátásukról. A Jó Pásztor, az áldott Krisztus azonban meg akarván mutatni, hogy gondja van az ô juhaira, és különösen szívén viseli szegényeinek sorsát, arra indította Perugia, Spoleto, Foligno, Spello, Assisi és a többi környezô városka lakóit, hogy vigyenek ételt és italt ennek a szent gyülekezetnek. Íme hamarosan meg is jelentek a környékbeliek, ki szamáron, ki lovon, ki meg szekéren, megrakodva kenyérrel és borral, babbal és sajttal és sok más jó falattal, hogy ellássák Krisztus szegényeit. Hoztak ezenfelül terítôket, korsókat és poharakat, tányérokat és egyéb edényeket, mindazt, aminek hasznát vehette ez a sok ember. Boldognak tartotta magát, aki többet adhatott vagy serényebben szolgálhatott, olyannyira, hogy még a lovagok, bárók és más nemes emberek is, akik csak látogatóba jöttek ide, alázatos buzgalommal segédkeztek a fölszolgálásban.

Szent Domonkos tanúja lévén a történteknek, és fölismervén bennük az isteni Gondviselés munkálkodását, alázatosan belátta, hogy hamisan ítélte meg Szent Ferenc rendelkezését. Ezért elébe járult, letérdelt elôtte, nyíltan beismerte tévedését, és ezt fûzte vallomásához: -- Valóban Istennek különös gondja van ezekre a szegénykékre, s én ezt nem tudtam. Fogadom azonban, hogy mától kezdve én is megtartom az evangéliumi szegénységet, sôt Isten nevében átokkal sújtom rendemnek azon tagjait, akik bármit is sajátjuknak merészelnek tartani. Szent Domonkosra mélyen hatott Szent Ferenc hite, épülésére szolgált ennek a nagy és fegyelmezett sokaságnak engedelmessége és szegénysége, nemkülönben az isteni Gondviselés, amely oly bôségesen ellátta ôket.

Ugyanezen a káptalanon Szent Ferencnek tudomására hozták, hogy a testvérek közül sokan vezeklôpáncélt és vasövet viselnek meztelen testükön, ami egyeseknek betegségét, néhányuknak már halálát okozta, a többieket pedig az imádságban akadályozza. Mire Szent Ferenc, mint bölcs atya az engedelmesség nevében elrendelte, hogy aki ilyen vezeklôeszközt hord, azonnal vesse le, és rakja lába elé. Így is történt. Vagy ötszáz vezeklôpáncélt és még ennél is több, részint karra, részint derékra való vasövet számoltak össze, úgyhogy egy egész rakásra való halmozódott föl belôlük. Szent Ferenc elkobozta valamennyit.

A káptalan befejeztével Szent Ferenc megerôsítette a testvéreket jó szándékukban, kioktatta ôket arra, hogyan állhatják meg helyüket bûn nélkül ebben a gonosz világban, majd Isten és a saját áldását adta rájuk, és lelki vigasszal és örömmel elhalmozva küldte vissza ôket tartományaikba.

Krisztus dicséretére. Amen.


19. Szent Ferenc csodát tesz a rieti pap szôlôjében

Amikor Szent Ferencet utolérte súlyos szembaja, Ugolino bíboros, a rend pártfogója, az iránta érzett gyengédségtôl indítva, levelet írt neki és meghívta magához Rietibe, ahol kitûnô szemorvosok voltak. Amint Szent Ferenc a levelet kézhez vette, elôbb Szent Damján-kolostorba ment, hogy Krisztus választott jegyesének, Szent Klárának lelki tanácsokat adjon, s hogy majd onnan induljon a bíboroshoz. Ám a rákövetkezô éjszaka szembaja annyira súlyosbodott, hogy már a fényt sem látta, s mivel így lehetetlen volt útra kelnie, Szent Klára nádból egy cellácskát állított neki a szabadban, hogy nyugodtabban pihenhessen. Szent Ferenc azonban részben a betegségével járó fájdalma, részben meg a rengeteg egér miatt, amelyek szüntelenül háborgatták, egyáltalán nem tudott nyugodni sem éjjel, sem nappal. Minél tovább tûrte a gyötrelmeket, annál inkább meggyôzôdéssé érlelôdött benne a gondolat, hogy a szenvedéseket Isten fenyítékül küldi reá bûneiért.

Teljes szívvel és lélekkel kezdett tehát hálát adni az Úrnak,[28] és fennhangon kiáltotta: -- Jó Pásztorom, Uram Jézus Krisztus, aki nekünk, méltatlan bûnösöknek a testi gyötrelmekben és szorongattatásokban helyezted el irgalmadat, adj nekem, juhocskádnak kegyelmet és erôt, hogy semmiféle betegség, kínlódás vagy fájdalom el ne téríthessen Tôled. -- Míg így könyörgött, egyszer csak a következô égi szózatot hallotta: -- Ferenc, felelj nekem! Ha az egész föld arannyá változna, minden hegy és domb drágakövekbôl állna, a tengerek, folyók és források vize balzsamból lenne; te pedig egy másik, ezeknél becsesebb kincset találnál, mint ahogy becsesebb az arany a földnél, a balzsam a víznél, és értékesebbek a drágakövek a hegyeknél és szikláknál; és ha te szenvedéseidért cserébe ezt a sokkal értékesebb kincset kapnád meg, nem kellene-e sokkal jobban örülnöd neki? -- Szent Ferenc azt felelte: Uram, nem vagyok én méltó ilyen óriási kincsre. -- Az Úr pedig így végezte szavát: -- Örvendj, Ferenc, mert az örök élet kincse az, amit én tartogatok számodra, és mostantól kezdve fölruházlak vele. Betegséged és szorongattatásod pedig ennek az örök boldogságot adó kincsnek a záloga.

A boldogító ígéret birtokában Szent Ferenc túláradó örömmel hívta társát így szólván neki: -- Menjünk hát a bíboroshoz. -- Ebbôl még vigasztaló szavaival megerôsítette Szent Klárát, gyöngéden elbúcsúzott tôle, majd megindult Rieti felé. Amikor Rieti határába ért, akkora néptömeg közeledett feléje, hogy emiatt nem akart mindjárt bemenni a városba, hanem a várostól mintegy két mérföldnyire fekvô templomban rejtôzött el. Amint a polgárok megtudták, hogy az említett templomba vonult vissza, seregestül szaladtak látására, a templomhoz tartozó szôlôskertet egészen összegázolták, és a termést is alaposan megdézsmálták. A papnak persze fájt a szíve a szôlôért, s bánta már azt is, hogy Szent Ferencet befogadta a templomba. Gondolatát Isten kinyilvánította Szent Ferencnek, aki erre magához hívta a papot, és azt kérdezte tôle: -- Drága atyám, hány akó bort hoz neked ez a szôlô, amikor legjobb a termés? -- Azt feleli a pap, hogy tizenkettôt. Mire Szent Ferenc így folytatja: -- Kérlek, atyám, viseld el türelmesen még néhány napig itt tartózkodásomat, mert nagy nyugalmat ad nekem ez a hely. Engedd meg azt is Isten szerelméért és szegénységem kedvéért, hadd szedje a nép a szôlôt. Én meg viszonzásul Jézus Krisztus nevében megígérem, hogy szôlôd ebben az évben húsz akó bort fog hozni neked. -- Szent Ferenc azért tartott itt pihenôt, mert elôre látta, hogy a lelkek bôséges gyümölcsöt fognak teremni. Sokan ugyanis azok közül, akik fölkeresték ôt, az isteni szeretettôl mintegy megittasodva távoztak, s végleg hátat fordítottak a világnak.

A rieti pap megbízott Szent Ferenc ígéretében, s hagyta, hogy a látogatók szabadon dézsmálják szôlejét. És halljatok csodát! A szôlôt teljesen letarolták, a termést is leszedték, alig maradt egy-két fürt mutatóba; mégis mikor eljött a szüret ideje, s a pap összeböngészte, és kádba gyûjtötte a maradék gerezdeket, Szent Ferenc ígérete szerint húsz akó kitûnô bort préselt ki belôle. Nyilvánvaló volt e csoda jelentése. Miként ugyanis a letarolt szôlô Szent Ferenc érdemei által bôségesen hozott bort; ahhoz hasonlóan a bûn miatt meddô keresztények, Szent Ferenc érdemei és tanítása által, gyakran bôségesen termik a bûnbánat jó gyümölcseit.

Krisztus dicséretére. Amen.


20. Egy novícius látomásáról, aki el akarta hagyni a szerzetet

Egy nemes származású, elkényeztetett ifjú lépett Szent Ferenc rendjébe. Néhány nap múlva azonban az ördög ösztönzésére annyira megutálta szerzetesi ruháját, mintha a legsilányabb zsákot öltötte volna magára. Irtózva nézte a kámzsa bô ujját, borzadállyal a csuklyát, a csuha hosszú és durva szövete elviselhetetlen tehernek tûnt neki. Ezzel együtt nôttön-nôtt kedvetlensége a szerzetesi élettel szemben, úgyhogy végül is elhatározta, hogy kivetkôzik, és visszatér a világba. Azt azonban megszokta már, amire mestere oktatta, hogy valahányszor elment a kolostor oltára elôtt, ahol Krisztus testét ôrizték, mindannyiszor áhítattal letérdelt, lehúzta csuklyáját, és keresztbe kulcsolt karokkal meghajolt.

Történt pedig, hogy azon az éjszakán is, amikor már távozni készült a rendbôl, átment egyszer az oltár elôtt, letérdelt, és mélyen meghajolt. Ebben a pillanatban lelke elragadtatott, és Isten csodálatos látomásban részesítette. A szentek végtelennek tûnô sorát látta maga elôtt elvonulni párosával, akár valami körmenetben. A legszebb és legdrágább szövetekbe voltak öltözve, arcuk és kezük fénylett, mint a nap, s angyalok éneke és muzsikája mellett haladtak. Közülük kettô a többieknél is finomabb és díszesebb ruhát viselt, és akkora fény vette ôket körül, hogy aki látta, nem tudott betelni vele. A menet vége felé pedig egy glóriás alak lépkedett, valamely újonnan lovaggá ütött vitézhez hasonló; nyilvánvalóan ôt ünnepelték társai. Az ifjú barát egészen odavolt a csodálkozástól, nem tudta mire vélni ezt a körmenetet. Kérdezôsködni sem mert, hát csak nézte-nézte édes érzelmektôl áthatva a szenteket. Aztán mikor elhaladtak már, mégis nekibátorodott, utánuk szaladt, s az utolsó pártól elfogódottan kérdezte:

-- Ó, drágáim, kérlek benneteket, szíveskedjetek megmondani, kik azok a fenséges alakok, akik ebben a fényes körmenetben mennek.

A szentek így feleltek neki:

-- Mindnyájan kisebb testvérek vagyunk, és most éppen a paradicsom dicsôségébôl jövünk.

Mire az ifjú azt kérdezte meg:

-- És kik azok ketten, akik fényesebben tündökölnek a többinél?

Ôk pedig így válaszoltak:

-- Szent Ferenc és Szent Antal. És a sor végén, akit ünnepelünk, nem régen elhunyt szent életû testvérünk ô. Életében vitézül megküzdött a sátánnal, s mert mindvégig állhatatosan kitartott, most diadalmasan vezetjük a mennyei dicsôségbe. Ezt a gyönyörû bársonyruhát pedig, amit viselünk, a jó Isten adta nékünk cserébe a durva darócért, amit megadással hordtunk a szerzetben. A belôlünk kiáradó fénnyel Isten az alázatos bûnbánatért, valamint a végsô leheletünkig megôrzött szegénységért, engedelmességért és tisztaságért jutalmaz bennünket. Ezért, fiacskánk -- így végezték, -- te se restelld hordani a dús érdemeket szerzô ruhát. Mert ha Szent Ferenc darócában Krisztus szeretetéért megveted a világot, sanyargatod testedet, és derekasan megbirkózol az ördöggel, a mienkhez hasonló ruhát fogsz kapni és ráadásul az örök fényességet.

Miután e szavak elhangzottak, az ifjú magához tért, és erôt merítve a látottakból, elûzött magától minden rossz gondolatot, majd megvallotta bûnét a gvárdiánnak és a testvéreknek. S attól kezdve a daróc durvaságát és a vezeklés keménységét kereste, életét pedig nagy tökéletességben fejezte be a szerzetben.

Krisztus dicséretére. Amen.


21. Szent Ferenc jó útra téríti a gubbiói farkast

Annak idején, amikor Szent Ferenc Gubbióban tartózkodott, a környéken egy hatalmas testû, rettenetes és vérengzô farkas garázdálkodott, amely nemcsak az állatokat, hanem még az embereket is fölfalta. Mivel igen gyakran ólálkodott a város körül, a polgárok állandó rettegésben éltek, csak fegyveresen merték elhagyni lakóhelyüket, mintha háborúba indultak volna, de még így is jaj volt annak, aki egyedül került szembe vele. Az ordastól való félelem annyira hatalmába kerítette ôket, hogy végül már senki sem mert a falakon kívül mutatkozni.

Szent Ferencnek igen megesett a szíve rajtuk, és elhatározta, hogy fölkeresi a farkast, bár a lakosok óva intették ôt. Keresztet vetett magára, és minden bizalmát Istenbe helyezve kivonult a városból. Egy darabig társai is elkísérték, de csakhamar inukba szállt a bátorságuk, így aztán Szent Ferenc egyedül ment az ordas tanyája felé. És íme a polgárok szeme láttára, akik összegyûltek, hogy láthassák a csodát, az említett fenevad acsarkodva rohant a Szent felé, ám amikor egészen a közelébe érkezett, Szent Ferenc a kereszt jelét vetette rá, majd magához hívta, és így szólott hozzá:

-- Gyere ide, Farkas testvér, Krisztus nevében parancsolom, hogy se engem, se másokat ne bántsál.

És halljatok csodát! Abban a pillanatban, amikor Szent Ferenc keresztet vetett rá, a szörnyû bestia összecsukta száját, lelassította futását, majd meghunyászkodva, szelíd bárányként kullogott oda a Szenthez, és lábai elé kuporodott. Akkor Szent Ferenc így kezdett beszélni hozzá:

-- Farkas testvér, te rengeteg kárt okoztál ezen a vidéken. Borzalmas gaztetteket vittél véghez azzal, hogy irgalom nélkül pusztítottad Isten teremtményeit, és méghozzá nem csupán az oktalan állatokat martad meg és faltad föl, hanem arra vetemedtél, hogy megöld és elpusztítsd az embereket is, akiket Isten a saját képmására teremtett. Ezért, mint a leghitványabb rablógyilkos, akasztófát érdemelsz; mindenki dühös rád, és átkoz téged, az egész város ellenségeddé vált. Ám én, Farkas testvér, békét akarok szerezni közted és az idevalósiak között mégpedig oly módon, hogy te nem támadod meg többé ôket, ôk pedig megbocsátják a tôled elszenvedett gonoszságokat, és ezután sem az emberek, sem a kutyák nem fognak háborgatni téged.

Alighogy elhangzottak ezek a szavak, a farkas testének mozdulataival, farkcsóválással, szemhunyorgatással és fejbólintással adta jelét, hogy elfogadja és meg is akarja tartani, amit Szent Ferenc mondott neki. Ô pedig így folytatta:

-- Farkas testvér, minthogy hajlandó vagy békét kötni és a békefeltételeket megtartani, biztosítlak, hogy amíg élsz, ennek a városnak a lakói ellátnak téged táplálékkal, hogy ne szenvedj többé az éhségtôl. Jól tudom ugyanis, hogy az éhség vitt rá minden gonoszságra. Mivel pedig én megszerzem neked ezt a kiváltságot, azt akarom, Farkas testvér, hogy te viszont megígéred nekem: sem emberben, sem állatban nem teszel többé kárt. Megígéred-e?

A farkas bólintott a fejével és ezzel nyilvánvaló jelét adta ígéretének. Szent Ferenc erre azt mondta: -- Farkas testvér, azt akarom, tégy hitet erre az ígéretre, hogy biztos lehessek benne. -- És kezét nyújtotta, a farkas pedig fölemelte és kinyújtotta jobb lábát, és a Szent tenyerébe tette. Akkor Szent Ferenc így szólt: -- Farkas testvér, Jézus Krisztus nevében parancsolom neked, minden bizalmatlanságot félretéve gyere velem, hogy Isten segítségével megerôsítsük ezt a békét.

S a farkas, mint a kezes bárány oly engedelmesen ment vele. Látva ezt a jelenlevô polgárok, fölöttébb elcsodálkoztak, és a történteknek nyomban híre futott az egész vidéken. Aki csak tehette, nagyok és kicsinyek, férfiak és nôk, öregek és fiatalok a városka terére tódultak, hogy láthassák a farkast Szent Ferenccel. És miután az egész nép összegyûlt ott, Szent Ferenc szólásra emelkedett, és prédikálni kezdett. Többek között arról beszélt, hogy bûneink miatt Isten idônként megengedi az ilyen förtelmes csapásokat. Azt fejtegette továbbá, hogy sokkal veszedelmesebb a pokol tüze, amely örökké emészti a kárhozottakat, mint a farkas dühe, amely csak a testet pusztíthatja el. Mennyivel inkább kell tehát félni a pokol torkától, ha egy ilyen hitvány kis állat acsarkodása ennyi embert képes félelemben és rettegésben tartani. -- Térjetek hát, szeretteim, Istenhez -- fejezte be prédikációját -, vezekeljetek méltóképpen bûneitekért, és Ô megszabadít benneteket most a farkas dühétôl, majdan pedig az örök kárhozattól. -- Prédikációja után így szólt még az összegyûltekhez:

-- Halljátok, atyámfiai! Farkas testvér, aki itt áll most elôttetek, hitét adva megfogadta nekem, hogy békét köt veletek, és semmiben sem árt nektek, ha ti viszont megígéritek, hogy mindennap ellátásáról gondoskodtok. Én pedig kezeskedem érte, hogy az egyezséget hûségesen meg fogja tartani. -- Erre az egész nép egy emberként vállalta, hogy a farkas napi élelmérôl gondoskodik.

Szent Ferenc akkor mindnyájuk elôtt így szólt a farkashoz: -- És te, Farkas testvér, megígéred-e nekik, hogy megtartod a szerzôdés feltételeit, és nem bántod sem az embereket, sem az állatokat, sem Isten más teremtményét? -- A farkas térdre ereszkedve s fejét lehajtva, amint csak tôle telt, testének, farkának, füleinek szelíd mozdulataival mutatta, hogy meg akarja tartani a békefeltételeket. Akkor ezt mondta a Szent: -- Azt akarom, Farkas testvér, hogy amint a kapun kívül, úgy most az egész nép elôtt is hitedet add ígéretedre és arra is, hogy nem fogsz cserben hagyni engem, aki kezességet vállaltam érted. -- Erre a farkas magasba emelte jobb lábát és Szent Ferenc tenyerébe tette.

A történtek akkora ámulattal és csodálattal töltötték el a népet, hogy a Szent iránti tiszteletbôl, valamint a rendkívüli csoda, a farkassal kötött béke miatt mindnyájan eget verô ujjongásban törtek ki, dicsérve és magasztalva az Urat, hogy elküldte hozzájuk Szent Ferencet, aki érdemei által megszabadította ôket a kegyetlen farkas torkától.

Ama bizonyos farkas pedig még két esztendeig éldegélt Gubbióban. Barátságosan járt házról házra és ajtóról ajtóra anélkül, hogy bárkinek is ártott volna vagy ôt bántották volna. Az emberek gondosan etették ôt, és amikor az utcán vagy a házak között baktatott, soha egyetlen kutya sem ugatta meg. Végül aztán két év múlva kiadta páráját, elvitte az öregség. A polgárok nagyon fájlalták, hogy kimúlt, mert amikor még maguk elôtt látták járni-kelni ôt, mindenkor elevenen emlékeztek Szent Ferenc jámborságára és erényeire.

Krisztus dicséretére. Amen.


22. Szent Ferenc megszelídíti a gerléket

Történt, hogy egy legényke egy csomó gerlét fogott, és éppen eladni vitte éket, amikor Szent Ferenccel összetalálkozott. A szent mindig nagy gyöngédséget tanúsított a szelíd állatok iránt, ezért szánakozva nézett a gerlékre, és azt mondta a legénykének: -- Ó, kedves fiacskám, kérlek, add nekem ezeket a gerléket, akikhez a tiszta, alázatos és hû lelkeket hasonlítja a Szentírás, nehogy ezek a jámbor és ártatlan madarak kegyetlen ember gyilkos kezeibe kerüljenek.

A legényke Isten indítására habozás nélkül odaadta valamennyit. Szent Ferenc pedig ölébe telepítette ôket, és kedvesen így kezdett beszélni hozzájuk: -- Ó, húgaim, egyszerû, ártatlan és tiszta gerlicék! Miért engedtétek magatokat megfogni? Most hogy sikerült megmentenem a haláltól benneteket, fészket készítek számotokra, hogy a Teremtô parancsa szerint szaporodjatok és sokasodjatok.

Valóban fészket készített számukra, ôk pedig elhelyezkedvén tojásokat tojtak benne, s a barátok szeme láttára költötték ki fiókáikat. Szelíden éldegéltek Szent Ferenc és testvérei társaságában, mintha ott, a baromfiudvarban fölnevelt csirkék lettek volna. Soha szét nem repültek, addig, amíg Szent Ferenc áldásával el nem bocsátotta ôket.

A legénykének pedig, akitôl a gerléket kapta, azt mondta Szent Ferenc: -- Fiacskám, te még egyszer tagja leszel ennek a rendnek, és dicséretesen fogod szolgálni Jézus Krisztust. -- Így is történt, mert a legénykébôl barát lett, és nagy jámborsággal élt a szerzetben.

Krisztus dicséretére. Amen.


23. Szent Ferenc megszabadítja az egyik frátert az ördögtôl

Amikor Szent Ferenc egyik alkalommal Porziuncolában imádkozott, isteni megvilágosítás segítségével látta, hogy az egész kolostort bekerítették az ördögök, s mint valami hadsereg egységei ostromra készen állnak. Ám a testvérek olyan jámbor életet folytattak, hogy egyikük révén sem tudtak behatolni az ördögök a kolostorba. Így vesztegeltek már ott jó ideje zsákmányra éhesen, amikor egy nap mégis megtörtént, hogy az egyik fráter megdühödött valamiért a másikra, s azon kezdte törni a fejét, mivel vádolhatná be testvérét, s miképpen állhatna bosszút rajta. Így aztán a bosszúálló gondolat kaput tárt az ördögnek, s az fölhasználva az alkalmat tüstént be is surrant a kolostorba, és nyakába ült ennek a fráternek.

A gondos pásztor azonban, aki állandóan éberen ôrködött juhai fölött, észrevette, hogy a farkas a nyájhoz férkôzött, és föl akarja falni juhocskáját. Azonnal magához hívatta tehát az említett frátert, s megparancsolta neki, hogy nyomban tárja föl a felebarátja iránt táplált gyûlölete mérgét, amely az ellenség karmaiba juttatta. A fráter megdöbbent, hogy a szent atya lelkébe lát, s napvilágra hozta titkos gyûlölködését, beismerte bûnösségét, s alázatosan penitenciáért és bocsánatért esedezett. Miután megkapta a föloldozást és az elégtételt, az ördög még ott, Szent Ferenc jelenlétében elpárolgott.

Így menekült meg a testvér a jó pásztor közbelépése által a kegyetlen bestia karmaiból. Hálát adott érte Istennek, megjavulva és az eseten okulva tért vissza a szent pásztor nyájához, s azután élete fogytáig jámborul élt.

Krisztus dicséretére. Amen.


24. Szent Ferenc Egyiptomba megy, és megtéríti a szultánt

Szent Ferenc Krisztus hitétôl indítva és a vértanúság vágyától ösztökélve, egy ízben tizenkét legjámborabb társával Keletre ment, hogy fölkeresse Babilónia szultánját.[29] Amint a szaracénok földjére értek, nagy veszedelembe kerültek, mert vérszomjas ôrök vigyáztak arra, hogy keresztény ember ne juthasson át élve azon a területen. Istennek azonban úgy tetszett, hogy elkerüljék a halált. Ám azért fogságba ejtették, megverték, és megkötözve a szultán elé hurcolták ôket.

A szultán elôtt Szent Ferenc a Szentlélek ihletésére olyan odaadással hirdette Krisztus tanítását, hogy kész volt érte akár a tûzpróbát is kiállni. A szultán kezdettôl fogva figyelmet és tiszteletet tanúsított iránta. Sokra becsülte hitének rendíthetetlen szilárdságát, a vértanúság után megnyilvánuló vágyát, valamint mindenrôl lemondó világmegvetését, nevezetesen azt, hogy koldusszegény létére semmiféle ajándékot sem fogadott el tôle. Napról napra szívesebben hallgatta Szent Ferencet és kérte, minél gyakrabban látogassa meg ôt. Megengedte továbbá, hogy birodalmában társaival együtt bárhol szabadon prédikálhasson, sôt menlevelet is adott, hogy senki se háborgassa ôket.

Szent Ferenc az engedély birtokában társait kettesével szétküldte a szaracénok országába, hogy hirdessék Krisztus szavát. Maga is kiválasztott egy tartományt, s egyik társával odaérkezve, bement egy fogadóba, hogy megpihenjenek. Volt ott egy gyönyörû testû, de romlott lelkû nôszemély. Ez az átkozott és szemérmetlen némber a sátán ösztökélésére mindjárt megkörnyékezte Szent Ferencet, hogy vele testileg vétkezzen. Szent Ferenc a csábításra így felelt: -- Rendben van, menjünk hát a nyoszolyára. -- A némber a kamrájába akarta ôt vezetni, Szent Ferenc azonban megszólalt: -- Gyere csak velem, én egy gyönyörû nyoszolyára viszlek. Egy óriási tûzhöz vezette, amely a ház egyik helyiségében égett. És lelkének buzgalmában meztelenre vetkôzött, a tûz mellé az átforrósodott kövekre vetette magát, majd hívta az asszonyt, hogy vetkôzzék le ô is, és feküdjék melléje a kényelmesen vetett, szép puha ágyba. Szent Ferenc vidám arccal jó ideig ott maradt a lobogó tûznél anélkül, hogy megégett vagy akár megperzselôdött volna. Az asszony pedig megrendülve szívében a csoda láttán, töredelmesen magába szállt. És nemcsak hogy megbánta bûneit és bûnös szándékát, hanem Jézus Krisztus hitére tért, és aztán olyan szent életûvé vált, hogy általa sokan üdvözültek abban a tartományban.

Végül Szent Ferenc midôn látta, hogy ott tartózkodása már több lelki haszonnal nem jár, égi intelemre elhatározta, hogy társaival visszatér a keresztények közé.

Miután mindnyájukat egybegyûjtötte, közösen elmentek a szultánhoz, hogy elbúcsúzzanak tôle. A szultán akkor így szólott hozzá:

-- Hidd el, Ferenc, örömest Krisztus hitére térnék, de most nem merem ezt megtenni, mert ha itt rájönnének, megölnének engem is meg téged is, társaiddal együtt. Hogy te még sok jót vihess véghez, és én is elintézhessek egy-két nagy fontosságú dolgot, nem akarlak sem téged, sem magamat a biztos halálnak kitenni. Mindamellett kérlek, mutasd meg nekem az üdvösség útját; utasításaidat kész vagyok mindenben követni.

Szent Ferenc pedig e szavakkal válaszolt:

-- Uram, én most eltávozom tôletek, és hazatérek, de halálom után, ha Isten kegyelmébôl az égbe költözöm, az Ô akarata szerint két társamat küldöm majd hozzád, hogy fölvedd tôlük a keresztség szentségét, és ezáltal üdvözülni fogsz, amint kinyilvánította nékem az én Uram Jézus Krisztusom. Ezenközben háríts el magadtól minden akadályt, hogy amikor majd meglátogat Isten, készen találjon a hit és kegyelem befogadására.

A szultán ezt megfogadta, s fogadalmát meg is tartotta. Szent Ferenc pedig tiszteletreméltó társaival visszatért hazájába. Néhány év múlva a testi halál révén visszaadta lelkét Teremtôjének. Közben a szultán is megbetegedett és alig várta, hogy Szent Ferenc beváltsa ígéretét. Ôröket állíttatott az utakra, és megparancsolta nekik, ha észre vesznek két barátot Szent Ferenc kámzsájába öltözve, azonnal vezessék hozzá.

Ez idô tájt Szent Ferenc megjelent két társának, meghagyván nekik, hogy késedelem nélkül induljanak a szultánhoz, és készítsék elô ôt az üdvösségre, ahogy megígérte volt neki. A testvérek azonnal útra keltek, áthajóztak a tengeren, s a fölállított örök sietve a szultánhoz vitték ôket. Ahogy a szultán meglátta a barátokat, örömében így kiáltott föl: -- Valóban tudom most már, hogy Isten elküldte szolgáit az én üdvösségemért, amint Szent Ferenc isteni sugallatra megígérte nekem.

A testvérek megismertették vele Krisztus tanítását, és azután megkeresztelték. Így Krisztusban újjászületve halt meg betegágyán, lelke pedig Szent Ferenc érdemei és cselekedetei által üdvözült.

Krisztus dicséretére. Amen.


25. Szent Ferenc meggyógyít egy bélpoklost

Az Üdvözítô igaz tanítványa, Szent Ferenc Atyánk, amikor ezen a nyomorúságos világon élt, minden erejével arra törekedett, hogy Krisztust, a tökéletes Mestert mindenben kövesse. Ezért isteni közremûködésre gyakran megtörtént, hogy akinek ô meggyógyította a testét, annak ugyanakkor Isten meggyógyította a lelkét, miként ezt magáról Krisztusról olvashatjuk. A bélpoklosokat pedig nemcsak maga ápolta teljes odaadással, hanem rendtársainak is meghagyta, hogy amikor a világban megfordulnak, gondozzák ôket Krisztus szeretetéért. Krisztus ugyanis azt akarta, hogy értünk ôt bélpoklosnak tekintsék.[30]

Történt pedig egyszer, hogy annak a kolostornak a közelében, ahol Szent Ferenc éppen tartózkodott, a testvérek egy ispotályban poklosokat és más betegeket ápoltak. A leprások közt az egyik annyira tûrhetetlenül és arcátlanul viselkedett, hogy szentül hitték róla, amint kétségtelenül úgy is volt, hogy az ördög tartja megszállva. Ápolóit ugyanis nemcsak ocsmány szavakkal sértegette, hanem ütlegekkel is bántalmazta, és ami a legborzasztóbb volt, gyalázatosan káromolta Krisztust és szentséges Anyját, Szûz Máriát. Végül aztán már senki sem akadt, aki gondozását vállalta volna. A testvérek ugyanis, bár a nekik kijáró gorombaságokat és bántalmakat igyekeztek elszenvedni, hogy türelmükkel érdemeiket gyarapítsák, de a Krisztusra és Szûz Máriára szórt káromlásokat sehogyan sem tudták nyugodt lelkiismerettel tovább hallgatni. Megegyeztek tehát abban, hogy a poklost magára hagyják. Elôbb azonban annak rendje és módja szerint jelentették szándékukat a közeli kolostorban idôzô Szent Ferencnek.

Amikor Szent Ferenc meghallotta a történteket, maga ment az elvetemült lepráshoz, s amint odaért hozzá, így köszöntötte: -- Adjon Isten békességet, drága testvérem. -- A poklos pedig vádaskodva így replikázott: -- Ugyan miféle békét várhatok én Istentôl, hiszen maga fosztott meg a békétôl és minden jótól, amikor elrothasztotta és bûzössé tette testemet? -- Szent Ferenc csitítani kezdte: -- Fiacskám, légy türelemmel! A testi nyavalyákat itt e földön Isten lelkünk üdvössége érdekében küldi ránk, azért nagy érdemeket szerezhetünk, ha békével viseljük ôket. -- A beteg azonban tovább ellenkezett: -- Már hogy tudnám békességgel tûrni az örökös kínokat, amelyek éjjel-nappal gyötörnek. S nem elég a kórság, még növelik a bajomat ezek a fráterek is, akiket gondozásomra rendeltél, de nem úgy bánnak velem, ahogy kellene.

Szent Ferenc isteni sugallatra fölismerte, hogy a poklost a gonosz lélek kerítette hatalmába. Félrevonult tehát, imádságba kezdett, s buzgón kérte számára Isten segítségét. Imádsága végeztével visszament, és így szólt hozzá: -- Fiacskám, minthogy a többiekkel nem vagy megelégedve, ezentúl én foglak ápolni. -- Örülök neki -- felelte a beteg -- de vajon mennyivel tehetsz értem többet, mint azok? -- Amit kívánsz, megteszem neked -- mondta Szent Ferenc. -- Mire a beteg: -- Azt kívánom, hogy tetôtôl talpig mossál le engem, mert olyan szörnyû bûzt terjesztek, hogy saját magamat sem bírom elszenvedni.

Szent Ferenc erre azonnal vizet melegített, a forró vízbe illatos füveket dobott, majd levetkôztette a bélpoklost, és kezdte mosogatni sebeit, miközben az egyik testvér vizet csorgatott rájuk. Isteni erô és csoda következtében, ahol Szent Ferenc kezeivel érintette, eltûnt a lepra, és a testrész tökéletesen meggyógyult. S ahogy tisztult a teste, úgy tisztult a lelke is. Mikor ugyanis a bélpoklos látta, hogy visszanyeri egészségét, mély töredelemmel szánni-bánni kezdte bûneit, és keservesen sírt. Úgyhogy míg kívülrôl a testét a mosdatás a poklosságtól, addig belülrôl a lelkét a töredelmes bánat könnyei a bûntôl tisztították meg. Amint így teste-lelke tökéletesen meggyógyult, alázatosan beismerte bûneit, és zokogva kiáltotta: -- Jaj nekem, méltó vagyok a pokolra, amiért a testvéreket szóval és tettel bántalmaztam, Istent pedig türelmetlenségemben káromoltam. -- Tizenöt álló napig keservesen siratta bûneit, majd életgyónást végzett. Szent Ferenc pedig látván a nyilvánvaló csodát, amit Isten az ô kezei által vitt véghez, hálát adott érte, és egy messze esô vidékre költözött el onnan, mert kerülni akart minden világi megbecsülést, mint aki minden cselekedetében egyedül csak Isten tiszteletét és dicsôségét kereste, sohasem a magáét.

A bélpoklos testileg-lelkileg fölépülvén, tizenöt napi vezeklés után Isten akarata szerint egy másik betegségbe esett, ájtatosan fölvette a szentségeket, és jámborul meghalt. Útban a paradicsom felé, lelke megjelent a levegôben Szent Ferencnek, aki az egyik erdôben imádkozott.

-- Megismersz-e? -- szólította meg ôt. -- Ki vagy? -- kérdezte Szent Ferenc.

Én vagyok a poklos, akit az áldott Krisztus a te érdemeid folytán meggyógyított. Áldott legyen tested-lelked, áldottak legyenek szavaid és cselekedeteit, mert e földön sok lélek fog még üdvözülni általad. Tudd meg, nem múlik el nap, hogy az ég angyalai és szentjei ne áldanák Istent azokért a jótéteményekért, amelyeket te és rended ad a világnak. Örvendj tehát, adj hálát Istennek, és legyen veled békéje.

Ezeket mondotta, és a mennybe szállt. Szent Ferenc szívét pedig nagy öröm töltötte el.

Krisztus dicséretére. Amen.


26. Szent Ferenc megtérít három rablógyilkost

Szent Ferenc egyik alkalommal Borgo San Lorenzo felé igyekezett, s miközben Monte Casale nevû városkán haladt át, egy jól nevelt nemes ifjú járult elé, s így szólt hozzá: -- Atyám, nagyon szeretnék testvéreid közé tartozni. -- Fiacskám -- felelte a Szent --, nagyon fiatal vagy még, jómódhoz és kényelemhez szoktál, aligha bírnád elviselni szegénységünket és sanyarú életmódunkat. -- Atyám -- mondta erre az ifjú nem olyan emberek vagytok-e, mint én vagyok? Amit ti elviseltek, Krisztus kegyelmével én is el fogom viselni. -- Igen tetszett ez a válasz Szent Ferencnek, azért megáldotta az ifjút, azonnal fölvette rendjébe, és az Angyal nevet adta neki. Angyal testvér olyan derekasan megállta helyét a szerzetesi életben, hogy Szent Ferenc rövid idô elteltével a Monte Casale-i kolostor élére helyezte.

Akkoriban három hírhedt rabló garázdálkodott azon a vidéken, akik egy szép napon beállítottak az említett kolostorba, és Angyal testvértôl, a gvárdiántól enni kértek. A gvárdián azonban ahelyett, hogy enni adott volna nekik, keményen megdorgálta ôket ekképpen: -- Ti hitvány rablók és kegyetlen gyilkosok, akik nem szégyellitek mások verejtékének gyümölcsét elorozni, vakmerôen és arcátlanul most még az Isten szolgáinak juttatott alamizsnát is föl akarjátok falni. Nem érdemlitek meg, hogy a föld hátán hordjon titeket, mert sem emberre nem vagytok tekintettel, sem Istent nem tisztelitek. Takarodjatok innen, s többé szemem elé ne kerüljetek! -- Amire ezek döbbenten és ingerülten távoztak. Nem sokkal utóbb megjött Szent Ferenc egyik társával kolduló útjáról, s egy tarisznya kenyeret és egy kancsó bort hozott. Mikor a gvárdián elmondta neki, hogyan kergette el a rablókat, Szent Ferenc szemrehányást tett neki, hogy oly kegyetlenül bánt el velük, majd hozzátette:

-- A bûnösöket ugyanis sokkal könnyebben lehet visszavezetni Istenhez szelídséggel, mint kemény szidalmakkal. Mi megfogadtuk Jézus Krisztusnak, hogy evangéliuma szerint élünk. Márpedig a mi Mesterünk azt tanítja, hogy nem az egészségeseknek, hanem a betegeknek kell az orvos, s nem az igazakért jött, hanem a bûnösökért, hogy a jó útra térítse ôket; s ezért ült le velük egy asztalhoz. Ennélfogva -- folytatta Szent Ferenc -- te a szeretet és Krisztus evangéliuma ellen cselekedtél. Miért is a szent engedelmesség nevében megparancsolom neked, azonnal fogd a kenyeret és a bort, amit összekoldultunk, és hegyen-völgyön át sietve vidd utánuk. Amikor megtalálod ôket, a kenyeret és a bort add át nekik az én nevemben, majd térdelj le elôttük, és alázatosan valld meg, hogy kegyetlenül viselkedtél velük. Azután pedig ugyancsak az én nevemben kérd meg ôket, ne kövessenek el több gonoszságot, hanem féljék Istent, és ne bántsák felebarátjukat. Ha így tesznek, megígérem, hogy gondoskodom szükségleteikrôl, állandóan ellátom ôket étellel és itallal. Miután mindezeket elvégezted, térj vissza alázattal -- fejezte be Szent Ferenc.

Ahogy a gvárdián elment, hogy teljesítse a parancsot, Szent Ferenc imába fogott, s kérte Istent, lágyítsa meg és indítsa bûnbánatra a gonosztevôk szívét. Ezalatt az engedelmes gvárdián utolérte ôket, átadta nekik a kenyeret és a bort, s mindenben úgy cselekedett, ahogy Szent Ferenc elôírta neki. A rablókban pedig, miközben Szent Ferenc alamizsnáját fogyasztották, Isten szándékának megfelelôen, ilyen gondolatok ébredtek:

-- Jaj nekünk, szerencsétleneknek! A pokol rettenetes kínjai várnak ránk, mert nemcsak kifosztjuk, megverjük és megsebezzük embertársainkat, hanem el is tesszük ôket láb alól. S ráadásul az égbekiáltó gaztettek elkövetése után nyugodtan, lelkiismeret furdalás nélkül élünk, s még Istentôl sem tartunk. Lám, ez a jámbor barát utánunk jött, megalázkodva bocsánatot kért azért a néhány korholó szóért, holott joggal olvasta fejünkre gaztetteinket; még kenyeret és bort is hozott s ezenfelül a szent atya nagylelkû ígéretét. Ezek a barátok valóban Isten szentjei, akik kiérdemelték a paradicsomot, mi meg a pokol fajzatai vagyunk, akik rászolgáltak az örök kárhozatra, s a ránk való kínokat napról napra csak növeljük. S ki tudja, hogy a vétkekért, amelyeket egymásra halmoztunk, elnyerhetjük-e valaha Isten könyörületét?

Aggodalmaiknak ilyen és hasonló szavakkal adott hangot az egyik. Mire a másik kettô megerôsítette: -- Nem vitás, igazad van, de hát mit tegyünk? -- Menjünk Szent Ferenchez -- vetette föl az elôbbi -- és ha ô biztat bennünket, hogy még számíthatunk Isten irgalmára, akkor tegyük meg, amit mond, hogy megmenekülhessünk a pokol kínjaitól. -- Jónak találták a tervet, s így közös elhatározásból mindhárman Szent Ferenchez siettek.

-- Atyánk -- szóltak -- rengeteg bûn terheli lelkünket, nincs reményünk, hogy Isten megbocsásson nekünk. Ám ha te biztatsz, hogy Isten mégis irgalmába fogad, készek vagyunk utasításaidat követni és veled vezekelni. -- Szent Ferenc szeretettel és jóindulattal fogadta mindhármukat. Számos példát sorolt föl bátorításukra, biztosította ôket Isten könyörületességérôl, s megígérte, hogy kieszközli számukra bocsánatát. Föltárta elôttük, hogy Isten irgalmának nincs határa, továbbá megértette velük, hogy akármilyen nagyok legyenek is bûneink, Isten irgalma még nagyobb. Végül hivatkozott az evangélium és Szent Pál szavára, amelyek szerint az áldott Krisztus azért jött a világra, hogy megváltsa a bûnösöket. Ezeknek a tanításoknak és buzdításoknak hatására a rablók ellene mondtak az ördögnek és minden cselekedetének, Szent Ferenc pedig befogadta mindhármukat a szerzetbe, ahol szigorú bûnbánatot tartottak. Ketten közülük nem sokkal megtérésük után meghaltak, és a paradicsomba jutottak. A harmadik meg túlélvén ôket, nem nyugodott bûnei miatt, hanem tizenöt évre további kemény penitenciát szabott magára. A testvérekkel együtt megtartott szokásos böjtökön kívül hetente három nap kenyéren és vízen élt, állandóan mezítláb járt, télen-nyáron egy szál csuhát viselt, és a hajnali imádság után sohasem feküdt vissza ágyába.

Idôközben Szent Ferenc elköltözött ebbôl a nyomorúságos árnyékvilágból. S miután ez a fráter már hosszú évek óta az említett módon folytatta az önkéntes penitenciát, egyik hajnalon a közös imádság befejeztével olyan álmosság vett erôt rajta, hogy semmi módon nem tudott ellenállni és reggelig virrasztani, amint szokta. Végül is nem bírván sem az álommal megküzdeni, sem pedig imádkozni, lefeküdt. Alig hajtotta álomra fejét, hirtelen elragadtatásba esett, és lélekben egy igen magas hegyen találta magát, ahonnan iszonyú mély szakadék nyílott. A szakadék oldalából itt is, ott is egyenlôtlenül kiugró szétrepedt szirtek és hasadékos sziklák meredeztek; az egész rémületes látványt nyújtott. Az angyal, aki vezette, most meglökte, és így a mélységbe taszította a frátert. Szirttôl szirthez csapódva és szikláról sziklára zuhanva, végül is a szakadék mélyére esett, miközben úgy érezte, hogy minden porcikája szétzúzódott. Ahogy így tehetetlenül feküdt a földön, vezetôje rászólt: -- Kelj föl, mert még nagy utat kell megtenned. -- Ejnye, de tapintatlan és kegyetlen teremtésnek mutatkozol -- nyögte a fráter -- hiszen láthatod, az eséstôl és a zúzódásoktól egészen holtra váltam, s akkor azt kívánod, hogy talpra ugorjak. -- Erre az angyal odalépett hozzá, megérintette, s ezzel összeforrasztotta tagjait.

Azután egy kietlen sík terület elé vezette, amely tele volt éles, hegyes kövekkel és tüskés, tövises gazokkal, s közölte a fráterrel, hogy ezen mezítláb kell átmennie mégpedig a túlsó széléig, ahol egy tüzes kemence várja, abba meg bele kell bújnia. Alighogy kínnal-bajjal átvergôdött a mezôn, már hallja is az angyal hangját: -- Most pedig bújj a kemencébe, mert mást úgysem tehetsz. -- Jaj, jaj! -- kesergett a fráter -- milyen kíméletlen vagy! Amikor már úgyis a halálomon vagyok a mezôn megtett kínos út miatt, akkor a tüzes kemencébe küldesz pihenôre. -- Amint körülnézett, egyszer csak látja ám, hogy egy sereg ördög sürgölôdik-forgolódik a kemence körül, s hát amíg így elbámészkodott, azok zsupsz, már be is lökték a tûzbe. Odabenn, a kemencében mindjárt ismerôsre is akadt, mégpedig a komájára, akit tetôtôl talpig lángok borítottak. Ó, szerencsétlen komámuram -- szólította meg -- hát te hogy kerültél ide? -- Menj csak kicsit beljebb -- felelte az -- ott leled a feleségemet, komaasszonyodat, majd ô mindent elmond neked. -- Amint beljebb lép a fráter, valóban meg is pillantja a komaasszonyát egy lángokban álló vékába préselve. -- Ó, szegény nyomorult komámasszony -- kérdezi tôle --, miért jutottál ilyen szörnyû kínok közé? -- Bizony az úgy volt -- siránkozik amaz --, hogy a nagy éhínség idején, amit Szent Ferenc jó elôre megjósolt, az uram meg én hamisan mértük a búzát meg a zabot a népnek, s azért égek most ebbe a mérôbe szorítva.

Alig haltak el az asszony szavai, a frátert vezetôje, az angyal már ki is tuszkolta a kemencébôl, és azt mondta neki: Készülj újabb viszontagságos útra. -- Ó irgalmatlan vezetôm -- jajveszékelte a fráter -- akiben egy szemernyi részvét sincsen! Láthatod, mennyire megégtem a kemencében, s most mégis további veszedelmek közé kalauzolsz. -- Az angyal erre ismét odalépett hozzá, megérintette, és begyógyította égési sebeit. Ezután egy rozoga, keskeny és nyálkás pallójú, korlát nélküli hídhoz vezette, amelyen lehetetlen volt nagyobb baj nélkül átevickélnie: alatta szennyes folyó hömpölygött, amelyben kígyók, sárkányok, skorpiók nyüzsögtek, és vize dögletes bûzt árasztott. Ám az angyal már adta is a parancsot: -- Menj át a hídon, mert más választásod nincsen. -- Már hogy tudnék átmenni rajta anélkül, hogy bele ne esnék ebbe a förtelmes vízbe -- hôkölt vissza a fráter. -- Gyere csak utánam -- utasított az angyal -- lépj mindig a nyomomba, és szerencsésen át fogsz jutni a másik partra.

Meg is indultak, el is értek a híd közepéig, akkor azonban hopp, váratlanul fölröppent az angyal, és egyre távolodva egy igen messze fekvô magas hegy tetejére szállt. A fráter meg ott maradt egyedül, vezetô nélkül. Egy darabig tekintetével az angyalt kísérte, aztán meg lenézett a folyóba, és elrettenve látta, amint azok a szörnyek ott lenn kiemelkedve a vízbôl szájukat tátogatják, s csak a pillanatra várnak, hogy amikor lepottyan, bekaphassák. Borzasztó remegés fogta el, nem mert mozdulni sem elôre, sem hátra, tehetetlen félelmében hang sem jött ki a torkán. Szorongatott helyzetében egyedül Isten segítségére számíthatott, lekuporodott hát, átkarolta a pallót, és zokogva teljes szívbôl imádkozni kezdett Istenhez, hogy végtelen irgalmában könyörüljön rajta. Hát egyszer csak mit érez? Mintha szárnyai nônének. Nem bírt magával és türelmetlenségében, hogy minél elôbb utolérhesse az angyalt, túl hamar megpróbált elszállni, mivel azonban szárnyai nem voltak még elég erôsek, visszaesett a hídra, s kihulltak zsenge tollai. Újra megkapaszkodott tehát a pallóban, és Istenhez fohászkodott. Erre megint kezdtek serkedni szárnyai, ám most sem bírta kivárni, hogy kellôen megerôsödjenek és idô elôtt fölröpülvén, csakúgy visszazuhant, mint az elôbb, s elhullatta tollait is. Látván, hogy a sietség nem vezet eredményre, így kezdett okoskodni magában: ,,Már annyi bizonyos, ha harmadszor is szárnyaim találnak nôni, szépen kivárom, míg megerôsödnek, s akkor majd sikerül elrepülnöm innen.'' Így tûnôdött magában, és hát harmadszor is kezdett szárnyakat ereszteni. Most aztán nem siette el a dolgot, s amint várta, csak várta az eredményt, úgy tûnt neki, hogy a három szárnynövés alatt már jó százötven évet várakozott vagy még annál is többet. Végül minden erejét összeszedve nagy szárnycsapásokkal a levegôbe emelkedett, s elszállt ahhoz a palotához, ahová az angyalt bemenni látta. Odaérkezve mindjárt zörögni kezdett a kapun. -- Ki vagy? -- kérdezte tôle a kapus -- ide hívom Szent Ferencet, vajon ismer-e téged.

Miközben a kapus odajárt Szent Ferencért, a fráter jobban szemügyre vehette a palotát. Csodálatos falai átlátszóak voltak, így világosan látta a szentek kórusait s mindazt, ami odabenn történik. Egészen elámulva állt ott, amikor megérkezett Szent Ferenc Bernát és Egyed testvérrel, s a szent férfiak és asszonyok megszámlálhatatlannak tûnô sokaságának kíséretében. Szent Ferenc mindjárt odaszólt a kapusnak: -- Engedd be, mert ô is közülünk való. -- Amint belépett, olyan édesség járta át szívét, hogy elfelejtett minden szenvedést, mintha nem is élte volna át ôket. Szent Ferenc még beljebb vezette, sok csodálatos dolgot mutatott meg neki, majd így szólt hozzá: -- Fiacskám, most visszatérsz a földre, és hét napig ott tartózkodol. Ezalatt gondosan készülj föl, hét nap elteltével érted megyek, és elhozlak ide, az üdvözültek országába. Szent Ferenc csillagokkal ékesített, gyönyörû palástba volt öltözve, öt szent sebe, mint öt fényesen tündöklô csillag sugaraival beragyogta az egész palotát. Bernát testvér fején csillagkorona volt, Egyed testvért pedig fényár vette körül. Sok más szent testvér foglalt ott még helyet, akiket a földön sohasem látott.

Szent Ferenc elbocsátotta tehát, ô meg, bár nem valami szívesen, visszament a földre. A testvérek a kolostorban éppen prímára csöngettek, amikor fölébredt és magához tért. Ebbôl világossá vált elôtte, hogy látomása mindössze a hajnali imádság végétôl reggel hatig tartott, noha neki hosszú éveknek tetszett. Gvárdiánjának rendre elmondta látomását, majd a hetedik nap közeledtével láz tört ki rajta, a nyolcadik napon pedig ígérete szerint eljött érte Szent Ferenc, s nagy sereg szent kíséretében lelkét az örök boldogság honába vitte.

Krisztus dicséretére. Amen.


27. Szent Ferenc Bolognában prédikál, és fölvesz rendjébe két tudós diákot

Midôn Szent Ferenc egy alkalommal Bolognába érkezett, szinte az egész város összesereglett látására. Akkora volt a tömeg, hogy alig lehetett megközelíteni a város fôterét. Mikor aztán a tér teljesen megtelt férfiakkal, nôkkel és diákokkal, Szent Ferenc egy magasabb helyre állt föl, és a Szentlélek ihletésére prédikálni kezdett. Olyan fenségesen beszélt, mintha nem is ember, hanem angyal szólt volna. Ihletett szavai hegyes nyílként járták át hallgatói szívét, s hatására az emberek sokasága bûnbánatra tért.

Köztük volt két tudós diák is, Ancona tartományából való nemes ifjak, az egyiket Pellegrinónak, a másikat Riccierinek hívták. Ezek a prédikáció után az isteni kegyelem indítására Szent Ferenchez léptek, kijelentették, hogy szakítani akarnak a világgal, és fölvételüket kérték a rendbe. Szent Ferenc égi útmutatás alapján jól tudván, hogy Isten küldte ôket, s jámborul fognak élni a szerzetben, látván továbbá ôszinte buzgalmukat, örömmel tett eleget kérésüknek, és így szólt hozzájuk: -- Te, Pellegrino, az alázatosság útját fogod járni; te pedig, Riccieri, a testvéreket fogod szolgálni.

Így is történt. Mert Pellegrino semmiképp sem akart fölszentelt páter lenni, hanem mindvégig egyszerû laikus testvér maradt, noha mûvelt ember és kitûnô jogtudós volt. Alázatossága által olyan tökéletességre jutott, hogy Bernát testvér, Szent Ferenc elsôszülött fia az egyik legkiválóbb testvérnek tartotta. Erényekben gazdagon költözött át az örökkévalóságba, s életében csakúgy, mint halála után számos csoda történt közbenjárására.

Riccieri testvér pedig hûséges odaadással szolgálta a testvéreket, Szent Ferenc különleges bizalmába fogadta ôt, s nagy titkokat tárt föl elôtte. Anconai tartományfônöksége idején nagy tapintattal és bölcsességgel kormányozta a provinciát. Idô múltával mindazonáltal Isten megengedte, hogy súlyos kísértés ostromolja lelkét. Gyötrelmek és aggodalmak közepette böjttel és önsanyargatással, könyörgéssel és imádsággal éjjel-nappal keményen küzdött ellene. Mindhiába, mert a kísértést semmi módon sem sikerült elûznie. Már-már a kétségbeesés szélén állott, mert azt hitte, Isten elhagyta ôt. Végsô keserûségében az a mentô gondolata támadt, hogy fölkeresi Szent Ferencet. Így okoskodott magában: ,,Ha Szent Ferenc ugyanolyan barátságosan és bensôségesen fogad, ahogy szokott, akkor biztosra veszem Isten irgalmát; ám ha nem, akkor ez annak a jele, hogy Isten végleg eltaszított magától.''

Fölkerekedett tehát, hogy elmenjen Szent Ferenchez, aki akkor az assisi püspök palotájában súlyos betegen feküdt. Isten kinyilvánította neki Riccieri testvér küzdelmét, lelkiállapotát, elhatározását és jövetelét. Nyomban hívatta Leó és Masseo testvért, s így szólt hozzájuk: -- Siessetek, az én drága fiacskám, Riccieri testvér elé. Köszöntsétek és öleljétek meg nevemben, s mondjátok meg neki, hogy valamennyi testvérünk között ôt különösképpen szeretem. -- Ezek elmentek, és útközben találkoztak Riccieri testvérrel, szeretettel köszöntötték és megölelték ôt, majd átadták Szent Ferenc üzenetét. Riccieri testvért erre olyan boldog érzés töltötte el, hogy majd kibújt bôrébôl. Ôszinte szívvel hálát adott Istennek, és folytatta útját Szent Ferenchez.

Bár Szent Ferenc súlyos beteg volt, amikor közeledni hallotta Riccieri testvért, fölkelt ágyából, elébe ment, és nyájasan átölelve ôt így szólt: -- Fiacskám, drága Riccieri testvérem, valamennyi testvérünk között téged különösképpen szeretlek. Majd a szent kereszt jelét rajzolta homlokára, megcsókolta ôt, s így folytatta: -- Drága fiacskám, Isten ezt a kísértést érdemeid gyarapítására engedte meg, ám ha már sokallod, múljék el tôled. -- És halljatok csodát! Abban a szempillantásban, hogy Szent Ferenc kiejtette ezeket a szavakat, Riccieri testvérnek minden kísértése megszûnt, mintha soha nem is lett volna. Lelke pedig nagy megnyugvással telt el.

Krisztus dicséretére. Amen.


28. Bernát testvér erényeirôl

Mily bôséges kegyelmével árasztja el Isten azokat, akik Krisztus szeretetéért elhagyják a világot, és az evangéliumi szegénység szerint élnek, szépen mutatja Bernát testvér esete, aki miután Szent Ferenc kámzsájába öltözött, az égieken szemlélôdve gyakran elragadtatásba esett.

Többek között az egyik alkalommal, amikor a templomban misét hallgatott, egész valójával annyira el volt merülve Istenben, hogy nem vette észre az úrfölmutatás pillanatát. Se le nem térdelt, se a csuklyáját nem húzta hátra, mint a többi testvér, hanem érzéketlenül a külvilág számára, anélkül hogy szeme megrebbent volna, hajnaltól kilenc óráig egyfolytában egy pontra szegezte tekintetét. Majd pedig magához térvén, föl-alá járt a kolostorban, és csodálatot kifejezô hangon kiáltotta: -- Ó, testvérek, ó testvérek, ó testvérek! Van-e oly elôkelô nagyúr széles e földön, akinek ha egy gyönyörû, arannyal megrakott palotát ígérnek, készségesen el ne vinne egy trágyával teli zsákot, hogy megkapja az értékes kincset? -- Erre az égi kincsre, amely az Istent szeretôk jutalma, vágyakozott Bernát testvér, s ezért tizenöt esztendôn át lelkét és tekintetét szüntelenül az ég felé irányította. Ez idô alatt étkezés közben soha nem csillapította teljesen éhségét, noha mindig evett egy kicsit abból, amit eléje raktak. Azt tartotta ugyanis, hogy kisebb értékû az önmegtagadás, ha egyáltalán meg se kóstoljuk az ételt. Az az igazi önmegtartóztatás, ha mérsékelni tudjuk magunkat, amikor az étel ízlik.

Életszentsége olyan világosságot gyújtott elméjének, hogy nagy tudósok fordultak hozzá fogas kérdéseknek, valamint a Szentírás homályos helyeinek megfejtésére, s ô minden nehézséget megoldott. Mivel szelleme szabad és független volt a földiektôl, fecske módján szárnyalt a szemlélôdés magaslataira. Olykor húsz, sôt harminc napig tartózkodott magas hegyek ormán az égiekben elmerülve. Ezért mondta róla Egyed testvér, hogy senki más emberfiának nem adatott meg az, ami Bernát testvérnek, tudniillik hogy röptében táplálkozhassék, mint a fecske. Istentôl kapott különös ajándékai miatt Szent Ferenc szívesen és gyakran beszélgetett vele, akár éjjel volt, akár nappal. Elôfordult, hogy együtt találták ôket az erdôben, miután egész éjszakán át elragadtatott lélekkel Istenrôl társalogtak.

Krisztus dicséretére. Amen.


29. Ruffino testvért félrevezeti, és kétségbeesésbe sodorja a sátán

Ruffino testvért[31] Assisi városának egykor igen elôkelô polgárát, majd Szent Ferenc jámbor életû társát egy idôben üdvössége dolgában fölöttébb hevesen gyötörte és kísértette a sátán. Egészen búskomor lett, mert az ördög szívébe lopta a gondolatot, hogy elkárhozik, nincs az üdvösségre kiszemeltek között, s ezért kárba vész a szerzetben végzett minden fáradozása. Több napja gyötrôdött már, de szégyenkezésbôl nem tárta föl szorult helyzetét Szent Ferenc elôtt. Mindazonáltal nem hagyott föl sem az imádsággal, sem a szokásos önsanyargatással. Keserûségét ezért az ördög még azzal növelte, hogy a belsô kísértés mellett hamis jelenésekkel külsô támadást is intézett ellene. Egyszer a Megfeszített alakjában jelent meg neki, és így szólt hozzá:

-- Ó, Fráter Ruffino, miért kínzod magad önsanyargatással és imával, hiszen te nem tartozol a kiválasztottak közé? Elhiheted nekem, mert én tudom legjobban, kit választottam ki és kit rendeltem az örök életre. Bernardone Péter fiára meg ne hallgass, még ha az ellenkezôjét állítaná is neked. Sôt egyáltalán meg se kérdezd ôt efelôl, minthogy sem ô, sem más nem tudja ezt kívülem, aki az Isten Fia vagyok. Bizonyos lehetsz tehát abban, hogy elkárhozol, miként Ferenc atyád és az ô apja is a kárhozottak közé kerül, és mindenki csalódni fog, aki ôt követi. -- Miután ezeket elmondta, hirtelen eltûnt. Ruffino testvér lelkét annyira elhomályosította a sötétség fejedelme, hogy elvesztette Szent Ferenc iránti bizalmát és szeretetét. S már eszébe se jutott, hogy beszámoljon neki a kísértésekrôl.

Ám amit Ruffino testvér eltitkolt, azt a Szentlélek kinyilvánította a szent atyának. Látván tehát Szent Ferenc lelki szemeivel, milyen veszedelembe sodródott az említett fráter, elküldte érte Masseo testvért. Ruffino testvér azonban mogorván így utasította el ôt: -- Mi dolgom van nekem fráter Ferenccel? -- Masseo testvér az isteni bölcsesség fényében fölismerte az ördög cselvetését, és azt válaszolta: -- Ó, Ruffino testvér, hát nem tudod, hogy Ferenc testvér olyan, mint az Isten angyala, aki megvilágosítja a lelkeket, és aki által mi is tömérdek kegyelmet kaptunk Istentôl? Mindenképpen azt akarom, hogy elmenj hozzá, mert látom, hogy félrevezetett a sátán.

Ruffino testvér ekkor mégis csak elindult Szent Ferenchez, aki mikor közeledni látta, így kiáltott neki: -- Ó, Ruffino testvér, te haszontalan, hát kinek hittél! -- Amint aztán odaért hozzá, Szent Ferenc rendre elsorolta neki mindazokat a kísértéseket, amelyekkel az ördög megkörnyékezte ôt. Világosan bebizonyította, hogy nem Krisztus, hanem a sátán jelent meg neki, s ezért nem szabad hitelt adnia szavainak. Majd így folytatta: -- Ha pedig megint azt találja mondani a sátán: ,,Kárhozott vagy'', ezt feleld neki: ,,Nyisd ki a szád, hadd tömjem meg sárral!'' S ez lesz a biztos jele, hogy a sátánnal állsz szemben, mert erre a mondásra rögtön elhordja magát. Ám -- jegyezte meg Szent Ferenc -- abból is fölismerhetted volna, hogy az ördög látogatott hozzád, mert minden jóra megkeményítette a szívedet, és éppen ez az ô mestersége. Az áldott Krisztus sohasem keményíti meg a hívô ember szívét, ellenkezôleg, inkább meglágyítja, amint a próféta szája által hirdeti: Elveszem tôletek a kôszívet, és húsból való szívet adok helyette nektek.

Akkor Ruffino testvér látva, hogy Szent Ferenc ismeri megkísértésének még a körülményeit is, és mélyen meghatódva beszédén, keservesen sírni kezdett, földre borult, és alázatosan megvallotta: hibát követett el, hogy eltitkolta elôtte lelki viszontagságait. Szent Ferenc intelmei megerôsítették és megvigasztalták, így aztán minden jóra fordult. Végül ezekkel a szavakkal bocsátotta el ôt Szent Ferenc: -- Most menj, fiacskám, gyónjál meg, folytasd imádságaidat, és légy abban a biztos tudatban, hogy ez a megpróbáltatás lelked javára és megnyugvására szolgál, amint hamarosan magad is meggyôzôdhetsz róla.

Ruffino testvér visszatért erdei cellájába, és sûrû könnyek közt imádkozni kezdett, amikor egyszer csak megint megjelent, külsô látszatra Krisztus személyében, az ellenség, és azt mondta neki: -- Ó fráter Ruffino, hát nem megmondtam neked, ne higgy Bernardone Péter fiának, és ne fáraszd magad a sírással és az imádsággal, mert mindenképpen kárhozatra vagy ítélve? Mit érsz vele, ha életedben sanyargatod magad, de halálod után úgyis elkárhozol? -- Ruffino testvér sem volt ám rest, s nyomban megfelelt neki: -- Nyisd ki szád, hadd tömjem meg sárral! Erre az ördög sebbel-lobbal elmenekült, s dühében akkora förgeteget támasztott, hogy a szomszédos Subasio hegyének kövei megrepedtek, és hosszú idôn át hatalmas robajjal gördültek lefelé, s ahogy lezúdulva nagy erôvel egymáshoz ütôdtek, félelmetes tüzet csiholtak a völgyben. A rettenetes zajra Szent Ferenc és társai nagy álmélkodással kijöttek a kolostor elé, hogy megtudják, mi történt. És a mai napig is látható ott a hatalmas kôomlás.

Ruffino testvér így személyesen is meggyôzôdött róla, hogy az ördög volt, aki rászedte ôt. Még egyszer elment Szent Ferenchez, újból lábai elé vetette magát, és beismerte hibáját. Szent Ferenc szíves szavakkal bátorította, és megvigasztalódva küldte ôt vissza cellájába. Amikor ott mély áhítatba merülve imádkozott, az isteni szeretet melege járta át a lelkét, mert az áldott Krisztus jelent meg neki, és így beszélt hozzá: -- Jól tetted, hogy hittél Ferenc testvérnek, mert bizony a sátán volt az, aki téged elkeserített. Én vagyok Krisztus, a te Mestered, s hogy bizonyossá tegyelek felôle, ezt a jelet adom neked: amíg csak élsz, se szomorúságot, se bánatot nem fogsz többé érezni. -- Krisztus ezzel eltûnt, Ruffino testvérnek pedig szívét olyan édes örömmel, elméjét olyan emelkedettséggel töltötte el, hogy mintegy föloldódva Istenben, éjjel-nappal elragadtatásban élt.

Attól kezdve üdvössége biztos tudatában annyira megerôsödött a kegyelemben, hogy egészen más emberré vált, s ha a többiek hagyják, minden idejét imádságban és elmélkedésben töltötte volna. Szent Ferenc azt mondotta Ruffino testvérrôl, hogy ôt Jézus Krisztus már életében szentté avatta, s ha ô maga nem hallaná, bátran merné Szent Ruffinónak nevezni, jóllehet még itt a földön él.

Krisztus dicséretére. Amen.


30. Szent Ferenc Ruffino testvért mezítelenül küldi prédikálni Assisibe

Az említett Ruffino testvér az állandó szemlélôdés következtében annyira el volt merülve Istenben, hogy szinte érzéketlenné vált környezetével szemben, és csak a legritkább esetben szólalt meg. Különben sem volt valami jó beszélôkéje, a prédikáláshoz meg éppen semmi tehetsége sem volt. Mindazonáltal Szent Ferenc egy ízben mégis fölszólította ôt, hogy menjen Assisibe, és Isten sugallata szerint prédikáljon a népnek.

Ruffino testvér erre szabadkozni kezdett: -- Tisztelendô Atyám, kérlek, légy elnézéssel irántam, és ne küldj prédikálni. Jól tudod, hogy nincs képességem hozzá, amellett pedig együgyû és tanulatlan vagyok. -- Szent Ferenc azonban azt mondta neki: -- Mivelhogy nem engedelmeskedtél azonnal, a szent engedelmesség nevében megparancsolom, hogy mezítelenül, csupán alsónemûben menj Assisibe, térj be egy templomba, és prédikálj a népnek.

Ruffino testvér a parancsra levetkôzik, mezítelenül Assisibe siet, betér az egyik templomba, meghajol az oltár elôtt, föllép a szószékre, és prédikálni kezd. A látványra a gyerekek meg a felnôttek is nevetésbe törtek ki, és azt mondogatták: Na tessék, ezek annyit sanyargatják magukat, hogy megkergülnek, és elvesztik az eszüket.

Közben Szent Ferenc visszagondolva a történtekre, mégpedig Ruffino testvér föltétlen engedelmességére, aztán meg a neki adott túl kemény parancsra, ilyenformán kezdett szemrehányást tenni magának: ,,Honnan volt merszed, Bernardone Péter fia, hitvány kis emberke, hogy Ruffino testvért, Assisi egyik legelôkelôbb családjának sarját, mint valami bolondot mezítelenül küldjed prédikálni a városba? Az Isten szerelmére, próbáld hát ki magad, amit másoknak parancsolsz.'' Hirtelen fölindulásában maga is levetkôzik, és Leó testvérrel, akire a saját és Ruffino testvér ruháját bízta, Assisibe indult. Ahogy meglátták az assisibeliek, abban a hiszemben, hogy a túlzott vezekléstôl neki is elment az esze, gúnyt ûztek belôle. Ô pedig bement abba a templomba, ahol Ruffino testvér prédikált, és éppen ezeket mondta a népnek: -- Ó, szeretteim, ôrizkedjetek a világtól, szakadjatok el bûneitektôl, és adjátok vissza a másét, ha meg akartok menekülni a pokoltól! Tartsátok meg Isten parancsait, szeressétek Istent és felebarátotokat, ha az égbe akartok jutni! Tartsatok bûnbánatot, ha el akarjátok nyerni a mennyek országát! -- Akkor aztán Szent Ferenc ment föl a szószékre, és oly csodálatosan prédikált a világ megvetésérôl, az igazi bûnbánatról, az önkéntes szegénységrôl, a mennyország utáni vágyakozásról, valamint arról a szenvedésrôl, amelyet a mi Urunk Jézus Krisztus mezítelenségében és megcsúfoltatásában elviselt, hogy a prédikációra tömegesen összegyûlt férfiak és nôk mélységes áhítattal és szívbéli töredelemmel mindnyájan zokogni kezdtek. Azon a napon nemcsak a templomban, hanem egész Assisiben annyira siratták Krisztus kínszenvedését, mint annak elôtte sohasem.

Miután cselekedetükkel a hívek vigasztalását és épülését szolgálták, Szent Ferenc ráadta Ruffino testvérre csuháját, maga is felöltözött, s visszatértek Porzioncola kolostorába. És dicsérték s magasztalták az Urat, aki erôt adott hozzá, hogy megalázkodva legyôzzék magukat, és hogy példájukkal megmutassák Isten báránykáinak, milyen üdvös megvetni a világot. Ez alkalommal annyira megnövekedett a nép tisztelete irántuk, hogy boldognak tartotta magát, aki kámzsájuk szegélyét illethette.

Krisztus dicséretére. Amen.


31. Szent Ferenc ismerte társainak erényeit és hibáit

Valamint a mi Urunk jézus Krisztus az evangéliumban mondja magáról: Ismerem juhaimat, és ôk ismernek engem, akként boldog Szent Ferenc Atyánk is mint jó pásztor, isteni útmutatás alapján, ismerte társainak érdemeit és erényeit, nemkülönben hibáit és gyöngéit. Ezért mindegyiküket a legmegfelelôbb bánásmódban tudta részesíteni: megalázta a gôgösöket, és fölmagasztalta az alázatosokat, ostorozta a hibákat, és dicsérte az erényeket, amint láthatjuk azokból a nyilatkozataiból, amelyeket elsô kis családja tagjairól tett.

Ezek közül való az, amit akkor mondott, amikor egyszer az egyik kolostorban, említett elsô társaival összeült, hogy Istenrôl beszélgessenek. Ruffino testvér nem volt velük, mert az erdôben elmélkedett, ám a beszélgetés elôrehaladtával egyszer csak elôjött, és ott ment el nem messze elôttük. Amikor Szent Ferenc megpillantotta, ezzel a kérdéssel fordult a többiekhez: -- Mondjátok csak, kit tartotok a legjámborabb léleknek ezen a világon? -- Azok azt felelték, hogy ôt magát, Szent Ferencet. Erre így szólt hozzájuk: -- Én, drága testvéreim, Istennek legméltatlanabb és leghitványabb teremtése vagyok a földön. De látjátok Ruffino testvért, aki most jött ki az erdôbôl? Isten tudtomra adta, hogy az ô lelke a világ három legjámborabb lelke közül való. Bizony mondom nektek, hogy nem haboznék ôt még életében Szent Ruffinónak nevezni. Lelke ugyanis annyira megszilárdult a kegyelem állapotában, hogy Jézus Krisztus már a szentek sorába iktatta a mennyekben. -- Szent Ferenc azonban soha nem nyilatkozott errôl Ruffino testvér jelenlétében.

Hogy Szent Ferenc társai hibáit is hasonlóképpen ismerte, világosan kitûnik fráter Éliás esetébôl, akit gyakorta megfeddett kevélysége miatt; továbbá fráter Della Cappella János esetébôl, akirôl eleve megmondotta, hogy föl fogja akasztani magát; valamint ama fráterébôl, akinek az ördög a torkát szorongatta, amikor engedetlensége miatt büntetést kapott; és még megannyi más testvér esetébôl, akiknek titkos hibáit és erényeit egyként ismerte az áldott Krisztusnak kinyilatkoztatásából. Amen.


32. Masseo testvér kész odaadni szeme világát az alázatosság kegyelméért

Szent Ferenc elsô társai minden erejükkel arra törekedtek, hogy szegények legyenek a földi javakban és gazdagok az erényekben, mert ezáltal lehet elnyerni a valódi, égi és örök kincseket.

Egyik napon, amikor azért gyûltek össze, hogy Istenrôl beszélgessenek, egyikük a következô példát mondta el: -- Élt egyszer egy ember, Istennek nagy barátja, aki mind a cselekvô, mind a szemlélôdô életben bôséges kegyelmekben részesült, s ugyanakkor oly mélyen alázatos volt, hogy a legnagyobb bûnösnek tartotta magát. Az alázatosság megerôsítette a kegyelmi állapotban, szüntelenül gyarapította erényeit és isteni adományait, és megôrizte ôt a bûntôl. -- Amikor Masseo testvér az alázatosságról ezeket a rendkívüli dolgokat hallotta, és fölismerte benne az örök élet zálogát, olyan hô vágyat érzett utána, hogy lángoló buzgalmában égre emelt arccal megfogadta, és szilárdan elhatározta, hogy addig semminek sem fog örülni az életben, amíg ennek az erénynek nem jut tökéletesen a birtokába. Attól kezdve szinte állandóan cellájába zárkózott, böjttel és virrasztással, imával és zokogással sanyargatta magát, hogy megkapja Istentôl az alázatosság ajándékát, amellyel Istennek ama bizonyos barátja annyira meg volt áldva, és amely nélkül saját magát a pokolra méltónak ítélte.

Már jó ideje élt e kívánságban, amikor egyik nap az erdôbe ment, és ott föl-alá járkálva könnyhullatás, sóhajok és fohászok közt égô vággyal kérte Istentôl ezt az égi erényt. És mert az Úristen szívesen meghallgatja az alázatos és töredelmes szívûeket, Masseo testvér egyszer csak egy hangra lett figyelmes, amely a mennybôl jött, és ismételten így szólította: Masseo testvér! Masseo testvér! -- Mindjárt fölismerte benne Krisztus hangját, és ezért így válaszolt: -- Uram! Uram! Krisztus akkor azt kérdezte tôle: -- Mit adnál nékem cserébe azért a kegyelemért, amit annyira óhajtasz? -- Masseo testvér pedig azt felelte: -- Uram, örömest adom érte a két szemem világát. -- Krisztus erre így szólt: -- Én pedig azt akarom, hogy elnyerd a kegyelmet, és megmaradjon szemed világa. -- S ezzel elnémult a hang. Masseo testvér annyira eltelt Isten ajándékával és megvilágosító kegyelmével, hogy attól kezdve szüntelen ujjongásban élt. Amikor imádkozott, gyakran még akkor is föl-fölujjongott, galamb módjára tompán egyhangú u-u-u bugást hallatva. Örömtôl ragyogó arccal és vidám szívvel végezte elmélkedését. S olyan alázatossá vált, hogy a világ legparányibb emberének tartotta magát.

Megkérdezte tôle egyszer falleronei Jakab testvér, hogy ujjongásában miért nem változtatja hangját. Nagy vidáman azt felelte, hogy ha valamiben minden jót megtalálunk, nem szükséges azon bármit is változtatnunk.

Krisztus dicséretére. Amen.


33. Szent Klárát személyesen meglátogatja a pápa

Szent Klára, a megfeszített Krisztusnak odaadó jegyese és Szent Ferencnek kedves virágszála annyira a szentség hírében állott, hogy nemcsak a püspökök és a bíborosok, hanem maga a pápa is nagy örömmel látta és hallgatta, s ezért gyakran személyesen meglátogatta.[32]

Az egyik alkalommal a kolostorba ment hozzá a szentatya, hogy a mennyei dolgokról beszélgessen vele. Társalgás közben Szent Klára asztalt teríttetett, és kenyereket hozatott, hogy majd áldja meg a szentatya. Amikor aztán a lelki beszélgetést befejezték, Szent Klára nagy tisztelettel a pápa elé térdelt és kérte, áldja meg az asztalra tett kenyereket. Ám a szentatya azt mondta: -- Hûséges leányom, Klára, azt kívánom, hogy te áldd meg a kenyereket annak a keresztnek a jelével, amelynek egészen átadtad magadat. -- Szent Klára erre így szólt: -- Bocsáss meg, Szentséges Atyám, de méltán illethetne szemrehányás, ha Krisztus utódjának jelenlétében én, hitvány fehérnép áldást merészkednék osztani. -- A pápa meg így felelt: -- Nehogy cselekedeted elbizakodottságnak számítson, hanem érdemedre szolgáljon, az engedelmesség nevében parancsolom, hogy ezeket a kenyereket a szent kereszt jelével Isten nevében áldd meg.

Akkor Szent Klára, az engedelmesség leánya, nagy áhítattal megáldotta a kereszt jelével a kenyereket. S halljatok csodát! Nyomban minden kenyéren gyönyörûen bevésve megjelent a szent kereszt jele! A kenyerek egy részét aztán megették, másik részét pedig a csoda miatt megôrizték. A szentatya, miután tanúja volt a csodának, vett a kenyérbôl, és hálát adott Istennek, majd megáldotta Szent Klárát, és eltávozott.

Ebben az idôben Szent Klárának édesanyja, Ortolana nôvér és húga, Ágnes nôvér is a kolostorban éltek, mindketten erényekkel és a Szentlélek ajándékaival teljesek, mint ahogy szent életû volt a többi velük lakó apáca is. Szent Ferenc sok beteget küldött hozzájuk, ôk pedig imádságukkal és a kereszt jelével valamennyit meggyógyították.

Krisztus dicséretére. Amen.


34. Egyed testvért fölkeresi Szent Lajos, Franciaország királya

Szent Lajos, Franciaország királya zarándokútra indult, hogy meglátogassa a világ búcsújáró helyeit. Mivel sokat hallott Szent Ferenc egyik elsô társáról, Egyed testvérrôl és rendkívüli életszentségérôl, elhatározta magában, hogy személyesen fölkeresi ôt. Elment tehát Perugiába, ahol Egyed testvér akkor tartózkodott.[33] Amikor néhány kísérôjével mint ismeretlen, szegény zarándok a barátok kolostorának kapujához ért, nagy sürgôsen kérette Egyed testvért, nem árulva el kilétét a kapus testvérnek. A kapus tehát csak annyit mondott Egyed testvérnek, hogy egy zarándok keresi; Isten azonban kinyilvánította neki, hogy Franciaország királya várja ôt a portán. Erre nagy sietséggel elhagyta celláját, és a kapuhoz szaladt.

Bár soha nem találkoztak még, amikor meglátták egymást, minden kérdezôsködés nélkül nagy áhítattal letérdeltek, s olyan bensôségesen ölelkeztek össze, és csókolták meg egymást, mintha réges-régi barátság fûzte volna össze ôket. Egyikük sem szólt egy szót sem, csak csendesen átölelve tartották egymást. S miután jó idôt töltöttek így együtt néma ölelésben, szépen elváltak egymástól. Szent Lajos útra kelt, Egyed testvér meg visszament cellájába.

Amikor a király már távozóban volt, valamelyik barát, aki tanúja volt a jelenetnek, gyorsan megkérdezte egyik kísérôjétôl, vajon ki lenne az, aki oly hosszasan ölelkezett Egyed testvérrel. Az elárulta, hogy nem más, mint Lajos, Franciaország királya, aki csak azért jött ide, hogy meglátogassa Egyed testvért. A barát aztán továbbadta a hírt a többieknek, azok meg erre mindnyájan lamentálni kezdtek Egyed testvér viselkedése miatt, s így tettek neki szemrehányást:

-- Ó Egyed testvér, hogy lehettél ilyen faragatlan, hogy semmit sem mondtál egy valódi királynak, aki nemcsak azért jött ide, hogy lásson téged, hanem hogy néhány szót is halljon tôled.

Egyed testvér pedig így felelt meg nekik:

-- Drága testvéreim, ne csodálkozzatok a történteken. Amint ugyanis összeölelkeztünk, nem volt már többé szükség beszédre. Az isteni bölcsesség fénye ugyanis föltárta elôttem az ô szívét és elôtte az enyémet; így isteni közremûködéssel kiolvashattuk egymás szívébôl azt, ami mondandónk volt egymásnak. Ezen a módon sokkal jobban megértettük egymást, mintha szavakkal szóltunk volna, s ez nagy megnyugvásunkra szolgált. Az emberi nyelv ugyanis tökéletlen arra, hogy kifejezze Isten rejtett titkait. S ezért, ha beszéddel akartuk volna visszaadni azt, amit szívünkben éreztünk, inkább nyugtalanság maradt volna bennünk, mint megnyugvás. És biztosíthatlak benneteket, hogy a király teljes szívbéli megnyugvással távozott.

Krisztus dicséretére. Amen.


35. A beteg Szent Klára karácsony éjszakája

Szent Klára egyszer olyan beteg volt, hogy még a templomi közös imádságokon sem tudott megjelenni. Amikor elérkezett Krisztus születésének ünnepe, az apácák mind elmentek a hajnali zsolozsmára, neki pedig ágyban kellett maradnia. Nagyon bánkódott, hogy nem részesülhet a többiekkel együtt a lelki örömökben. Ám Jézus Krisztus, az ô jegyese nem akarta ôt vigasztalanul hagyni, ezért csodálatos módon angyalai által elvitette ôt Szent Ferenc bazilikájába, s így lehetôvé tette, hogy jelen legyen az éjféli misén és a hajnali zsolozsmán, sôt meg is áldozhasson, s mindennek végeztével visszavitte ôt ágyába.

Az apácák pedig, miután Szent Damján-templomban befejezôdött az istentisztelet, visszatértek Szent Klárához, és így szóltak hozzá: -- Ó, Anyánk, Klára nôvér, mily nagy örömben volt részünk Jézus születésének ezen a szent éjszakáján! Bár megengedte volna Isten, hogy te is velünk légy! -- Szent Klára erre így válaszolt:

-- Drága nôvéreim és leányaim, hálát és dicséretet zengek az én Uramnak, az áldott Krisztusnak, mert nemcsak részt vehettem e szent éjszaka megünneplésében, hanem még nagyobb lelki örömben volt részem, mint nektek: mivelhogy Szent Ferenc Atyám gondoskodásából és az én Uram Jézus Krisztus kegyelmébôl Szent Ferenc Atyám bazilikájában voltam, testi-lelki fülemmel hallottam az énekes zsolozsmát és az orgonajátékot,[34] és szentáldozásban is részesültem. Örvendezzetek tehát a nekem juttatott sok kegyelemért, és adjatok hálát a mi Urunk Jézus Krisztusnak. Amen.


36. Szent Ferenc megmagyarázza Leó testvér látomását

Egy alkalommal, amikor Szent Ferenc súlyosan megbetegedett, Leó testvér ápolta ôt. S történt, hogy amint az említett Leó testvér Szent Ferenc közelében imádkozott, egyszer csak elragadtatásba esett, és lélekben egy nagy, széles és veszedelmes sodrású folyó mellett találta magát. Ahogy ott állt, és nézte az átkelôket, megpillantott néhány barátot, akik nehéz terheket cipeltek, és amikor belegázoltak a folyóba, a víz sodra azonnal úgy elkapta ôket, hogy mindjárt megfulladtak. Aztán jöttek mások, akik a folyó harmadáig, ismét mások, akik a folyó feléig jutottak, s voltak olyan barátok is, akik már egészen a másik part közelébe vergôdtek, ám végül is a magukkal hozott súlyos terhek miatt mindegyiket elnyelte az ár, és ott vesztek. Leó testvér szíve nagyon megesett rajtuk. Aztán rögtön utánuk minden holmi és teher nélkül, a szent szegénység fényében ragyogva nagy sereg barát közeledett, ôk is beléptek a folyóba, és minden baj nélkül szépen átkeltek a másik partra. Ezzel a jelenésnek vége volt, és Leó testvér magához tért.

Szent Ferenc pedig megsejtette Leó testvér látomását. Magához szólította, s megkérdezte tôle, mit látott? Leó testvér rendre elmondott neki mindent, s akkor ô így szólt: -- Aminek szemtanúja voltál, az megfelel a valóságnak. A nagy folyó ez a világ. A belefulladt barátok azok, akik az evangéliumi fogadalmat, kiváltképpen a fenséges szegénységet nem tartják meg. Akik pedig veszedelem nélkül keltek át a folyón, olyan barátok, akik a földi és testi dolgokkal nem törôdnek, semmijük sincs ezen a világon, hanem megelégedve szerény ételükkel és ruházatukkal, boldogan követik a kereszten mezítelenül függô Krisztust, s vidáman és szívesen hordozzák Krisztus édes igáját, valamint a szent engedelmesség könnyû terhét. Éppen ezért könnyûszerrel jutnak át e mulandó életbôl az örök hazába. -- Krisztus dicséretére. Amen.


37. Szent Ferenc imádságának hatására egy nemes ember belép a rendbe

Öreg este volt már, amikor egyszer Szent Ferenc, Krisztus szolgája társával egy hatalmas és gazdag nemes ember házához ért, aki olyan nagy elôzékenységgel és odaadással fogadta ôket, akár a paradicsom angyalait. Szent Ferenc ezért mindjárt nagyon megszerette, nem felejtvén el, hogy amikor átlépték háza küszöbét, házigazdájuk barátságosan átölelte és megcsókolta ôket, majd alázattal megmosta, megtörölgette és megcsókolta lábukat, aztán jó nagy tüzet gyújtott nekik, és megterítette az asztalt mindenféle finom falatokat rakva eléjük, s miközben ettek, derûs arccal szolgálta ôket.

Miután Szent Ferenc és társa megvacsorázott, a nemes ember így szólt: -- Íme, Atyám, rendelkezésetekre állok személyemmel és vagyonommal. Ha szükségetek lesz kámzsára, köpönyegre vagy bármi egyébre, vegyétek meg, és én helyettetek kifizetem. Készségesen gondoskodom minden szükségletetekrôl, mert hála a jó Istennek megtehetem, minthogy bôvelkedem a földi javakban, és Isten iránti szeretetbôl, akitôl mindezt kaptam, szívesen teszek jót szegényeivel. Nagylelkûsége, szeretetméltósága és bôkezûsége miatt Szent Ferenc annyira megszerette ôt, hogy másnap, amikor már útra keltek, azt mondta társának: -- Ez a nemes ember annyira hálásnak és lekötelezettnek érzi magát Isten iránt, annyira odaadóan és nemes lelkûen viselkedik felebarátjával és a szegényekkel szemben, hogy igazán beillenék szerzetünkbe. Jegyezd meg, drága testvérem, hogy a lelki nemesség Isten tulajdonságai közül való, aki napfényt és esôt egyaránt ad az igazaknak és gonoszoknak, puszta nagylelkûségbôl. A szívbéli nemesség ugyanis a szeretet édestestvére, mert kioltja a gyûlöletet, és ébren tartja a tevékeny szeretetet. Én annyi jóra való készséget ismertem meg ebben az emberben, hogy szívesen látnám ôt társaim között. Ezért azt akarom, hogy térjünk vissza hozzá valamelyik nap, hátha Isten arra indítja szívét, hogy szolgálatára hozzánk csatlakozzék. Imádkozzunk az Úrhoz, hogy ébressze föl szívében a vágyat, és adjon elegendô erôt kívánsága teljesítéséhez.

S halljatok csodát! Néhány nap múlva Szent Ferenc imádságára Isten elültette a nemes ember szívébe a vágyat. Azért Szent Ferenc így szólt társához: -- Menjünk a nemes emberhez, mert megvan a reményem rá, hogy ugyanazzal a nagylelkûséggel, amellyel földi javait rendelkezésünkre bocsátotta, önmagát is fölajánlja szerzetünknek. -- El is indultak, s amikor a palotája közelébe értek, Szent Ferenc így szólt társához: -- Várj rám egy kicsit, mert elôbb kérni akarom Istent, hogy utunkat siker koronázza, és Krisztus szentséges szenvedése érdeméért juttassa nekünk, szegényeknek és gyöngéknek ezt a nemes zsákmányt, amelyet el akarunk ragadni a világtól. -- Ezzel mindjárt félrevonult, és imádságba kezdett.

Isten úgy intézte a dolgot, hogy a nemes ember, amint kinézett palotájából, megpillantotta a buzgón imádkozó Szent Ferencet, látta, hogy Krisztus megjelenik neki, és elôtte áll, sôt szemtanúja volt annak is, hogy Szent Ferenc teste imádság közben fölemelkedik a földrôl. E jelenet által Isten arra indította a nemes embert, hogy szakítson a világgal. Nyomban kijött palotájából, nagy lelkesedéssel futott az imádkozó Szent Ferenchez, lábai elé térdelt, s jámbor buzgalommal kérte ôt, vegye föl szerzetébe, hogy bûnbánatot tarthasson vele. Tapasztalva, hogy könyörgését meghallgatta Isten, s hogy a nemes ember már sürgetôen kéri, amit ô az imént még csak óhajtott, Szent Ferenc fölállt, örömtôl áthatva megölelte és megcsókolta ôt, ôszintén hálát adva az Úrnak, hogy ilyen nemes lovaggal gyarapítja szerzetét.

A nemes ember most újból megszólalt: -- Mit parancsolsz, hogy cselekedjem, Atyám? Kész vagyok arra, hogy vagyonomat szétosszam a szegények között, és így megszabadulva a földiektôl kövessem veled Krisztust. -- Így is tett. Szent Ferenc tanácsára szétosztotta mindenét a szegényeknek, belépett a szerzetbe, kemény bûnbánatot tartva szentül és jámbor meghittségben élt a testvérekkel, s végül elnyerte az örök életet. Krisztus dicséretére. Amen.


38. Szent Ferenc közbenjárására fráter Éliás megmenekül a kárhozattól

Amikor egyszer Szent Ferenc és fráter Éliás ugyanabban a kolostorban lakott, Szent Ferencnek kinyilvánította Isten, hogy fráter Éliás kárhozatra van ítélve; elhagyja a rendet, és végül a szerzeten kívül fog meghalni. Szent Ferenc emiatt olyan idegenkedést érzett Éliás iránt, hogy nem szólt többé hozzá, és egyáltalán nem érintkezett vele. Ha olykor úgy adódott, hogy fráter Éliás feléje közeledett, kitért útjából, hogy ne kelljen találkozniuk.

Fráter Éliás hamarosan észrevette, hogy Szent Ferenc húzódozik tôle, azért egyik nap odament hozzá, hogy beszéljen vele. Amikor látta, hogy Szent Ferenc el akarja kerülni a beszélgetést, szelíd erôszakkal visszatartotta, és szerényen kérlelni kezdte, fedje föl okát, miért idegenkedik személyétôl. Szent Ferenc erre így felelt: -- Ebbôl áll az ok: Isten kinyilvánította nekem, hogy bûneid miatt megválsz a rendtôl, és a rend kötelékein kívül fogsz meghalni; sôt azt is tudtomra adta, hogy kárhozatra vagy ítélve.[35]

Amint meghallotta ezt fráter Éliás, így kezdett könyörögni hozzá: -- Tisztelendô Atyám, Jézus Krisztus szerelmére kérlek, mégse fordulj el tôlem, s ne ûzz el magadtól, hanem mint a jó pásztor, Krisztus példájára, keresd föl és fogadd vissza juhodat, mert elvész, ha magára hagyod. Imádkozz hát értem Istenhez, vonja vissza ítéletét, mert írva van, hogy Isten megváltoztathatja a kiszabott büntetést, ha a bûnös kész jóvá tenni vétkeit. Én annyira bízom imádságod erejében, hogy még a pokol kellôs közepén is enyhülést éreznék, ha tudnám, hogy te imádkozol értem. Ismételten kérlek tehát, járj közbe értem Istennél, hogy fogadja irgalmába bûnös lelkemet, hisz azért jött e világra, hogy megmentse a bûnösöket. -- Mindezt könnyek között, töredelmes szívvel mondta fráter Éliás.

Amire Szent Ferenc, a könyörületes atya megígérte, hogy imádkozni fog érte, amit meg is tett. Buzgó imádságára Isten értésére adta, hogy meghallgatta könyörgését, fráter Éliást fölmenti a kárhozat büntetése alól, s így lelke a pokoltól megmenekül. A rendbôl azonban bizonyosan kilép, és a renden kívül fog meghalni. Így is történt. Frigyes, Szicília királya ugyanis föllázadt az egyház ellen, s ezért a pápa kiátkozta ôt mindazokkal együtt, akik segítséget nyújtottak, vagy akár csak tanácsot adtak neki. Fráter Éliás pedig, akit a világ egyik legokosabb emberének tartottak, Frigyes fölhívására tanácsadóként csatlakozott hozzá. Ezáltal lázadó lett az egyházzal és hûtlen rendjével szemben; miért is a pápa kiközösítette, és megfosztotta ôt Szent Ferenc ruhájától.

Már egyházi átok alatt állt, amikor súlyosan megbetegedett. Betegségének hírére az egyik laikus testvér, aki a szerzet tagjaként derék és becsületes életet folytatott, meglátogatta, és többek közt ezt mondta neki: -- Drága testvérem, nagyon fáj nekem, hogy ki vagy közösítve az egyházból, és rendünk kötelékein kívül élsz, s esetleg így fogsz meghalni. Azért ha látsz valami utat-módot, amely által megmenthetnélek ettôl a veszedelemtôl, én semmi fáradságot sem sajnálnék, hogy segítsek neked. -- Fráter Éliás így válaszolt neki: -- Testvérem, én csak egyetlen módot látok erre: menj el a pápához és Isten szerelméért, valamint az ô szolgájának, Szent Ferencnek érdemeiért, akinek a hatására hagytam el a világot, kérd meg ôt, oldjon föl az egyházi átok alól, és adja vissza szerzetesi ruhámat. -- A testvér azt felelte, szívesen megteszi neki üdvössége érdekében. Elment hát gyalogszerrel a pápához, és alázatosan esedezett hozzá, hogy kegyelmezzen meg fráter Éliásnak Krisztus s az ô szolgája, Szent Ferenc szeretetéért. És Isten akaratából a pápa meghagyta neki, térjen vissza fráter Éliáshoz, s ha még életben találja, nevében oldja föl az átok alól, és adja vissza szerzetesi ruháját.

A testvér boldogan és nagy sietve tért vissza fráter Éliáshoz, aki ugyan még életben volt, de már a végét járta, föloldotta ôt az átok alól, és ráadta szerzetesi ruháját. Így költözött el fráter Éliás e világból, s Szent Ferenc érdemei és imádsága folytán, amelyben oly rendületlenül bízott, irgalmat talált Istennél.

Krisztus dicséretére. Amen.


39. Páduai Szent Antal a pápai udvarban prédikál

A Szentlélek választott edénye, Szent Ferenc tanítványa és társa, Páduai Szent Antal, akit Szent Ferenc az ô püspökének szokott nevezni, egy alkalommal a pápai udvarban a pápa és a bíborosok elôtt prédikált.[36] A bíborosok testülete sokféle nemzet fiaiból állt, voltak köztük görögök, olaszok, franciák, németek, szlávok, angolok és még más anyanyelvûek. Szent Antal áthatva a Szentlélek tüzétôl olyan hatásosan, meggyôzôen, buzgón, világosan és érthetôen fejtegette az Isten szavát, hogy a jelenlevôk, bár más nyelvet beszéltek, mint ô, oly világosan értették minden mondatát, mintha saját nyelvükön szólt volna. Fölöttébb elcsodálkoztak hát mindnyájan, mert úgy tûnt nekik, mintha megújult volna a régi pünkösdi csoda, amikor az apostolok eltelve a Szentlélekkel különféle nyelveken kezdtek prédikálni. Álmélkodva kérdezték egymástól a bíborosok: -- Hát nem Hispániából való a mi szónokunk? Hogyan van az mégis, hogy mindannyian úgy értjük beszédét, mintha hazai nyelvünkön szólna? -- A pápa is, elgondolkozva és elcsodálkozva szavainak mélységén, így szólt: -- Ez valóban a testamentum ôrzôje és a Szentírás tárháza.

Krisztus dicséretére. Amen.


40. Szent Antal a halaknak prédikál

Az áldott Krisztus, hogy bizonyságot tegyen hûséges szolgájának, Szent Antalnak életszentségérôl, továbbá, hogy megmutassa, milyen áhítattal kell az ô prédikációját és tanításait hallgatni, egy alkalommal az oktalan állatok, mégpedig a halak által rótta meg a hitetlen eretnekek konokságát, mint ahogy régen, az ószövetségi Szentírásban a szamár szája által szégyenítette meg Bálán tudatlanságát.

Az idô tájt Szent Antal Riminiben tartózkodott. Mivel a város tele volt eretnekekkel, már jó néhány napja prédikált nekik, s vitázott velük Krisztus tanításáról és a Szentírásról, hogy visszavezesse ôket a hit világosságára és az igazság útjára. Az eretnekek azonban csak nem hajlottak szavára, sôt keményszívûségükben és megátalkodottságukban meg sem akarták hallgatni ôt. Ezért egyik nap Szent Antal Isten sugallatára a tengerpartra ment, és megállva ott, ahol a folyó a tengerbe ömlik, mintha szentbeszédet kezdene, Isten nevében így szólt a halakhoz: -- Tengernek és folyónak halai, halljátok Isten szavát, minthogy a hitetlen eretnekek elfordítják tôle fülüket! -- S ahogy ezt kimondta, a kisebb-nagyobb halaknak akkora sokasága úszott a part felé, hogy sem a tengerben, sem a folyóban soha nem lehetett látni ôket ilyen tömegben. Valamennyi kidugta fejét a vízbôl, és szép rendben Szent Antal felé fordult, mégpedig úgy, hogy elôl a part közelében az apróbb halacskák, mögöttük a közepes nagyságúak és beljebb, ahol már mélyebb volt a víz, a nagy halak sorakoztak föl. Miután elhelyezkedtek, Szent Antal ünnepélyesen prédikálni kezdett nekik:

-- Testvéreim, kedves halak! Ti igen nagy hálával tartoztok a Teremtônek, aki ilyen nemes elemet rendelt számotokra lakóhelyül. Tetszésetekre bízta, hogy az édes vagy a sós vizet választjátok, biztos menedékhelyekrôl gondoskodott, ahol meghúzhatjátok magatokat a viharok elôl. Ô adta nektek a tiszta és átlátszó italt, valamint az eledelt, amellyel táplálkoztok. Amikor megteremtett benneteket nagylelkû és jóságos Alkotótok, meghagyta, hogy növekedjetek és szaporodjatok, és rátok adta áldását. A vízözön idején pedig, amikor a többi állat elpusztult, egyedül titeket óvott meg a veszedelemtôl. Ezenfelül még uszonyokkal is ellátott benneteket, hogy közlekedhessetek, amerre tetszik. Isten rendelésébôl ti menthettétek meg Jónás prófétát, hogy három nap múlva épen és egészségesen partra tegyétek. Ti szolgáltattátok a mi Urunk Jézus Krisztusnak az adópénzt, amit szegénysége miatt nem tudott volna megfizetni. Ti voltatok az örök királynak, Jézus Krisztusnak eledele halála elôtt és csodálatos módon föltámadása után is. Mindezekért dicsérni és áldani tartoztok a jó Istent, aki sokkal több jótéteménnyel halmozott el benneteket, mint a többi teremtményt.

Szent Antal buzdító beszédére a halak tátogatni kezdték szájukat, és mozgatni fejüket, és a tiszteletadás egyéb jeleivel, ahogyan csak tôlük tellett, dicsérni kezdték Istent. Amikor Szent Antal látta, milyen igyekezettel fejezik ki hódolatukat a Teremtô Isten iránt, szíve örömmel telt el, és fölkiáltott: -- Áldott legyen az örök Isten, aki megmutatta, hogy jobban figyelmeznek szavára az oktalan állatok, mint a hitetlen emberek. -- Minél tovább prédikált, annál jobban növekedett a halak sokasága, s egy sem mozdult el helyérôl. A csoda hírére özönleni kezdett a város népe, közéjük vegyülve az említett eretnekek is. Ezek a bámulatos és nyilvánvaló csoda láttára megtörtek, odaborultak Szent Antal lábaihoz, úgy hallgatták beszédét. Akkor Szent Antal a katolikus vallásról kezdett prédikálni, s oly magasztosan szólt róla, hogy az eretnekeket megtérítette, és visszavezette a hit igaz forrásához, Krisztushoz, a hívôket pedig nagy vigasztalásukra megerôsítette hitükben. Miután befejezte beszédét, Isten áldásával elbocsátotta a halakat, s a halak vidáman fickándozva, az emberek meg szívükben örvendezve távoztak. Ezután Szent Antal még egy darabig Riminiben maradt, és prédikációi dúsan gyümölcsöztek a lelkekben.

Krisztus dicséretére. Amen.


41. Simon testvér megszabadítja egyik társát az ördög kísértéseitôl

A rend történetének kezdetén, amikor még Szent Ferenc élt, egy Assisibôl való ifjú lépett a barátok közé, és a szerzetben a Simon nevet kapta. Isten ôt annyi kegyelemmel, elméjét olyan szemlélôdô hajlammal ajándékozta meg, hogy egész élete a jámborság tükre volt. Amint azoktól hallottam, akik huzamosabb idôt töltöttek vele, csak a legritkább esetben mutatkozott a celláján kívül, s ha együtt volt a testvérekkel, mindig Istenrôl társalgott velük. Latinul sohasem tanult, mindazonáltal olyan szépen és mély értelmûen tudott beszélni Istenrôl és Krisztus szeretetérôl, hogy szavai természetfölöttieknek hatottak. Egyik este massai Jakab testvérrel az erdôbe ment, hogy Istenrôl beszélgessenek. Egész éjjel az isteni szeretetrôl társalogtak, s amikor rájuk virradt a hajnal, úgy találták, hogy igen kevés idôt töltöttek együtt, amint ezt az említett Jakab testvér elmondta nekem.

Simon testvér Istennek szeretô és megvilágosító látogatásait oly odaadással várta, hogy amikor közeledni érezte, gyakorta ágyára feküdt, mert ahhoz, hogy a Szentlélek békét árasztó kegyelmét befogadhassa, nemcsak lelkének, hanem testének is nyugalomra volt szüksége. Ezeknek az isteni látogatásoknak az idején igen sokszor elragadtatásba esett, és ilyenkor teljesen érzéketlenné vált a külvilág számára. Egy ízben, amikor elragadtatásba esve szíve lángra gyúlt az isteni szeretet hevétôl, és érzékszervei semmit sem fogtak föl a kívülrôl jövô ingerekbôl, az egyik fráter személyesen meg akart gyôzôdni arról, hogy valóban úgy áll-e a dolog, mint ahogy látszik. Fogott egy eleven parazsat, és a lábára tette. Simon testvér pedig mit sem érzett, s még csak nyomott sem hagyott lábán a parázs, noha mindaddig rajta maradt, míg magától ki nem aludt.

Amikor Simon testvér az asztalhoz ült, mielôtt a földi ételhez nyúlt volna, lelki táplálékot vett magához, és Istenrôl szóló gondolatok formájában osztott társainak is. Ájtatos beszédei hatására tért meg egy San Severino-i nemes származású ifjú, aki addig elkényeztetett és végtelen hiú világfi módjára élt. Simon testvér fölvette ôt a rendbe, eltette világi ruháit, s maga vállalkozott arra, hogy megismertesse az ifjúval a szerzetesi élet szabályait. A gonosz lélek azonban, aki mindig azon mesterkedik, hogy minden jót leromboljon, fölkeltette benne a test kívánságát, és oly heves kísértést bocsátott rá, hogy az ifjú nem bírta tovább, Simon testvérhez ment, és azt mondta neki:

-- Add ki ruháimat, hogy visszatérjek a világba, mert nem tudok ellenállni a kísértésnek.

Simon testvér nagyon megsajnálta, és így szólt hozzá: -- Ülj le, fiacskám, egy kicsit ide mellém. -- És Istenrôl kezdett beszélni neki, mire kísértései megszûntek. Mikor egy idô múlva a kísértések újból ostromolni kezdték, és az ifjú haladéktalanul meg akarta kapni ruháit, hogy távozhasson a rendbôl, Simon testvér ismét az Istenrôl szóló gondolatokkal ûzte el bûnös kívánságait. S így ment ez még jó néhányszor.

Hanem aztán egyik éjjel a kísértések olyan szokatlan erôvel jelentkeztek és támadtak rá az ifjúra, hogy most már végképp nem tudta legyôzni ôket, Simon testvérhez ment, és mindenáron követelte ruháit azzal, hogy az égvilágon semmi sem tudja ôt tovább tartóztatni a kolostorban. Simon testvér, ahogy eddig is szokta, leültette maga mellé, és Istenrôl kezdett beszélni neki, az ifjú pedig bánatában Simon testvér ölébe hajtotta fejét. Simon testvér, iránta érzett nagy részvétében, égre emelte szemét, és buzgón imádkozni kezdvén Istenhez, elragadtatásba esett, és meghallgatásra talált. Úgyhogy mikor magához tért, az ifjú teljesen megszabadult a kísértésektôl, és úgy érezte, mintha soha nem is zaklatták volna. Sôt mi több, a kísértések heve a Szentlélek tüzévé alakult át, s ez a tûz az elevenen izzó parázs, vagyis Simon testvér közelsége által Isten és a felebarát szeretetében lobogott föl. Az történt ugyanis egyik alkalommal, hogy hírhedt gonosztevôt kerítettek kézre, és arra ítélték, hogy mindkét szemét szúrják ki. Amikor ezt meghallotta az ifjú testvér, nagy merészen odaállított a bíróhoz, és az egész törvényszék elôtt sírva könyörgött, hogy szúrják ki neki az egyik szemét, s a gonosztevô egyik szemét hagyják meg, hogy a nyomorult ne veszítse el egészen szeme világát. A bírót annyira meghatotta az ifjú barát önfeláldozó szeretete, hogy megkegyelmezett az elítéltnek.

Az említett Simon testvér pedig egyik nap az erdôben imádkozott, s nagy lelki béke szállta meg szívét. Amikor azonban egy csapat varjú károgásával megzavarta nyugalmát, Jézus nevében megparancsolta nekik, hogy távozzanak s vissza se térjenek többé. A madarak csakugyan mind eltûntek, s attól kezdve sem ott, sem a környéken nem látták ôket. Ennek a csodának a híre elterjedt az egész fermói kerületben, amelyhez ez a kolostor tartozott.

Krisztus dicséretére. Amen.


42. A testvérek bizonyságot szereznek egymás jámborságáról

Hajdan az anconai Marca tartományát, mint az égboltot a csillagok, jámbor életû barátok ékesítették, akik az égitestekhez hasonlóan beragyogták és földíszítették példájukkal és tanításukkal Szent Ferenc rendjét és az egész világot. Elsôként említhetjük közülük az öreg Ludico testvért, aki fénylett az életszentségtôl, izzott az isteni szeretet tüzétôl, és akinek a Szentlélek úgy irányította a nyelvét, hogy prédikációi bámulatosan gyümölcsöztek a lelkekben.

Egy másik testvért, a San Severinóból származó Bentivogliát, amikor az erdôben imádkozott, az ugyancsak abból a helységbôl való Masseo testvér a levegôben látta lebegni. Ennek hatására, mert plébános volt akkor, megvált plébániájától, belépett a kisebb testvérek közé, és olyan magas fokon gyakorolta az erényeket, hogy mind életében, mind holtában számos csodát mûvelt. Teste Morróban nyugszik. Az említett Bentivoglia testvér pedig egyedül lakott Trave Bonantiban, ahol egy bélpoklost ápolt és gondozott. Amikor utasítást kapott elöljárójától, hogy egy másik, onnan tizenöt mérföldnyire fekvô kolostorba költözzön át, nem volt szíve magára hagyni a bélpoklost. A könyörülettôl indítva vállára vette, s így tette meg hajnaltól napkeltéig a tizenöt mérföldnyi utat ama Monte San Vicino nevû kolostorig, ahová rendelték. Azt az utat pedig, ha sasként szárnyalt volna, akkor sem járhatta volna meg ilyen rövid idô alatt. Az isteni csoda hallatán csak ámultak és bámultak az egész környéken.

A régi anconai kolostor gvárdiánja, urbinói Servadeo testvér szemtanúja volt annak, amikor monticellói Péter testvér öt vagy hat könyöknyi magasságba emelkedett, a nagy templomi feszületnek egészen a lábáig, amely alatt imádkozott. Ez a Péter testvér egy másik alkalommal nagy buzgóságában negyven napi böjtöt tartott Szent Mihály arkangyal tiszteletére. Amikor böjtjének utolsó napján a templomban ájtatoskodott, az egyik fiatal fráter, aki azért rejtôzött el a fôoltár alá, hogy bizonyságot szerezzen Péter testvér életszentségérôl, hallotta, hogy Szent Mihály arkangyallal társalog. A párbeszéd a következôképpen folyt le. Szent Mihály szólalt meg elôször:

-- Péter testvér, példás kitartással böjtöltél tiszteletemre, sokféle módon sanyargattad testedet. Azért jöttem, hogy megjutalmazzalak. Bármilyen kegyelmet kérsz, kieszközölöm számodra Istennél.

Utána Péter testvér vette föl a szót:

-- Mennyei seregek szent Fejedelme, az isteni szeretet hûséges Bajnoka, a szegény lelkek kegyes Oltalmazója azt kérem, járd ki Istennél bûneim bocsánatát.

Szent Mihály így folytatta:

-- Kérj valami más kegyelmet, mert ezt a lehetô legkönnyebben elnyerem számodra.

Mivel Péter testvér nem kért egyebet, Szent Mihály ezt mondta még:

-- Annál a hitnél és bizalomnál fogva, amelyet belém helyeztél, sok más kegyelmet is szerzek számodra. Beszélgetésük, amely jó ideig eltartott, ezzel véget ért.

Szent Mihály távozott, Péter testvér lelke pedig békés örömmel telt el.

Ennek a jámbor Péter testvérnek idejében élt az offidai Konrád testvér, sôt együtt is laktak az anconai tartomány foranói kolostorában. Konrád testvér egyik nap az erdôbe ment elmélkedni, Péter testvér meg utána lopódzott, hogy lássa, mi történik vele. Konrád testvér imádságba mélyedt, és ájtatosan arra kérte Szûz Máriát, nyerje el számára áldott Fiától azt a kiváltságot, hogy ô is megérezhessen valamit abból az örömbôl, amiben az ôsz Simeon részesült, amikor az Üdvözítô Jézus Krisztust karjaiban tartotta. Buzgó imádságát a jóságos Szûz Mária meghallgatta. És íme nagy fényességben megjelent a Mennyeknek Királynôje áldott Fiacskájával az ölében, odalépett Konrád testvérhez, és szent Gyermekét karjaiba tette. Konrád testvér hódolattal fogadta, átölelte, szívéhez szorította a Kisdedet, s egészen föloldódott az isteni szeretetben és a kimondhatatlan boldogságban. A szent érzelem átáradt Péter testvér lelkébe is, aki rejtekhelyérôl mindent látott. Miután Szûz Mária eltávozott, Péter testvér azonnal visszasietett a kolostorba, nehogy Konrád testvér észrevegye ôt.

Amikor azonban ez örvendezô lélekkel hazatért, így szólt hozzá: -- Ó, égi ember, ugye nagy boldogságban volt ma részed? -- Mire Konrád testvér: -- Mirôl beszélsz Péter testvér? Tudod is te azt, hogy miben volt részem! -- Péter testvér pedig: -- Nagyon is jól tudom, hogy Szûz Mária áldott Fiával meglátogatott.

Akkor Konrád testvér, aki alázatosságában nem akarta nyilvánossá tenni Isten kegyelmét, arra kérte Péter testvért, senkinek se szóljon a látottakról. Attól a naptól kezdve oly nagy szeretet fûzte ôket össze, mintha mindenben egy szív és egy lélek lettek volna.

Konrád testvér egyszer a sirolói kolostorban imádságával egy megszállott asszonyt megszabadított az ördögtôl. Egész éjjel imádkozott érte, s miután megjelent az asszonyok anyjának, reggelre eltûnt a környékrôl, nehogy rátaláljon, és tisztelettel vegye körül a nép.

Krisztus dicséretére. Amen.


43. Konrád testvér kiszabadítja a tisztítótûzbôl egyik rendtársának lelkét

Az említett offidai Konrád testvér, az evangéliumi szegénység és Szent Ferenc eszményeinek lelkes hirdetôje, olyan tökéletes szerzetesi életet élt, és annyi érdemet szerzett Istennél, hogy az áldott Krisztus számos csodát mûvelt általa életében és halála után.

Amikor egyszer az offidai kolostorban vendégeskedett, a testvérek Isten és a felebarát iránti szeretetre hivatkozva kérték, dorgálja meg az egyik ott élô ifjú barátot. Ez ugyanis gyermeteg, fegyelmezetlen és rendetlen viselkedésével mind az öregek, mind a fiatalabbak szerzetesi együttélését állandóan háborgatta; amellett nem törôdött sem a kötelezô imádsággal, sem más szerzetesi kötelességével. Konrád testvérnek megesett a szíve rajta, és a többiek kérésének is eleget akart tenni, ezért foglalkozni kezdett fiatal rendtársával. Tapintatos szeretettel és megindító szavakkal beszélt a lelkére, úgyhogy az isteni kegyelem közremûködése folytán az ifjú magatartása egészen megváltozott: gyerekemberbôl érett gondolkodású felnôtté vált. Olyan engedelmes és jóindulatú, iparkodó és jámbor, hozzá még oly békés, szolgálatkész és minden jó iránt fogékony szerzetes lett belôle, hogy míg korábban az egész szerzetescsalád háborgott ellene, most mindnyájan megbékéltek, meg voltak elégedve vele, és nagyon megszerették.

Isten rendelésébôl úgy történt, hogy nem sokkal megjavulása után az ifjú meghalt, s társai nagyon megsiratták. Néhány nappal halála után, amikor Konrád testvér az említett rendház oltára elôtt imádkozott, az ifjú lelke megjelent neki, és gyöngéden atyjának szólította. -- Ki vagy? -- tudakolta tôle Konrád testvér. -- Annak az ifjúnak a lelke, aki a napokban meghalt -- felelte. -- Ó, drága fiacskám, hát mi van veled? -- érdeklôdött tovább Konrád testvér. -- Drága atyám -- válaszolta ô --, Isten kegyelmébôl, hála intelmeidnek megvagyok, mert megmenekültem a kárhozattól. Ám egy-két bûnöm miatt, amelyeket már nem volt idôm jóvátenni, iszonyú kínokat szenvedek a tisztítótûzben. Kérlek tehát atyám, amint jóságod gyámolított életemben, segíts most is túlvilági gyötrelmemben. Mondj el értem néhány Pater noster-t, mert imádságod igen kedves Isten elôtt. -- Konrád testvér szívesen teljesítette kívánságát, mindjárt elmondott érte egy Pater noster-t, s hozzáfûzte a Requiem aeternam-ot is. -- Ó, atyám -- szólalt meg a lélek -- milyen jól esett, és mennyire fölüdített! Kérlek, ismételd meg az imádságot. -- Konrád testvér megismételte, s a lélek most így szólt: -- Ó, drága atyám, miközben imádkozol, teljesen megkönnyebbülök. Kérlek tehát, ne szûnj meg könyörögni értem. -- Konrád testvér látva, hogy imádsága mennyire javára válik a léleknek, elmondott még száz Pater noster-t. Amikor befejezte, hálálkodva jelentkezett a lélek: Isten nevében köszönöm néked, drága atyám, irántam tanúsított szeretetedet. Imádságaid megszabadítottak minden kíntól, és most az égi hazába indulok. -- Ezzel el is távozott. Konrád testvér pedig, hogy megvigasztalja és megörvendeztesse a frátereket, rendre elmondta nekik a jelenést.

Az áldott Krisztus dicséretére. Amen.


44. Péter testvérnek megjelenik Szûz Mária Szent Jánossal és Szent Ferenccel

Abban az idôben, amikor az Anconához tartozó foranói kolostorban együtt lakott Konrád és Péter testvér, ôk voltak a marcai tartománynak fénylô csillagai, valósággal mennyben élô lelkek. Mint említettük, annyira szerették egymást, mintha egy szív és egy lélek lakozott volna bennük. Ezért megegyeztek abban, hogy bármilyen ajándékával lepi meg ôket Isten végtelen jósága, kölcsönös bizalommal beszámolnak róla egymásnak.

Néhány nappal e megállapodás után történt, hogy Péter testvér mély áhítattal Krisztus szenvedésérôl elmélkedett. Amint elmerülve nézte a feszületet, amelynek lábánál oda volt festve Krisztusnak Boldogságos Anyja és legkedvesebb tanítványa, Szent János, valamint Szent Ferenc, akik lelki fájdalmukkal osztoztak a keresztre feszítésben; az a vágya támadt, hogy megtudja, vajon a három közül melyik érzett mélyebb fájdalmat Krisztus szenvedésén: Édesanyja-e, aki a világra hozta, tanítványa-e, aki keblén nyugodott, vagy Szent Ferenc, aki Krisztussal keresztre feszíttetett?

Jámbor gondolatai közben egyszer csak megjelent neki Szûz Mária Szent János evangélistával és Szent Ferenccel. Mindhárman a megdicsôültek fénylô ruhájába voltak öltözve, és úgy tûnt, mintha Szent Ferenc palástja még jobban tündökölnék, mint Szent Jánosé. Péter testvér egészen megrettent ettôl a látomástól, ám Szent János bátorította ôt: -- Ne félj, drága testvér, mert azért jöttünk, hogy kétségedet eloszlassuk. Tudd meg tehát, hogy Krisztus Anyja és én éreztünk minden teremtménynél mélyebb fájdalmat Krisztus kínszenvedésén. De utánunk Szent Ferenc élte át mindenkinél jobban a fájdalmakat, ezért látod ôt olyan dicsôségben. -- Péter testvér erre már azt is megkérdezte: -- Krisztus szent Apostola, miért látszik Szent Ferenc palástja fényesebbnek a tiédnél? Szent János meg így válaszolt: -- Ennek az az egyszerû oka, hogy ô életében jóval hitványabb ruhákat hordott, mint én.

E fölvilágosítás után Szent János odanyújtott Péter testvérnek egy fénylô köntöst, amit addig a kezében tartogatott, ezeknek a szavaknak a kíséretében: -- Fogd ezt a köntöst, mert neked hoztam. -- És föl akarta adni rá, ám Péter testvér meglepetésében a földre esett, és kiáltozni kezdett: -- Konrád testvér, Konrád testvér, gyere gyorsan, és láss csodadolgokat! --  Kiáltására azonban a szent jelenés eltûnt. Amikor aztán Konrád testvér odaért, Péter testvér szép rendben elmondott neki mindent.

És együtt áldották Istent. Amen.


45. Delta Penna János testvérnek hosszú utat kell megtennie a mennyországig

Delta Penna János testvérnek serdülô korában, amikor még Marca tartományában élt, egyik éjjel gyönyörû gyermek jelent meg, nevén szólította, és azt mondta neki: -- Ó, János, menj Santo Stefanóba, ahol egy barát prédikál. Figyelj szavára, jól jegyezd meg tanítását, mert én küldtem ôt oda. Azután hosszú utat kell megtenned, így jutsz majd el hozzám. -- Az ifjú nyomban fölkelt, és úgy érezte, hogy nagy változás megy végbe lelkében. Elment Santo Stefanóba, ahol már férfiaknak és nôknek sokasága töltötte meg a templomot, mindnyájan a szentbeszédet várták. A szónok Fülöp testvér volt, az elsô barátok egyike, akik az anconai Marcában telepedtek le, ahol ez idô tájt még csak néhány kolostort alapítottak. Fülöp testvér nemsokára megkezdte prédikációját, buzgón beszélt az örök élet országáról. Szavaiból nem emberi bölcsesség, hanem Krisztus lelke áradt.

A prédikáció után az ifjú mindjárt odament hozzá, és így szólt: -- Atyám, ha fölvennél a szerzetbe, szívesen tartanék penitenciát, és szolgálnám a mi Urunk Jézus Krisztust. -- Fülöp testvér megtekintvén az ifjút, látva hamvas ártatlanságát és fölismerve odaadó készségét Isten szolgálatára, így felelt neki: -- Keress föl egyik nap Recanatiban, és fölvétetlek a rendbe. -- Recanatiban ugyanis éppen tartományi gyûlésre készültek. Az ifjú a maga ártatlanságában azt hitte, ez lesz az a nagy út, amit a kinyilatkoztatás szerint meg kell tennie, hogy a paradicsomba jusson. S úgy képzelte, hogy a szerzetbe való fölvétele után ez azonnal be is fog következni. Elmentek tehát Recanatiba, és föl is vették a szerzetbe. Hanem hamarosan látnia kellett, hogy várakozása nem teljesül. Ezért amikor a tartományfônök a káptalanon kihirdette, hogy aki a szent engedelmesség érdeméért Provence tartományába akarna menni, annak szívesen megadja rá az engedélyt, az ifjúnak hô vágya támadt, hogy oda mehessen. Ismét azt gondolta ugyanis, hogy ez lesz az a hosszú út, amelynek végén a paradicsomba juthat. Mivel restelkedett a nyilvánosság elôtt szólni, kívánságát pártfogójával, Fülöp testvérrel közölte, szeretettel kérve ôt, járja ki számára a kegyet, hogy Provence-ba mehessen. Fülöp testvér ismerve tiszta és jámbor szándékát, megszerezte neki az engedélyt. János testvér meg boldogan indult, mert most már biztosra vette, hogy amint megteszi azt az igazán hosszú utat, mindjárt a paradicsomba fog jutni.

Ám Istennek úgy tetszett, hogy huszonöt esztendôt töltsön abban a messzi tartományban. A mennyország után való szüntelen várakozásban és vágyódásban példaadó jámborságban élt, egyre növekedvén az erényekben és Isten kegyelmében és egyre gyarapodván szerzetestársai és a világiak szeretetében. Egyik nap, amikor buzgó imádsága közben sírva panaszolta, hogy kívánsága nem teljesül, s földi vándorlása immár túl hosszúra nyúlt, megjelent neki az áldott Krisztus, akinek láttán lelke egészen föloldódott. Így szólt hozzá Krisztus: -- Fiacskám, János, kérj tôlem kívánságod szerint bármit. -- Ô pedig így felelt: -- Uram, én nem tudok mást kérni, mint Téged, mert semmi egyébre nem vágyakozom. Talán mégis azt az egyet kérem Tôled, bocsásd meg vétkeimet, és add meg azt a kegyelmet, hogy máskor, amikor erre nagyobb szükségem lesz, ismét szemtôl szembe láthassalak. -- Krisztus csak ennyit mondott: -- Könyörgésedet meghallgattam -- s ezzel eltûnt, János testvér pedig megvigasztalódott és megerôsödött lelkében.

Amint telt-múlt az idô, a mercabeli testvérek tudomást szereztek János testvér életszentségérôl, s ezért addig kérték a generális atyát, míg ez engedve kérésüknek a szent engedelmesség nevében visszarendelte ôt Marca tartományába. János testvér boldog örömmel fogadta a parancsot, és tüstént elindult, mert megint úgy vélte, ennek az útnak a végére érkezve, Krisztus ígérete szerint, onnan már egyenesen az égbe fog jutni. Ám visszatérve Marca tartományába, még harminc évig élt, s mindennap várta, hogy Isten irgalmas jósága ígéretét valóra váltja. Közben többször volt gvárdián, tisztét tapintattal látta el, és Isten sok csodát mûvelt általa. Egyéb ajándékai mellett Isten megadta neki azt a képességet is, hogy ismerte az emberek gondolatait, és belelátott szívük rejtekébe. Egyik alkalommal, amikor a kolostorból eltávozott, újoncnövendékét oly hevesen támadta meg az ördög, hogy ez engedett kísértésének, s eldöntötte magában, hogy amint visszatér János testvér, elhagyja a szerzetet. Istentôl kapott adományánál fogva János testvér megtudta a novícius megkísértését és elhatározását, ezért azonnal hazasietett, magához hívta, s fölszólította ôt, hogy gyónjon meg. Mielôtt azonban a novícius hozzákezdett volna a gyónáshoz, János testvér Isten kijelentése alapján pontosan elmondta neki kísértése lefolyását, majd így végezte: -- Fiacskám, mivelhogy megvártál, és nem akartál távozni áldásom nélkül, Isten azt a kegyelmét adja neked, hogy sohasem fogsz kilépni a rendbôl, hanem Tôle megszentelve ebben a szerzetben fogsz meghalni. -- Az említett novícius erre megerôsödött eredeti szándékában, a szerzet tagja maradt, s nagyon jámbor barát lett belôle. -- Ez utóbbi történetet maga János testvér mondta el nékem, fráter Ugolinónak, aki e sorokat rovom.

János testvér vidám és kiegyensúlyozott ember volt, kedves beszédû, imádságos és buzgó lélek, aki a hajnali zsolozsma után sohasem tért vissza cellájába aludni, hanem a templomban ájtatoskodott napfelkeltéig. Egy ilyen alkalommal, amikor buzgón imádkozott, a hajnali órában megjelent neki Isten angyala, és így szólt hozzá: -- János testvér, amit oly régen óhajtottál, íme hosszú utadnak végére érkeztél. Isten bármely kegyelmet megad néked, amit kérsz tôle. Mondd meg tehát, mit választasz: egy napot a tisztítótûzben vagy hét napi szenvedést a földön. -- János testvér a hét napi földi szenvedést választotta, ezért azonnal különféle betegségekbe esett: magas láz tört ki rajta, köszvény támadta meg kezét-lábát, oldalnyilallást kapott és még más nyavalyákat. A legkínosabb azonban az volt számára, hogy állandóan elôtte állt a sátán, és egy papírlapot lobogtatott, amelyre föl voltak írva mindazok a bûnök, amelyeket valaha elkövetett vagy elgondolt. -- Ezekért a bûnökért -- folyton ezt mondogatta neki az ördög --, amelyeket gondolattal, szóval és cselekedettel elkövettél, a pokol mélységes fenekére fogsz jutni. -- János testvér a végén már nem is emlékezett arra, hogy a szerzethez tartozott, és most is annak a tagja, hanem elhitte, hogy elkárhozik, amint a gonosz lélek állította. Ezért amikor hogyléte felôl érdeklôdtek, így válaszolt: -- Rosszul vagyok, mert elkárhoztam.

Amikor látták ezt társai, nagyon megijedtek, és elhívatták Monte Rubbianó-i Máté testvért, egy szent életû öreget, János testvér bizalmas barátját. Szenvedéseinek hetedik napján meg is érkezett hozzá, köszöntötte, s megkérdezte tôle, hogy van. János testvér csak azt ismételte, hogy rosszul, mert kárhozatra van ítélve. Máté testvér akkor így beszélt hozzá: Hát nem emlékszel, hogy gyakran gyóntál nálam, s minden bûnöd alól föloldoztalak? Nem jut eszedbe az sem, hogy hosszú éveken át szolgáltad Istent ebben a szerzetben? S elfelejtetted, hogy Isten irgalma a világ valamennyi bûnét felülmúlja, s a mi áldott Üdvözítô Krisztusunk váltságunkért mérhetetlen árat fizetett? Azért légy jó reménységgel, mert biztosan üdvözülsz. -- Közben letelt János testvér megtisztulásának ideje, ezzel megszûntek az ördög incselkedései, és nagy nyugalom töltötte el lelkét. Derûs arccal fordult Máté testvérhez: -- Elfáradtál, s késôre is jár, kérlek, feküdj le. -- Máté testvér nem akarta elhagyni ôt, de sürgetô kérésére végül is elment, hogy lepihenjen. János testvér pedig egyedül maradt azzal a fráterrel, aki ápolta ôt.

És íme, egyszer csak óriási fényességtôl és jó illattól körülvéve jött az áldott Krisztus, ahogy megígérte, hogy megjelenik neki nagyobb szükségében, és tökéletesen megszabadította minden betegségétôl. János testvér összekulcsolt kezekkel köszönte meg neki, hogy ilyen szerencsés véget ért hosszú utazása ebben a jelenvaló nyomorúságos életben. Krisztus kezeibe ajánlotta és adta át lelkét, s Krisztussal, akit olyan hosszú idô óta kívánt és várt, távozott e halandó világból az örök életbe. Nevezett János testvér Penna di San Giovanni kolostorában van eltemetve.

Krisztus dicséretére. Amen.


46. Pacifico testvér látja, hogy Umile testvér lelke az égbe száll

Az említett Marca tartományában Szent Ferenc halála után két fivér élt a szerzetben. Az egyiket Umilének, a másikat Pacificónak hívták, s mindketten szentek és tökéletesek voltak. Az elôbbi a soffianói kolostorban élt s ott is halt meg; az utóbbi egy másik, attól messze esô rendház családjához tartozott. Midôn egyszer Pacifico testvér valamely magányos helyen imádkozott, és elragadtatásba esett, Isten engedelmével látta, amint fivérének lelke, amely éppen akkor vált el testétôl, késedelem és akadály nélkül a mennybe szállt.

Sok évre rá történt, hogy az életben maradt Pacifico testvért áthelyezték a soffianói kolostorba, ahol fivére korábban elhunyt. Éppen ez idô tájt a barátok, a Bunforte uraságok kérésére, ezt a kolostorukat egy másikra cserélték, s holmijukkal együtt magukkal vitték az elôbbi helyen elhalt szent életû testvérek földi maradványait. Amikor Umile testvér sírját fölnyitották, Pacifico testvér összeszedte csontjait, jó borban megmosta, fehér gyolcsba takarta, áhítatos tisztelettel csókolgatta és siratta. A többiek ezen szerfölött elcsodálkoztak, és nem találták valami példás cselekedetnek. Azt hitték ugyanis, hogy akit addig szent embernek ismertek, vérrokoni s evilági szeretetbôl siratja fivérét, és részesíti különb tiszteletben csontjait, mint a többiekét. Noha, vélekedésük szerint azok sem voltak kevésbé jámborok Umile testvérnél, s ezért csontjaik ugyanolyan tiszteletet érdemelnek.

Amint balítéletük tudomására jutott Pacifico testvérnek, szelíd alázattal szólva hozzájuk, a következôképpen oszlatta el a félreértést: -- Ne lepôdjetek meg azon, drága testvéreim, hogy fivérem földi maradványaival másként bántam, mint a többiekével. Isten látja lelkemet, nem a vérségi kapcsolat késztetett erre, amint ti gondoljátok. Azért cselekedtem így, mert amikor fivérem elköltözött e világból, egy magányos, tôle távol esô helyen imádkozva láttam, amint lelke nyílegyenesen az égbe szállt. Biztos vagyok tehát benne, hogy csontjai egy szentnek a földi maradványai és a paradicsomban lesz a helyük. S ha Isten ilyen bizonyosságot adott volna a többi testvér sorsáról, ugyanolyan tisztességet tettem volna az ô maradványaiknak is.

Ily módon tehát a barátok látván Pacifico testvér igaz és szent szándékát, épültek rajta, és magasztalták Istent, aki csodálatos dolgokat mûvel az ô szentjeivel.

Krisztus dicséretére. Amen.


47. Az egyik testvért halálos ágyán meglátogatja Szûz Mária

A már említett soffianói kolostorban réges-régen volt egy kisebb testvér, aki olyan jámbor és kegyelmekben gazdag életet élt, hogy egészen átszellemült, és gyakran Istenhez ragadtatott. Megtörtént vele az is, amikor a szemlélôdés különleges ajándéka által elmerült és teljesen föloldódott Istenben, hogy különféle fajta madarak repültek hozzá, szép szelíden megpihentek a fején és a vállán meg a karján és a kezén, s csodálatosan énekeltek neki. Nagyon szerette a magányt, szavát ritkán lehetett hallani, de ha bármirôl kérdezték, olyan kedvesen és okosan válaszolt, mintha nem is ember, hanem angyal szólt volna. Életét imádságban és elmélkedésben töltötte, s társai megkülönböztetett tisztelettel vették körül.

Erényes életének végéhez érve, Isten rendelésébôl halálosan megbetegedett. Enni egyáltalán nem tudott, és nem fogadott el semmiféle orvosságot sem. Minden bizalmát a mennyei orvosba, Jézus Krisztusba és az ô áldott Anyjába helyezte, aki érdemeit azzal az égi kiváltsággal jutalmazta, hogy meglátogatta és megvigasztalta ôt. Amikor ugyanis az ágyhoz kötve teljes odaadással már a halálra készült, egyik nap csodálatos fényességben, angyalok és szüzek sokaságától körülvéve megjelent neki és ágyához lépett Jézus Krisztusnak dicsôséges Anyja, Szûz Mária. Amint a testvér meglátta, lelkét vidámság, testét elevenség járta át, és mindjárt kérlelni kezdte a Szûzanyát: járjon közbe Szent Fiánál, hogy minél elôbb szabadítsa ki ôt a nyomorult test börtönébôl. Könnyekkel kísért állhatatos könyörgésére Szûz Mária nevén szólítva így felelt neki: -- Fiacskám, légy nyugodt, kérésedet meghallgatta az Úr, én pedig azért jöttem hozzád, hogy megerôsítselek egy kissé, mielôtt elköltöznél e világból.

A Boldogasszony oldalán három mennyei szûz állt, kezükben egy-egy fakupa kimondhatatlanul illatos és édes liktáriummal.[37] A Boldogságos Szûz fogta és kinyitotta az egyik kupát, mire az egész ház megtelt illattal, majd merített egy kanállal a liktáriumból, és a betegnek nyújtotta, az meg alighogy megízlelte, olyan vigasztalást és édességet érzett, hogy azt hitte, lelke nem maradhat tovább testében. Azért mindjárt megszólalt: -- Ne adj többet, Jézus Krisztus szent Anyja, áldott Szûz Mária, az emberiségnek megmentôje, drága orvosunk, ne adj többet, mert képtelen vagyok elviselni ennyi édességet. A jóságos Anya azonban addig kanalazta a liktáriumot, és etette vele a beteget, amíg egészen ki nem ürült a kupa. Sôt utána kinyitotta a másikat, és abból is megkínálta ôt egy kanállal. A beteg szelíden könyörgôre fogta a dolgot: -- Ó, Istennek szépséges Anyja, lelkem már az elôbbi liktárium illatától és édességétôl egészen elolvadt, hogyan tudnám hát elviselni még ezt is? Kérlek Téged, aki minden szenteknél és angyaloknál szentebb vagy, ne kívánd, hogy ebbôl is szedjek. -- Miasszonyunk ezt felelte: -- Kóstold meg legalább -- s adott belôle egy kanálkával, majd hozzátette: -- Most már elég lesz. Vigasztalódj fiacskám, mert hamarosan érted jövök, és Fiam országába vezetlek, akit mindig kerestél, és aki után annyira vágyódtál. -- Ezzel búcsúzott tôle, és eltávozott.

A beteg annyira megerôsödött és fölfrissült a liktárium édességétôl, hogy még napokig jóllakottan és jó erôben élt anélkül, hogy bármit evett volna. Néhány nap múlva, amikor éppen élénken beszélgetett testvéreivel, nagy örömmel és ujjongással költözött át e siralomvölgybôl a boldogok honába. Isten dicséretére. Amen.


48. Massai Jakab testvér látomása a rend jövôjérôl

48. Massai Jakab testvér látomása a rend jövôjérôl[38]

Massai Jakab testvér, aki elôtt Isten megnyitotta titkainak ajtaját, és akinek a Szentírás tökéletes megértését, valamint a jövendô események teljes ismeretét adta, igen jámbor ember volt. Az assisi Egyed és a montinói Márk, továbbá Ginepro és Lucido testvérek mind azt állították, hogy nem ismernek a világon senkit, aki nála kedvesebb lenne Istennél.

Nagyon óhajtottam látni Jakab testvért, mert amikor arra kértem János testvért, Egyed testvérének társát, világosítson föl egy-két dologban, azt felelte: -- Ha a lelki életben jártasságra akarsz szert tenni, keresd föl massai Jakab testvért, mert Egyed testvér is hozzá fordult fölvilágosításért. Tanítása olyan, hogy ahhoz sem hozzátenni, sem abból elvenni nem lehet semmit, mert elméje behatolt a mennyei dolgok ismeretébe, s szavai akárha a Szentlélek szavai lennének. -- Nincs ezért még egy ember a földön, akit annyira vágytam volna látni, mint ôt. Jakab testvér ugyanis a pármai fráter János rendfônöksége elején imádság közben elragadtatásba esett, három álló napig maradt önkívületben, s annyira érzéketlen volt a világ számára, hogy társai már attól tartottak, hogy meghalt. Ebben az elragadtatásban nyilvánította ki neki Isten, milyen eseményeknek kell bekövetkezniük szerzetünkben. Értesülve errôl, még jobban elfogott a vágy, hogy beszéljek vele. Amikor aztán úgy tetszett Istennek, hogy találkozzunk, ilyenformán szóltam hozzá: -- Ha igaz, amit hallottam rólad, kérlek, ne titkold elôlem. Úgy tudom, amikor három napig elragadtatásban voltál, Isten egyebek közt kinyilvánította neked mindazt, aminek be kell következnie szerzetünkben. Fráter Máté, Marca tartományfônöke közölte velem, akinek te engedelmességbôl mindent föltártál. -- Jakab testvér nagy alázattal megerôsítette, hogy igaz, amit fráter Máté elmondott.

Fráter Máténak, Marca tartományfônökének elbeszélése pedig ekképp szólt:

-- Ismerem a testvért, akinek Isten kinyilvánította szerzetünk jövendô sorsát. Massai Jakab testvér ô, aki fölfedte és kijelentette elôttem, hogy miután Isten akaratából számos dolog tudomására jutott a küzdô egyház helyzetérôl, elragadtatásában egy gyönyörû és óriási aranygyökerû fát látott, amelynek gyümölcsei emberek voltak, méghozzá valamennyien kisebb testvérek. A fának annyi fôága volt, ahány tartománya a rendnek, és az egyes ágakon annyi barát foglalt helyet, amennyi az ág által jelképezett tartományban élt. Ily módon megtudta az egyes tartományokban és az egész rendben élô barátok számát. Megtudta továbbá mindegyiknek a nevét, életkorát, körülményeit, hivatalát, rangját, méltóságát, sôt még erényeit és bûneit is. A fa középsô ágának tetején látta pármai fráter Jánost, az azt körülölelô ágak csúcsán pedig a tartományok fônökeit. Ezután megpillantotta egy hatalmas és fénylô trónuson Krisztust, aki magához hívta Szent Ferencet, átnyújtott neki egy kelyhet az élet italával, és azt mondta: ,,Menj, keresd föl testvéreidet, és adj inniuk az élet kelyhébôl, mert a sátán föl fog kelni ellenük, hogy lesújtsa ôket, és sokan el fognak bukni, s nem kelnek föl többé.'' Két angyalt is adott Szent Ferenc mellé kísérôül.

Szent Ferenc odament a fához, és elôször fráter Jánosnak nyújtotta át az élet kelyhét, aki áhítattal és gyorsan fenékig ürítette, s ettôl azonnal olyan fénnyel kezdett ragyogni, mint a nap. Utána Szent Ferenc odanyújtotta egyenként a többieknek, s bizony kevesen voltak, akik a kellô áhítattal és tisztelettel fogadták és egészen kiitták volna a kelyhet. Azok, akik áhítattal vették át és kihörpintették, nyomban fényesen ragyogtak, mint a nap; akik áhítat nélkül fogták és kiöntötték a kehely tartalmát, feketévé, sötétté és torzzá lettek, rémületes volt rájuk nézni; akik pedig részben megitták, részben kiöntötték az élet italát, azok részben fényessé, részben sötétté váltak többé-kevésbé aszerint, ki mennyit ivott meg és mennyit öntött ki belôle. Valamennyiük között a legjobban mégis az említett fráter János tündökölt, aki mind egy csöppig kihörpintette az élet kelyhét. Jutalmul belepillanthatott a végtelen isteni világosság örvényébe, és elôre láthatta azt a szerencsétlenséget hozó vihart, amely majd föltámad, megtépázza és ledönti az említett fát.

Éppen ezért fráter János hamarosan leszállt a fa tetejérôl, ahol addig helyet foglalt, és az ágak alatt a fa tövében húzta meg magát gondterhes arccal. Most fráter Bonaventúra, aki részben megitta, részben kiöntötte a kehely tartalmát, kúszott föl arra az ágra és arra a helyre, amit az elôbb fráter János elhagyott. Amint ott ült, körmei vaskörmökké változtak, olyan élessé és metszôvé akár egy borotva. Ekkor fölemelkedett az imént elfoglalt helyérôl, és heves dühvel fráter Jánosra akart rontani, hogy megsebezze. Fráter János, amint észrevette szándékát, hatalmasat kiáltott, és a trónon ülô Krisztus védelmébe ajánlotta magát. Kiáltására Krisztus magához intette Szent Ferencet, és egy éles kovakövet adott át neki így szólván: ,,Menj és nyessd le ezzel a kôvel fráter Bonaventúra körmeit, hogy ne árthasson fráter Jánosnak.'' Szent Ferenc úgy cselekedett, ahogy Krisztus parancsolta neki.

Ezek után óriási szélvihar kerekedett, s oly erôvel rázta meg a fát, hogy a barátok mind lepotyogtak a földre. Elôször azok estek le, akik mindenestül kiöntötték az élet italát, ezeket sötét és gyötrelmes helyre hurcolták az ördögök. János testvérért és mindazokért pedig, akik kiitták az élet kelyhét, angyalok jöttek és az élet, az örök fény és a boldog ragyogás országába vitték ôket.

Az említett Jakab testvér látomása során pontosan meg tudta állapítani nevük, körülményeik és szerepük szerint az egyes testvérek sorsát. A vihar meg addig tartott, amíg ki nem dôlt a fa, és el nem sodorta az orkán. Ám alighogy elült a vihar, a fának a gyökerébôl új, méghozzá aranyfa sarjadt ki, amely arany leveleket, virágokat és gyümölcsöket hozott. Errôl a fáról, terebélyességérôl, szilárdságáról, szépségérôl, illatáról és erejérôl azonban jobb most hallgatni, mint beszélni.

Krisztus dicséretére. Amen.


49. Alvernai János testvérnek megjelenik Krisztus

Szent Ferenc bölcs és jámbor fiai között, akik Salamon mondása szerint az atya dicsôségei, a mi idônkben Marca tartományában élt a tiszteletreméltó fermói János testvér. Mivel hosszú idôn át Alverna kolostorában lakott, és ott is halt meg, alvernai János testvérnek is nevezték.[39]

János testvér zsenge korától kezdve a töredelem útját választotta, amely megôrzi a test és a lélek tisztaságát. Még  gyermek volt, s már ciliciumot és vasövet hordott testén, és nagy önmegtartóztatásokat végzett. Amikor a fermói Szent Péter templom kanonokjaihoz csatlakozott, kerülte az érzéki élvezeteket, és kemény szigorral sanyargatta testét. A fényûzô életet élô kanonokok nem nézték ezt jó szemmel, elvették vezeklô övét, és minden módon akadályozták ôt az önmegtagadásban. Ezért isteni sugallatra elhatározta, hogy szakít a világgal és a világ fiaival, és a keresztre feszített Szent Ferenc kámzsájában a Megfeszített karjaiba ajánlja magát. Így is cselekedett.

Még kisfiú volt, amikor a szerzetbe fölvették, és az újoncmester gondjaira bízták, de gyorsan haladt elôre a lelkiekben és a jámborság gyakorlásában. Valahányszor mestere Istenrôl beszélt neki, szíve úgy kezdett olvadozni, mint a viasz a tûz közelében. Lelke a kegyelem kohójában az isteni szeretettôl annyira fölforrósodott, hogy képtelen volt ezt a gyönyörûséget egy helyben elviselni, föl-fölugrott, s hol a kertbe, hol az erdôbe, hol a templomba szaladt aszerint, amint a lángolás heve hajtotta. Idô teltével ennek az angyali embernek állandóan gyarapodtak erényei, égi ajándékai és isteni elragadtatásai. Elméje egyszer a kerubok ragyogásáig, máskor a szeráfok lángolásáig, ismét máskor az üdvözültek örömujjongásáig emelkedett, majd pedig egészen átkarolta Krisztust. Egy alkalommal szívében különösképpen föllángolt az isteni szeretet, és ez a lobogás kereken három esztendeig tartott. Ez idô alatt szüntelenül Krisztus szeretetének tüzében izzott. És ez már Alverna szent hegyén történt.

Istennek azonban különleges gondja van választottjaira, s egyszer vigasztalást, másszor szomorúságot bocsát rájuk, hol boldogságban, hol meg balsorsban részesíti ôket aszerint, amint idôrôl idôre szükségét látja, hogy megerôsítse ôket az alázatosságban, vagy fokozza az égiek után való vágyukat. Az említett három esztendô elteltével úgy tetszett az isteni jóságnak, hogy megvonja János testvértôl az isteni szeretet sugarát, és megfossza ôt minden lelki örömtôl. János testvér szomorúan tengette napjait, fájdalmában ide-oda bolyongott az erdôben, s hangos szóval és sóhajtozással hívta lelkének édes Urát, aki elrejtôzött elôle, és aki nélkül nem volt nyugodalma. De sehol sem talált rá, és szeretetének édességét sem érezte többé. Hosszú ideig tartott lelki szárazsága, de egy percig sem szûnt meg könyörögni és esedezni Istenhez, hogy adja vissza neki imádott Urát.

Végül is, miután Isten már eléggé próbára tette türelmét és kellôképpen fölkeltette vágyát, egyik nap, amikor János testvér kétségbeesve járta az erdôt, majd kifáradva ledôlt egy bükkfa tövébe, és könnyektôl áztatott arcát az égre emelte, mellette az ösvényen váratlanul megjelent Krisztus, de nem szólt semmit. Ô pedig fölismerte az áldott Krisztust, lábaihoz vetette magát, és szívbôl jövô zokogással és végtelen alázattal így könyörgött hozzá:

,,Siess segítségemre, Uram, mert Nélküled, édes Üdvözítôm, siralmas sötétben botorkálok; Nélküled, szelíd Bárány, félelem és rettegés közt vergôdöm; Nélküled, Magasságbelinek Szent Fia, zavarba és szégyenbe süllyedek; Nélküled, mint a vak tapogatózok, mert Te vagy az igazi világosság, Jézus Krisztus; Nélküled elveszek és elkárhozom, mert Te vagy a lélek élete; Nélküled terméketlenül kiszáradok, mert Te vagy minden kegyelemnek kútfeje; Nélküled teljesen vigasztalan vagyok, mert Te vagy megváltásunk, szerelmünk és vágyódásunk, életet adó kenyerünk és szívünket megvidámító borunk. Világosíts meg, drága Mester és könyörületes Pásztor, mert méltatlanul is a Te báránykád vagyok.''

Mivel azonban a jámbor lelkek kívánsága annál erôsebbé és érdemszerzôbbé válik, minél tovább késlelteti Isten teljesítésüket, az áldott Krisztus megfordult anélkül, hogy meghallgatta volna, vagy szólt volna hozzá, és indult vissza az ösvényen. János testvér erre fölugrott, utána szaladt, újból lábaihoz vetette magát, ártatlan alkalmatlankodással visszatartotta, és áhítatosan tovább kérlelte ôt: -- Ó, édes Jézus, könyörülj rajtam szorongattatásomban, hallgass meg üdvösséged igazáért és nagy irgalmasságod szerint, add vissza nékem arcod örömét, és fordítsd felém kegyes tekintetedet, hiszen irgalmasságoddal van tele a föld. -- Krisztus azonban folytatta útját, nem szólt hozzá semmit, egy szóval sem vigasztalta, hanem úgy tett, mintha végleg el akarna menni. János testvér erre még nagyobb hévvel és vággyal követte ôt, és ahogy utolérte, az áldott Krisztus feléje fordult, vidám és kegyes arccal tekintett rá, kitárta könyörületes karjait, és gyöngéden magához ölelte ôt. Amint karjait az Üdvözítô kitárta, mellébôl fénysugarak áradtak szét, beragyogták János testvér testét-lelkét és az egész erdôt.

Most János testvér letérdelt, és az áldott Jézus, mint Magdolnának, neki is jóságosan megengedte, hogy megcsókolja lábát. János testvér a legnagyobb tisztelettel megfogta, és annyi könnyel öntözte lábait, hogy valóban második Magdolnának látszott, s közben így fohászkodott: -- Kérlek, Uram, ne tekintsd bûneimet, hanem szent szenvedésed és drága véred hullása által éleszd új életre lelkemet szereteteddel, hiszen Te parancsoltad, hogy teljes szívünkbôl és egész lelkünkkel szeressük, amit nem tudunk teljesíteni segítséged nélkül. Segíts tehát Istennek Szent Fia, hogy teljes szívembôl és minden erômbôl szerethesselek. -- Krisztus meghallgatta könyörgését, s visszaadta neki a korábbi kegyelmet, vagyis az isteni szeretet lángját. Amint érezte, hogy újból megkapta a kegyelem ajándékát, és ezáltal egészen megújhodott, megköszönte Krisztusnak, és csókkal borította lábait. Azután fölegyenesedett, hogy az Üdvözítô arcába tekintsen, ô pedig odanyújtotta kezeit, s miután János testvér megcsókolta, Krisztushoz simult, megölelte, amit Krisztus hasonlóképpen viszonzott. Közben János testvér olyan isteni illatot érzett, hogy ahhoz képest a világ minden fûszere és összes illata rossznak tûnt volna. János testvér teljesen megvigasztalódott, s attól kezdve, hogy az Üdvözítô karjaiban az isteni bölcsesség forrásából ivott, mennyei szavak ömlöttek ajkáról, átalakították hallgatói szívét, és jó gyümölcsöt hoztak a lelkekben. Az erdô ösvényén pedig, amelyet Krisztus áldott lábai illettek, János testvér valahányszor arra járt, mindig azt az illatot érezte, és azt a fényességet látta, mint amikor megjelent neki Krisztus.

Aztán amikor elragadtatásából magához tért, és Krisztus is eltûnt mellôle, János testvér olyan világosan belelátott az istenség titkaiba, hogy bár emberi tudományt sohasem tanult, mégis világosan fejtegette a Szentháromság tanának bonyolult kérdéseit, és magyarázta a Szentírás rejtett értelmét. Gyakran megtörtént, amikor a pápa és a bíborosok, királyok és fôurak, tudósok és doktorok elôtt beszélt, hogy mindnyájukat ámulatba ejtette mélyen szántó és magasan szárnyaló gondolataival.

Krisztus dicséretére. Amen.


50. Alvernai János testvér látja, amint a lelkek kiszabadulnak a purgatóriumból

Az elôbb említett János testvér egyszer mindenszentek után való napon az egyház elôírása szerint a megholtakért mondott misét. A fölséges áldozatot, amely után a szenvedô lelkek minden értük végzett imánál jobban sóvárognak, olyan odaadással és együttérzéssel mutatta be, hogy az irántuk érzett testvéri szeretetben szinte fölemésztôdött. Amikor Krisztus testét áhítattal magasba emelte, és fölajánlotta a Mennyei Atyának, esedezve kérte, hogy Szent Fiára való tekintettel, aki az emberek megváltásáért életét adta a keresztfán, szabadítsa meg az általa teremtett és megváltott lelkeket a tisztítótûz kínjaitól. És abban a pillanatban látta, hogy a lelkek megszámlálhatatlan sokasága, mint a lobogó tûzbôl kipattogó szikra, száll fölfelé a purgatóriumból. Egyenesen az égbe repültek Krisztus érdemei által, aki mindennap fölajánlja magát az élôkért és holtakért a szentostyában, hogy imádjuk ôt örökkön örökké. Amen.


51. Alvernai János testvér fölkeresi a haldokló falleronei Jakab testvért

Abban az idôben, amikor a szent életû falleronei Jakab testvér a molinói kolostorban súlyosan megbetegedett, alvernai János testvér a massai kolostorban lakott. Értesülvén betegségérôl, imádkozni kezdett érte, mivel édesatyjaként szerette ôt, kérve a jó Istent, adja vissza neki testi egészségét, ha ez lelkének is javára válik.

Jámbor könyörgése közben elragadtatásba esett, és erdei cellája fölött angyalok és szentek seregét látta lebegni olyan fényességben, amely bevilágította az egész környéket. Az angyalok közt, ragyogó fehér ruhában megpillantotta a beteg Jakab testvért, akiért az imént imádkozott. Látta köztük boldog Szent Ferenc Atyánkat Krisztus szent sebhelyeivel ékesen nagy dicsôségben tündökölni; fölismerte a jámbor Lucido és a Monte Rubbianó-i öreg Máté testvért; sok olyan testvért is látott, akikkel a földön sohasem találkozott. Amint János testvér gyönyörûséggel szemlélte a szentek boldog csoportját, égi sugallatra világossá vált elôtte, hogy Jakab testvérnek betegségében meg kell halnia, lelke egész biztosan üdvözül, de halála után nem jut azonnal a paradicsomba, mert elébb a purgatóriumban egy kissé meg kell tisztulnia. Ennek a bizonyosságnak, hogy rendtársa lelke üdvözülni fog, János testvér annyira megörült, hogy testi halálán nem is szomorkodott, hanem örömében így szólítgatta ôt magában: -- Jakab testvér, drága atyám; Jakab testvér, édes testvérem; Jakab testvér, Isten hûséges szolgája és barátja; Jakab testvér, angyalok és üdvözültek boldog sorstársa! -- Ezzel a bizonyossággal és örömmel tért magához látomásából, és nyomban útra kelt, hogy fölkeresse Molinóban Jakab testvért.

Mire odaért, a beteg állapota már olyan válságosra fordult, hogy alig tudott beszélni. János testvér a látomása során nyert bizonyossággal közölte vele, hogy teste ugyan hamarosan meghal, de lelke üdvözül és meg fog dicsôülni. Jakab testvér szívét és arcát erre derû járta át, jókedvvel és vidám mosollyal fogadta látogatóját, megköszönte neki a jó hírt, és ájtatosan imáiba ajánlotta magát. János testvér pedig szeretettel arra kérte, hogy halála után jöjjön el hozzá, és adjon hírt neki sorsáról. Jakab testvér megígérte, teljesíti kérését, ha ez nem ellenkezik Isten akaratával. E rövid beszélgetés után elérkezvén halálának órája, Jakab testvér a zsoltáros szavaiba kezdett: Békében elalszom, és az örök életben pihenek meg, s ahogy elmondta ezt a verset, vidáman és boldog arccal távozott az életbôl.

A temetés után János testvér visszatért a massai kolostorba, és a megbeszélt napon várta, hogy Jakab testvér ígérete szerint meglátogassa. Azon a bizonyos napon imádsága közben Krisztus jelent meg neki angyalai és szentjei kíséretében, ám Jakab testvér nem volt köztük. János testvér ezen fölöttébb elcsodálkozott, és testvérét Krisztus irgalmába ajánlotta. Másnap aztán, amikor az erdôben imádkozott, jelentkezett Jakab testvér, angyaloktól kísérve teljes dicsôségben és boldogságban. János testvér mindjárt megszólította: -- Ó, drága atyám, hát miért nem jöttél el hozzám azon a napon, amikorra megbeszéltük? -- Jakab testvér ezt felelte: -- Még némi tisztulásra volt szükségem, azért nem jöhettem. De ugyanabban az órában, amikor te Krisztust láttad, és irgalmába ajánlottál engem, szavadra Krisztus megszabadított minden gyötrelmemtôl. Akkor megjelentem massai Jakabnak, a jámbor laikus testvérnek, aki éppen ministrált és látta, hogy a megszentelt ostya, amikor a pap fölmutatta, gyönyörû élô gyermekké változik. Így szóltam akkor hozzá: ,,Ma ezzel a gyermekkel megyek az örök élet országába, ahová nélküle senki sem juthat el.'' -- Ezzel Jakab testvér el is tûnt, és az angyalok boldog csapatával visszatért az égbe. János testvér pedig nagyon megvigasztalódott.

Falleronei Jakab testvér július havában, Szent Jakab apostol ünnepének elôestéjén halt meg a fönt említett molianói kolostorban, ahol halála után érdemeiért az isteni jóság sok csodát mûvelt.

Krisztus dicséretére. Amen.


52. Alvernai János testvér bepillant a teremtés titkaiba

Mivel az említett alvernai János testvér teljesen megtagadta magától az evilági gyönyörûségeket, és minden boldogságát Istentôl remélte, azért az isteni jóság, fôképpen az Üdvözítô ünnepein, rendkívüli örömökben és kiváltságokban részesítette.

Egy ízben, Jézus születésének ünnepén, az a végtelen szeretet, amellyel Krisztus megalázkodva leszállt hozzánk, és magára vette emberi természetünket, annyira lángra gyújtotta, hogy valósággal úgy érezte, lelke kiszakadt testébôl, és tüzes kemenceként izzik. Bár a szent ünnep közeledtével várta a Szentlélek látogatását, a szeretetnek ilyen forróságára nem számított, s csak úgy tudta elviselni, hogy hangosan jajgatott. Ebben a hatalmas lángolásban üdvösségét olyan bizonyosra vette, hogy úgy vélte, ha abban az órában meghal, még a purgatóriumot is elkerüli. Lángolása teljes hat hónapon át tartott, bár az a rendkívüli forróság nem állandóan, hanem csak a nap bizonyos óráiban járta át. Ez idô alatt Isten gyakran ajándékozta meg látogatásaival és megvilágosító kegyelmével.

Egyik éjszaka annyira átszellemült, hogy Istenhez ragadtatva, teljes világossággal szemlélhette Benne minden teremtmény Alkotóját, sôt az égi és földi teremtményeknek Hozzá való viszonyát, rendjét és fokozatait. Megvilágosodott elôtte, hogy minden teremtményben valamiképp a Teremtô tükrözôdik, és azt is látta, hogy Isten milyen módon van jelen fölötte és benne, mellette és kívüle minden teremtménynek. Azután fölismerte az Istent három Személyben és a három Személyt az egy Istenben, majd pedig elevenen érezte azt a mérhetetlen szeretetet, amely által Isten Fia az Atya iránti engedelmességbôl megtestesült.

Végül meggyôzôdött arról is e látomásban, hogy nincs más út, amelyen a lélek Istenhez jusson és az örök életet elnyerje, mint egyedül az áldott Krisztus, aki maga az út, az igazság és a lélek élete.

Amen.


53. Alvernai János testvér misézés közben összeesik

Az említett Molinóban, mint a szemtanúk, a jelenvolt fráterek elbeszélték, János testvérrel különös dolog esett meg.

Nagyboldogasszony hetében, Szent Lôrinc nyolcadát követô éjszakán, miután János testvér a fráterekkel együtt elmondta a hajnali imádságot, a kertbe ment, hogy Krisztus szenvedésén elgondolkodva áhítatosan készüljön a szentmisére, amelyet aznap reggel neki kellett elmondania. Az átváltoztatás szavain, vagyis a Hoc est corpus meum értelmén elmélkedve, végiggondolta Krisztus végtelen szeretetét, aki nem elégedett meg azzal, hogy drága vére árán megváltson bennünket, hanem legszentebb testét és vérét lelkünk táplálékául is itt hagyta nekünk. Ahogy ezt elméjében forgatta, Jézus szeretete olyan hévvel és édes örömmel árasztotta el szívét, hogy nem bírta ezt a gyönyörûséget magában tartani, ezért hangosan kiáltozni kezdett, és szüntelenül ezt ismételgette: Hoc est corpus meum. Lelki mámorában ugyanis látni vélte az áldott Krisztust Szûz Máriával és az angyalok sokaságával, a Szentlélek pedig föltárta elôtte e titkos, mély szentségnek a misztériumát.

Virradatkor szívében ezzel a lázas nyugtalansággal, ajkán a szent szavakkal a templomba ment abban a hiszemben, hogy senki sem látja és senki sem hallja. Ám valamelyik testvér éppen a kóruson imádkozott, aki mindent látott és mindent hallott. János testvér lelke annyira csordultig telt az isteni kegyelemmel, hogy nem türtôztethette magát, és hangosan kiáltozott. Így múlt el az idô a szentmise kezdetéig. Akkor felöltözködött, az oltárhoz ment, és elkezdte a misét. Ahogy elôrehaladt a misézésben, lelkét egyre jobban elborította Krisztus szeretetének forrósága és ezzel együtt valami olyan isteni érzelem, amit maga sem ismert és szavakkal sem tudott kifejezni. Annyira, hogy attól tartott, a misét nem tudja folytatni. Mivel azonban ilyesmi már máskor is elôfordult vele, s akkor Isten lecsendesítette lángolását, most is ebben bízott. Ám amikor a Szûz Máriáról szóló prefációig ért, annyira fokozódott benne ez az érzelem, hogy az átváltoztatást bevezetô Qui pridie szavaknál már alig bírt megállni a lábán. Végül is az átváltoztatás szavainak csak a felét tudta kimondani, addig hogy Hoc est. Mégpedig azért, mert érezte Krisztusnak és angyalainak jelenlétét, és látta, hogy Krisztus nem lép be az ostyába, vagyis addig a kenyér nem változik át szent testévé, amíg ki nem mondja a mondat másik felét, a corpus meum-ot. Ez úgy megbénította, hogy nem tudta továbbfolytatni a misét. Amint észrevette szorongatását a gvárdián, odasietett az oltárhoz a testvérekkel, sôt a világiakkal együtt, akik a templomban voltak, és megilletôdve állták körül János testvért, közülük többen meghatódottságukban sírtak is.

Utoljára, hosszú idô elteltével, amikor Istennek kedvére volt, János testvérnek mégis sikerült kimondania az elmaradt corpus meum szavakat. Azonnal eltûnt a kenyér színe, és az ostyában láthatóvá vált a megtestesült és megdicsôült Krisztus. Megmutatta alázatát és szeretetét, amellyel értünk Szûz Máriától emberré lett, és amellyel mindennap leereszkedik a pap kezei közé az átváltoztatott ostyában. János testvér ekkor még mélyebben elmerült a szemlélôdés édességében. Miután pedig magasba emelte az ostyát és a megszentelt kelyhet, önkívületbe ragadtatott, lelke mintegy elvált érzékeitôl, teste hátrahanyatlott, s ha a mögötte álló gvárdián föl nem fogja, hanyatt vágódik a földön. Erre a templomban lévô testvérek a világi férfiakkal és nôkkel együtt odarohantak, fölemelték és a sekrestyébe vitték. Akár egy halottat, mert teste teljesen kihûlt, ujjai pedig görcsösen összehúzódtak úgy, hogy sem mozgatni, sem szétfeszíteni nem lehetett ôket. Így feküdt eszméletlenül, azaz elragadtatásban egészen terciáig. Mindez nyáridôben történt.

Minthogy pedig én, aki jelen voltam, nagyon szerettem volna tudni, amit Isten mûvelt vele, amint magához tért, odamentem hozzá, és Isten szerelmére kértem, mondjon el részletesen mindent. És mert nagyon megbízott bennem, sorjában elbeszélte a vele történteket. Többek közt elmondta, hogy amikor átváltoztatta a kenyeret és a bort Krisztus testévé és vérévé, szíve puha viaszként ellágyult, és úgy érezte, mintha húsában nem lennének csontok, ezért alig tudta fölemelni karját és kezét, hogy a kereszt jelével megáldja az ostyát és a kelyhet. Azt is elmesélte, hogy mielôtt pappá szentelték, Isten tudtára adta, hogy misézés közben el fog ájulni; mivel azonban azóta sok misét mondott minden baj nélkül, azt gondolta, hogy az a kinyilatkoztatás nem Istentôl eredt. Hozzátette még, hogy ötven nappal Nagyboldogasszony elôtt Isten tudomására hozta azt is, hogy ez az eset Nagyboldogasszony ünnepe táján fog bekövetkezni.

Krisztus dicséretére. Amen.


1. Szent Ferenc szamárháton Alverna hegyére érkezik -- Sebhelyek
1. Szent Ferenc szamárháton Alverna hegyére érkezik	Sebhelyek

Szent Ferenc 1224-ben, negyvenhárom éves korában isteni sugallatra elindult Spoleto völgyébôl, hogy társával, Leó testvérrel Romagnába menjen. Útközben Montefeltro várához értek. A várban éppen az egyik montefeltrói gróf lovaggá ütését ünnepelték, és a dús lakomához készülôdtek. Amint Szent Ferenc értesült az eseményrôl, és hallotta, hogy a közeli és távoli vidékekrôl rengeteg nemes ember gyûlt össze, azt mondta Leó testvérnek: -- Menjünk mi is föl az ünnepre, mert Isten segítségével valamely jó lelki gyümölcsöt teremhetünk.

A megjelentek közt volt egy gazdag toszkán fôúr, casentinói Orlandó gróf Chiusiból. Ez hallotta már Szent Ferenc életszentségének és csodatetteinek hírét, s ezért nagyon szerette volna látni, fôképpen pedig prédikációját meghallgatni. Szent Ferenc fölérve a várba, egyenesen arra a térre ment, ahol az elôkelô vendégsereg összegyûlt. Nagy lelki buzgalmában fölállt a teret szegélyezô alacsony kôfalra, és prédikálni kezdett. Beszédének tárgyául ezt a népnyelvi igazságot választotta: Tanto è quel bene ch'io aspetto, che ogni pena m'è diletto, vagyis: Oly nagy az a jó, amit várok, hogy örömöm érte nékem minden gyötrelem. Prédikációjának tételét a szent apostolok és vértanúk szenvedéseivel és mártíriumával, a szent hitvallók kemény vezekléseivel, a szent szüzek, meg a többi boldogok sanyargattatásaival és megpróbáltatásaival bizonyította. A Szentlélek irányításával oly szívhez szólóan és mély értelmûen beszélt, hogy elállt mindenkinek szeme-szája, és úgy figyeltek rá, mintha az Úr angyala szólt volna hozzájuk.

Hallgatói között az említett Orlandónak a szívét Isten Szent Ferenc szavai által úgy megindította, hogy föltette magában, a prédikáció után tanácskozik vele lelki ügyeinek rendezésérôl. Amint tehát a Szent befejezte beszédét, félrehívta ôt, és így szólt hozzá: -- Atyám, szeretnék veled beszélgetni lelkem üdvösségérôl. -- Örömmel rendelkezésedre állok -- felelte Szent Ferenc -- ám most tiszteld meg barátaidat, akik meghívtak az ünnepre, és menj ebédelni velük. Majd ebéd után kívánságod szerint beszélgethetünk. -- Orlando tehát elment ebédelni. Ebéd után jelentkezett Szent Ferencnél, s tökéletesen rendbe hozta vele lelki ügyeit. Végezetül így szólt a Szenthez: Atyám, van nekem Toscanában egy kies hegyem, Alvernának hívják. Zordon és elhagyott vidék, s ezért igen alkalmas azok számára, akik az emberektôl távol bûnbánatot akarnak tartani, vagy remeteéletet óhajtanak élni. Ha kedvedre lenne, lelkem üdvéért szívesen neked és társaidnak ajándékoznám. -- Amikor Szent Ferenc meghallotta a nagylelkû ajánlatot olyasmirôl, amire vágyva vágyott, fölöttébb megörült, és elôbb Istennek, majd Orlando úrnak mondva köszönetet, így válaszolt: -- Uram, majd ha hazamégy, elküldöm hozzád néhány társamat, hogy megmutasd nekik a hegyet; ha ôk alkalmasnak találják az imádságra és vezeklésre, kegyes ajánlatodat máris elfogadom. -- Ezzel Szent Ferenc eltávozott, s miután befejezte útját, visszatért várába Chiusiba, amely Alvernától egy mérföldnyire fekszik.

Amint Szent Ferenc megérkezett az Angyalos Boldogasszony kolostorába, nyomban elküldte két társát Orlando úrhoz, aki ôszinte örömmel és szeretettel fogadta ôket. Hogy biztonságosan nézhessenek körül Alverna hegyén, a vadállatok ellen való védelmül ötven jó fegyverest adott melléjük. Ezzel a kísérettel mászták meg a fráterek a hegyet, és barangolták be szorgalmasan a vidéket letelepedésre alkalmas helyet keresvén. Végül egy kis tisztáson állapodtak meg, amelyet igen megfelelônek tartottak az imádságra és az elmélkedésre. Ezt választották ki maguknak és Szent Ferencnek lakóhelyéül, s a kíséretükben lévô fegyveresek segítségével mindjárt összetákoltak egy cellát faágakból. Így fogadták el, és így vették birtokba Alverna hegyét és a hegyen a barátok hajlékát. Azután visszaindultak Szent Ferenchez, s amint megérkeztek hozzá, elmondták, hogyan választották ki Alvernán az imádságra és elmélkedésre legalkalmasabb helyet. Hallván Szent Ferenc a jó hírt, igen megörült, hálát és dicséretet zengett Istennek, majd vidám arccal a testvérekhez fordult: -- Fiacskáim, közeledik Szent Mihály arkangyal böjtjének ideje. Erôsen hiszem, Isten azt akarja, hogy ezt a böjtöt már Alverna hegyén tartsuk meg. Jóságában azért készített elô számunkra mindent, hogy Isten dicsôségére, a Boldogságos Szûz és a szent angyalok tiszteletére bûnbánattal szenteljük föl az áldott hegyet.

Ezután Szent Ferenc három társat választott ki magának: marignanói Masseót Assisibôl, ezt a nagyeszû és ékesen szóló férfiút; a nemes lelkû Tancredi Angyalt Rietibôl, aki lovag volt a világi életben; harmadiknak meg Leó testvért, akit angyali egyszerûsége és gyermeki ártatlansága miatt nagyon szeretett, és minden titkát föltárta elôtte. Imádkozott velük, majd magát és három társát az otthon maradóknak imáiba ajánlva, a keresztre feszített Jézus Krisztus nevében ezzel a hárommal útra kelt Alverna hegye felé. Ahogy megindultak, magához szólította Masseo testvért, és azt mondta neki: -- Te leszel, Masseo testvér, utunkon gvárdiánunk és elöljárónk. Mert amíg megyünk és együtt maradunk, szokásunkhoz híven, vagy zsolozsmázunk, vagy Istenrôl beszélgetünk, vagy szilenciumot tartunk, s nem gondoskodunk elôre sem étkezésünkrôl, sem szálláshelyünkrôl. Hanem amikor eljön az ideje, hogy megálljunk, koldulunk egy kis kenyeret, és azon a helyen maradunk, és ott pihenünk meg, amit Isten rendelt számunkra. -- A három útitárs meghajtotta fejét, keresztet vetett magára, és folytatták útjukat.

Az elsô este barátkolostorhoz értek, és ott szálltak meg. A második este azonban részben a rossz idôjárás miatt, részben mert fáradtak voltak, nem tudtak elérni sem kolostort, sem valami várat, sem egyéb lakott helyet. Ezért mikor a rossz idô mellett meglepte ôket még az éjszaka is, egy elhagyott, üres templomban húzták meg magukat, és ott tértek pihenôre. Miközben társai aludtak, Szent Ferenc imádkozni kezdett. Az egész éjszakát imádságban töltve, hajnalhasadtakor íme egyszer csak irtózatos robajjal és pokoli lármával egy sereg vad ördög tört rá, és különféle módokon kezdte zaklatni ôt. Az egyik ide, a másik oda taszította; az egyik földre teperte, a másik fölráncigálta; az egyik fenyegette, a másik ijesztgette: szóval mindenképpen azon mesterkedtek, hogy megzavarják az ájtatosságban. Ám nem sikerült nekik, mert Isten vele volt. Szent Ferenc, miután eredményesen visszaverte az ördögök rohamait, jó hangosan így kiáltott rájuk: -- Ó, ti kárhozott lelkek, csak azt tehetitek, amit Isten megenged nektek. Isten nevében fölszólítlak hát benneteket, hogy az ô engedelmével bánjatok el alaposan testemmel, mert ezt szívesen elviselem; nincs ugyanis ádázabb ellenségem, mint a testem, nagy szolgálatot tesztek tehát nekem, ha helyettem bosszút álltok rajta. -- Erre az ördögök szilaj dühvel és fékevesztett kíméletlenséggel neki estek Szent Ferencnek, föl-alá hurcolták, húzták-vonták a templomon keresztül, és ezzel még jobban megkínozták, mint elôbb. Szent Ferenc ekkor fönnhangon így kiáltott az Úrhoz: -- Uram Jézus Krisztus, hála legyen neked irántam tanúsított szeretetedért! Mert nagy szeretet jele az, ha az Úr ezen a világon fenyíti meg szolgáját vétkeiért, hogy a másvilágon ne kelljen bûnhôdnie. Kész vagyok, Istenem, örömmel elviselni minden gyötrelmet és büntetést, amellyel bûneimért ostorozol. -- Az ördögök meg állhatatossága és béketûrése miatt megzavarodva és legyôzve eltakarodtak.

Szent Ferenc most lelke buzgalmában a templomból a közeli erdôbe ment, és ott folytatta imádságát sóhajjal, könnyekkel és mellét verve kereste Krisztust, választottját és gyönyörûségét. S miután megtalálta ôt lelkének rejtekében, elôbb tisztelettel szólt hozzá, mint Urához, azután felelgetett neki, mint bírájának, majd mint atyját kérlelte, hogy végül, mint barátjával társalogjon vele. Társai, akik közben fölébredtek, figyelemmel kísérték cselekedeteit. Látták és hallották, amint azon az éjszakán és abban az erdôben sírással és hangos szóval esdi a bûnösök számára Isten irgalmát. Látták és hallották, hogy úgy siratja a szenvedô Krisztust, mintha a valóságban, testi szemeivel maga elôtt látná. És ugyancsak azon az éjszakán azt is látták, hogy amikor karjait kereszt alakban mellére téve imádkozik, jó darabon fölemelkedik a földrôl, s miközben a levegôben lebeg, ragyogó felhô veszi ôt körül. Így töltötte, ilyen szent cselekedetek és lelki gyakorlatok között, alvás nélkül az éjszakát.

Amikor eljött a reggel, társai meggyôzôdtek arról, hogy az álmatlanul töltött éjszaka fáradalmai annyira legyöngítették Szent Ferenc testi erejét, hogy aligha lenne képes tovább gyalogolni velük. Ezért elmentek egy környékbeli szegény földmûveshez, és az Isten szerelméért kérték, adná kölcsön csacsiját atyjuknak, Ferenc testvérnek, aki képtelen gyalog menni. Amint Ferenc testvér nevét hallotta, mindjárt megkérdezte: -- Talán annak az assisi Ferenc testvérnek vagytok társai, akirôl annyi szépet beszélnek? -- Felelték neki, hogy igen, s éppen az ô számára kérik a csacsit. Akkor ez a jó ember szíves igyekezettel fölkészítette szamarát, Szent Ferenchez vezette, majd a Szentet nagy tisztelettel a csacsi hátára segítette. Így indultak most útnak, a paraszt meg velük együtt szamara után ballagott. Alig tettek meg egy darabot, megszólalt a paraszt: -- Mondd csak, igazán te lennél az az assisi Ferenc testvér? -- Felelte neki Szent Ferenc, hogy ô az. -- Akkor iparkodjál -- tette hozzá a paraszt --, hogy olyan jó légy, mint amilyen jónak tartanak, merthogy sokan bíznak benned. Figyelmeztetlek hát, úgy viselkedjél, hogy ne csalódjanak benned az emberek. -- Amikor Szent Ferenc ezeket a szavakat hallotta, egyáltalán nem ütközött meg azon, hogy kioktatja ôt egy paraszt, s azt sem gondolta magában: ,,Hogy jön ahhoz ez a barom, hogy leckéztessen'', mint ahogy sok gôgös uraság mondaná manapság, hanem tüstént leszállt a szamárról, térdre borult a paraszt elôtt, megcsókolta lábait, és alázatosan megköszönte, hogy ilyen szíves szeretettel figyelmeztette. A jó ember pedig fölemelte ôt a földrôl, és a testvérekkel együtt óvatosan a szamár hátára ültette. És folytatták útjukat.

Amint aztán hegymenet a kapaszkodónak körülbelül a feléig jutottak, a tikkasztó hôségtôl és a fárasztó úttól a paraszt annyira megszomjazott, hogy Szent Ferenc után kiáltott: -- Jaj nekem! Elepedek a szomjúságtól. Ha nem lesz mit innom, menten meghalok! -- Szent Ferenc leszállt a szamárról, és imádkozni kezdett. Égre emelt kezekkel addig maradt térden állva, amíg Isten értésére nem adta, hogy meghallgatta ôt. Akkor így szólt a paraszthoz: -- Fuss ahhoz a sziklához, és ott forrásra találsz, amelyet könyörületbôl Krisztus most fakasztott. -- Szaladt a mi emberünk a Szent Ferenc által mutatott helyre, s friss vizû forrást talált, amely Szent Ferenc imájának erejénél fogva a kemény sziklából csörgedezett. Ivott a paraszt a vízbôl bôségesen, és fölüdült tôle. Egészen nyilvánvaló volt, hogy azt a forrást Isten Szent Ferenc könyörgésére csodálatos módon fakasztotta, mert azon a helyen, de az egész környéken sem azelôtt, sem azután nem láttak sohasem forrást vagy más élô vizet. Szent Ferenc társaival és a paraszttal együtt hálát adott Istennek a csodatételért. És folytatták útjukat.

Amikor pedig az Alverna csúcsa alá értek, Szent Ferencnek kedve támadt, hogy megpihenjen az útszéli tölgyfa alatt, amely most is ott áll. Árnyékában üldögélve elnézte a hegy és a vidék fekvését. Míg így szemlélôdött, egyszer csak különféle madarak nagy csapata jött, s énekükkel és szárnycsattogásukkal vidáman ünnepelték ôt. Elôbb körülrepülték, majd némelyikük a fejére, a többiek meg a vállára, karjára, ölébe és lábai elé szálltak. Társai és a parasztember álmélkodással nézték a jelenetet, ô pedig vidámsággal lelkében megszólalt: Hiszem, drága testvéreim, hogy a mi Urunk Jézus Krisztus kedvét leli abban, hogy ezen a magányos helyen lakjunk, mivel jöttünkön ennyire örülnek húgocskáink, a madarak. -- E szavak után fölkelt, továbbmentek, és végül eljutottak arra a helyre, amelyet társai már elôzôleg kiválasztottak.

Így érkezett meg Szent Ferenc Alverna hegyére. Isten és az ô legszentebb nevének dicséretére. Amen.


2. Szent Ferencnek és társainak életmódja Alverna hegyén -- Sebhelyek
2. Szent Ferencnek és társainak életmódja Alverna hegyén	Sebhelyek

Amikor Orlando úr értesült arról, hogy Szent Ferenc három társával felköltözött Alverna hegyére, ôszinte öröm töltötte el szívét. Mindjárt másnap várbeli népének jókora csapatával látogatásukra indult; vittek magukkal kenyeret és egyéb élelmet Szent Ferenc és társai ellátására. Fölérve a hegyre, a testvéreket imádságba merülve találták. Orlando a közelükbe ment, és rájuk köszönt, Szent Ferenc erre fölállt, bensôséges szeretettel és szívélyességgel fogadta Orlando urat és kíséretét. Majd mindnyájan letelepedtek, és beszélgetni kezdtek. Szent Ferenc megköszönte az ajándékba kapott áldott hegyet, valamint a kedves látogatást. Egyúttal arra kérte Orlando urat, ácsoltasson neki egy egyszerû cellácskát a testvérek hajlékától mintegy kôhajításnyira lévô bükkfa tövében, mert azt a helyet különösen alkalmasnak találja az imádkozásra. Orlando úr nyomban teljesítette kívánságát. Amikor aztán esteledett, és közelgett az indulás ideje, a búcsúzás elôtt Szent Ferenc rövid kis prédikációt tartott nekik, majd áldásával útra bocsátotta ôket. Indulófélben Orlando úr még félrehívta Szent Ferencet és társait, s így szólt hozzájuk: -- Drága testvéreim, nem szeretném, ha ezen a zord hegyen bármi testi nélkülözést szenvednétek, és emiatt kevesebbet tudnátok törôdni a lelki dolgokkal. Ezért azt kívánom, és ezt egyszer s mindenkorra kijelentem, hogy minden szükséges dologban forduljatok bizalommal hozzám. Igen rossz néven venném, ha nem így cselekednétek. -- Ezzel távozott, és kíséretével együtt visszatért várába.

Miután elmentek, Szent Ferenc maga köré ültette társait, és elmagyarázta, milyen életmódot kell folytatniuk nekik és mindazoknak, akik szerzetesként remeteéletet akarnak élni. Különösképpen a szent szegénység megtartását kötötte lelkükre: -- Ne számítsatok Orlando úr szívbeli ajánlatára, nehogy megsértsétek Úrnônket, a szent Szegénységet. Biztosak lehettek abban, minél inkább kerüljük a szegénységet, annál jobban távolodnak tôlünk az emberek, és még sokkal nagyobb szükséget fogunk szenvedni. Ám ha jó szorosan magunkhoz öleljük a szegénységet, az emberek utánunk jönnek, s bôségesen gondoskodni fognak rólunk. Isten ugyanis az ô üdvösségükért hívott bennünket ebbe a szerzetbe, és olyan szerzôdést kötött köztünk és a világ között, hogy mi jó példával járjunk a világ elôtt, a világ pedig gondoskodjék földi szükségleteinkrôl. Tartsatok tehát ki állhatatosan a szent szegénységben, mert ez a tökéletességre vezetô út, az örök élet záloga és biztosítéka. -- Majd így végezte tanítását: -- Ez az az életmód, amire magamat kötelezem, és amit nektek is elrendelek. Mivel pedig közeledni érzem halálomat, azért elvonulva, egészen magányosan akarok maradni, hogy Isten színe elôtt magamba szállva sirassam bûneimet. Leó testvér, amikor jónak látja, egy kevés kenyeret és egy kis vizet hoz majd nekem. Világiakat pedig semmi okból ne engedjetek hozzám, hanem ti beszéljetek velük helyettem. -- Ezek után megáldotta ôket, és visszavonult bükkfa alatti cellájába. A testvérek pedig együtt maradtak azzal a szilárd elhatározással, hogy megtartják Szent Ferenc parancsait.

Néhány nap múlva Szent Ferenc elmerengve álldogált cellája mellett, és álmélkodva nézte a hegy alakulatait, a hatalmas sziklatömbök repedéseit és hasadékait. Aztán amikor imádságba merült, Isten kinyilatkoztatta neki, hogy a szakadékok Krisztus halálakor csodálatos módon támadtak, amikor, mint az evangélista mondja, a kôsziklák megrepedtek. Isten akarta, hogy ezek Alverna hegyén különösképpen láthatóvá legyenek, mert itt kell Jézus Krisztus kínszenvedésének Szent Ferenc lelkében a szeretet, testében pedig a sebhelyek által megújulnia. Szent Ferenc a kinyilatkoztatás után visszavonult cellájába, és magába mélyedt, hogy fölfogja a kinyilatkoztatott misztérium értelmét. Ettôl kezdve szüntelen imádság közben egyre jobban megízlelte az isteni szemlélôdés édességét, és mind gyakrabban Istenhez ragadtatott. Társai nem egyszer látták, amint teljes önkívületben teste a levegôbe emelkedik. Ezekben a szemlélôdô elragadtatásokban Isten nemcsak a jelenvaló és eljövendô dolgokat, hanem társainak titkos gondolatait és vágyait is kinyilvánította neki, amint Leó testvér abban az idôben önmagán tapasztalta.

Leó testvér kemény lelki harcot vívott az ördög kísértéseivel, s közben az az óhaja támadt, bárcsak volna neki Szent Ferenc kezétôl származó valamely szent írás. Azt gondolta ugyanis, hogy segítségével kísértései egészen, de legalább részben megszûnnének. Kívánságát azonban szégyenkezésbôl és tiszteletbôl nem merte közölni Szent Ferenccel. Ám amit Leó testvér elhallgatott, a Szentlélek kinyilvánította neki. Ezért Szent Ferenc magához hívta, tintát, tollat, papírost hozatott vele, s Leó testvér kívánságának megfelelôen saját kezûleg egy dicséretet írt Krisztushoz, a végére odatette a Tau-jegyet, majd e szavakkal adta át neki az írást: -- Tessék, drága testvérem, gondosan ôrizd meg életed végéig.[40] Áldjon meg a jó Isten, s ôrizzen meg minden kísértéssel szemben. De ne csüggedj el miattuk, mert csak akkor tartalak igazán Isten hû szolgájának és barátjának, és annál jobban szeretlek, minél inkább ostromolnak a kísértések. Bizony mondom neked, senki sem tarthatja magát Isten tökéletes barátjának, amíg számtalan kísértésen és megpróbáltatáson át nem esett. -- Ahogy Leó testvér mély áhítattal és ôszinte hittel átvette a kézírást, azonnal megszûnt minden kísértése. Boldogan újságolta társainak, milyen nagy kegyelemben részesítette ôt Isten Szent Ferenc írása által. Gondosan eltette és megôrizte a kéziratot, s a fráterek késôbb számos csodát mûveltek általa.

Ettôl kezdve Leó testvér jámbor igyekezettel és odaadó csodálattal figyelte Szent Ferenc életmódját. Angyali ártatlanságáért és tiszta szándékáért abban a kiváltságban volt része, hogy gyakran szemtanúja lehetett Szent Ferenc elragadtatásainak. Látta, amint teste a földrôl olykor három-négy könyöknyire, olykor egészen a bükkfa ormáig, sôt olyan magasságba emelkedik, és akkora fényesség veszi körül, hogy alakját már-már elveszti szeme elôl. S mit tett ez a gyermeteg lélek, amikor Szent Ferenc csak annyira emelkedett föl a földrôl, hogy elérhette? Lábujjhegyen odasurrant, átölelte és csókkal borította lábait, s közben könnyeket hullatva fohászkodott: -- Istenem, könyörülj rajtam, szegény bûnösön, és e szent ember érdemei által engedd, hogy megtaláljam kegyelmedet. -- Egy másik alkalommal, amikor Szent Ferenc már olyan magasra emelkedett, hogy el nem érhette, Leó testvér észrevette, hogy az égbôl arany betûkkel írt papírszelet ereszkedik le egyenesen Szent Ferenc fejére. Ez volt ráírva: Itt van az Isten kegyelme. Miután elolvasta, az írás visszaszállt az égbe.

Az isteni kegyelem ajándékaként Szent Ferenc nemcsak Istenhez ragadtatott a szemlélôdés útján, hanem némelykor egy-egy angyal látogatásában is részesült. Egyik nap haláláról és rendjének sorsáról tûnôdött, s tûnôdésének ilyen hangot adott: -- Uram Istenem, mi lesz halálom után szegényke családoddal, amelyet jóságodban rám, bûnösre bíztál? Ki fogja erôsíteni? Ki fogja bátorítani? Ki fog imádkozni értük? Ilyen és hasonló szavaira megjelent neki Isten angyala, és így nyugtatta meg: -- Isten nevében mondom neked, hogy szerzeted fönnmarad az ítélet napjáig. Nem akad akkora bûnös, aki ha szívbôl szereti rendedet, ne találna irgalmat Istennél. Aki pedig gonosz indulatból támadja családodat, nem lesz hosszú életû a földön. Nagy bûnös, aki nem javítja meg életét, nem maradhat soká a szerzetben. Amiatt pedig ne aggódjál, ha látsz rossz barátokat, akik nem tartják meg a regula elôírásait, mert ezért rended nem szenved kárt. Mindig sokan lesznek ugyanis, akik szigorúan Krisztus evangéliuma szerint fognak élni, és megôrzik a szent szabályok tisztaságát. Ôk a földi élet után azonnal az örök élet boldogságába jutnak anélkül, hogy a tisztító tûzben kellene szenvedniük. Akik lazábban kezelik a regula elôírásait, mielôtt a paradicsomba mehetnének, vezekelniük kell a purgatóriumban, tisztulásuk idejét azonban rád bízza a jó Isten. Végül akik semmibe veszik a regulát, azokkal ne törôdjél, mert Isten sem törôdik velük. -- Így vigasztalta meg Szent Ferencet, s ezzel el is tûnt az angyal.

Nagyboldogasszony ünnepének közeledtével Szent Ferenc az eddigieknél is félreesôbb és rejtettebb hely után nézett, hogy még magányosabban tölthesse Szent Mihály arkangyal negyvennapi böjtjét, amely tudvalevôen Mária mennybemenetelének napjával kezdôdik. Magához hívta Leó testvért, és azt mondta neki: -- Menj, állj a kápolna ajtajába, s ha szólítlak, gyere hozzám. -- Leó testvér elmegy, és az ajtóba áll. Szent Ferenc várakozik egy darabig, aztán hangosan szólítja. Leó testvér meghallja hangját, visszamegy hozzá, Szent Ferenc meg így folytatja: -- Fiacskám, keressünk egy távolabbi rejteket, ahonnan hívó szavamat nem hallod meg. -- Körülnéztek, és találtak is a hegy déli oldalán kívánságának igen megfelelô helyet. Csak az volt a bökkenô, hogy nem lehetett megközelíteni, mert elôtte félelmetes és szörnyû mély sziklahasadék tátongott. Ezért veszôdséggel és fáradsággal keresztbe fektettek rajta egy szálfát, s azon aztán, mint egy hídon átmentek. Szent Ferenc odahívatta a többi testvért is, és megmondta nekik, hogy ezen a magányos helyen akarja Szent Mihály tiszteletére a böjtöt megtartani, s kérte ôket, hogy állítsanak oda neki egy cellácskát. Amikor elkészült a cella, így szólt hozzájuk: -- Menjetek most hajlékotokba, s hagyjatok egészen magamra, mert Isten segítségével teljes zavartalanságban szeretném tölteni a böjt idejét. Egyiktek se jöjjön hozzám, s világit ne engedjetek a közelembe. Egyedül te keress föl, Leó testvér, napközben egyszer egy kevés kenyérrel és vízzel, és éjjel is egyszer a matutinum idején. Csöndben járj, s amikor a hídhoz érsz, így kezdd: Domine, labia mea aperies.[41] Ha folytatom a verset, kelj át a hídon, lépj a cellámba, és elmondjuk együtt a hajnali imádságot. Ha nem válaszolok, nyomban fordulj vissza. -- Azért adta Szent Ferenc ezt az utasítást, mert amikor elragadtatásba esett, érzéketlenné vált a külvilág számára, s így nem érzett és nem hallott semmit. Ezek után Szent Ferenc elbocsátotta ôket áldásával, s ôk visszamentek hajlékukba.

Amikor aztán elérkezett Nagyboldogasszony ünnepe, Szent Ferenc megkezdte a negyvennapi szent böjtöt. Testét kíméletlen önmegtartóztatással és fenyítékkel sanyargatta, lelkét buzgó imádsággal és virrasztással erôsítette. Erényrôl erényre haladva a tökéletesedésben, fölkészítette lelkét az isteni misztérium és az isteni világosság befogadására, és edzette testét az ördögök ádáz ostromának visszaverésére. Ezekkel gyakran és valóságosan birokra kellett kelnie, amint megtörtént e böjt során is. Egyik nap ugyanis lángoló buzgósággal kijött cellájából, hogy a közelben lévô sziklavájatban imádkozzék, amelynek oldalán, le egészen a hegy aljáig borzalmasan mély szakadék nyílt. Ahogy ott imába fogott, förgeteges robajjal és förtelmes külsôvel tüstént megjelent az ördög, és rárontott, hogy a mélybe taszítsa. Szent Ferenc erre, mivel nem volt hova menekülnie, és nem bírta elviselni az ördög csúf ábrázatát, megfordult, kezével, arcával és egész testével a sziklafalhoz lapult, és Istennek ajánlva magát, tapogatózva kereste, hogy valamibe megkapaszkodhassék. Istennek pedig, aki sosem teszi ki szolgáit erejükön felüli kísértéseknek, úgy tetszett, hogy a szikla, amelyhez Szent Ferenc lapult, csodálatosan fölvegye és mintegy magába fogadja teste alakját. Oly módon, mintha puha viaszba nyomta volna, kezei és arca a sziklába nyomódtak, s ekként Isten segítségével megmenekült az ördög cselvetésétôl.

Az ördögnek tehát nem sikerült Szent Ferencet a szakadékba taszítania, de megtette ezt jóval az ô halála után egy kedves és jámbor fráterrel, aki biztonságosabbá akarván tenni az utat, hogy veszély nélkül lehessen látogatni a Szent Ferenccel történt csoda helyét, szálfákat rakosgatott a szakadék fölé. Egyik nap, amikor éppen egy nagy fatörzset cipelt a fején, az ördög meglökte, és a fával együtt a mélybe taszította. Ám Isten, aki Szent Ferencet megmentette és megóvta a leeséstôl, érdemeiért megmentette és megóvta a jámbor frátert is a végzetes szerencsétlenségtôl. Estében ugyanis nagyot kiáltva bizakodással Szent Ferencnek ajánlotta magát, aki azonnal megjelent, elkapta ôt, és úgy tette le a szakadék mélyére, hogy sem zúzódás, sem sérülés nem érte. Társai viszont, amikor segélykiáltását meghallották, azt hitték, hogy zuhantában az éles sziklákon összetörte magát, és már vége van. Nagy fájdalommal és sírással fogták a Szent Mihály lovát, és a hegy lejtôs oldalán érte mentek, hogy megkeressék, testének roncsait összeszedjék és eltemessék. Ám amint leértek a hegy aljába, egyszer csak szembe találták magukat a lezuhant fráterrel: fején a fatörzzsel, hangosan énekelve a Te Deum laudamus-t, jött elébük. Ámulatukra elmesélte, hogyan esett le, és hogyan mentette meg Szent Ferenc a biztos haláltól. Akkor mindnyájan a kolostorba kísérték, áhítatosan zengve a Te Deum-ot, dicsôítve Istent és Szent Ferencet, s hálálkodva a rendkívüli csodáért, amit társukkal mûvelt.

Szent Ferenc, hogy visszatérjünk hozzá, folytatta a negyvennapi böjtöt, s bár sokat kellett viaskodnia az ördöggel, Isten kárpótlásul bôséges vigasztalásban részesítette, mégpedig nemcsak szent angyalainak, hanem az erdô madarainak látogatásával is. Az egész böjt idején egy sólyom, amelyik cellája közelében fészkelt, minden éjjel valamivel a matutinum órája elôtt szárnycsapkodásával zörgetett celláján, s addig nem hagyta abba, amíg Szent Ferenc föl nem kelt, hogy megkezdje a hajnali imádságot. Mikor meg egyszer-másszor Szent Ferenc fáradtabb volt a szokottnál, vagy gyengélkedett, vagy betegeskedett, ez a sólyom, akár egy tapintatos és megértô ember, késôbbre halasztotta a zörgetést. Nagy öröme telt Szent Ferencnek ebben a jámbor ébresztôben, mert gondosságával elûzött tôle minden lustaságot és imádságra ösztönözte, ezenfelül olykor napközben is kezesen körülötte sürgött-forgott.

Szent Ferenc a kemény önmegtartóztatás és az ördöggel való viaskodás miatt testileg igen legyöngült. Lelki táplálékul kívánván erôsíteni magát, az üdvözültek végtelen dicsôségére és mérhetetlen örömére gondolt, s arra kérte a jó Istent, hogy ezt az örömet egy kissé megízlelhesse. Szemlélôdése közben hirtelen tündöklô fényességben egy angyal jelent meg elôtte, bal kezében hegedût, jobbjában vonót tartott. Elbûvölve nézte Szent Ferenc a jelenséget, az angyal pedig végighúzta egyszer a vonót a hegedû húrjain. Nyomban olyan édes dallam töltötte el Szent Ferenc lelkét, hogy mint késôbb elmondta társainak, attól tartott, ha az angyal még egyszer végighúzza a vonót a hegedûn, lelke kirepül testébôl.

Így töltötte napjait Szent Ferenc Alverna hegyén.

Jézus Krisztusnak, a mi Urunknak dicséretére. Amen.


3. Szent Ferenc Alverna hegyén elnyeri a szent sebhelyeket -- Sebhelyek
3. Szent Ferenc Alverna hegyén elnyeri a szent sebhelyeket	Sebhelyek

A szent kereszt fölmagasztalása ünnepének közeledtével egyik éjjel a szokott órában Leó testvér átment Szent Ferenchez, hogy együtt elvégezzék a hajnali imádságot. A hídhoz érve, mint rendesen, rákezdte: Domine, labia mea aperies, s jóllehet nem kapott választ, mégsem fordult vissza, ahogy Szent Ferenc meghagyta volt néki, hanem jámbor szándékkal és teljes jóhiszemben átbotorkált a hídon, és észrevétlenül beosont a cellájába. Mivel azonban nem találta ott, mindjárt gondolta, hogy Szent Ferenc valahol az erdôben imádkozik, ezért kijött, s a holdvilágnál szép csöndesen keresni kezdte ôt a fák között. Végül is meghallotta hangját. Amint közelebb ment hozzá, látta, hogy Szent Ferenc térden állva, égre emelt arccal és kitárt karokkal, szívének egész hevével ezt mondogatja: -- Ki vagy Te, édes Istenem? S ki vagyok én, hitvány féreg és haszontalan szolgád? -- Folyvást ezt ismételgette, egyebet nem mondott. Leó testvér szerfölött elcsodálkozott ezen, majd tekintetét fölemelte, s az eget kezdte kémlelni. S amint így fürkészve nézegette, egyszer csak látta, hogy egy ragyogóan fényes tûzcsóva száll alá az égbôl, s Szent Ferenc feje fölött megállapodik. A lángokból szózat hallatszott, amely Szent Ferenchez szólt, de Leó testvér a szavakat nem értette. Mindezek láttán méltatlannak ítélve magát arra, hogy oly közel tartózkodjék a szent jeles színhelyéhez, továbbá attól tartva, hogy megzavarhatja Szent Ferencet a szemlélôdésben, nesztelenül visszavonult, és távolabb megállt, hogy ott az esemény végét bevárja. Feszülten figyelve jól látta, hogy Szent Ferenc háromszor a láng felé nyújtja kezét, s utoljára annak is tanúja volt, hogy a tûzcsóva hosszabb idô után visszaszállt az égbe.

Ezek után Leó testvér boldogan, hogy része lehetett a látomásban, megindult és nyugodtan cellája felé tartott. Ám léptei nyomán Szent Ferenc meghallotta a falevelek zörgését, s ráparancsolt, hogy álljon meg és ne mozduljon. Leó testvér ugyan engedelmesen megállt, de ahogy késôbb elmondta társainak, akkora félelemmel várakozott, hogy abban a percben inkább szeretett volna a föld alá süllyedni, mint Szent Ferenccel találkozni, mert azt hitte, haragszik rá. Mindig minden igyekezetével ugyanis arra törekedett, hogy meg ne sértse Szent Ferenc atyai tekintélyét, és valami vétsége folytán el ne veszítse társaságát. Közben odaért hozzá Szent Ferenc, és megkérdezte: -- Ki vagy? -- Leó testvér egész testében remegve felelte: -- Fráter Leó vagyok, Atyám. -- Szent Ferenc folytatta: -- Miért jöttél ide, báránykám? Hát nem megmondtam neked, hogy ne leselkedj utánam? Most pedig a szent engedelmességre mondd meg, láttál-e, vagy hallottál-e valamit? Leó testvér már nyugodtabban válaszolt: -- Atyám, hallottam, hogy többször mondtad: ,,Ki vagy Te, édes Istenem? S ki vagyok én, hitvány féreg és haszontalan szolgád?'' -- Ezzel letérdelt Szent Ferenc elé, alázatosan megvallotta, hogy vétett az engedelmesség ellen, és sírva kért bocsánatot. Majd jámborul kérlelni kezdte Szent Ferencet, magyarázza el a szavakat, amiket hallott, és mondja meg neki azokat, amelyeket nem értett.

Szent Ferenc meggyôzôdvén arról, hogy Isten Leó testvérnek egyszerûsége és jámborsága jutalmául megengedte, hogy lásson és halljon bizonyos dolgokat, teljesítette kívánságát, és így magyarázta meg a történteket: -- Tudd meg tehát, Jézus Krisztus juhocskája, amikor az általad is hallott szavakat mondtam, két fényesség gyúlt föl lelkemben, az egyikben a Teremtô lényét értettem meg, a másikban saját mivoltomat láttam át. Amikor azt mondtam: ,,Ki vagy Te, édes Istenem?'', akkor a szemlélôdés fényében fölfogtam Isten mérhetetlen jóságának, bölcsességének és hatalmának mélységét. Amikor meg azt mondtam: ,,Ki vagyok én, hitvány féreg és haszontalan szolgád?'', akkor fölmértem hitványságom és nyomorúságom siralmas alacsonyságát. Azért így folytattam: ,,Ki vagy Te, végtelen jóság, bölcsesség és hatalom Ura, hogy leereszkedsz hozzám, a hitvány és utálatos féreghez?'' Abban a lángcsóvában pedig, amelyet a fejem fölött láttál, maga Isten volt, aki oly módon beszélt velem, miként hajdan Mózessel. Többek között felszólított, hogy adjak neki három ajándékot, mire így feleltem: ,,Uram, egészen a tiéd vagyok. Jól tudod, hogy a rajtam lévô csuhánál, kötélnél és alsóruhánál nincs egyebem, de még ez a három holmi is a tiéd. Mit tudnék tehát fölajánlani Fölségednek?'' Isten így szólt: ,,Nyúlj be a csuhádba, s amit ott találsz, azt ajánld föl nékem.'' Háromszori fölszólítására három aranygolyót találtam ott, és átnyújtottam neki. Azután háromszor térdet hajtottam, hálálkodva Istennek, hogy adott valamit, amit fölajánlhattam neki. Értésemre adta, hogy a három ajándék a szent engedelmességet, a föltétlen szegénységet és az érintetlen tisztaságot jelenti, amelyeket kegyelmébôl sikerült oly tökéletesen megtartanom, hogy lelkiismeretem semmivel sem vádolhat. Amikor a három erényt jelképezô aranygolyót átnyújtottam, egész szívembôl dicsôítettem és magasztaltam ôt mindazért a kegyelemért, amit nekem juttatni méltóztatott. Ezt jelentették azok a szavak, amiket hallottál, de nem értettél, amikor háromszor a lángba nyújtottam a kezemet. Ezután azonban, juhocska testvér, ne leselkedj többé utánam. Most Isten áldásával térj meg celládba, és viselj különös gondot rám, mert néhány napon belül Isten olyan nagy dolgokat fog véghez vinni, hogy majdan az egész világ ámulni fog rajtuk. Új dolgokat, amilyet még egyetlen teremtményével sem tett a földön.

Miután ezt elmondta, odahozatta az evangéliumos könyvet, mert Isten értésére adta, hogy az evangélium háromszori fölnyitása által fogja megmutatni, mi a szándéka vele. Amint a könyvet elhozták, Szent Ferenc imádságba mélyedt, majd a Szentháromság nevében Leó testvérrel háromszor fölnyittatta az evangéliumot. Isten rendelésébôl mind a három alkalommal Krisztus szenvedéstörténete tárult Szent Ferenc elé. Ebbôl megértette: miként élete minden cselekedetében Krisztust követte, akként kell, mielôtt e világból eltávoznék, Krisztus megpróbáltatásaiban, fájdalmaiban és szenvedéseiben is osztoznia és hozzá hasonlóvá válnia. Ettôl kezdve Szent Ferenc egyre gyakrabban részesült az isteni látogatásokban. Köztük is a következôképpen zajlott le az, amelyik közvetlenül elôkészítette ôt a szent sebhelyek fogadására. A szent kereszt fölmagasztalásának ünnepe elôtt való napon cellájába visszavonulva imádkozott, amikor megjelent neki Isten angyala, és az Úrnak ezt az üzenetét hozta: -- Megerôsítelek és fölszólítalak, hogy alázatosan készülj föl, és türelemmel tedd alkalmassá magadat arra, amit Isten végre akar hajtani benned. -- Szent Ferenc így válaszolt: -- Kész vagyok türelmesen elviselni mindazt, amit az én Uram tenni akar velem. -- Az angyal ezzel eltûnt.

Másnap, a szent kereszt fölmagasztalásának ünnepén Szent Ferenc kora hajnalban, még napkelte elôtt cellája ajtajában, tekintetét kelet felé fordítva, így imádkozott: -- Uram Jézus Krisztus, két kegyelmet kérek Tôled, mielôtt meghalnék. Az egyik, hogy érezhessem lelkemben és testemben, amennyire lehetséges, azt a fájdalmat, amit Te, édes Jézus, keserves kínszenvedésed alkalmával elviseltél. A másik az, hogy érezhessem szívemben, amennyire lehetséges, azt a túláradó szeretetet, amely Téged, Isten Fiát arra indított, hogy értünk, bûnösökért oly szörnyû szenvedéseket önként és szívesen magadra vállalj. -- Kitartó könyörgését meghallgatta Isten, és tudtára adta, hogy amennyire ez egyszerû teremtmény számára lehetséges, az áhított szent érzéseknek átélésében részesíti. Az ígéret birtokában Szent Ferenc mély áhítattal Krisztus kínszenvedésének és végtelen szeretetének szemléletébe merült. A buzgalom heve annyira fokozódott benne, hogy a szeretet és a szánalom egészen Krisztushoz hasonlóvá formálta. Amint így lángolt a lelke, az égbôl egy szeráfot látott leszállni. A szeráfnak hat ragyogó és tüzes szárnya volt, amelyek közül kettô a feje fölé borult, kettô a testét födte be, kettô pedig repülésre szolgált. Igen sebesen szállva olyan közel jött hozzá, hogy világosan fölismerte, és jól látta, hogy a keresztre feszített Ember képét foglalja magában. Szent Ferenc a látomástól elôször igen megijedt, ugyanakkor szívét csodálkozással vegyes öröm és fájdalom járta át. Egyrészt fölötte megörült Krisztus szépséges arcának, aki ilyen szelíden jelent meg neki, és ilyen jóságosan tekintett rá; másrészt mérhetetlen fájdalmat és részvétet érzett, ahogy megfeszítve látta ôt. Azonfelül nagyon el is csodálkozott ezen a meglepô és szokatlan alakú látomáson, mert jól tudta, hogy a szenvedés gyarlósága nem fér össze a szeráfi lélek halhatatlanságával. Álmélkodása közben a jelenés kinyilatkoztatta neki, hogy Isten gondoskodásából a látomás azért jelenik meg neki ebben a formában, hogy megértesse vele: nem testi áldozat révén, hanem a lélek emésztô tüze által kell a felfeszített Krisztus hasonmásává válnia.

A fönséges jelenés ideje alatt Alverna hegye olyan volt, mintha vakító lánggal égett volna, s fényével beragyogta a környék hegyeit és völgyeit, akárha a nap szállt volna a földre. A pásztorok, akik azon a vidéken virrasztottak, amikor látták a lángokban álló hegyet és körülötte a nappali világosságot, amint késôbb elbeszélték a frátereknek, igen megrettentek, és hozzátették azt is, hogy a látvány több, mint egy órán át tartott. Ez a ragyogó fény bevilágított a környékbeli fogadók ablakian, s bizonyos Romagnába tartó öszvérhajcsárok fölkeltek, mert azt hitték, hogy már megvirradt. Megnyergelték és fölmálházták barmaikat, útra keltek, s csak késôbb vették észre, hogy az a fény elhalványodik, és utána jön fel a valódi nap az égre.

A szeráfi látomásban megjelenô Krisztus Szent Ferenccel magasztos titkokat közölt, amelyeket ô életében nem mondott el senkinek, csak halála után fedte föl ôket, amint errôl még a továbbiakban szó lesz. Krisztus szavai ugyanis ezek voltak: -- Tudod-e, mit tettem veled? Megajándékoztalak sebhelyeimmel, szenvedésem jeleivel, hogy zászlóhordozóm légy. És miként én halálom napján leszállottam a pokol tornácára, hogy az ott várakozó lelkeket kiszabadítsam sebhelyeim ereje által; akként azt a kiváltságot adom néked, hogy minden évben halálod napján leszállhass a purgatóriumba, s mindhárom rendednek, vagyis a kisebb testvéreknek, a klarisszáknak és a terciáriusoknak, ezenfelül még különös tisztelôidnek lelkeit, akiket ott találsz, sebhelyeid erejénél fogva kiszabadítsd, és a paradicsom dicsôségébe vezesd. Azért teszem ezt, hogy halálodban is hasonló légy hozzám, mint ahogy életedben hasonló vagy.

Amikor a hosszabb ideig tartó és szent titkokat közlô beszélgetés után a fönséges jelenés eltûnt, Szent Ferenc lelkében az isteni szeretet végtelen izzását, testében pedig Krisztus szenvedésének csodálatos nyomait hagyta. Kezein és lábain azonnal föltûntek a szögek másai azon a módon, ahogy a szeráf alakjában megjelent keresztre feszített Krisztus testén látta. Úgy látszott, hogy kezei és lábai át voltak szögezve: a szögek feje tenyerein és lábfejein dudorodott, hegyük pedig kézfejein és talpain nyúlt ki a húsból, visszahajlítva oly módon, hogy a görbületekbe, mint valami gyûrûbe az ember könnyen bedughatta volna az ujját. A szögek feje kerek és fekete volt. Jobb mellén egy lándzsaverte, be nem forradt, piros és véres seb jelent meg, amelybôl utóbb gyakran vér szivárgott, s csuháját és alsóruháját összevérezte. Társai látva, hogy kezeit és lábait mindig takargatja, hogy nem bír talpra állni, s hogy mosásba került csuháján és alsóruháján vérfoltok vannak, mindebbôl, mielôtt tôle magától megtudták volna, bizonyosra vették, hogy a megfeszített Krisztus sebeinek mását hordja magán.

Bár Szent Ferenc azon iparkodott, hogy elrejtse a szemmel láthatóan testébe nyomódott dicsôséges sebhelyeket, ugyanakkor átlátta, hogy bajosan titkolhatja el ôket bizalmas társai elôtt. Mindamellett félt az Istentôl rábízott misztériumot nyilvánosságra hozni, s ezért kétségek közt hányódott, vajon elmondja-e a szeráf látogatását és a sebhelyek történetét. Végül is lelkiismerete szavára magához hívta néhány legbensôségesebb társát, és anélkül hogy közölte volna velük a tényt, általánosságban tárva eléjük kételyét, tanácsukat kérte. Volt köztük egy Illuminato nevû, igen szent életû testvér, aki nevének megfelelôen Istentôl valóban megvilágosítva mindjárt fölfogta, hogy Szent Ferencnek valami egészen rendkívüli eseményben volt része, azért így felelt kérdésére: -- Ferenc testvér, gondold meg, hogy Isten néked nemcsak magadért, hanem másokért is mutatja szentséges jeleit. Azért okkal tarthatsz attól, hogy szemrehányást érdemelsz, ha elrejted, amit Isten néked mások javára mutatott. -- Szent Ferenc ezeknek a szavaknak a hallatára, bár igen nagy szorongással, részletesen elmondta nekik a szeráfi jelenést, hozzátéve azt is, hogy Krisztus a jelenés alkalmával olyan dolgokat is közölt vele, amelyeket életében soha senkinek sem fog elmondani.

Jóllehet a szentséges sebhelyek, mivel Krisztustól kapta ôket, végtelen örömmel töltötték el Szent Ferenc szívét, mindazonáltal testének és érzékeinek elviselhetetlen fájdalmát okozták. Ez arra kényszeríttette ôt, hogy maga mellé vegye Leó testvért, valamennyi társa közül a legegyszerûbb és legártatlanabb lelket, akinek mindent elmondott, és akinek megengedte, hogy lássa és érintse a sebhelyeket, sôt azt is, hogy fájdalma enyhítésére és a szivárgó vér felitatására bekötözze ôket. Betegsége idején hagyta, hogy a kötést gyakran, naponként is cserélje, kivéve csütörtök estétôl szombat reggelig. A hétnek ebben az idôszakában ugyanis, amikor a mi Urunk Jézus Krisztus értünk elfogatott, keresztre feszíttetett, meghalt és eltemettetett, nem akarta, hogy Krisztus szenvedésének gyötrelmét, amelyet testében hordozott, bármi segítség vagy orvosság csillapítsa. Megtörtént olykor, amikor Leó testvér az oldalsebének kötését váltotta, hogy Szent Ferenc a véres kötés lehúzásakor olyan fájdalmat érzett, hogy kezét önkéntelen Leó testvér mellének támasztotta. Leó testvér a megszentelt kezek érintésére olyan mennyei boldogságot érzett, hogy majdnem ájultan zuhant a földre.

Végül, amikor Szent Ferenc befejezte a Szent Mihály arkangyal tiszteletére tartott negyvennapi böjtöt, isteni sugallatra elhatározta, hogy visszatér az Angyalos Boldogasszony kolostorába. Magához hívta Masseo és Angyal testvért, s jámbor intelmek után gondjukra bízta a szent hegyet és a hegyen a hajlékot azzal, hogy neki Leó testvérrel vissza kell mennie az Angyalos Boldogasszonyhoz. Elbúcsúzott tôlük, a megfeszített Krisztus nevében megáldotta ôket, majd kérésüknek engedve odanyújtotta nekik a dicsôséges sebhelyekkel ékesített szentséges kezeit, hogy láthassák, érinthessék és megcsókolhassák. Ezzel megvigasztalva ôket, elvált tôlük, és elindult a szent hegyrôl.

Így kapta meg Szent Ferenc az Üdvözítô szentséges sebhelyeit Alverna hegyén.

Krisztus és hûséges szolgája, Szent Ferenc dicséretére. Amen.


4. Szent Ferenc Alverna hegyérôl visszatér az Angyalos Boldogasszony klastromába, és elköltözik e világból --Sebhelyek
4. Szent Ferenc Alverna hegyérôl visszatér az Angyalos Boldogasszony klastromába, és elköltözik e világból	Sebhelyek

Szent Mihály ünnepe után tehát Szent Ferenc, Leó testvér és egy jámbor paraszt kíséretében, akinek a szamarán utazott, mert a lábában lévô szögek miatt nem bírt gyalogolni, leereszkedett Alverna hegyérôl.

Szentségének híre akkor már messze terjedt azon a vidéken. Hozzájárultak a pásztorok is, akik széltében beszélték, hogy Alverna hegyét lángokban látták lobogni, s hogy az bizonyosan valami nagy csodának volt a jele, amit Isten Szent Ferenccel tett. Amikor a környék népe megtudta, hogy Szent Ferenc arra megy, látására férfiak és nôk, nagyok és kicsinyek mind elé futottak, s áhítattal és sóvárgással azon igyekeztek, hogy ruháját érinthessék, és kezét megcsókolhassák; amit a Szent a jámbor néptôl nem tagadhatott meg. Bár kezefeje be volt kötve, hogy a sebhelyeket elrejtse, még csuhájának ujját is ráhúzta kezére, úgyhogy csak szabadon maradt ujjait nyújtotta nekik csókra.

Annak ellenére, hogy el akarta titkolni a sebhelyeket, mert minden világi dicsôségre szolgáló alkalmat kerülni kívánt, Istennek úgy tetszett, hogy a szentséges sebhelyek ereje által csodákat tegyen: különösen Szent Ferencnek ezen az útján, amely Alverna hegyétôl az Angyalos Boldogasszony kolostoráig vezetett; késôbb pedig mind életében, mind halála után a világ különb-különb részein. Méghozzá azért, hogy a sebhelyek titokzatosan csodálatos ereje, valamint Krisztusnak Szent Ferenc iránt tanúsított végtelen szeretete és irgalma világos és kézzelfogható jelek által nyilvánvalóvá váljék. E csodák közül mondunk el a továbbiakban néhányat.

Amikor Szent Ferenc az arezzói tartomány határán az egyik faluhoz közeledett, egy asszony nyolc éves fiával a karján, sírva járult elé. A gyermek négy éve vízkórságban szenvedett, és oly irtózatosan föl volt puffadva a hasa, hogy amikor fölegyenesedett, nem látta tôle lábait. Az asszony eléje tette fiacskáját, és kérte, hogy segítsen rajta. Szent Ferenc elôbb imádkozott, majd szent kezét a gyermek hasára tette, mire a daganat azonnal lelohadt, és a fiúcska teljesen meggyógyult. A Szent visszaadta a gyermeket anyjának, aki boldogan vitte haza, s Istennek és Szent Ferencnek hálálkodva, szívesen mutogatta gyógyult gyermekét a környékbelieknek, akik csodájára jártak.

Ugyanazon a napon Szent Ferenc útja Borgo San Sepolcrón vezetett át. A városka és a környezô települések népe messze elébe jött, sokan olajfaágakkal kezükben kísérték, és hangosan kiáltozták: -- Itt a Szent! Itt a Szent! -- Óriási tolongás és tülekedés támadt körülötte, mert mindenki meg akarta érinteni. Ô pedig Istenben elmerülve, a szemlélôdés által elragadtatva, önkívületben haladt át köztük. S noha megtapogatták, föltartóztatták, húzták-vonták, ô mintha teljesen érzéketlen lenne, mit sem vett észre abból, ami körülötte és vele történt, azt sem tudta, hogy a városkát és környékét már jó darabon elhagyta. Ugyanis egy jó mérfölddel túllehettek a városkán, a néptömeg is elmaradozott már, amikor egy bélpoklos-házhoz értek. Ekkor az égiekkel Társalkodó megkérdezte kísérôjétôl: -- Messze vagyunk még Borgo San Sepolcrótól? -- Valóban lelke annyira elmerült a mennyeiek szemléletében, hogy nem észlelte a földieket, és nem törôdött sem a vidékek változásával, sem az idô múlásával, sem a körülötte jövô-menô emberekkel. S ez más alkalmakkor is megesett vele, amint errôl tapasztalataik alapján társai tanúskodtak.

Aznap este Szent Ferenc a barátok Monte Casale-i kolostorában szállt meg. Volt ott egy testvér, akit annyira gyötört a kórság, hogy nyavalyája inkább az ördög mesterkedésének tûnt, mintsem természetes betegségnek. Néha habzó szájjal és borzalmasan rángatózva földre vetette magát; máskor tagjai hol görcsbe rándultak, hol egészen elernyedtek; olykor kinyúlt a földön, aztán meg úgy összegörnyedt, hogy sarkával a tarkóját verdeste; hol a magasba dobta magát, hol meg hanyatt terült a földön. Szent Ferenc éppen az asztalnál ült, amikor társai a nyomorult, gyógyíthatatlan testvér kínjait elbeszélték neki. Megesett a szíve rajta, kenyerébôl letört egy darabkát, stigmával megszentelt kezével megáldotta, és elküldte a beteg testvérnek. Ahogy az megette, nyomban tökéletesen meggyógyult, és soha többé nem tört ki rajta a nyavalya.

Másnap reggel Szent Ferenc a kolostorból két testvért Alverna hegyére küldött, s velük együtt elbocsátotta a parasztot is, aki kölcsönadta neki szamarát, mert azt akarta, hogy hazatérjen. Elindultak a testvérek a paraszttal meg a szamarával együtt, s amikor Arezzo határába értek, az odavalósiak már messzirôl meglátták ôket, s igen megörültek, mert azt hitték, Szent Ferenc, aki két napja járt arra, visszatért hozzájuk. Egy odavaló asszony ugyanis három napja vajúdott, de nem tudta világra hozni magzatát, s ezért már-már halálán volt. Az emberek abban reménykedtek, ha Szent Ferenc ráteszi szentséges kezeit, az asszony egészségesen megszüli gyermekét. Amikor azonban a barátok közelebb jöttek, s az emberek észrevették, hogy Szent Ferenc nincs köztük, nagy volt a csalódásuk. Ám ahol nem volt személyesen jelen Szent Ferenc, ott lehetett csodatevô ereje, mert szilárdan hitt benne a nép. És halljatok csodát! Az asszony haldoklott, s arcára kiültek már a haláltusa jelei. Az emberek pedig kérdezik a barátoktól, nincs-e náluk valami, amit Szent Ferenc kezeivel érintett. Töprengenek-keresgélnek a barátok, de semmi egyebet nem lelnek, mint a szamár kötôfékjét, amelybe Szent Ferenc utazáskor kapaszkodott. Áhítatosan fogják az emberek a kötôféket, ráteszik az asszony testére, miközben buzgó hittel Szent Ferenchez fohászkodva, oltalmába ajánlják ôt. És mi történt? Amint rátették a kötôféket, az asszony azonnal megkönnyebbült, s nemcsak megszabadult minden veszedelemtôl, hanem könnyen és szerencsésen egészséges gyermeknek adott életet.

Szent Ferenc pedig még néhány napig a kolostorban maradt, azután Cittr di Castellóba ment. Ott a polgárok egy régtôl fogva ördöngös asszonyt hoztak eléje. Alázatosan kérték, szabadítsa meg az ördögtôl, mert az asszony hol fájdalmas jajgatással, hol kegyetlen ordítozással, hol mérges kutyaugatással állandóan háborgatja az egész környéket. Szent Ferenc elôbb imába merült, majd keresztet vetett az asszonyra, és megparancsolta az ördögnek, hogy távozzék. Azonnal kiment belôle az ördög, s az asszony testileg-lelkileg meggyógyult. Elterjedvén e csodának híre a nép között, egy édesanya mélységes bizalommal hozta gyógyíthatatlan sebbel kínlódó fiacskáját hozzá, és buzgón kérte, hogy érintse kezével. Szent Ferenc látva az asszony hitét, fogta a fiúcskát, leoldotta róla a kötést, háromszor megjelölte a kereszt jelével a sebet, majd újból bekötözte, és visszaadta ôt anyjának. Minthogy este volt, az édesanya rögtön ágyba fektette, és elaltatta gyermekét. Reggel aztán, amikor ki akarta emelni az ágyból, nem találta rajta a kötést, s ahogy jobban megnézte, azt is látta, hogy fiacskája teljesen meggyógyult, mintha soha nem is lett volna baja. A seb helyén a hús piros rózsa alakjában forradt össze, de ez is inkább a csoda jelének, mint a seb helyének látszott, mert a rózsa egész életében megmaradt emlékeztetôül Szent Ferencre, aki meggyógyította ôt.

Cittr di Castellóban a polgárok jámbor marasztalására Szent Ferenc ekkor egy hónapot töltött, s ez idô alatt számos más csodát is mûvelt. Aztán elindult az Angyalos Boldogasszony klastromába Leó testvérrel és egy jó emberrel, aki kölcsönadta szamarát, hogy azon folytathassa útját. Történt, hogy az utak rossz állapota és a nagy hideg miatt, bár egész nap mentek, nem jutottak olyan helyre, ahol szállást kaphattak volna. Így aztán az esti sötétség és a rossz idô arra kényszeríttette ôket, hogy egy sziklaüregbe húzódjanak éjszakára, ahol legalább a hóeséstôl valamennyire védve voltak. A jámbor szamaras gazda nem volt elég melegen öltözve, s ebbe a sanyarú helyzetbe jutva a hidegtôl nem tudott elaludni, mert tüzet sem gyújthattak. Azért háborogni és siránkozni kezdett magában, Szent Ferenc ellen morgolódva, hogy ilyen helyre vezette. Szent Ferenc ezt észrevette, nagyon megsajnálta szegényt, és lelke szánalmában rátette kezét. S halljatok csodát! Amint a szeráf tüzétôl átizzott és átlyukasztott kezével megérintette, a jó ember nem fázott többé, hanem kívül-belül olyan meleg járta át, mintha tüzes kemence szájánál ült volna. Testében-lelkében így megnyugodva, nyomban elszunnyadt, és maga állítása szerint ott a sziklák és a hó között édesebben aludta át az éjszakát, mintha otthon lett volna a saját ágyában.

Másnap továbbmentek, és elértek az Angyalos Boldogasszonyhoz. Mikor már a közelében voltak, Leó testvér föltekintett, s a kolostor felé nézegetve, az elôtte haladó Szent Ferenc elôtt egy gyönyörû szép keresztet pillantott meg, amelyen a Megfeszített alakja függött. A feszület lépést tartott Szent Ferenccel, mikor ô megállt, az is megállott, mikor ô elindult, az is vele ment. És akkora fényt árasztott, hogy nemcsak Szent Ferenc arcát, hanem körös-körül mindent megvilágított. A jelenés mindaddig tartott, míg Szent Ferenc el nem tûnt az Angyalos Boldogasszony kapuja mögött.

Ahogy Szent Ferenc Leó testvérrel beköszöntött a kolostorba, a testvérek ôszinte örömmel és igaz szeretettel fogadták ôket. Attól kezdve egészen halála napjáig Szent Ferenc idejének nagy részét ebben a kolostorban töltötte. Szentségének és csodatételeinek híre nemcsak a szerzetben, hanem a világban is napról napra terjedt, jóllehet ô mélységes alázatában amennyire csak tehette, rejtegette Isten kegyelmét és ajándékait, s magát a legnagyobb bûnösnek nevezte. Leó testvér ezen egyszer igen elcsodálkozott, és balgatagon így tûnôdött magában: ,,Íme, ez nyilvánosan a legnagyobb bûnösnek nevezi magát; ugyanakkor nagy szentnek tartják a szerzetben, és Isten is különlegesen kitüntette; mindazonáltal a gyónásban nem vádolja magát a testiség bûneivel.[42] Vajon valóban szûz-e?'' Nagyon szerette volna megtudni e dologban az igazat, de persze Szent Ferenctôl nem merte megkérdezni. Azért Istenhez folyamodott, és állhatatosan kérte, nyújtson neki bizonyosságot afelôl, amit annyira kíván tudni. Kitartó imádságát Isten meghallgatta, és látomásban biztosította ôt, hogy Szent Ferenc megôrizte szûzi ártatlanságát. Látomásában Szent Ferencet kimagasló helyen látta állni, ahová senki sem juthatott el, sôt amelyet senki meg sem közelíthetett. Sugalmazás útján megértette, hogy az a kiváltságos hely jelenti Szent Ferenc kiváló szûzi tisztaságát, amely szükséges volt ahhoz, hogy testét Krisztus sebei ékesíthessék.

Amikor Szent Ferenc látta, hogy testi erejét Krisztus sebhelyei lassan-lassan fölemésztik; hamarosan összehívatta a nagykáptalant. Mikor ez összegyûlt, alázatosan mentegette magát, hogy rendfônöki tisztében már nem tudja a szerzet gondját viselni. Mivel azonban a pápa tette meg ôt rendfônökké, és a pápa határozott engedelme nélkül hivatalát se le nem teheti, se maga helyett utódot nem állíthat, azért helyetteséül rendeli Cattani Péter testvért, s annyi szeretettel ajánlja az ô, valamint a tartományfônökök gondjába a szerzetet, amennyire csak tôle telik. Ezek után Szent Ferenc lelkében megerôsödve szemét és kezét égre emelte, és ezeket mondotta: -- Uram Istenem! Néked ajánlom általad eddig rám bízott családodat, mert gyöngeségeim miatt, amelyeket Te jól ismersz, édes Uram, tovább nem gondozhatom. A tartományfônökök gondjába is ajánlom, nekik kelljen számot adniuk az ítélet napján, ha hanyagságuk, rossz példájuk vagy túlzott szigorúságuk miatt valamelyik testvér elkárhozik. -- Istennek úgy tetszett, hogy amikor gyöngeségeire hivatkozott, a káptalan minden tagja megértse, hogy sebhelyeirôl beszél, s a meghatottságtól senki sem tudta visszafojtani sírását. Ettôl kezdve a rend kormányzását helyettesére és a tartományfônökökre bízta, így szólván még hozzájuk: -- Mostantól fogva, hogy gyöngeségeim miatt letettem a rend gondját, nincs más teendôm, mint hogy imádkozzam Istenhez szerzetünkért, és jó példát adjak a testvéreknek. Jól tudom ugyanis, ha betegségem engedi, a legnagyobb szolgálat, amit tehetek, ha szüntelenül kérem Istent, hogy oltalmazza, irányítsa és fönntartsa szerzetünket.

Mint már szó esett róla, Szent Ferenc a szentséges sebhelyeket, amennyire csak tehette, igyekezett elrejteni, s amióta megkapta ôket, bekötözött kezekkel járt, és lábán harisnyát hordott. Mégsem akadályozhatta meg, hogy sokan a testvérek közül különféle módokon meg ne lássák és meg ne érintsék, különösen oldalsebét, amit pedig a legnagyobb iparkodással takargatott. Így például a körülötte szolgáló fráter jámbor ügyeskedéssel rávette ôt, hogy vegye le csuháját, ô majd kiporolja. Amikor Szent Ferenc csakugyan lehúzta magáról csuháját, ez a fráter nemcsak szabadon látta oldalsebét, hanem gyorsan odanyúlva melléhez, három ujjával ki is tapogatta alakját és terjedelmét. Ám még nyilvánvalóbban megbizonyosodott róla Ruffino testvér, akit Szent Ferenc a világ legszentebb emberének tartott, s ezért bensôségesen szerette, és minden kívánságát teljesítette. Ez a Ruffino testvér háromféleképpen gyôzôdött meg, és gyôzött meg másokat is a sebhelyek, különösen az oldalseb valóságáról. Elôször is ô mosta Szent Ferenc fehérnemûjét. Tudnunk kell ehhez azt is, hogy Szent Ferenc olyan bô, hosszú szárú alsóruhát hordott, hogy jól fölhúzva be tudta vele takarni oldalsebét. Ruffino testvér mosáskor alaposan megvizsgálta alsóruháját, és jobb felén minden alkalommal véresnek találta, amibôl biztosra vette, hogy a vér az oldalsebbôl szivárgott ki. Szent Ferenc meg is pirongatta, amikor észrevette, hogy a fehérnemût kiteregeti, és a vérfoltot keresgéli rajta. Egy másik alkalommal pedig, amikor Szent Ferenc derekát gyúrogatta, szándékosan elôrenyúlt, és ujjait oldalsebébe dugta, mire Szent Ferenc fájdalmában följajdult: -- Isten bocsásson meg neked, Ruffino testvér, mit csinálsz velem? -- Egy harmadik alkalommal viszont azt a kiváltságot kérte Szent Ferenctôl, hogy puszta szeretetbôl cserélje el vele csuháját. Bár nem nagyon szívesen, Szent Ferenc atyailag teljesítette kívánságát, levetette saját csuháját, odaadta neki, s aztán magára húzta az övét. A csuhaváltás közben pedig Ruffino testvér szépen szemügyre vehette oldalsebét. Leó testvér és több más társa szintén látta Szent Ferenc életében a sebhelyeket. S jóllehet ezek a testvérek életszentségük folytán megbízható emberek voltak, s puszta szavuknak is hinni lehetett, mégis, hogy a szívekbôl minden kételyt kiirtsanak, megesküdtek a Bibliára, hogy a sebhelyeket saját szemükkel látták. Látta ezenfelül néhány, Szent Ferenccel bensôséges viszonyban lévô bíboros, akik aztán himnuszokban, antifónákban és prózai írásokban dicsôítették a szent sebhelyeket. Maga Sándor pápa is egyik prédikációjában, amelyet a nép elôtt tartott, és amelyen jelen voltak a bíborosok is, köztük Szent Bonaventúra, határozottan kijelentette, hogy még Szent Ferenc életében szemtanúja volt a sebhelyeknek. Végül elmondjuk még, hogy Settesoli Jacopa, római nemes asszony, hûséges tisztelôje Szent Ferencnek, nemcsak látta, hanem meg is csókolta sebhelyeit. Isteni sugallatra ugyanis Rómából Assisibe sietett, hogy jelen lehessen Szent Ferenc halálánál. Ez pedig a következôképpen történt.

Szent Ferenc pár nappal halála elôtt betegen feküdt az assisi püspöki palotában. Vele volt néhány társa is. Betegsége ellenére gyakran énekelt Krisztus dicséretére szent énekeket. Egyik nap valamelyik társa azt mondta neki: -- Atyám, tudod, hogy a polgárok nagy bizalommal vannak irántad, és szent embernek tartanak. Ezért úgy vélekedhetnek, hogy ha te valóban az vagy, aminek hisznek, betegségedben halálodra kellene gondolnod, s amilyen súlyos állapotban vagy, inkább sírnod illenék, mint énekelned. Azt is tudnod kell, hogy az éneket, amit parancsodra veled együtt zengünk, sokan hallják a palotában és az utcán is, mert miattad fegyveresek ôrzik az épületet[43] S így megbotránkozhatnak rajtunk. Ezért azt hiszem, jobban tennéd, ha innen távoznál, s együtt visszamennénk az Angyalos Boldogasszony kolostorába, annál is inkább, mert nem jó nekünk itt a világiak között lennünk. Szent Ferenc így válaszolt: -- Drága testvérem, emlékszel, most két esztendeje, amikor Folignóban voltunk, Isten kinyilvánította nekem életem végét, nekem pedig kinyilatkoztatta, hogy néhány nap múlva ebben a betegségemben meghalok. Isten ugyanakkor arról is biztosított, hogy elnyerem bûneim bocsánatát és a paradicsom boldogságát. Addig halálomon és bûneimen sírtam, de mióta megkaptam ezt a kinyilatkoztatást, annyira eltöltött az öröm, hogy nem tudok többé sírni, hanem énekelek és énekelni fogok Istennek, amiért megajándékozott kegyelmével, és biztosított a paradicsom örömeirôl. Innen pedig szívesen távozok, csak találjatok rá módot, hogy elvigyetek, mert gyöngeségem miatt nem tudok járni. -- Akkor a testvérek karjukra emelték, és úgy vitték el. Számos polgár is elkísérte ôket. Ahogy az úton lévô ispotályhoz értek, megállította ôket: -- Tegyetek le, és fordítsatok a város felé. Letették, Assisi felé fordították, s akkor ô ezekkel a szavakkal áldotta meg a várost: -- Áldjon meg az Úr, szent város, mert általad sok lélek üdvözül, Istennek sok szolgája fog lakni falaid között, és sokan lesznek benned az örök élet országának választottjai!

Amint az Angyalos Boldogasszony kolostorába értek, a betegszobába vitték, hogy ott pihenjen. A Szent magához hívta egyik társát, és így szólt hozzá: -- Drága testvérem, Isten kinyilatkoztatta nekem, hogy ebben a betegségben néhány napon belül meghalok. Tudod, hogy Settesoli Jacopa asszony mennyire tiszteli és szereti rendünket, s nagyon fájna neki, ha nem lehetne jelen halálomnál. Értesítsük tehát, ha életben akar még látni, jöjjön azonnal. -- A testvér megerôsítette szavait: -- Nagyon jól mondod, Atyám, mert hûséges tisztelôd ô, nem volna hát rendjén, ha nem lehetne jelen halálos ágyadnál. -- Menj tehát -- folytatta Szent Ferenc -- hozz tintát, tollat, papírost, és írd, amit mondok. -- A testvér elhozta az írószerszámokat, Szent Ferenc pedig ezt a levelet diktálta neki:

,,Jacopa Asszonynak, Isten szolgálóleányának, fráter Ferenc, Krisztus szegénye, a mi Urunk Jézus Krisztusban üdvöt és a Szentlélek közösségét kívánja! Tudd meg, kedvesem, az áldott Krisztus az ô végtelen kegyelmében kinyilatkoztatta nekem, hogy rövidesen itt lesz életem vége. Ha tehát még élve akarsz látni, e levelem vétele után azonnal indulj el, és jöjj az Angyalos Boldogasszony klastromába, mert ha néhány napon belül nem érkezel ide, már nem találsz életben. Hozz magaddal darócot, amelybe majd testemet belecsavarják, valamint viaszgyertyát, amennyi a temetésemhez szükséges. Kérlek arra is, hozzál abból a süteménybôl, amit készíteni szoktál, amikor Rómában beteg voltam.''

Ám a levélírás közben Isten tudtára adta Szent Ferencnek, hogy Jacopa asszony már útban van, sôt közeledik a kolostorhoz, és magával hozza mindazt, amit a levélben kért tôle. Erre Szent Ferenc odaszólt a testvérnek, hogy hagyja abba az írást, mert nincs már szükség rá, a papírt meg tegye félre. Nagyon meglepôdtek a testvérek, vajon miért nem fejezi be, és miért nem akarja elküldeni a levelet. Némi idô elteltével aztán erôsen zörögnek, Szent Ferenc küldi a kapust, s amikor az kaput nyit, ott áll Jacopa, római nemes asszony két szenátor fiával és nagy lovas kísérettel. Jacopa asszony egyenest Szent Ferenchez ment a betegszobába. Jöttén Szent Ferenc lelkét nagy öröm és vigasztalás töltötte el, s Jacopa asszony is boldog volt, hogy életben találta, és beszélgethet vele. Akkor aztán elmondta, hogy Rómában imádság közben Isten értésére adta, hogy Szent Ferenc halálán van, érte akar küldeni, és kérni akarja azokat a dolgokat, amiket, mint mondta, magával hozott. Be is hozatta mindjárt Szent Ferenchez, és enni adott neki. Szent Ferenc evett, és ettôl megerôsödött. Jacopa asszony pedig eléje térdelt, átfogta Krisztus sebeivel ékesített szent lábait, és oly nagy áhítattal csókolta, és öntözte könnyeivel, hogy a körülöttük álló frátereknek úgy tûnt, mintha Magdolnát látnák Krisztus lábainál, és semmi módon nem tudták elszakítani onnan. Hosszú idô után végül mégis fölemelték, félrevonták, és megkérdezték tôle, hogyan jött éppen még idejében és fölszerelve mindazokkal a dolgokkal, amiket Szent Ferenc kérni akart tôle. Elmondta Jacopa asszony, hogy Rómában, amint egyik éjjel imádkozott, hangot hallott az égbôl, amely ezt mondta neki: ,,Ha még életben akarod látni Szent Ferencet, késedelem nélkül indulj Assisibe, s vidd magaddal azokat a dolgokat, amiket betegségében szoktál neki adni, és amire a teremtésnél szükség lesz.'' Én pedig -- fejezte be --, így cselekedtem.

Ott maradt Jacopa asszony mindaddig, mígnem Szent Ferenc elköltözött e világból, és eltemették. A temetésen kíséretével együtt nagy tisztelettel adózott neki, és az összes költségeket vállalta. Azután visszatért Rómába, és rövid idô múlva maga is szentül halt meg. Szent Ferenc iránt való tiszteletbôl úgy végrendelkezett, hogy az Angyalos Boldogasszony templomába vigyék, és ott temessék el. Így is történt.

Szent Ferenc halála alkalmával nemcsak Jacopa asszony, fiai és kísérete, hanem számos assisi polgár is látta és megcsókolta a dicsôséges sebhelyeket. Köztük egy Jeromos nevû, híres és tekintélyes lovag, aki, mint Szent Tamás Krisztus sebeiben, kételkedett és hitetlenkedett. Jeromos úr, hogy meggyôzôdjék és másokat is meggyôzzön, a testvérek és a világiak szeme láttára nagy merészen megmozgatta Szent Ferenc kezén és lábán a szögeket, és megtapintotta az oldalsebet is. Ennélfogva késôbb állhatatos tanúja lett az igazságnak, megesküdött a Bibliára is, hogy ô a sebeket látta, és kezével érintette. A dicsôséges sebhelyeket Szent Klára is látta és megcsókolta apácáival, akik vele együtt Szent Ferenc temetésén jelen voltak.

Krisztus dicsôséges hitvallója, Szent Ferenc Atyánk az Úr 1226. esztendejében október 4-én, szombaton költözött el e világból, és másnap, vasárnap volt a temetése.[44] Ez volt huszadik esztendeje megtérésének, vagyis amióta megkezdte a vezeklô életet. A szent sebhelyek elnyerése óta két év, születése óta pedig negyvenöt esztendô telt el. Szent Ferencet IX. Gergely pápa 1228-ban iktatta be a szentek sorába, és személyesen ment Assisibe, hogy szentté avassa.

Jézus Krisztus dicséretére. Amen.


5. Szent Ferenc sebhelyeirôl jámbor személyek jelenést látnak, és kinyilatkoztatást kapnak -- Sebhelyek
5. Szent Ferenc sebhelyeirôl jámbor személyek jelenést látnak, és kinyilatkoztatást kapnak	Sebhelyek

Elsô helyen arról kell beszámolnunk, hogy az Úr 1282. esztendejében október 3-án fráter Fülöp, Toscana tartományfônöke, fráter Bonagrazia rendfônök utasítására, a szent engedelmesség nevében fölszólította a Castiglione Aretino-i Máté testvért, ezt a jámbor és szent életû férfiút, hogy mondja el, amit arról a napról és óráról tud, amikor a szentséges sebeket Krisztus Szent Ferenc testébe pecsételte. Hallotta ugyanis, hogy errôl kinyilatkoztatást kapott. Máté testvér a szent engedelmesség parancsára így adta elô a vele történteket:

-- A múlt év májusában az alvernai szerzetescsalád tagjaként a kolostornak abban a cellájában imádkoztam, ahol a közhit szerint a szeráfi jelenés történt. Imádságomban áhítatosan kértem Istent, nyilatkoztassa ki valakinek a napot, az órát és a helyet, ahol Krisztus a szentséges sebhelyeket Szent Ferenc testébe pecsételte. Miután imádságomban és könyörgésemben jóval az elsô álom idején túl kitartottam, megjelent nekem nagy fényességben Szent Ferenc, és megkérdezte: ,,Mit kérsz Istentôl, fiacskám?'' ,,Atyám -- feleltem -- ezt és ezt kérem.'' Majd így folytatta: ,,Én atyád, Ferenc vagyok. Megismersz-e?'' Én pedig: ,,Igen, atyám, megismerlek.'' Akkor megmutatta nekem kezein, lábain és oldalán a szent sebhelyeket, és így szólt: ,,Eljött az idô, hogy Isten akaratából és az ô dicsôségére nyilvánvalóvá váljék, amit a fráterek eddig nem igyekeztek megismerni. Tudd meg tehát, hogy aki nekem megjelent, nem angyal volt, hanem szeráf alakjában maga Jézus Krisztus, és a szent kereszten kapott sebeit maga kezével adta testembe. Ez pedig a következôképpen történt. A szent kereszt fölmagasztalásának ünnepe elôtt való napon egy angyal jött hozzám, s Istentôl azt az üzenetet hozta, hogy készüljek föl türelmesen fogadni, amit Isten rám akar küldeni. Azt feleltem, kész vagyok mindenre, ami Istennek tetszésére van. Másnap, vagyis a szent kereszt fölmagasztalásának ünnepén, ami abban az évben péntekre esett, lelkem heves buzgalmában már kora hajnalban kimentem cellámból, s ahogy gyakran szoktam, erre a helyre jöttem imádkozni, ahol most te állsz. Imádságom közben a levegôn át az égbôl egy keresztre feszített ifjú szállt le szeráf alakjában hat szárnnyal és igen sebesen. A csodálatos látványra letérdeltem, és áhítattal a megfeszített Jézus végtelen szeretetén és szenvedésének mérhetetlen gyötrelmein kezdtem elmélkedni. Tekintete olyan szánalmat keltett bennem, hogy úgy éreztem, fájdalmait teljesen átveszi testem. Jelenlététôl az egész hegy úgy ragyogott, mint a nap. Majd egészen közel jött hozzám, és elém állva titkokat közölt velem, amelyeket még senkinek sem mondtam el, de közeledik az idô, amikor ezek is nyilvánosságra kerülnek. Némi idô elteltével a szeráf távozott, és visszaszállt a mennyekbe, rajtam pedig a sebek nyomát hagyta. Menj tehát -- fejezte be Szent Ferenc -- és azzal a bizonyossággal számolj be errôl tartományfônöködnek, hogy ez az Isten mûve, nem az emberé.'' Végül megáldott, és tündöklô ifjak seregének kíséretében visszatért az égbe. -- Máté testvér kijelentette, hogy mindezeket nem álmában, hanem ébren látta és hallotta. Vallomását esküvel is megerôsítette, amikor erre tartományfônöke firenzei cellájában az engedelmesség nevében kötelezte.

Más alkalommal pedig az egyik jámbor és szent életû testvért, aki Szent Ferenc legendájában[45] a szentséges sebhelyekrôl szóló fejezetet olvasta, nyugtalan vágyakozás fogta el, hogy megtudja, mik lehettek azok a titokzatos szavak, amelyeket a jelenés alatt a szeráf mondott, és amelyeket Szent Ferenc életében senkivel sem közölt. ,,Ha azokat a szavakat -- így okoskodott a testvér -- Szent Ferenc életében nem akarta közölni, most, testi halála után, ha ájtatosan kérik, talán mégis elmondja.'' Attól kezdve ez a jámbor testvér forrón könyörgött Istenhez és Szent Ferenchez, hogy jelentsék ki neki a titokzatos szavakat. Nyolc éven át állhatatosan kitartott ebben a kérésében, és a nyolcadik évben meghallgatásra talált, mégpedig az alábbi módon.

Valamelyik nap ebéd után, amikor a hálaadás végeztével a templomban maradt, és a szokottnál is buzgóbban fohászkodott Istenhez, egyik társa szólította, hogy a gvárdián parancsára a kolostor ügyében kísérje el ôt a városba. Mivel nem volt kétséges elôtte, hogy az engedelmesség érdemszerzôbb az imádságnál, amint elöljárója parancsát meghallotta, tüstént abbahagyta az imádságot, és alázatosan csatlakozott társához. Istennek úgy tetszett, hogy ezzel a készséges engedelmességével érdemelje ki azt, amit hosszú idôn át imádságával nem tudott elnyerni.

Ugyanis alighogy kiléptek a kolostor kapuján, két idegen testvérrel találkoztak össze, akik messze földrôl látszottak jönni. Egyikük fiatalnak, a másik meg idôsnek és soványnak tûnt, s a rossz idô miatt mindketten csatakosak és sárosak voltak. Az engedelmes testvér igen megszánta ôket, ezért azt mondta társának: -- Drága testvérem, nem lehetne-e egy kicsit elhalasztani az ügyet, amiért útra keltünk, mert ezek a fráterek ugyancsak rá vannak szorulva arra, hogy vendégszeretô fogadtatásban részesüljenek. Kérlek, engedd meg, hogy elôbb megmossam lábukat, különösen ezét az öregét, akinek nagyobb szüksége van rá, te meg megmoshatod a fiatalabbét, s aztán még eljárhatunk a ránk bízott ügyben is. Társa engedett szíves szavának, visszafordultak a kolostorba, nagy szeretettel vették körül a vendég frátereket, a konyhába vezették ôket, hogy a tûznél fölmelegedjenek és megszárítkozzanak. A tûz körül már nyolc helybeli testvér fûtôzött. Miután a jövevények kissé fölmelegedtek, a testvérek félrevonták ôket, hogy megmossák lábukat. Megegyezésük szerint az engedelmes testvér az idôsebb fráter lábait kezdte mosni, s amint megtisztította a sártól, mert nagyon sárosak voltak, egyszer csak megpillantotta rajtuk a sebhelyeket. Ámulatában és örömében legott szorosan átölelte lábait, és fölkiáltott: -- Te Krisztus, vagy pedig Szent Ferenc vagy! -- A kiáltásra a tûz mellôl fölugráltak a barátok, odaszaladtak, és félelemmel vegyes tisztelettel csodálták a szentséges sebhelyeket. Kérésükre az idôs fráter megengedte, hogy közelebbrôl is megnézzék, megérintsék és megcsókolják. Erre még jobban megörültek és még jobban ámuldoztak, ô pedig így szólt hozzájuk: -- Ne kételkedjetek és ne féljetek, drága testvéreim és fiacskáim! Atyátok, fráter Ferenc vagyok, aki Isten szándéka szerint a három rendet alapítottam. Ez a testvér, aki a lábamat mossa, nyolc éven át kérlelt, és ma még a szokásosnál is forróbban könyörgött, hogy jelentsem ki neki azokat a titokzatos szavakat, amelyeket a szeráf mondott, amikor megpecsételt a szent sebhelyekkel, és amelyeket életemben nem akartam közölni. Állhatatosságának és készséges engedelmességének jutalmául, amellyel félbeszakította az imádság édességét, ma azért küldött ide Isten, hogy elôttetek kinyilvánítsam neki, amit kért. Ekkor hozzá fordulva, Szent Ferenc így folytatta: -- Tudd meg tehát, drága testvérem, hogy amikor Alverna hegyén a szeráfi jelenés alkalmával egészen elmerültem Krisztus kínszenvedésének emlékeztében, Krisztus testembe pecsételte a sebhelyeket, és azután ezeket mondotta: ,,Tudod-e, mit tettem veled? Megajándékoztalak szenvedésem jeleivel, hogy zászlóhordozóm légy. És miként én halálom napján leszállottam a pokol tornácára, és az ott várakozó lelkeket kiszabadítottam, és a paradicsomba vezettem; akként, hogy halálodban is hasonló légy hozzám, amint hasonló voltál életedben, azt a kiváltságot adom néked, hogy miután elköltöztél e világból, minden évben halálod napján leszállhass a purgatóriumba, és mindhárom szerzetednek, vagyis a kisebb testvéreknek, a klarisszáknak és a harmadrendieknek, ezenfelül még tisztelôidnek lelkeit, akiket ott találsz, az általam adott sebhelyeidnek erejénél fogva kiszabadítsd, és a paradicsomba vezesd.'' Ezeket a szavakat senkivel sem közöltem, amíg a földön éltem.

Miután Szent Ferenc ezt elmondta, társával együtt azonnal eltûnt. Az a nyolc testvér aztán, aki jelen volt a látomásnál, sok fráternek tudtára adta a Szent Ferenctôl hallottakat.

Alverna hegyén pedig Szent Ferenc a szent életû alvernai János testvérnek jelent meg imádsága közben. Hosszasan tartózkodott nála, és elbeszélgetett vele. Utoljára, mielôtt távozott volna, így szólt hozzá: -- Kérj tôlem, amit akarsz. -- János testvér ezt felelte: -- Atyám, kérlek, mondd meg, mert régóta szeretném tudni, hol voltál és mit csináltál, amikor a szeráf megjelent neked. -- Szent Ferencnek ez volt a válasza: -- Azon a helyen imádkoztam, ahol most a Battifolle Simon gróf építette kápolna áll, és két kegyelmet kértem az én Uram Jézus Krisztusomtól. Az egyik az volt, hogy engedje még életemben átéreznem lelkileg és testileg, amennyire lehetséges, mindazt a fájdalmat, amit ô maga érzett keserves kínszenvedésekor. A másik, amit kértem, az volt, hogy hasonlóképpen érezhessem szívemben azt a túláradó szeretetet, amely ôt arra indította, hogy értünk, bûnösökért oly szörnyû szenvedéseket vállaljon magára. Isten tudtomra adta, hogy mindkét érzést átélhetem. S ez teljességgel be is következett, amikor megajándékozott a sebhelyekkel.

Ezután János testvér afelôl érdeklôdött, vajon a szeráf által mondott titokzatos szavak valóban úgy hangzottak-e, ahogy a fönt említett jámbor testvér elôadta, aki azt állította, hogy nyolc társa jelenlétében magától Szent Ferenctôl hallotta. Szent Ferenc megerôsítette, hogy úgy igaz, ahogy a testvér elbeszélte. János testvér fölbátorodva Szent Ferenc nagylelkû engedékenységén, most elôterjesztette kérését: -- Ó, Atyám, esedezve kérlek, engedd látnom és megcsókolnom szentséges sebhelyeidet, nem mintha kételkednék valóságukban, hanem mert régóta vágyakozom erre az örömre. -- Szent Ferenc szívesen teljesítette kérését, és így János testvér tisztán láthatta, érinthette és megcsókolhatta a sebhelyeket. Végül fölsóhajtott: -- Ó, Atyám, mekkora örömben lehetett részed, amikor láttad, hogy az áldott Krisztus hozzád közeledik, és megajándékoz szenvedésének jeleivel. Bárcsak engedné Isten, hogy valamit érezhetnék én is abból az örömbôl! -- Szent Ferenc erre így fordult hozzá: -- Látod ezeket a szögeket? -- János testvér bólintott: -- Igen, Atyám. -- Érintsd meg -- bátorította Szent Ferenc -- ezt a szöget, amely kiáll a kezembôl. -- János testvér félelemmel és tisztelettel megérintette, s érintésére legott a tömjénéhez hasonló kis füstoszlop módjára illat áradt ki onnan, és amikor János testvér beszippantotta, olyan édes érzés töltötte el testét-lelkét, hogy Istenhez ragadtatott, és teljesen érzéketlenné vált. Ettôl az órától, vagyis terciától kezdve vecsernyéig önkívületben maradt. Látomásáról és Szent Ferenccel való bizalmas beszélgetésérôl János testvér a gyóntatóján kívül senkinek sem szólt, csak amikor közeledni érezte halálát, akkor mondta el néhány társának a történteket.

A rend római tartományában egy bizonyos jámbor és szent életû testvér a következô csodás jelenést látta. A dolog azzal kezdôdik, hogy valamelyik éjjel meghalt egyik legkedvesebb társa, s reggel eltemették a káptalanterem bejárata elôtt. Ebéd után a jámbor testvér a káptalanterem sarkába húzódott vissza, hogy elhunyt társa lelki üdvéért Istenhez és Szent Ferenchez imádkozzék. Imáját délután is folytatta, amikor többi társa ebéd utáni álmát aludta.

Ahogy könnyhullatás között ájtatoskodott, egyszer csak a kolostor folyosójáról sürgés-forgás zaja ütötte meg fülét. Szorongással tekintett elhunyt társa sírja felé, amikor a káptalan ajtajában Szent Ferencet pillantja meg és mögötte a sír körül az üdvözült fráterek sokaságát. Távolabb meg, a kolostor közepe táján hatalmas lángokkal lobogó tüzet lát, s a lángok közt elhunyt társának lelkét pillantja meg. Jobban körülnézve a kolostorban, azt is észreveszi, hogy a keresztfolyosón angyalok és szentek serege kíséretében Krisztus jár körbe. S amint mindezen álmélkodva csak áll és áll, látja, hogy amikor Krisztus elhalad a káptalanterem elôtt, Szent Ferenc a fráterekkel letérdel, és így szól hozzá: -- Szentséges Atyám és Uram, arra a kimondhatatlan szeretetre kérlek, amelyet az emberi nem iránt megtestesüléseddel mutattál, könyörülj itt e tûzben égô testvéremen. -- Ám Krisztus továbbmegy, és semmit sem felel. Mikor másodszor is visszatér, és elvonul a káptalanterem elôtt, Szent Ferenc, miként elôbb, letérdel a fráterekkel, és ilyenformán kérleli: -- Irgalmas Atyám és Uram, arra a mérhetetlen szeretetre kérlek, amelyet az emberiség iránt kereszthaláloddal tanúsítottál, könyörülj testvérem lelkén. Krisztus azonban ez alkalommal is továbbmegy, és most sem hallgatja meg szavát. Körüljárva a kolostort, ismét arra kerül, és harmadszor is elhalad a káptalanterem elôtt. Szent Ferenc újra letérdel, odamutatja neki kezét, lábát és oldalát, s így könyörög: -- Kegyes Atyám és Uram, arra a mélységes fájdalomra és túláradó örömre kérlek, amit akkor éreztem, amikor a stigmákat testembe pecsételted, kegyelmezz tisztítótûzben szenvedô társam lelkének. -- S halljatok csodát! Ahogy Szent Ferenc harmadszor, stigmáira hivatkozva, kérlelte az Urat, Krisztus azonnal megállt, rátekintett a sebhelyekre, meghallgatta kérését, és azt mondta: -- Átengedem néked, fráter Ferenc, testvéred lelkét.

Mindezzel Krisztus bizonyosan Szent Ferenc sebhelyeinek hitelét akarta megerôsíteni és tiszteletét növelni, s egyúttal hangsúlyozni kívánta, hogy a fráterek lelkei legkönnyebben sebhelyeinek ereje által szabadulhatnak ki a purgatóriumból, és juthatnak a paradicsom dicsôségébe, amint ezt a stigmatizáció alkalmával megígérte Szent Ferencnek. Alighogy elhangzottak Krisztus szavai, a tûz kialudt a kolostorban, az elhunyt testvér csatlakozott Szent Ferenchez, és vele és Krisztussal és az egész dicsô sereggel a mennyországba ment. A jámbor testvért pedig, aki imádkozott volt érte, nagy öröm töltötte el, amikor tanúja volt annak, hogy kedves társa megszabadult a gyötrelmektôl, és a paradicsom felé tart. Aztán rendre elmesélte a látomást a többi testvérnek, s velük együtt dicsérte és áldotta az Urat.

Umbriában Landolfo úr, Massa da San Piero-i nemes lovag, aki Szent Ferencnek hûséges tisztelôje volt, és tulajdon kezébôl vette magára a harmadrendi ruhát, az alábbi módon gyôzôdött meg Szent Ferenc haláláról és dicsôséges sebhelyeirôl. Az idô tájt, amikor Szent Ferenc halálához közeledett, az ördög Landolfo úr várában megszállt egy asszonyt, kegyetlenül gyötörte, s emellett latin nyelven beszéltette, méghozzá oly éles elméjûen, hogy a bölcs és tudós férfiakat, akik fölkeresték, hogy vitatkozzanak vele, a vitában mind legyôzte. Történt, hogy a gonosz lélek távozott belôle, és két napig nyugton hagyta, a harmadik napon azonban visszatért, ismét belebújt, és még kegyetlenebbül kínozta, mint elôbb. Amikor ezt Landolfo úr meghallotta, elment az asszonyhoz, és megkérdezte a benne lakozó sátánt, miért ment ki belôle két napra, és miért gyötri még irgalmatlanabbul most, hogy visszajött. Az ördög a következôkben adta ennek okát: -- Azért hagytam el akkor, mert valamennyi e vidéken tanyázó cimborámmal összegyûltünk, s erôs készültséggel a koldus Ferenc halálos ágyához mentünk, hogy viaskodjunk vele, és lelkét megkaparintsuk magunknak. Mivel azonban csapatunknál nagyobb angyalsereg vette körül, védelmezte, és egyenest az égbe vitte ôt, mi szégyenszemre elkotródtunk. Most kárpótolom magam, és amit két napon át elmulasztottam, behozom ezen a nyomorult asszonyon. -- Ekkor Landolfo úr Isten nevében kényszeríttette az ördögöt, hogy mondja meg az igazat Szent Ferenc életszentségérôl, aki szerinte meghalt, és Szent Kláráéról, aki még él. Azt felelte az ördög: -- Akarva-akaratlan megmondom neked az igazat. Az Atyaisten annyira föl volt háborodva a világ bûnei miatt, hogy úgy tûnt, rövidesen megmásíthatatlan ítéletet hoz a férfiak és nôk ellen, hogy elpusztítja ôket a föld színérôl, ha meg nem térnek. Ám fia, Krisztus közbejárt a bûnösök érdekében, és megígérte neki, hogy a saját életét és szenvedését fölújítja egy emberben, tudniillik a szegény és koldus Ferencben, akinek élete és tanítása által az egész világon sokakat az igazság és bûnbánat útjára fog vezetni. Mármost meg akarván mutatni az embereknek, amit Ferenccel cselekedett, úgy intézte, hogy szenvedésének jeleit, amelyeket Ferencnek még életében a testébe nyomott, halálában sokan lássák és érintsék. Hasonlóképpen Krisztus anyja megígérte, hogy szûztisztaságát és alázatát megújítja egy nôben, vagyis Klára nôvérben oly módon, hogy példája nyomán a nôk ezreit ragadja ki a mi karmainkból. Az ígéretek által megengesztelt Atyaúristen pedig elhalasztotta ítéletét. -- Landolfo úr meg akart gyôzôdni arról, hogy az ördög, aki a hazugság atyja, igazat mondott-e ezekrôl a dolgokról és különösen Szent Ferenc haláláról. Ezért elküldte hûséges apródját Assisibe az Angyalos Boldogasszony kolostorába, hogy megtudja, Szent Ferenc él-e vagy meghalt. Az apród gondosan eljárt a dologban, és jelentette urának, hogy Szent Ferenc éppen az ördög által mondott napon és órában költözött el e világtól.

Elhagyván most a Szent Ferenc szentséges sebhelyeirôl szóló és legendájában olvasható többi csodát, befejezésül azt kell még megemlítenünk, hogy IX. Gergely pápának, aki -- mint késôbb maga elbeszélte -- valamelyest kételkedett az oldalseb létezésében, megjelent egy éjjel Szent Ferenc, s kissé fölemelve jobbját, föltárta oldalsebét, majd egy üvegkorsót kért, amit a pápa nyomban elhozatott. Szent Ferenc ezt vele oldalsebe alá tartatta, s a pápának valóban úgy tûnt, hogy az üveg színültig megtelik vízzel vegyes vérrel, amely a sebbôl fakadt. A pápának erre minden kételye eloszlott, s aztán bíborosainak tanácsára nyilvánosan elismerte Szent Ferenc sebhelyeit, s errôl a barátoknak külön pecsétes levelet adott. Ez Viterbóban, pápaságának tizenegyedik évében történt, majd a tizenkettedikben egy másik, részletesebb levelet is kibocsátott. Ezeket III. Miklós és IV Sándor pápa további kiváltságlevelekkel erôsítette meg, amelyeknek értelmében a Szent Ferenc sebhelyeit tagadók ellen tulajdonképpen mint eretnekek ellen lehetne föllépni.

Legyen is elég ennyi Szent Ferenc Atyánk dicsôséges sebhelyeirôl. Isten adjon hozzá kegyelmet, hogy példáját követhessük itt a földön, és így dicsôséges sebeinek ereje által kiérdemeljük, hogy a paradicsomban vele örvendezhessünk.

Az áldott Krisztus dicséretére. Amen.


Assisi Szent Ferenc Hálaéneke -- Függelék
Assisi Szent Ferenc Hálaéneke	Függelék

Te vagy a szentséges, Úristen,

Te vagy Isten minden Istenek fölött, az egyetlen, aki csodákat mûvelsz.

Te vagy az erôs, Te vagy a nagy, Te vagy a felséges.

Te vagy a mindenható, te vagy égnek és földnek Szentséges atyja és királya.

Te vagy a hármas és egy, az Úr, Te vagy Isten minden Istenek fölött.

Te vagy a jóság, Te vagy minden jóság,

Te vagy a legfôbb Jóság; az Úr, az élô és igaz Isten.

Te vagy a szeretet, Te vagy a bölcsesség,

Te vagy az alázatosság, Te vagy a béketûrés.

Te vagy a szépség, Te vagy a biztonság,

Te vagy a békesség, Te vagy az öröm.

Te vagy reménységünk, Te vagy az igazság és a mértékletesség,

Te vagy minden gazdagságunk.

Te vagy a gyengédség, Te vagy a mi védônk, a mi oltalmazónk

És védôbástyánk. Te vagy a mi Menedékünk és erôsségünk.

Te vagy a mi hitünk, reményünk és szeretetünk.

Te vagy a mi lelkünk édessége.

Te vagy a végtelen jóság, a nagy és csodálatos Úristen,

Mindenható, jóságos, irgalmas és a mi Megváltónk.


Assisi Szent Ferenc Naphimnusza -- Függelék
Assisi Szent Ferenc Naphimnusza	Függelék

Mindenható, fölséges és jóságos Úr,

Tied a dicséret, dicsôség és imádás

És minden áldás,

Minden egyedül Téged illet, Fölség,

És nem méltó az ember, hogy nevedet kimondja.

Áldott légy Uram s minden alkotásod,

Legfôképpen urunk-bátyánk a nap,

Aki a nappalt adja, és aki ránk deríti a Te világosságodat!

És szép ô és sugárzó, nagy ragyogással ékes:

A Te képed, Fölséges.

Áldjon, Uram, Téged hold nénénk

és minden csillaga az égnek!

Ôket az égen alkotta kezed fényesnek, drága szépnek!

Áldjon, Uram, Tégedet szél öcsénk,

Levegô, felhô, jó és rút idô,

Kik által élteted minden Te alkotásod.

Áldjon, Uram, Tégedet víz húgunk,

Oly nagyon hasznos ô, oly drága, tiszta és alázatos!

Áldjon, Uram, tûz bátyánk,

Vele gyújtasz világot éjszakán.

És szép ô és erôs, hatalmas és vidám.

Áldjon, Uram, Téged földanya nénénk,

Ki minket hord, és enni ad,

És mindennemû gyümölcsöt terem,

füveket és színes virágokat.

Áldjon Uram, Tégedet minden ember,

ki szerelmedért Másnak megbocsát,

És aki tûr gyötrelmet, nyavalyát,

Boldogok, akik tûrnek békességgel,

Mert Tôled nyernek majd, Fölséges, koronát.

Áldjon, Uram testvérünk, a testi halál,

Akitôl élô ember el nem futhat.

Akik halálos bûnben halnak meg, jaj azoknak!

És boldogok, kik magukat megadták Te szent

Akaratodnak,

A második halál nem fog fájni azoknak.

Dicsérjétek az Urat  és áldjátok,

És mondjatok hálát Neki,

És nagy alázatosan szolgáljatok!


Jegyzetek

1	Vö.: Ferences Források -- 5. Assisi Szent Ferenc Perugiai Legendája; Agapé, 1997; 10-11. o.
2	Jelentôsebb kiadásai: Actus Beati Francisci et sociorum eius, edidit P Sabatier, Paris 1902 (Collection d'études et de documents sur l'histoire religieuse et littéraire du Moyen age, 4.); Actus Beati Francisci et sociorum eius, Nuova edizione postuma di Jacques Cambell con testo dei Fioretti a fronte a cura di Mariano Bigaroni e Giovanno Boccali; Edizioni Porziuncola, 1988. FONTES FRANCISCANI a cura di ENRICO MENESTO e STEFANO BRUFANI e di Giuseppe Cremascoli, Emore Paoli, Luigi Pellegrini, Stanislao da Campagnola; Apparati di Giovanni M. Boccali; Edizioni Porziuncola 1995. 2057-2219. o.
3	Actus Beati Francisci et sociorum eius, Nuova edizione postuma di Jacques Cambell con testo dei Fioretti a fronte a cura di Mariano Bigaroni e Giovanno Boccali; Edizioni Porziuncola, 1988. 36-37. o.
4	Vö.: i. m., 40--44. o.
5	Vö.: St. Francis of Assisi: Writings and Early Biographies, English Omnibus of the Sources for the Life of St. Francis, Edited by Marion A. Habig; Franciscan Herald Press, Chicago; 1973., 1285. o.
6	Vö.: Fonti Franciscane, Scritti e biografie di san Francesco d'Assisi, Cronache e altre testimonianze del primo secolo francescano, Scritti e biografie di santa Chiara d'Assisi; Edizioni Messaggero Padova, 1977., 1452. o.
7	Vö.: Jókai-kódex XIV-XV. század. A nyelvemlék betûhív olvasata és latin megfelelôje. Bevezetéssel és jegyzetekkel ellátva közzéteszi P. Balázs János. Akadémiai Kiadó, Bp. 1981.
8	Gondoljunk ezzel kapcsolatban a II. Vatikáni zsinat szavaira: ,,A láthatatlan Isten szeretetének bôségében, mint barátaihoz szól az emberekhez, társalog velük, és közösségbe fogadja ôket.'' (Idézi Békés Gellért Istenkeresés c. könyvében, Róma,1978[2], 84.)
9	Az olasz poverello.
10	A hajdani idôfelosztás szerint, amely a papok és szerzetesek zsolozsmás könyvében, a breviárium-ban mindmáig megôrzôdött, a prima, a nap elsô órája reggeli hat óra, a tercia, a nap harmadik órája pedig reggeli kilenc óra.
11	Középkori szokás a misekönyvnek vagy a Szentírásnak a fölütése Isten akaratának kifürkészésére, amelyet komoly lelki ügyekben egyes egyházatyák is megengedhetônek tartottak.
12	Megtérésének kezdetén Szent Ferenc szó szerint vette a Szent Damján templomban a feszületrôl hozzá szóló Üdvözítô parancsát: ,,Menj Ferenc, állítsd helyre hajlékomat, amely mint látod, összeomlással fenyeget (I. Celanói Tamás és Szent Bonaventúra életrajzaiban); és 1206-1208 táján nagy buzgalommal látott hozzá Assisiben a Szent Damján, Szent Péter és Porziuncola templomainak helyreállításához.
13	Kisebb testvérek (latinul fratres minores, olaszul fratri minori): Szent Ferenc akarta, hogy szerzetének tagjait kisebb testvéreknek, magát a szerzetet pedig Kisebb Testvérek Rendjének (latinul: Ordo Fratram Minorum, rövidítve: OFM) nevezzék. Elsô életrajzai mind megegyeznek abban, hogy az elnevezés tôle való. Celanói Tamás elôadása szerint: Szent Ferenc az elsô regula azon sorainak fogalmazása közben, hogy a testvérek ,,legyenek kisebbek és mindenkinek alávetve'' (7. fejezet: ,,sint minores et subditi omnibus''), fölkiáltott: -- Azt akarom, hogy ezt a közösséget a kisebb testvérek rendjének nevezzék. -- Ugyanennek a regulának 6. fejezetében olvashatjuk: ,,Senkit se hívjanak priornak, hanem mindenkit kisebb testvérnek nevezzenek.'' Nem látszik kétségesnek, hogy a regula ,,sint minores'' parancsa az alábbi evangéliumi helyen alapszik: ,,Vos autem non sic: sed qui maior est in vobis, fiat sicut minor: et qui praecessor est, sicut ministrator.'' Azaz: ,,Köztetek ne így legyen: hanem aki a legnagyobb, legyen a legkisebb, és aki parancsol, legyen olyan, mint aki szolgál.'' (Lk 22,26).
14	Idôsebb Szent Jakab apostol sírja Santiago de Compostelá-ban, Spanyolország Galizia nevû tartományában a középkor idején Róma és Jeruzsálem után a leghíresebb és leglátogatottabb búcsújáróhely volt.
15	L. a 38. fejezetet és a 108. oldalhoz csatlakozó jegyzetet.
16	1211-ben vagyunk. Az a ,,regula'', amelyet Bernát testvér Bolognába vitt magával, a regulának csak ôse, vázlata volt, igen egyszerû és rövid formában, fôképp az evangélium szavaival, életszabályokat tartalmazott, és amelyet III. Ince pápa csak szóbelileg ismert el. Eredeti szövege nem maradt ránk, de minden bizonnyal belekerült az 1221-ben elkészült ún. ,,regula non bullatá''-ba, vagyis abba a regulába, amelyet III. Ince még mindig csak szóbelileg hagyott jóvá. A végleges, az ún. ,,regula bullatá''-t III. Honorius pápa 1223-ban pápai bullával megerôsítve hagyta jóvá.
17	Sursum corda: ,,Föl a szívekkel'', illetôleg: ,,Emeljük föl szívünket az Úrhoz'', a szentmise szövegébôl való.
18	A perugiai tó: a Trasimenusi tó, Lago Trasimeno.
19	Leó testvér Szent Ferenc leghûségesebb tanítványa és legkedvesebb társa, bizalmasa, titkára és gyóntatója. 1210 után csatlakozott Szent Ferenchez, aki ,,Isten juhocskájá''-nak, ,,báránykám''-nak szokta nevezni élete egyszerûsége és ártatlansága miatt s mintegy cáfolva nevének ,,oroszlán'' jelentését. 1271-ben halt meg. Assisiben a bazilikában, Szent Ferenc sírja mellett van eltemetve.
20	Ispotály: az eredetiben ospedale (a latin hospitalis-ból), amely ma ugyan ,,kórház''-at jelent, a középkorban azonban még fôként szegények számára fönntartott, ,,menedékhely'', ,,menhely'', ,,beszállóhely'', ,,hálóház'' volt a jelentése, és amelynek etimológiailag is megfelel, a régi magyar ispotály szó, illetôleg az e szóval jelölt intézmény.
21	Hajnali imádság: így fordítom, a továbbiakban is, a mattutino szót, vagyis a matutinum-ot, a breviárium napi imádságai közül az elsôt.
22	Di Marignano Masseo 1210 után csatlakozott Szent Ferenchez s legkedvesebb, legbizalmasabb társai közé tartozott. 1280-ban halt meg.
23	A, a, a: az elragadtatás (eksztázis) önfeledtségében ejtett tagolatlan hangokat érzékelteti. A jelenet az ószövetségi próféta elragadtatásának leírására emlékeztet (vö. Jer 1,6).
24	Szent Klára 1193-ban Assisiben született gazdag nemesi családból. Szent Ferenccel való ismételt találkozások és megbeszélések után 1212 virágvasárnapjának éjjelén titkon elhagyta a szülôi házat, és az Angyalos Boldogasszony templomába ment, ahol Szent Ferenc a testvérekkel várta, a Szûzanya oltára elôtt levágta haját, és fátyolt borított fejére. Szent Klára a Szent Damján kolostorba vonult vissza, s gyûjtött maga köré társnôket. Elsôként, két hét múlva, Ágnes húga követte. Így alakult meg Szent Ferenc második rendje, a ferences apácáké, akiket késôbb Kláráról klarisszák-nak neveztek el. Szent Klára 1253-ban halt meg, 1255-ben IV. Sándor pápa avatta szentté. Reguláját halála elôtt két nappal IV. Ince pápa bullával is megerôsítve hagyta jóvá. Elsô életrajzát, Szent Klára legendája címmel ismeretlen ferences szerzô 1256-ban írta.
25	Szent Ferenc elsô rendje a Kisebb Testvérek Rendje (l. a 20. oldalhoz csatlakozó jegyzetet) férfi szerzetesrend; második rendje a ferences apácáké (l. az elôzô jegyzetet) nôi szerzetesrend. A harmadik rendet 1221-ben laikusok, világi férfiak és nôk számára alapította. A harmadrendiek vagy terciáriusok (a latin tertio ordine kifejezésbôl) hivatás- és állapotbeli kötelességeik fönntartása mellett lépnek Szent Ferenc követôinek sorába.
26	Liszt Ferenc e legenda témájára írt, ,,Saint François d'Assise, ou la predication aux oiseaux'' (Assisi Szent Ferenc, vagy prédikáció a madaraknak) címû zenemûvével fejezte ki Szent Ferenc iránti szeretetét és hódolatát. Liszt a Ferences Világi Rend tagja volt (l. az elôzô jegyzetet) és azt kívánta, hogy ferences kámzsában temessék el.
27	Akinek Szent Ferenc megjósolta pápaságát: Ugolino bíboros, ostiai püspök, IX. Gergely néven 1227-ben választották pápának. Szent Ferenc barátja, tisztelôje, rendjének pedig pártfogója volt. -- A pápa, aki Perugiában tartotta udvarát, 1216-ig: III. Ince.
28	Egyes korai életrajzi források, nevezetesen a ,,Perugiai legendá'' és ,,A tökéletesség tükre'' tanúsága szerint Szent Ferenc ekkor írta a ,,Naphimnusz''-t, amelynek magyar fordítását kötetünkben megtalálja az olvasó.
29	Babilónia szultánja: valójában Egyiptom szultánja. Szent Ferenc 1219. június 24-én a keresztesekkel Anconából indult Keletre, Egyiptomba és Palesztinába, s onnan visszatérve 1220. nyarán szállt partra Velencében.
30	Európában a XII. század elején nem kevesebb, mint 19.000 bélpoklos-kórházat (ispotályt) tartottak fenn. Az assisibeli, a ,,San Salvatore delle Pareti'' e történetnek színhelye, mint neve is mutatja, a városfalak mellett, feleúton volt a város és Porziuncola között.
31	Di Scipione Ruffino, Szent Klára apai nagybátyjának fia, Assisi egyik legtekintélyesebb családjának sarja volt. Valószínûleg 1211-ben lépett Szent Ferenc rendjébe. 1270-ben halt meg. A történet az Assisi fölött lévô ,,Eremo degle Carceri'' nevû remetelakások egyikében zajlott le, ahol ma is mutatják Ruffino testvér barlangját.
32	A pápák közül Szent Klárát -- a szentté avatási pör aktáinak tanúsága szerint -- fölkereste IX. Gergely, bizonyosan 1228-ban, amikor Szent Ferenc szentté avatása alkalmából Assisiben járt. Mind az említett akták, mind pedig Celanói Tamás Szent Klára-életrajza szerint, IV. Ince meglátogatta ôt halálos ágyán, tehát 1253-ban, amely év folyamán három ízben, hónapokig is, Assisiben tartózkodott.
33	A történeti források nem tudnak arról, hogy IX. Szent Lajos (1215--1270) Itáliában, illetôleg Egyed testvér (meghalt 1261-ben) Franciaországban járt volna. A találkozás tehát legenda.
34	A csoda, amelyet a ,,Fioretti'' kissé kiszínezve ad elô, 1252. karácsonyán történt. Szent Klára szentté avatási pörének aktái, valamint Celanói Tamás Szent Klára-életrajza csak arról szólnak, hogy Szent Klára betegágyában úgy hallotta a Szent Ferenc templomában folyó ünnepi szertartást, az ének és az orgona hangját, az egész zsolozsmát, ,,mintha ott jelen lett volna''. Viszont hozzáteszik, hogy látta is a templomban fölállított betlehemet. Ezekre való utalással nyilvánította XII. Piusz ,,Clarius explendescit'' kezdetû, 1958. február 14-én kelt pápai levelével Szent Klárát a televízió védôszentjévé.
35	Bombarone Éliás (1180--1235) a rend elsô félszázadának egyik legkiemelkedôbb, de egyben legellentmondásosabb alakja. Az elsô társakkal 1211-ben csatlakozott Szent Ferenchez. Alapítója és elsô fônöke volt a rend szentföldi tartományának (1217). A Szentföldrôl 1220-ban Szent Ferenccel együtt tért vissza Itáliába, aki a rend általános helytartójává nevezte ki (1221--1227). Szent Ferenc halála után rendfônökké választották (1232--1239). Fônöksége alatt szervezetileg, valamint a tudományos és missziós munka fellendítésével jelentôsen erôsítette a szerzetet. Ô építtette a Szent Ferenc-bazilikát Assisiben. Rossz hírét egyrészt a rendben önkényesen végrehajtott intézkedései, másrészt, joggal, kiközösítése keltették. Történeti tény, hogy miután IX. Gergely pápa II. (Hohenstauf) Frigyest 1227-ben kiközösítette, mert nem vállalta az ígért keresztes hadjárat vezetését, Éliás egyházi engedély nélkül, bár azzal a szándékkal, hogy a pápaság és a császárság közt a kibékülést elôsegítse, kapcsolatba lépett II. Frigyessel, egyebek közt 1240-ben Pisában fölkereste ôt. Halála elôtt azonban kibékült az egyházzal. -- A ,,Fioretti'', miután több helyen megbélyegezte Éliást (l. a 4., 6., 31. fejezetet), ezt a fejezetet egészében elmarasztalásának szenteli. Az ábrázolás azonban igen szerencsétlen, fôképp azért, mert torz képet ad Szent Ferencrôl. Éliás magatartása itt szinte keresztényibb, mondhatnók szentferencibb az övénél. Mindenképpen lehetetlennek kell tartanunk, hogy Szent Ferenc az itt leírt módon viselkedett volna.
36	Páduai Szent Antal azért kapta az olasz városról a nevét, mert életének java részében Pádovában mûködött, és ott is halt meg. Lisszabonban született 1195-ben, a rendbe 1220-ban lépett be. 1221-ben az Assisiben tartott nagykáptalanon ismerkedett meg Szent Ferenccel. Nagy tudományú ember volt, s különösen mint szónok vált híressé. 1231-ben halt meg. IX. Gergely pápa, halála után nem egészen egy évre, szentté avatta. Történeti tény, hogy a pápai udvarban is prédikált.
37	A liktárium a középkor kedvelt orvossága volt, egy szirupfajta, amelyet illatos füvekbôl és különbözô gyümölcsökbôl készítettek; színe, íze és halmazállapota a mézhez hasonlított. A ,,Példák Könyve'' (1510) tanúsága szerint íme Magyarországon is ismerték: ,,Asszonyok Mária nagy sereggel eljôve az refectoriumban és egy ezüst kanállal lictáriumot ad vala minden apácának.''
38	Ez a fejezet azokat a vitákat tükrözi, amelyek Szent Ferenc halála után a rend két csoportja, a szélsôségesek és a mérsékeltek közt tört ki. Pármai Boldog János 1247-tôl 1257-ig volt rendfônök. Mivel eretnekséggel vádolták, lemondott; utóda, Szent Bonaventúra a vádak tisztázására egyházi bíróság elé állította, amely fölmentette ôt. 1289-ben halt meg Greccióban. A ,,Fioretti'' nyilvánvalóan az ô hívei, a szélsôségesek álláspontját képviseli. Az általuk elmarasztalt, mérsékelt irányú Szent Bonaventúra, az egyház neves doktora, ,,doctor seraphicus'', a ferencesek egyik legkiválóbb képviselôje, 1217 táján született Bagnoregióban, 1236-ban Párizsba ment tanulni, ott lett ferences 1243-ban, és 1248-ban kezdett a párizsi egyetemen tanítani. 1257-ben választották meg rendfônökké. Az 1260-ban tartott nagykáptalan megbízásából írta meg Szent Ferenc hivatalos életrajzát, a középkori hagiográfia mestermûvét. X. Gergely pápa 1273-ban kinevezte bíborossá. 1274-ben halt meg Lyonban. 1282-ben IV. Sixtus avatta szentté.
39	A ,,Fioretti'' utolsó öt fejezete Alvernai Boldog Jánosról szól, aki 1259-ben született, tiz éves korában már fermói kanonok volt, s tizenhárom évesen lépett a rendbe. 1292-ben költözött az Alverna hegyére, és ott halt meg 1322-ben. Alakja tehát odavezet, ahol Szent Ferenc, Dante-Babits szavaival: Tiberis és Arno közt szerezte / A zord sziklán az utolsó pecsétet / Krisztustól, és két évig hordta teste. (Paradicsom, 11:106-8). Vagyis Szent Ferenc stigmatizációjának színhelyére és történetéhez, amelynek elbeszélése szervesen egészíti ki a ,,Fioretti'' fejezeteit. -- Az olasz La Verná-t a magyar hagyománynak megfelelôen Alverná-nak nevezzük.
40	,,Krisztus dicséreté''-t, pontosabb címe szerint ,,A fölséges Isten dicséreté''-t, magyar fordításban Assisi Szent Ferenc ,,Hálaéneké''-t, valamint áldását Leó testvérre Szent Ferenc latinul írta. Az eredeti kéziratot Assisiben a Sacro Convento sekrestyéjében ôrzik. A pergamenlap egyik oldalán ,,Hálaéneke'',  a másik oldalán az ,,Áldás Leó testvérre'' szövege olvasható. Az áldás végén van, mégpedig Leó testvér nevébe írva (így: ,,Dominus benedicat f. LeTo te.'') a titokzatos Tau, a görög ábécé utolsó betûje, a kereszt szimbóluma, amelyet Szent Ferenc kézjegyül használt. Az áldás szövege fölé Leó testvér piros tintával följegyezte, hogy Szent Ferenc ,,Hálaéneké''-t a sebhelyek vétele után írta. ,,Hálaéneke'' magyar fordítását kötetünk függelékében találja az olvasó, az ,,Áldás Leó testvérre'' szövegét pedig itt adjuk magyarul: ,,Az Úr áldjon meg és ôrizzen téged. Mutassa meg neked arcát, és könyörüljön rajtad. Fordítsa feléd tekintetét, és adjon neked békét. Az Úr áldjon meg téged, Leó testvér.''
41	Domine, labia mea aperies: Uram, nyisd megajkaimat, az 50. zsoltár 17. versének elsô fele. Folytatása így hangzik: Et os meum annuntiabit laudem tuam: És szám hirdetni fogja dicséretedet. Így kezdôdik a zsolozsmában a matutinum, a hajnali imádság.
42	Ne felejtsük el, hogy Leó testvér Szent Ferenc gyóntatója volt.
43	Az assisi tanács, értesülve a Szent súlyos betegségérôl, azért ôriztette a püspöki palotát, nehogy holtteste idegen város kezére kerüljön. -- A kinyilatkoztatásról, amelyben Isten Szent Ferencnek a paradicsom boldogságát, illetôleg az örök élet kincsének elnyerését biztosította, a ,,Fioretti'' 19. fejezetének elején olvashatunk.
44	Szent Ferenc valójában október 3-án, mégpedig naplemente után halt meg. Mivel a régiek a naplementétôl számították a következô napot, számukra ez október 4-e volt. -- Fráter Éliás 1230-ban durva vaspántokba foglalt masszív kôszarkofágba helyezte Szent Ferenc földi maradványait. A sír holléte a századok folyamán feledésbe merült, s csak 1818-ban találták meg mélyen a Szent Ferenc-bazilika alatt, s ez után építették ki a sír körül a kápolnát. A minoriták egyetemes fônökének, P. Vitale Bommarconak kérésére és VI. Pál pápa hozzájárulásával, 1978. január 24-én, a ferences rendek egyetemes fônökeinek jelenlétében felnyitották a sírt és a holttest urnáját. A cél: a sírfalat megújítani s megtudni, milyen állapotban van Szent Ferenc holtteste. A csontváz az 1818-as állapothoz viszonyítva csak kis mértékben porladt tovább. A szakértôk a csontváz méretei alapján megállapították, hogy Szent Ferenc kistermetû és törékeny alkatú volt, ahogy ezt már elsô életrajzírójától, Celanói Tamástól tudtuk. 1978. március 4-én a csontvázat átlátszó plexi-üveg urnába helyezték, ezt pedig beletették abba a rézurnába, amelyben 1818 óta pihent. A rézurna visszakerült eredeti helyére, vagyis a kôszarkofágba. (Internationale Kapuziner Information, Nr. 41, Juni 1978., 224. o.
45	,,Szent Ferenc legendája'': Szt. Bonaventúra Szent Ferenc-életrajzáról van szó.


Vö.: Ferences Források -- 5. Assisi Szent Ferenc Perugiai Legendája; Agapé, 1997; 10-11. o.


Jelentôsebb kiadásai: Actus Beati Francisci et sociorum eius, edidit P Sabatier, Paris 1902 (Collection d'études et de documents sur l'histoire religieuse et littéraire du Moyen age, 4.); Actus Beati Francisci et sociorum eius, Nuova edizione postuma di Jacques Cambell con testo dei Fioretti a fronte a cura di Mariano Bigaroni e Giovanno Boccali; Edizioni Porziuncola, 1988. FONTES FRANCISCANI a cura di ENRICO MENESTO e STEFANO BRUFANI e di Giuseppe Cremascoli, Emore Paoli, Luigi Pellegrini, Stanislao da Campagnola; Apparati di Giovanni M. Boccali; Edizioni Porziuncola 1995. 2057-2219. o.


Actus Beati Francisci et sociorum eius, Nuova edizione postuma di Jacques Cambell con testo dei Fioretti a fronte a cura di Mariano Bigaroni e Giovanno Boccali; Edizioni Porziuncola, 1988. 36-37. o.


Vö.: i. m., 40--44. o.


Vö.: St. Francis of Assisi: Writings and Early Biographies, English Omnibus of the Sources for the Life of St. Francis, Edited by Marion A. Habig; Franciscan Herald Press, Chicago; 1973., 1285. o.


Vö.: Fonti Franciscane, Scritti e biografie di san Francesco d'Assisi, Cronache e altre testimonianze del primo secolo francescano, Scritti e biografie di santa Chiara d'Assisi; Edizioni Messaggero Padova, 1977., 1452. o.


Vö.: Jókai-kódex XIV-XV. század. A nyelvemlék betûhív olvasata és latin megfelelôje. Bevezetéssel és jegyzetekkel ellátva közzéteszi P. Balázs János. Akadémiai Kiadó, Bp. 1981.


Gondoljunk ezzel kapcsolatban a II. Vatikáni zsinat szavaira: ,,A láthatatlan Isten szeretetének bôségében, mint barátaihoz szól az emberekhez, társalog velük, és közösségbe fogadja ôket.'' (Idézi Békés Gellért Istenkeresés c. könyvében, Róma,1978[2], 84.)


Az olasz poverello.


A hajdani idôfelosztás szerint, amely a papok és szerzetesek zsolozsmás könyvében, a breviárium-ban mindmáig megôrzôdött, a prima, a nap elsô órája reggeli hat óra, a tercia, a nap harmadik órája pedig reggeli kilenc óra.


Középkori szokás a misekönyvnek vagy a Szentírásnak a fölütése Isten akaratának kifürkészésére, amelyet komoly lelki ügyekben egyes egyházatyák is megengedhetônek tartottak.


Megtérésének kezdetén Szent Ferenc szó szerint vette a Szent Damján templomban a feszületrôl hozzá szóló Üdvözítô parancsát: ,,Menj Ferenc, állítsd helyre hajlékomat, amely mint látod, összeomlással fenyeget (I. Celanói Tamás és Szent Bonaventúra életrajzaiban); és 1206-1208 táján nagy buzgalommal látott hozzá Assisiben a Szent Damján, Szent Péter és Porziuncola templomainak helyreállításához.


Kisebb testvérek (latinul fratres minores, olaszul fratri minori): Szent Ferenc akarta, hogy szerzetének tagjait kisebb testvéreknek, magát a szerzetet pedig Kisebb Testvérek Rendjének (latinul: Ordo Fratram Minorum, rövidítve: OFM) nevezzék. Elsô életrajzai mind megegyeznek abban, hogy az elnevezés tôle való. Celanói Tamás elôadása szerint: Szent Ferenc az elsô regula azon sorainak fogalmazása közben, hogy a testvérek ,,legyenek kisebbek és mindenkinek alávetve'' (7. fejezet: ,,sint minores et subditi omnibus''), fölkiáltott: -- Azt akarom, hogy ezt a közösséget a kisebb testvérek rendjének nevezzék. -- Ugyanennek a regulának 6. fejezetében olvashatjuk: ,,Senkit se hívjanak priornak, hanem mindenkit kisebb testvérnek nevezzenek.'' Nem látszik kétségesnek, hogy a regula ,,sint minores'' parancsa az alábbi evangéliumi helyen alapszik: ,,Vos autem non sic: sed qui maior est in vobis, fiat sicut minor: et qui praecessor est, sicut ministrator.'' Azaz: ,,Köztetek ne így legyen: hanem aki a legnagyobb, legyen a legkisebb, és aki parancsol, legyen olyan, mint aki szolgál.'' (Lk 22,26).


Idôsebb Szent Jakab apostol sírja Santiago de Compostelá-ban, Spanyolország Galizia nevû tartományában a középkor idején Róma és Jeruzsálem után a leghíresebb és leglátogatottabb búcsújáróhely volt.


L. a 38. fejezetet és a 108. oldalhoz csatlakozó jegyzetet.


1211-ben vagyunk. Az a ,,regula'', amelyet Bernát testvér Bolognába vitt magával, a regulának csak ôse, vázlata volt, igen egyszerû és rövid formában, fôképp az evangélium szavaival, életszabályokat tartalmazott, és amelyet III. Ince pápa csak szóbelileg ismert el. Eredeti szövege nem maradt ránk, de minden bizonnyal belekerült az 1221-ben elkészült ún. ,,regula non bullatá''-ba, vagyis abba a regulába, amelyet III. Ince még mindig csak szóbelileg hagyott jóvá. A végleges, az ún. ,,regula bullatá''-t III. Honorius pápa 1223-ban pápai bullával megerôsítve hagyta jóvá.


Sursum corda: ,,Föl a szívekkel'', illetôleg: ,,Emeljük föl szívünket az Úrhoz'', a szentmise szövegébôl való.


A perugiai tó: a Trasimenusi tó, Lago Trasimeno.


Leó testvér Szent Ferenc leghûségesebb tanítványa és legkedvesebb társa, bizalmasa, titkára és gyóntatója. 1210 után csatlakozott Szent Ferenchez, aki ,,Isten juhocskájá''-nak, ,,báránykám''-nak szokta nevezni élete egyszerûsége és ártatlansága miatt s mintegy cáfolva nevének ,,oroszlán'' jelentését. 1271-ben halt meg. Assisiben a bazilikában, Szent Ferenc sírja mellett van eltemetve.


Ispotály: az eredetiben ospedale (a latin hospitalis-ból), amely ma ugyan ,,kórház''-at jelent, a középkorban azonban még fôként szegények számára fönntartott, ,,menedékhely'', ,,menhely'', ,,beszállóhely'', ,,hálóház'' volt a jelentése, és amelynek etimológiailag is megfelel, a régi magyar ispotály szó, illetôleg az e szóval jelölt intézmény.


Hajnali imádság: így fordítom, a továbbiakban is, a mattutino szót, vagyis a matutinum-ot, a breviárium napi imádságai közül az elsôt.


Di Marignano Masseo 1210 után csatlakozott Szent Ferenchez s legkedvesebb, legbizalmasabb társai közé tartozott. 1280-ban halt meg.


A, a, a: az elragadtatás (eksztázis) önfeledtségében ejtett tagolatlan hangokat érzékelteti. A jelenet az ószövetségi próféta elragadtatásának leírására emlékeztet (vö. Jer 1,6).


Szent Klára 1193-ban Assisiben született gazdag nemesi családból. Szent Ferenccel való ismételt találkozások és megbeszélések után 1212 virágvasárnapjának éjjelén titkon elhagyta a szülôi házat, és az Angyalos Boldogasszony templomába ment, ahol Szent Ferenc a testvérekkel várta, a Szûzanya oltára elôtt levágta haját, és fátyolt borított fejére. Szent Klára a Szent Damján kolostorba vonult vissza, s gyûjtött maga köré társnôket. Elsôként, két hét múlva, Ágnes húga követte. Így alakult meg Szent Ferenc második rendje, a ferences apácáké, akiket késôbb Kláráról klarisszák-nak neveztek el. Szent Klára 1253-ban halt meg, 1255-ben IV. Sándor pápa avatta szentté. Reguláját halála elôtt két nappal IV. Ince pápa bullával is megerôsítve hagyta jóvá. Elsô életrajzát, Szent Klára legendája címmel ismeretlen ferences szerzô 1256-ban írta.


Szent Ferenc elsô rendje a Kisebb Testvérek Rendje (l. a 20. oldalhoz csatlakozó jegyzetet) férfi szerzetesrend; második rendje a ferences apácáké (l. az elôzô jegyzetet) nôi szerzetesrend. A harmadik rendet 1221-ben laikusok, világi férfiak és nôk számára alapította. A harmadrendiek vagy terciáriusok (a latin tertio ordine kifejezésbôl) hivatás- és állapotbeli kötelességeik fönntartása mellett lépnek Szent Ferenc követôinek sorába.


Liszt Ferenc e legenda témájára írt, ,,Saint François d'Assise, ou la predication aux oiseaux'' (Assisi Szent Ferenc, vagy prédikáció a madaraknak) címû zenemûvével fejezte ki Szent Ferenc iránti szeretetét és hódolatát. Liszt a Ferences Világi Rend tagja volt (l. az elôzô jegyzetet) és azt kívánta, hogy ferences kámzsában temessék el.


Akinek Szent Ferenc megjósolta pápaságát: Ugolino bíboros, ostiai püspök, IX. Gergely néven 1227-ben választották pápának. Szent Ferenc barátja, tisztelôje, rendjének pedig pártfogója volt. -- A pápa, aki Perugiában tartotta udvarát, 1216-ig: III. Ince.


Egyes korai életrajzi források, nevezetesen a ,,Perugiai legendá'' és ,,A tökéletesség tükre'' tanúsága szerint Szent Ferenc ekkor írta a ,,Naphimnusz''-t, amelynek magyar fordítását kötetünkben megtalálja az olvasó.


Babilónia szultánja: valójában Egyiptom szultánja. Szent Ferenc 1219. június 24-én a keresztesekkel Anconából indult Keletre, Egyiptomba és Palesztinába, s onnan visszatérve 1220. nyarán szállt partra Velencében.


Európában a XII. század elején nem kevesebb, mint 19.000 bélpoklos-kórházat (ispotályt) tartottak fenn. Az assisibeli, a ,,San Salvatore delle Pareti'' e történetnek színhelye, mint neve is mutatja, a városfalak mellett, feleúton volt a város és Porziuncola között.


Di Scipione Ruffino, Szent Klára apai nagybátyjának fia, Assisi egyik legtekintélyesebb családjának sarja volt. Valószínûleg 1211-ben lépett Szent Ferenc rendjébe. 1270-ben halt meg. A történet az Assisi fölött lévô ,,Eremo degle Carceri'' nevû remetelakások egyikében zajlott le, ahol ma is mutatják Ruffino testvér barlangját.


A pápák közül Szent Klárát -- a szentté avatási pör aktáinak tanúsága szerint -- fölkereste IX. Gergely, bizonyosan 1228-ban, amikor Szent Ferenc szentté avatása alkalmából Assisiben járt. Mind az említett akták, mind pedig Celanói Tamás Szent Klára-életrajza szerint, IV. Ince meglátogatta ôt halálos ágyán, tehát 1253-ban, amely év folyamán három ízben, hónapokig is, Assisiben tartózkodott.


A történeti források nem tudnak arról, hogy IX. Szent Lajos (1215--1270) Itáliában, illetôleg Egyed testvér (meghalt 1261-ben) Franciaországban járt volna. A találkozás tehát legenda.


A csoda, amelyet a ,,Fioretti'' kissé kiszínezve ad elô, 1252. karácsonyán történt. Szent Klára szentté avatási pörének aktái, valamint Celanói Tamás Szent Klára-életrajza csak arról szólnak, hogy Szent Klára betegágyában úgy hallotta a Szent Ferenc templomában folyó ünnepi szertartást, az ének és az orgona hangját, az egész zsolozsmát, ,,mintha ott jelen lett volna''. Viszont hozzáteszik, hogy látta is a templomban fölállított betlehemet. Ezekre való utalással nyilvánította XII. Piusz ,,Clarius explendescit'' kezdetû, 1958. február 14-én kelt pápai levelével Szent Klárát a televízió védôszentjévé.


Bombarone Éliás (1180--1235) a rend elsô félszázadának egyik legkiemelkedôbb, de egyben legellentmondásosabb alakja. Az elsô társakkal 1211-ben csatlakozott Szent Ferenchez. Alapítója és elsô fônöke volt a rend szentföldi tartományának (1217). A Szentföldrôl 1220-ban Szent Ferenccel együtt tért vissza Itáliába, aki a rend általános helytartójává nevezte ki (1221--1227). Szent Ferenc halála után rendfônökké választották (1232--1239). Fônöksége alatt szervezetileg, valamint a tudományos és missziós munka fellendítésével jelentôsen erôsítette a szerzetet. Ô építtette a Szent Ferenc-bazilikát Assisiben. Rossz hírét egyrészt a rendben önkényesen végrehajtott intézkedései, másrészt, joggal, kiközösítése keltették. Történeti tény, hogy miután IX. Gergely pápa II. (Hohenstauf) Frigyest 1227-ben kiközösítette, mert nem vállalta az ígért keresztes hadjárat vezetését, Éliás egyházi engedély nélkül, bár azzal a szándékkal, hogy a pápaság és a császárság közt a kibékülést elôsegítse, kapcsolatba lépett II. Frigyessel, egyebek közt 1240-ben Pisában fölkereste ôt. Halála elôtt azonban kibékült az egyházzal. -- A ,,Fioretti'', miután több helyen megbélyegezte Éliást (l. a 4., 6., 31. fejezetet), ezt a fejezetet egészében elmarasztalásának szenteli. Az ábrázolás azonban igen szerencsétlen, fôképp azért, mert torz képet ad Szent Ferencrôl. Éliás magatartása itt szinte keresztényibb, mondhatnók szentferencibb az övénél. Mindenképpen lehetetlennek kell tartanunk, hogy Szent Ferenc az itt leírt módon viselkedett volna.


Páduai Szent Antal azért kapta az olasz városról a nevét, mert életének java részében Pádovában mûködött, és ott is halt meg. Lisszabonban született 1195-ben, a rendbe 1220-ban lépett be. 1221-ben az Assisiben tartott nagykáptalanon ismerkedett meg Szent Ferenccel. Nagy tudományú ember volt, s különösen mint szónok vált híressé. 1231-ben halt meg. IX. Gergely pápa, halála után nem egészen egy évre, szentté avatta. Történeti tény, hogy a pápai udvarban is prédikált.


A liktárium a középkor kedvelt orvossága volt, egy szirupfajta, amelyet illatos füvekbôl és különbözô gyümölcsökbôl készítettek; színe, íze és halmazállapota a mézhez hasonlított. A ,,Példák Könyve'' (1510) tanúsága szerint íme Magyarországon is ismerték: ,,Asszonyok Mária nagy sereggel eljôve az refectoriumban és egy ezüst kanállal lictáriumot ad vala minden apácának.''


Ez a fejezet azokat a vitákat tükrözi, amelyek Szent Ferenc halála után a rend két csoportja, a szélsôségesek és a mérsékeltek közt tört ki. Pármai Boldog János 1247-tôl 1257-ig volt rendfônök. Mivel eretnekséggel vádolták, lemondott; utóda, Szent Bonaventúra a vádak tisztázására egyházi bíróság elé állította, amely fölmentette ôt. 1289-ben halt meg Greccióban. A ,,Fioretti'' nyilvánvalóan az ô hívei, a szélsôségesek álláspontját képviseli. Az általuk elmarasztalt, mérsékelt irányú Szent Bonaventúra, az egyház neves doktora, ,,doctor seraphicus'', a ferencesek egyik legkiválóbb képviselôje, 1217 táján született Bagnoregióban, 1236-ban Párizsba ment tanulni, ott lett ferences 1243-ban, és 1248-ban kezdett a párizsi egyetemen tanítani. 1257-ben választották meg rendfônökké. Az 1260-ban tartott nagykáptalan megbízásából írta meg Szent Ferenc hivatalos életrajzát, a középkori hagiográfia mestermûvét. X. Gergely pápa 1273-ban kinevezte bíborossá. 1274-ben halt meg Lyonban. 1282-ben IV. Sixtus avatta szentté.


A ,,Fioretti'' utolsó öt fejezete Alvernai Boldog Jánosról szól, aki 1259-ben született, tiz éves korában már fermói kanonok volt, s tizenhárom évesen lépett a rendbe. 1292-ben költözött az Alverna hegyére, és ott halt meg 1322-ben. Alakja tehát odavezet, ahol Szent Ferenc, Dante-Babits szavaival: Tiberis és Arno közt szerezte / A zord sziklán az utolsó pecsétet / Krisztustól, és két évig hordta teste. (Paradicsom, 11:106-8). Vagyis Szent Ferenc stigmatizációjának színhelyére és történetéhez, amelynek elbeszélése szervesen egészíti ki a ,,Fioretti'' fejezeteit. -- Az olasz La Verná-t a magyar hagyománynak megfelelôen Alverná-nak nevezzük.


,,Krisztus dicséreté''-t, pontosabb címe szerint ,,A fölséges Isten dicséreté''-t, magyar fordításban Assisi Szent Ferenc ,,Hálaéneké''-t, valamint áldását Leó testvérre Szent Ferenc latinul írta. Az eredeti kéziratot Assisiben a Sacro Convento sekrestyéjében ôrzik. A pergamenlap egyik oldalán ,,Hálaéneke'',  a másik oldalán az ,,Áldás Leó testvérre'' szövege olvasható. Az áldás végén van, mégpedig Leó testvér nevébe írva (így: ,,Dominus benedicat f. LeTo te.'') a titokzatos Tau, a görög ábécé utolsó betûje, a kereszt szimbóluma, amelyet Szent Ferenc kézjegyül használt. Az áldás szövege fölé Leó testvér piros tintával följegyezte, hogy Szent Ferenc ,,Hálaéneké''-t a sebhelyek vétele után írta. ,,Hálaéneke'' magyar fordítását kötetünk függelékében találja az olvasó, az ,,Áldás Leó testvérre'' szövegét pedig itt adjuk magyarul: ,,Az Úr áldjon meg és ôrizzen téged. Mutassa meg neked arcát, és könyörüljön rajtad. Fordítsa feléd tekintetét, és adjon neked békét. Az Úr áldjon meg téged, Leó testvér.''


Domine, labia mea aperies: Uram, nyisd megajkaimat, az 50. zsoltár 17. versének elsô fele. Folytatása így hangzik: Et os meum annuntiabit laudem tuam: És szám hirdetni fogja dicséretedet. Így kezdôdik a zsolozsmában a matutinum, a hajnali imádság.


Ne felejtsük el, hogy Leó testvér Szent Ferenc gyóntatója volt.


Az assisi tanács, értesülve a Szent súlyos betegségérôl, azért ôriztette a püspöki palotát, nehogy holtteste idegen város kezére kerüljön. -- A kinyilatkoztatásról, amelyben Isten Szent Ferencnek a paradicsom boldogságát, illetôleg az örök élet kincsének elnyerését biztosította, a ,,Fioretti'' 19. fejezetének elején olvashatunk.


Szent Ferenc valójában október 3-án, mégpedig naplemente után halt meg. Mivel a régiek a naplementétôl számították a következô napot, számukra ez október 4-e volt. -- Fráter Éliás 1230-ban durva vaspántokba foglalt masszív kôszarkofágba helyezte Szent Ferenc földi maradványait. A sír holléte a századok folyamán feledésbe merült, s csak 1818-ban találták meg mélyen a Szent Ferenc-bazilika alatt, s ez után építették ki a sír körül a kápolnát.

A minoriták egyetemes fônökének, P. Vitale Bommarconak kérésére és VI. Pál pápa hozzájárulásával, 1978. január 24-én, a ferences rendek egyetemes fônökeinek jelenlétében felnyitották a sírt és a holttest urnáját. A cél: a sírfalat megújítani s megtudni, milyen állapotban van Szent Ferenc holtteste.

A csontváz az 1818-as állapothoz viszonyítva csak kis mértékben porladt tovább. A szakértôk a csontváz méretei alapján megállapították, hogy Szent Ferenc kistermetû és törékeny alkatú volt, ahogy ezt már elsô életrajzírójától, Celanói Tamástól tudtuk.

1978. március 4-én a csontvázat átlátszó plexi-üveg urnába helyezték, ezt pedig beletették abba a rézurnába, amelyben 1818 óta pihent. A rézurna visszakerült eredeti helyére, vagyis a kôszarkofágba. (Internationale Kapuziner Information, Nr. 41, Juni 1978., 224. o.)


,,Szent Ferenc legendája'': Szt. Bonaventúra Szent Ferenc-életrajzáról van szó.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)