Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		VI. Pál pápa apostoli buzdítása a katolikus egyház püspökeihez, papjaihoz és híveihez a mai világ evangelizálásáról Tartalomjegyzék


Tartalomjegyzék

Az apostoli buzdítás elektronikus változata

Bevezetés

I. Az evangéliumot hirdetô Krisztus és az evangéliumot hirdetô egyház

II. Mit jelent az evangelizáció?

III. Mi az evangélium üzenete?

IV. Az evangelizálás útjai

V. Kikhez szól az evangelizáció?

VI. Az evangelizáció munkásai

VII. Az evangelizálás szelleme

Befejezés

Jegyzetek


Az apostoli buzdítás elektronikus változata

Ez a program A II. Vatikáni Zsinat tanítása címû könyvben publikált fordítás elektronikus változata. A könyv a Szent István Társulat gondozásában jelent meg 1986-ban az ISBN 963 360 244 0 azonosítóval.

A jelen szöveg az elôbb említett fordítás javított változata, amelyet Várnai Jakab OFM készített. Ez a szövegváltozat külön írja az ,,Istenország'' kifejezést, lecsökkenti a nagybetûk használatát, módosít néhány nyelvhelyességi hibát, tisztáz a magyar szövegben szembeötlô homályos vagy téves helyeket és a hivatalos kiadás alapján megszünteti a dôlt betûk használatát.


Bevezetés

VI. Pál pápa

Evangelii Nuntiandi

kezdetû apostoli buzdítása a katolikus egyház püspökeihez, papjaihoz és híveihez a mai világ evangelizálásáról

Paulus PP. VI, Adhortatio apostolica Evangelii nuntiandi de evangelizatione in mundo huius temporis, 8 decembris 1975: AAS 68 (1976), 5-76., Enchiridion Vaticanum 5/1588-1716.

Tisztelendô Testvérek és kedves Gyermekeim!

Üdvözlünk apostoli áldásunkkal.

Bevezetés

Különleges elkötelezettség az evangelizálásra

1. Az evangéliumot hirdetni korunkban kétségkívül nemcsak a keresztény világ számára fontos, de az egész emberiség javát is szolgálja. Az evangelizáció azokhoz a mai emberekhez szól, akik tele vannak ugyan reménnyel, de mégis félelmek és szorongások között élnek. Hivatásunk, hogy megerôsítsük testvéreinket az evangelizációs munkában. Ezt a feladatot Krisztus bízta ránk mint Péter utódjára[1], ez mindennapos gondunk[2], ez életünk és tevékenységünk programja és pápai hivatalunk legfôbb feladata. Legszebb küldetésünk segíteni testvéreinket, hogy korunk bizonytalanságai és zûrzavarai közt is lelkes szeretettel, buzgósággal, örömmel szenteljék magukat az evangelizációs munkára.

Három jelentôs esemény

2. Különös alkalom e buzdítás megírására a Szentév közeli bezárása. A Szentév során az egyház mindig szem elôtt tartotta a célt, hogy az evangéliumot elvigye minden emberhez[3]. Hírnöke akart lenni annak a Jó Hírnek, amelyet Jézus Krisztus hozott és az egyházra bízott, fôleg kettôs parancsával: ,,öltsétek magatokra az új embert''[4] és ,,engesztelôdjetek ki Istennel''[5].

Alkalom e sorok megírására a II. vatikáni zsinat bezárásának 10. évfordulója is. A zsinat munkáját röviden így lehet összefoglalni: fáradozzunk azon, hogy a 20-ik század egyháza korszerû módon hirdesse az evangéliumot a mai embernek.

Alkalom végül a tavaly lefolyt 3. általános püspöki szinodus, amely éppen az evangelizációról tárgyalt. A szinodus atyái kifejezetten kérték, hogy munkájukat írásban foglaljuk össze. Amikor ugyanis az említett szinodus véget ért, munkája eredményeit bizalommal és egyszerûen az egyház egyetemes Pásztorának kezébe helyezte, és kifejezte óhaját, hogy a pápától várja a következô indítást, mely az egyházban fölélessze a pünkösdi erôket és kegyelmeket, az evangélium megfelelôbb tolmácsolására[6].

Pápaságunk gyakran hangoztatott gondolata ez

3. Mi magunk az evangelizáció nagy problémáját gyakran szóvá tettük, jóval a szinodus elôtt is. Így 1973. június 22-én a bíborosi testülethez intézett beszédünkben így szóltunk: ,,A megváltozott társadalmi helyzet kikényszeríti tôlünk, hogy újragondoljuk módszereinket, és minden erônkbôl új utakat, új eszközöket találjunk, amelyekkel a keresztény üzenetet elfogadhatóvá tehetjük a mai ember számára. Meg kell értetnünk az emberekkel, hogy csak az evangéliumban találhatnak választ kérdéseikre; csak belôle meríthetnek erôt, hogy elkötelezzék magukat egymás javára''[7]. Hozzátettük akkor: Csak úgy leszünk hûségesek a zsinat óhajához, ha egyrészt mindig szem elôtt tartjuk hitbeli örökségünket, amelyet az egyháznak sértetlenül kell továbbadnia, másrészt mindig szem elôtt tartjuk a mai embert is, és meggyôzô módon állítjuk elé hitünket.

Az 1974-es püspöki szinodus irányelvei szerint

4. Az evangelizációs munkának tehát ez a kettôs hûség a sarkköve: Hûség az evangéliumi üzenethez és hûség az emberiséghez, amelynek az evangéliumot a maga teljességében kell közvetítenünk.

Ez a hûség három olyan kérdést vet fel élesen, ami az 1974-es püspöki szinodus atyáit foglalkoztatta:

-- Mi az az evangéliumi üzenetben, ami a mai embert különösen is megragadja?

-- Mennyire, hogyan tudja az evangélium átalakítani a mai embert?

-- Milyen módszereket kövessünk az evangélium hirdetésében, hogy az emberek könnyebben befogadják?

Ezek a fölvetett kérdések mindjárt rá is mutatnak az egyház mai alapproblémájára, amit így lehetne megfogalmazni: maga a zsinat Isten órája volt az újkori történelemben. Vajon a zsinat és a zsinat következtében az egyház alkalmasabbá vált-e az evangélium hirdetésére, vagy sem? Jobban képes lett-e arra, hogy az emberek öntudatosan, szabadon, elkötelezetten vállalják magukra az evangéliumot?

Tartsunk számadást!

5. Kell, hogy a fenti kérdésre ôszintén, alázattal és bátran feleljünk, feleletünkbôl pedig levonjuk a következtetést, és aszerint cselekedjünk. Az összes egyházak gondja vállunkon nyugszik[8], ezért segíteni akarjuk testvéreinket és keresztény gyermekeinket, hogy az imént föltett kérdésekre felelni tudjanak.

Az evangélizációval kapcsolatos eszmefuttatásunk a szinodus gazdag anyagából indult ki. Bárcsak arra késztetné az egyházban Isten egész népét, hogy ô is elvégezze ezt az átgondolást. Bárcsak fokozná az apostoli buzgóságot azokban, akik az igehirdetés és a katekézis szolgálatában állnak[9], hogy az igazság hû sáfárai legyenek[10] és a lehetô legjobban töltsék be az evangélium továbbadásának feladatát.

Ezt az apostoli buzdítást igen fontosnak tekintjük, mert az evangélium hirdetése az egyház számára nem fakultatív feladat; nem választhat, hogy óhajtja-e végezni, vagy sem. Az Úr Jézus bízta rá a küldetést, és ô azt akarja, hogy az emberek higgyenek és üdvözüljenek. Az evangélium továbbadása szükséges, egyedülálló, mással nem helyettesíthetô munka. Nem tûri sem az indifferentizmust, sem a szinkretizmust, sem a hit átalakítását: mert tôle függ az emberek üdvössége. A kinyilatkoztatás szépsége tükrözôdik benne. Bölcsessége nem ezé a világé. Önmagában képes arra, hogy fölkeltse a hitet: azt a hitet, mely egyedül Istenen alapul[11]. Isten az igazság. Kell, hogy az igazság hirdetôje erre az igazságra tegye fel minden idejét, minden erejét, és ha kell, életét is.


Az evangéliumot hirdetô Krisztus és az evangéliumot hirdetô egyház

I. Az evangéliumot hirdetô Krisztus és az evangéliumot hirdetô egyház

Jézus tanúságtétele és küldetése

6. Krisztus Urunk maga tesz tanúságot arról, mi a küldetése. Így olvassuk Szt. Lukácsnál: ,,Hirdetnem kell az Isten Országa evangéliumát''[12]. Ez a kijelentése igen fontos, mert Jézus egész küldetését, feladatát magában foglalja: ,,Evégre jöttem''[13]. E szavak teljes értelmét akkor látjuk, ha egybevetjük Krisztus Urunknak azzal a kijelentésével, amelyben magára alkalmazza Izaiás próféta szavait: ,,Az Úr Lelke rajtam, azért kent fel engem. Ô küldött, hogy a szegényeknek hirdessem az evangéliumot''[14].

Jézus maga mondja, hogy az Atya azért küldte: hirdesse az örömhírt városról-városra; fôleg a szegényeknek, mert a szegények készségesebb lélekkel fogadják. Hirdetnie kell, hogy beteljesültek az ígéretek, amelyeket az Ószövetségben Isten tett. Az evangélium hirdetését szolgálta Jézus egész mûködése: már maga a megtestesülés is, majd csodái, tanítása, a tanítványok meghívása, a tizenkét apostolnak adott megbízás, a kereszt, a feltámadás és állandó jelenléte övéi körében.

Jézus az evangélium elsô hirdetôje

7. A püspöki szinodus alkalmával ismételten szó esett arról, hogy Jézus önmaga is az ,,Isten örömhíre''[15], és ô volt ennek az örömhírnek elsô és legnagyobb hírnöke. Erre tette föl egész életét, önmaga teljes feláldozásáig.

,,Hirdetni az evangéliumot'': Vajon maga Krisztus hogyan értelmezte ezt a küldetést? Nem könnyû dolog szavakban összefoglalni, hogy az evangelizáció Jézusnál mit jelentett, mi tartozott hozzá, mi volt a módja, amelyet Krisztus elgondolt és megvalósított. Hiába is próbálnók mindezt összefoglalni, sohasem jutnánk a végére. Legyen elég tehát, hogy rámutassunk néhány kiemelkedô jellegzetességre.

Isten Országának hirdetése

8. Az evangelizáló Krisztus elsôsorban az ,,Országot'' hirdeti, azaz az Isten Országát, amelyet olyannyira fontosnak tekint, hogy ami rajta kívül esik, az csupán a ,,többi'', amelyet hozzáadnak[16]. Az Isten Országa tehát a legfôbb; minden egyebet ehhez kell mérni. Sokféle formában érzékelteti, mily boldogság az Isten Országához tartozni, de ennek a boldogságnak különös útjai vannak: olyanok, amelyeket a világ megvet[17]. Leírja ennek az Országnak követelményeit, -- úgy mondhatni ,,Magna Charta''-ját[18], beszél az Isten Országának hírnökeirôl[19], titkairól[20], ,,kicsinyeirôl''[21]. Szól arról, hogy akik az Isten Országának eljövetelét várják, azoknak virrasztaniuk kell és hûségesnek kell lenniük[22].

A megszabadító üdvösség örömhíre

9. A legfôbb ,,Jó Hír'', az evangélium lényege az üdvösség. Isten nagy ajándéka ez. Azt jelenti, hogy az embernek szabadságot ígér mindentôl, ami rajta zsarnokoskodik, szabadságot elsôsorban a bûntôl és a Gonosztól. Ez a szabadság együtt jár azzal az örömmel, hogy ismerjük Istent és ô ismer minket, láthatjuk ôt és bízunk benne. Mindezek már Krisztus földi életében elkezdtek megvalósulni; halála és feltámadása végleg megfizette üdvösségünk vételárát, de a történelem során sok szenvedés között kell türelemmel kitartani, míg csak minden be nem teljesül Krisztus végsô eljövetelében, amelynek idôpontját senki sem tudja, kivéve az Atyát[23].

A legnagyobb áldozatok árán is

10. ,,Isten Országa'' és ,,üdvösség'': ez a két szó kulcsfontosságú, ha meg akarjuk érteni Jézus tanítását. Az Isten Országát és az üdvösséget Isten ingyenes kegyelmébôl és irgalmából nyerjük el, de nekünk magunknak is erôfeszítést kell tennünk érte. Az Úr szavai szerint az erôszakosak ragadják el azt[24]. Fáradoznunk kell és szenvednünk; az evangélium elvei szerint kell élnünk, meg kell tagadnunk magunkat és felvenni keresztünket; a nyolc boldogság szelleméhez kell tartanunk magunkat. Fôképpen pedig arra van szükség, hogy lelkileg teljesen megújuljunk. Az evangélium ,,metanoia''-nak nevezi a megtérést, felfogásunk és szívünk teljes megváltoztatását[25].

Szüntelenül tanít

11. Az Isten Országát Krisztus szüntelenül hirdeti, máshoz nem fogható szavakkal. ,,Miféle tanítás ez? Új tanítás, hatalommal.''[26] ,,Mindnyájan igazat adtak neki, de meglepôdtek a magasztos szavakon, amelyek ajkáról fakadtak''[27]. ,,Ember így még nem beszélt''[28]. Krisztus szavai ugyanis Isten titkait nyilvánítják ki, az ô terveit és ígéreteit: ezért képesek arra, hogy átalakítsák az emberszíveket és az emberi életet.

Jelek kísérték

12. Krisztus az evangélium hirdetését számos jellel kíséri. Ezek a jelek felkeltik a tömegek érdeklôdését, látni-hallani kívánják ôt, készek megváltoztatni életüket. Ilyen jelek: a betegek meggyógyítása, a víz borrá-változtatása, kenyérszaporítás, halottak feltámasztása. Kiemelkedik a ,,jelek'' közt az, amelynek ô a legnagyobb fontosságot tulajdonítja: a kicsinyeknek, azaz a szegényeknek hirdetik az evangéliumot, tanítványokká lehetnek, az ô nevében jönnek össze, így jön létre a benne hívôk nagy közössége. Mert ugyanaz a Jézus, aki azt mondta: ,,Hirdetnem kell az Isten Országát''[29], János evangélista szerint azt is kijelentette, hogy azért jött és azért hal meg, ,,hogy Istene szétszórt fiait egybegyûjtse''[30].

Ily módon teszi teljessé az önmagáról szóló kinyilatkoztatást. Bevégzi és megerôsíti mindennel, amit tesz: szavával és tetteivel, jelekkel és csodákkal, fôleg pedig halálával, feltámadásával, és az Igazság Lelkének elküldésével[31].

Evangelizált és evangelizáló közösséget alapít

13. Mindazok, akik ôszinte szívvel befogadják a Jó Hírt, e befogadott üzenet és a közös hit egységében, Jézus nevében gyûlnek össze. Együtt keresik az Isten Országát, együtt építik, együtt valósítják meg saját életüket. Ily módon közösséget alkotnak, és maga ez a közösség lesz az evangélium hírnöke. Ha különbözô fokban is, de minden keresztényre vonatkozik a parancs, amelyet a Tizenkettônek adott: ,,Menjetek, hirdessétek az evangéliumot''. Ezért nevezi Péter a híveket így: ,,Ti választott nemzetség vagytok, hogy annak dicsôségét hirdessétek, aki a sötétségbôl meghívott benneteket csodálatos világosságára.''[32] Isten dicsôségén azokat a ,,nagy tetteit'' kell érteni, amelyeket a hívek valamennyien saját nyelvükön hallhattak[33]. Isten Országának közénk jött és elkezdôdött evangéliuma minden idôk minden emberéhez szól. Akik az evangéliumot befogadták és akik az evangélium erejével a megváltottak közösségét alkotják, a Jó Hírt maguk is továbbadhatják és kell is terjeszteniük.

Az evangelizálás: az egyház sajátos hivatása

14. Az egyház ezt jól tudja. Tisztában van vele, hogy elsôsorban ôrá vonatkozik, amit az Üdvözítô mondott: ,,Hirdetnem kell az Isten Országát''[34]. Szívesen alkalmazza önmagára Szent Pál szavait: ,,Hogy az evangéliumot hirdetem, azzal nem dicsekedhetem, hiszen ez kötelességem. Jaj nekem ugyanis, ha nem hirdetem az evangéliumot''[35]. Ami pedig minket magunkat illet, nagy örömünkre és vigasztalásunkra szolgált, amikor az 1974. októberi püspöki szinodus végén ezt a nyilatkozatot hallhattuk: ,,Ismételten is hangsúlyozni akarjuk, hogy az egyháznak elsô és magától értetôdô feladata hirdetni az evangéliumot minden embernek''[36]. Ezt a hivatást, ezt a küldetést a mai társadalmi átalakulások is égetôen sürgetik. Az evangelizálás tehát az egyház különleges isteni ajándéka és hivatása; benne maga az egyház tükrözôdik vissza. Az egyház létjogosultságát éppen az evangelizálás adja: vagyis, hogy Isten szavát hirdesse, tanítsa, a kegyelem közvetítôje legyen Isten és ember között, a bûnösöket Istenhez visszavezesse. Krisztus áldozatát pedig minden idôkre megjelenítse a szentmisében, mely halálának és dicsôséges feltámadásának emlékezete.

Az egyház és az evangelizáció kölcsönös viszonya

15. Aki az Újszövetségben figyelemmel kíséri a fiatal egyház kezdeteit, történelmének elsô lépteit, azt, ahogyan élt, ahogyan cselekedett, észreveheti, mily szoros kapcsolat áll fenn az evangelizáció és maga az egyház között:

-- Az egyház Jézus és a 12 apostol igehirdetésével veszi kezdetét. Ô, az egyház ennek az evangelizációnak természetszerû, közvetlen, kézzelfogható gyümölcse -- úgy, ahogyan Jézus mondta: ,,menjetek és tanítsatok minden nemzetet''[37]. ,,Akik megfogadták szavát, megkeresztelkedtek. Aznap mintegy háromezer lélek megtért... Az Úr pedig napról napra növelte az üdvösségre rendeltek számát''[38].

-- Az egyház, amely az evangelizálás gyümölcseként született, maga is az evangelizálás feladatát kapja Jézustól. Jézus visszatér az Atyához, de egyházát hagyja itt saját követeként. A világban marad mint Jézus új jelenlétének homályba burkolt és mégis tündöklô jele: a mennybe távozott és mégis itt élô Jézusé. Ôbenne Krisztus élete folytatódik. Elsôsorban az a hivatása, hogy az ô küldetését, az ô evangelizáló mûvét folytassa[39]. A keresztények közössége nem valami önmagába zárt közösség. Legbensôbb élete: imája, a szentírás és az apostolok tanításának hallgatása, a testvéri szeretet gyakorlása, a kenyértörés[40] -- mindezek éppen azáltal válnak életerôsekké, hogy tanúságot tesznek mások elôtt. Csodálkozást keltenek, megtéréseket idéznek elô, hirdetik a Jó Hírt. Az evangelizálás így válik az egész egyház közös mûvévé, amelyhez mindenki a saját munkájával járul hozzá a többiek javára.

-- Az egyház az evangélium hírnöke, de elsôsorban önmagának hirdeti az evangéliumot. Az egyház ugyanis azok közössége, akiknek közös a hitük, közös a reményük. A hit és remény ébrentartásához szüksége van arra: hogy mindezt együtt vallják meg, együtt éljék, a szeretô testvéri közösségben gyakorolják. Az egyháznak szüntelenül hallania kell, hogy mi is az, amit hisz, miért remél, mit jelent a szeretet fôparancsa. Isten népe az egyház, de itt él a földön, ahol gyakran megkísértik a világ bálványai. Kell azért, hogy újra és újra hallja ,,Isten magasztos tetteit''[41], amelyek egykor az Úrhoz fordították, és amelyek révén most is mindig meghallja az Úr hívását és egyesüljön ôbenne. Tömören tehát úgy lehet mondani: az egyházat magát is mindig evangelizálni kell, hogy maga is megôrizze az evangelizáló munkában frissességét, lelkesedését, erejét. Errôl szólt a II. vatikáni zsinat is[42], az 1974. évi püspöki szinodus pedig újból felidézte az egyházról szóló tanításnak azt a gondolatát, hogy az egyháznak mindig meg kell térnie, meg kell újulnia, önmagát kell evangelizálnia ahhoz, hogy szavahihetôen evangelizálhassa a világot is.

-- Az egyház annak a Jó Hírnek letéteményese, amelyet hirdetnie kell. Rá vannak bízva Jézus Krisztus Újszövetségének ígéretei, az Úr és az apostolok tanítása, az élet igéje, a kegyelem és Isten ajándékainak forrásai, az üdvösség útja: mindez rá van bízva. Az evangéliumnak ezt az életadó drága kincsét nem azért bízták rá, hogy lakat alatt tartsa, hanem hogy minden embernek hozzáférhetôvé tegye az evangelizálás által.

-- Az egyház, mint láttuk, önmagát is evangelizálja és másokhoz is küldetése van. Ô maga is küld hírnököket az evangélium terjesztésére. Az üdvösség igéit adja ajkukra, átadja nekik azt a tanítást, amelynek ô maga is letéteményese, és elküldi ôket, hogy hirdessék az evangéliumot. Hirdessék: ne önmagukat, nem saját nézeteiket[43], hanem az evangéliumot. Ennek az evangéliumnak sem ôk, sem maga az egyház nem önkényes ura és tulajdonosa; nem bánhat vele tetszése szerint. Szolgálat ez, amelyet teljes hûséggel kell továbbadni.

Az egyház nem választható el Krisztustól

16. Szoros kapcsolat áll tehát fenn Krisztus, az egyház és az evangelizálás között. Most, az ,,egyház korszakában'', az ô feladata az evangelizálás. Nem lehet az evangéliumot az egyház nélkül hirdetni, még kevésbé az egyház ellen.

Nem árt ezt a tényt emlékezetbe idézni. Akadnak ugyanis korunkban sajnos olyanok, akik föltételezhetôen jó szándékkal, de mégis tévesen azt mondják, hogy ôk szeretik Krisztust, de az egyházat nem. Hogy ez a megkülönböztetés mennyire képtelen, kitûnik az evangélium szavaiból: ,,Aki titeket megvet, engem vet meg''[44]. Hogyan is lehetne szeretni Krisztust, ha valaki nem szereti az egyházat? A Krisztusról írt legszebb tanúságtételek egyike Szent Pálé: ,,Krisztus szerette egyházát és föláldozta magát érte''[45].


Mit jelent az evangelizáció?

II. Mit jelent az evangelizáció?

Az evangelizáló munka sokrétûsége

17. Az egyház evangelizáló munkájában kétségkívül vannak alapvetô elemek és szempontok, amelyek nélkülözhetetlenek. Némelyek közülük oly fontosak, hogy szinte egyenlôségjelet lehet tenni közéjük és az evangelizálás közé. Evangelizálásnak szokták nevezni Krisztus hirdetését azok elôtt, akik ôt még nem ismerik. Ebbe a hirdetésbe tartozik a prédikáció, a katekézis, a keresztség és a többi szentségek kiszolgáltatása.

Bármily módon akarnók is meghatározni az evangelizálás fogalmát, minden meghatározás csupán részleges, töredékes lesz; azzal a veszéllyel jár, hogy elszegényíti, sôt megcsonkítja ennek a fogalomnak igazi gazdagságát, sokrétûségét, dinamizmusát. Teljes megértésére csak úgy juthatunk el, ha sorra szemléljük külön-külön az evangelizáció valamennyi lényeges elemét.

Az említett püspöki szinodus behatóan megvizsgálta az evangelizálás minden részproblémáját, és éppen e szinodus nyomán azóta is folyik róluk az egészséges vita. Örömünkre szolgál, hogy mindez egybevág a II. vatikáni zsinat tanításával, fôleg a Lumen Gentium és a Gaudium et Spes konstitúciókkal és az Ad Gentes dekrétummal.

Megújítani az emberiséget

18. Evangelizálni: Az egyház számára ez a szó annyit jelent, hogy vigye el a Jó Hírt az emberiség minden csoportjához, és az evangélium bensô erejével alakítsa át az embereket. Így valósul meg maga az új emberiség: ,,Lásd újrateremtek mindent''[46]. Új emberiség természetesen csak akkor alakulhat ki, ha elôbb maguk az egyes emberek újulnak meg, a keresztségben újjászületve[47] és az evangélium szerinti életben[48]. Az evangelizálás célja, hogy létrehozza ezt a bensô átalakulást. Azt is lehetne tehát mondani, hogy akkor beszélünk evangelizálásról, amikor az egyház magának az általa hirdetett isteni üzenetnek erejével[49] megtéríteni igyekszik az egyes embereket és az emberi közösségeket; és megújítani törekszik mindent, ami az emberhez tartozik: munkáját, életét, közvetlen környezetét.

Megújítani az emberi élet minden területét

19. Az emberiség minden területét meg akarjuk újítani. Jelen esetben nemcsak a földrajzi szempontot értjük területen, ahová az egyház az evangéliumot el akarja vinni, nem is a számszerûséget, hogy minél többen térjenek meg. Az emberi élet területe az emberek általános értékítélete, érdeklôdési körük, gondolkodásmódjuk, eszméik és eszményeik, amennyiben ellentétben állnak Isten szavával és üdvözítô tervével.

A kultúrák evangelizálása

20. Így lehetne összefoglalni az eddig mondottakat: evangelizálni kell magát az emberi kultúrát, illetve kultúrákat. Evangelizálni: nem felületesen, nem külsôségesen, nem díszletszerûen, de belülrôl, életet alakítva, gyökeresen. Ebben a teljes értelemben érti a szót a Gaudium et Spes konstitúció is[50], amikor mindig az emberi személyiségrôl beszél, és mindig az ember Istenhez fûzôdô személyes kapcsolatát hangsúlyozza.

Magától értetôdik, hogy az evangélium és az evangelizáció nem azonosítható egyik kultúrával sem; független mindegyiktôl. Mégis, amikor az evangélium az Isten Országát hirdeti, ezt az embereknek meghatározott kultúra keretén belül kell életté váltaniuk. Az Isten Országának építésében nyilván fel kell használniuk az emberi kultúra és kultúrák elemeit. Az evangélium és az evangelizáció eszerint nincsenek valamely meghatározott kultúrához kötve, de mindegyikkel összeegyeztethetôk, mindegyiket bensôleg átalakíthatják, anélkül, hogy alárendelt helyzetbe kerülnének velük szemben.

Korunk sajátos drámája, hogy törés állt be az evangélium és a kultúra világa között, mint ahogyan ez már a múltban is megesett. Mindent meg kell tehát tenni, hogy evangelizáljuk az emberi kultúrát, helyesebben: a kultúrákat. A kultúráknak is újjá kell születniük az evangéliummal való találkozásukból. De ennek a találkozásnak feltétele, hogy hirdessük az evangéliumot.

Legfontosabb az élet tanúságtétele

21. Az evangélium hirdetésének legfôbb útja a tanúságtétel. Íme: itt és itt él valaki keresztény, vagy valamely keresztény csoport az emberek nagyobb közösségében. Látni rajtuk, hogy mindenkit megértenek, mindenkivel jó viszonyban vannak, ugyanolyan életkörülmények és anyagi körülmények közt élnek, mint mások; mindenkivel szolidárisak mindenben, ami szép és jó. Hitük egyszerûen és spontán módon kisugárzik a közéletre, és olyan értékeket fogadtatnak el maguk körül, amelyek fölötte állnak a szokott értékrendnek; kisugárzik másokra reményük is, amellyel olyasmiben remélnek, amit nem lehet látni, de még csak elképzelni sem. Csupán puszta életükkel, szavak nélkül is tanúságtétel ez. Akik ôket látják, önkéntelenül is azt kérdezik maguktól: Miért ilyenek ôk? Miért élnek így? Mi ad nekik erôt? Miért vannak itt? Az ilyen csöndes tanúságtétel magában véve is már erôsen, eredményesen terjeszti a Jó Hírt. Ez az evangelizálás elsô lépése. Ennek a tanúságtételnek nyomán talán elsô ízben teszik fel maguknak a fenti kérdéseket nem keresztények, vagy olyanok, akik még nem is hallottak Krisztusról, vagy a megkeresztelt, de hitüket nem gyakorló keresztények, vagy akik keresztény társadalomban nem keresztény elveket követnek, akik nyugtalanul keresnek valamit, vagy ,,Valakit'', akinek hiányát érzik, de maguk sem tudják, hogy ez mi vagy ki. Sok más, fontos és égetô probléma is fölmerülhet, csupán a keresztények tanúságtevô élete nyomán. Kell, hogy keresztények ott éljenek köztük, megosszák velük életüket, kapcsolatban álljanak velük. Többnyire ez magának az evangelizálásnak elsô lépése[51].

Az életnek e tanúságtételére minden keresztény hivatva van. Ilyen értelemben mindenki evangelizáló szerepet tölt be. Itt azonban fôleg azokra gondolunk, akik hazájuktól távol élnek emigrációban, és az evangélium hirdetôi lehetnek új hazájukban, mely nekik otthont adott.

A kifejezett hithirdetés is szükséges

22. Hosszabb távon azonban az élet legszebb tanúságtétele is kevés, ha nem kíséri és igazolja az, amit Péter apostol így fejez ki: ,,Adjatok számot reménységetekrôl''[52]. Ezt a reménységünket ki kell fejteni a Jézus Krisztusról szóló világos, egyértelmû beszéddel. A Jó Hírt, amelyet elôször az élet tanúságtétele mutatott be, elôbb-utóbb az élet igéjének hirdetése kell, hogy kövesse. Addig nem lehet szó teljes értékû evangelizációról, amíg nem hirdetjük a názáreti Jézusnak, Isten Fiának nevét, tanítását, életét, ígéreteit, Országát és annak igazságait.

Az egész egyháztörténelem egybefonódik a hithirdetés történetével, Péter pünkösdi beszéde óta. Az egyház minden történelmi korban hirdetni törekedett az evangéliumot, és ezért állandóan foglalkoztatta a kérdés: kit küldjön, aki hirdesse Jézus igazságait? Milyen szavakkal hirdessék? Hogyan lehetne elérni, hogy mindenki megértse, és eljusson mindenkihez? Ez az ,,üzenetátadás'' az ún. kérügma, prédikáció, vagy katekézis oly fontos eszköze az evangelizálásnak, hogy gyakran azonos jelentésben használják e kettôt. Mégis azt kell mondanunk: maga a hithirdetés is csak része az evangelizálásnak.

A keresztény közösségi életszemlélet

23. Maga a hithirdetés ugyanis csak akkor éri el teljességét, ha az emberek megértik, befogadják, magukévá teszik és szívükkel ragaszkodnak hozzá. Befogadják az igazságot, amelyet Urunk jósága nyilvánított ki -- de nemcsak az igazságot fogadják: be, hanem vele együtt magát a keresztény életprogramot is: a megújított életet, amirôl az igazság szava beszél. Aki tehát befogadja az evangéliumot, az ragaszkodik az ,,Isten Országához'', a ,,megújult világhoz'', a dolgok megújult szemléletéhez, az új életmódhoz, a megváltozott és közösségi élethez. Mindez az evangéliumban gyökerezik. Ez a csatlakozás nem lehet elvont, nem lehet csupán elméleti, hanem gyakorlatilag is meg kell nyilatkoznia azzal; Hogy valaki láthatóan belép a hívek közösségébe. Akik tehát új élet útjára léptek, tagjai lesznek egy közösségnek, mely önmagában is jele az új életnek. Ez a közösség az egyház, az ,,üdvösség látható szentsége''[53]. Az egyházhoz kapcsolódásnak ezenkívül sok egyéb jele is van, amelyek viszont az egyházat magát is nyilvánvalóbb jellé teszik a világ elôtt. Az evangelizálás belsô dinamizmusából folyik, hogy aki Isten szavát, az evangéliumot befogadta[54], többnyire részt is vesz az egyház szentségi életében, ragaszkodik az egyházhoz és a szentségekhez járul. A szentségek vétele egyrészt kifejezésre juttatja ragaszkodását, másrészt kegyelmet is ad, hogy hûségesen kitartson.

Apostoli tevékenység forrása

24. Aki befogadta az evangéliumot, másoknak is tovább akarja adni azt. Éppen itt az igazi evangelizálás próbaköve: mert elképzelhetetlen, hogy aki befogadta Isten szavát és csatlakozott Isten Országához, a maga részérôl ne kívánna róla tanúskodni és azt másokhoz elvinni.

Az evangelizálás lényegérôl szóló eszmefuttatás végén nem árt még valamit szemünk elé idézni, ami fontos lehet a továbbiak megértéséhez. Az evangelizálás maga sokrétû tevékenység és sok mindent foglal magában: az emberiség megújítását, tanúságtételt, kifejezett igehirdetést, bensô ragaszkodást, látható csatlakozást a keresztény közösséghez, szentségi életet, apostolkodást. Ezek az egyes részelemek nagyon különbözôk, és néha úgy tûnik, egymással ellentétesek. Mégis egymást kiegészítik és teljessé teszik. Ezért sohasem ajánlatos egyiket a másiktól teljesen elszigetelve tárgyalni. Az utolsó püspöki szinodus érdeme, hogy megkísérelte ezt az összefogó szemléletet az egyes részek túlhangsúlyozása helyett. Csak így érthetjük meg teljesen az egyház evangelizációs munkáját.

A most következôkben ilyen összefoglaló látásmóddal akarjuk megvizsgálni mindazt, ami az evangelizációval összefügg, és ami azt segíti. Kifejtjük, kikre vonatkozik az evangelizáció és kik viselik terheit.


Mi az evangélium üzenete?

III. Mi az evangélium üzenete?

Lényeges tartalom és másodlagos elemek

25. Az egyház által közvetített üzenetben kétségkívül mindig van sok másodlagos fontosságú dolog, amelyek sokszor külsô körülmények függvényei. Ezek meg is változhatnak. Az evangéliumi üzenet lényeges tartalma azonban nem változhat, és el sem hallgatható, máskülönben nem is volna többé evangelizálásnak nevezhetô.

Tanúságtétele az Atya szeretetérôl

26. Nem lesz fölösleges emlékezetünkbe idézni: evangelizálni mindenekelôtt annyit jelent, mint egyszerû, közvetlen tanúságot tenni az Atyáról, akit a Fiú nyilatkoztatott ki a Szentlélekben. Jelenti, hogy tanúságot teszünk róla: Isten az ô Fiáért szeretetébe fogadta a világot, mindent az ô megtestesült Igéjében alkotott, és minden embert meghívott az örök életre. Ez az Istenrôl szóló tanúságtétel sokakat elvezethet az ,,ismeretlen Istenhez''[55], akit imádnak, anélkül, hogy ôt meg tudnák nevezni, vagy akit a szív vágyakozásával keresnek, amikor fölfedezik a bálványok ürességét. Az Istenrôl szóló tanúságtétel akkor válik teljessé, amikor megmutatja, hogy ô, a mi Teremtônk, nem valami tôlünk távol esô megnevezhetetlen hatalom, hanem Édesatyánk. ,,Isten gyermekeinek neveznek minket, és azok is vagyunk''[56]. Akkor pedig egymás közt testvérek is vagyunk Istenben.

Az üzenet középpontja: üdvösségünk Jézus Krisztusban

27. Az evangélium alapjához, lényegéhez tartozik, dinamikus erejének forrása, hogy nyíltan hirdeti: Jézus Krisztus, Isten emberré lett Fia meghalt és föltámadt, és az üdvösséget kínálja fel minden embernek, Isten kegyelmi, irgalmas ajándékaként[57]. Ez az üdvösség nem valami evilági dolog, bármekkora legyen is a szegénység, akár anyagi, akár szellemi vonatkozásban. Az üdvösség nem azonos az ember földi vágyainak beteljesülésével, nem okvetlenül vág egybe a földi remények teljesülésével, evilági munkákkal, küzdelmekkel. A Jézus által hozott üdvösség túlemelkedik a földi lét keretein, és végsô soron csak a ,,legfôbb Lénnyel'', Istennel való egyesülésünkben valósul meg. Az üdvösség tehát a földi léten túlmutató (transzcendens) örökkévaló távlatokban szóló (eszkatologikus) üzenet, mely itt a földön kezdôdik el ugyan, de csak az örökkévalóságban teljesedik be.

A remény jegyében

28. Az evangélium lényegéhez tartozik, hogy prófétai módon a földön túli életet hirdeti. Erre az örök életre kapunk meghívást. Ebben az örök életben folytatódik jelen földi életünk, de határ is választja el tôle: túl van idôn és történelmen; túl van a jelen élet valóságán, amelyek elmúlnak; túl van az evilági dolgokon, amelyeknek egykor majd megmutatják rejtett oldalát is; túl van magán az emberen, akinek sorsa nem zárul le a halállal, hanem az eljövendô életben teljesül be[58]. Az evangelizálás magában foglalja, hogy hirdessük a reményt azokban az ígéretekben is, amelyeket Isten az Újszövetségben Jézus Krisztus által adott. Hozzátartozik, hogy hirdessük Isten szeretetét mi irántunk és a mienket Isten iránt; a mindenkire kiterjedô embertestvéri szeretetet, hogy tudjunk másoknak ajándékozni, megbocsátani, másokért áldozatot hozni, másokat segíteni. Az embertársi szeretet az istenszeretetbôl fakad, és az evangélium tengelyében áll. Hozzátartozik az evangelizáláshoz, hogy beszéljünk a gonoszság misztériumáról és a helyes útra való visszatérésrôl is. Hozzátartozik, hogy nyomatékosan szóljunk az imádságról, amelyben Istent keressük, ôt imádjuk, neki hálát adunk. Hozzátartozik, hogy arról a szoros kapcsolatról is beszéljünk, mely bennünket Jézus Krisztus egyházához fûz: ehhez az egyházhoz, mely az Istennel való kapcsolat látható jele. Az egyházzal való együttélés viszont további jelek elfogadásában nyilatkozik meg; azaz a szentségek vételében. Ezzel juttatjuk kifejezésre, hogy együtt élünk az egyházzal, amelyben Krisztus él és munkálkodik tovább. A szentségi élet, ha helyesen értelmezzük, nemcsak nem akadálya és elferdülése az evangelizálásnak (amint egyesek állítják), hanem az evangélium teljességére vezet. Mindez együttvéve azt jelenti, hogy az evangelizálás nem egyszerûen csak az evangélium hirdetése, de egyúttal az egyház meggyökereztetése is. Gyökérverésrôl addig nem beszélhetünk, amíg nincs biztosítva a szentségi élet, elsôsorban az eukharisztia[59].

Oly üzenet, mely az egész életet elkötelezi

29. Az evangelizálás nem volna teljes, ha nem vetne számot az evangélium és a mindennapi élet, vagyis az emberi személy és társadalom kapcsolatával. Az evangelizálás a mindennapi életre alkalmazza az evangéliumot, tekintetbe veszi a konkrét helyzetet és mindig idôszerû. Sürgeti az emberi személy jogait és kötelességeit, szívén viseli az egészséges családi életet, mely nélkül az egyes ember aligha bontakozhat ki[60]; üzenete van az evangelizálásnak a társadalom és a nemzetközi kapcsolatok számára, fölemeli szavát a béke, az igazságosság és a fejlôdés érdekében, fôként pedig -- ami napjainkban különösképpen is idôszerû -- az emberi szabadság érdekében.

A szabadság üzenete

30. Emlékezetes, milyen nyomatékkal és lelkipásztori felelôsséggel beszéltek errôl a kérdésrôl a legutolsó szinoduson fôpásztorok minden világrészbôl, de fôleg a harmadik világ püspökei. Szavukban a mögöttük álló keresztények millióinak hangja szólalt meg. Tudjuk: ezek a népek minden erôfeszítést megtesznek, hogy legyôzzék a bajokat, amelyek az élet peremére szorítják ôket: éhséget, járványokat, analfabetizmust, nyomort, a nemzetközi igazságtalanságokat, fôleg a kereskedelmi kapcsolatok terén. Legyôzni igyekeznek a gazdasági és kulturális neokolonializmust, mely néha éppoly gyûlöletes számukra, mint amilyen a régi gyarmatosító uralom volt. Püspökeik ismételten hangoztatták: az egyház kötelessége, hogy fölemelje szavát oly sok millió ember szabadságáért, annál is inkább, mert sokan közülük keresztények. Az egyháznak segítenie kell ezt a születôben levô függetlenséget, hirdetnie kell szabadságukat, míg csak teljesen meg nem valósul. Ez sem idegen az evangelizációtól.

Az evangelizálás és a fejlôdés kapcsolata

31. Az evangelizálás és az emberi haladás, fejlôdés, felszabadulás közt szoros kapcsolat van. Ez a kapcsolat antropológiai jellegû, mivel nem létezik ,,elvont'' ember, akit evangelizálni lehetne, hanem minden ember meghatározott társadalmi és gazdasági körülmények közt él. A kapcsolat teológiai jellegû is: mert a teremtést nem lehet elválasztani a megváltástól, ez utóbbi pedig minden konkrét emberi helyzetet érint, kötelességgé teszi, hogy küzdjünk az igazságtalanságok ellen és az igazságosság helyreállításáért. A kapcsolat ezenkívül teljességgel evangéliumi, mert a szeretetben gyökerezik. Hogyan is lehetne hirdetni a szeretet új parancsát, ha ugyanakkor közömbösen hagy az igazság, az igazi béke és az emberi fejlôdés kérdése? Ezt a gondolatot hangsúlyoztuk, amikor (a szinodus megnyitóbeszédében) azt mondtuk. ,,Az evangelizálás nem hunyhat szemet súlyos problémák elôtt, amelyek ma az embereket foglalkoztatják, amilyenek az igazságosság, a szabadság, a fejlôdés és a világbéke. Ha ezekkel nem törôdünk, elfeledkezünk a szenvedô embertársak iránti szeretet evangéliumi tanításáról''[61].

Ugyanazok a felszólalók, akik a szinoduson buzgón, okosan és bátran fölvetették ezt a nehéz kérdést, nagy örömünkre ahhoz is világosságot adtak, hogy megértsük, mit jelent az a szabadság, amelyet a názáreti Jézus hirdetett, hozott, és amelyet az egyháznak is hirdetnie kell.

Csorbítás és kétértelmûség nélkül

32. Tény ugyanis: hogy sok buzgó keresztényt teljesen az emberi szabadság drámai problémája foglalkoztat. Ezért magát az egyházat is el akarná kötelezni e szabadságmozgalmakban. Az egyház szerepét teljesen evilági síkra akarná korlátozni. Ilyen felfogás mellett az az üdvösség, amelynek az egyház hírnöke és szentsége, lényegében csak földi jólétet jelentene; az egyház tevékenysége nem lelki és vallási, hanem politikai és társadalmi jellegû volna. Csakhogy ezen az úton az egyház elveszítené létének alapvetô értelmét. Szabadságot hirdetô szava elvesztené eredetiségét, és elôbb-utóbb ideológiai rendszerek és politikai pártok játékszerévé válnék. Elveszítené jogát, hogy Isten nevében hirdesse a szabadulást. Ezért mi magunk a 3. általános püspöki szinodus megnyitóbeszédében hangsúlyoztuk: ,,Világosan meg kell mondanunk, hogy az evangelizálásnak kifejezetten vallási célja van. Elvesztené létjogosultságát, ha letérne errôl a vallási vágányról, amelyen haladnia kell. Ez azt jelenti, hogy az Isten Országát kell hirdetnie a szó teljes teológiai értelmében.''[62]

A szabadság evangéliumi értelme

33. A szabadságról, amelyet az evangélium hirdet és meg akar valósítani, a következôket kell mondanunk:

-- Ez a szabadság nem korlátozható a gazdasági, politikai, társadalmi és kulturális élet szûk keretei közé, hanem mindig a teljes embert kell szem elôtt tartania, létének minden távlatával, beleértve a végtelenség, azaz a végtelen Isten felé való nyitottságát is.

-- Épp ezért viszont az evangéliumnak határozott felfogása van az emberrôl, saját (keresztény) antropológiája van, amelyet sohasem áldozhat fel semmiféle hasznossági, gyakorlati, rövidtávú eredményért.

Az evangéliumi szabadság az Isten Országán alapul

34. Az elôbbibôl viszont az is következik, hogy a szabadságot hirdetô egyház azok oldalán áll, akik a szabadságért fáradoznak és szenvednek. Nem tûri, hogy hatáskörét kizárólagosan a vallás területére korlátozzák, és ne engedjék törôdni az emberek evilági gondjaival. Ugyanakkor viszont hangsúlyozza, hogy küldetése elsôsorban lelki. Az Isten Országának hirdetését nem pótolhatja a szabadságjogok hirdetése; -- amit pedig az emberi szabadság megvalósításáért tesz, sohasem volna teljes és tökéletes, ha elmulasztaná hirdetni, hogy üdvösségünk Jézus Krisztusban van.

Az emberrôl alkotott evangéliumi szemlélet

35. Az egyház a Jézus Krisztusban való üdvösség hirdetésével egyidejûleg az ember földi szabadságát is akarja, de mégsem tesz egyenlôséget a kettô közé. A kinyilatkoztatás, a történelmi tapasztalat és a teológiai megfontolás egyaránt arra tanítják az egyházat, hogy nem minden néven nevezett szabadság függ össze és egyeztethetô össze az emberrôl, a világról, az eseményekrôl alkotott evangéliumi szemlélettel. A szabadság, a jólét és a fejlôdés egymagukban még nem elegendôk ahhoz, hogy eljöjjön az Isten Országa.

Sôt, az egyház szilárd meggyôzôdése, hogy minden evilági értelemben vett felszabadítás, minden politikai szabadságtörekvés önmagában hordja a szabadság megtagadásának csíráit is. Így van ez annak ellenére, hogy ki lehet ragadni az Ó- és Újszövetség lapjairól részleteket, amelyek az ilyen mozgalmakat igazolnák; lehet felhozni eszmerendszerük alátámasztására teológiai tekintélyek idézeteit és teológiai elméleteket. Hiába mondják, hogy éppen ez napjaink teológiája -- mégis messze esik a krisztusi szabadság helyes fogalmától. Vezéreszméje ugyanis nem a szereteten alapuló igazságosság; a lelkesedés, mely fûti, nem lelki természetû, végsô célja nem az ember üdvössége és Istenben való boldogsága.

Elsô feltétel a megtérés

36. Az egyház kétségtelenül fontosnak és sürgôsnek tartja, hogy emberségesebb társadalom épüljön fel, ahol jobban tiszteletben tartják az igazságosságot, az emberi személy jogait, kevesebb a megtorlás és a kényszer. De azt is tudja, hogy a legtökéletesebb társadalmi szervezetek, a legeszményibb rendszerek is egyhamar embertelenekké válhatnak, ha az emberi szív rosszra-hajlását nem sikerül megfékezni. Ezt pedig csak a szív és a lélek megtérése fékezheti és gyógyíthatja meg: azoké is, akik e társadalmakban élnek, és azoké is, akik e társadalmakat vezetik.

Erôszak nélkül

37. Az egyház nem ismerheti el az erôszakot, legkevésbé pedig a fegyveres erôszakot. Amikor a fegyvereké a szó, kiszámíthatatlan szörnyûségek szabadulhatnak el. Nem fogadhatja el az egyház a szabadság eszközeként bárki megölését, mivel az erôszak mindig erôszakot szül, az elnyomatás és szolgaság új formái felé vezet, amelyek nem egyszer súlyosabbak, mint amelyekbôl meg akart szabadítani. Világosan megmondtuk kolumbiai utunk alkalmával: ,,Kérünk titeket, ne helyezzétek bizalmatokat az erôszakba és a forradalomba. Ha így tennétek, ez ellentétben állna a keresztény szellemmel Az erôszak ahelyett, hogy siettetné, inkább késlelteti a társadalmi fejlôdést, amire jogosan vágyódtok.''[63] ,,Újra és újra hangsúlyozzuk: az erôszak sem nem keresztényi, sem nem evangéliumi. A társadalmi struktúrák törésszerû, erôszakos megváltoztatása csalóka, hatástalan és nem szolgálja a népek méltóságát.''[64]

Amiben az egyház közremûködhet

38. A fentieket elôrebocsátva csak örülni tudunk annak, hogy az egyház napjainkban egyre inkább tudatára ébred alapvetôen evangéliumi hivatásának, hogy fáradozzék az emberi szabadságért. Mit tesz tehát? Arra igyekszik rávenni a keresztények tömegeit, hogy fáradozzanak mások szabadságáért. A szabadságjogokért fáradozóknak hitbôl forrásozó eszméket nyújt; elôtérbe állítja az embertársi szeretetet és a kereszténység szociális tanítását. Aki valóban keresztény, nem veheti semmibe az egyház szavát: elméletben és gyakorlatban ahhoz igazítja tevékenységét, részvételét, kötelezettségvállalását. Az elkötelezett keresztény nem fogja összetéveszteni a keresztény elveket sem taktikával, sem pártpolitikával. Az egyház az emberi szabadságért való harcot az üdvösség evangéliumi üzenetének teljességében szemléli.

Mindaz, amit itt tárgyaltunk, gyakran elôkerült a szinodusi viták során. Néhány, ezzel kapcsolatos megvilágító szempontot elôadtunk a szinodusi záróülésen mondott beszédünkben[65].

E megfontolások remélhetôleg hozzásegítenek, hogy elkerüljünk olyan kétértelmûségeket, amelyekkel sokszor találkozunk a ,,szabadság'' szóval kapcsolatban: eszmeáramlatokban, társadalmi rendszerekben, politikai csoportokban. Evangéliumi értelemben szabadságon azt a szabadságot értjük, amelyet maga Krisztus hirdetett és adott az embereknek, önmaga föláldozása árán.

A szabadság teljessége

39. Az evangelizálás szabadságot hirdet, és olyan társadalmi szerkezeteket óhajt, amelyekben elismerik az ember szabadságjogait, minden alapvetô emberi jogot, köztük a legfontosabbat is: a vallásszabadságot. Nemrég egy beszédünkben külön is kitértünk a kérdés idôszerûségére. Hangsúlyoztuk, hogy ,,ma is még sok keresztényt rendszeresen elnyomnak, éppen azért, mert keresztény, mert katolikus. A Krisztushoz való hûség és a vallásszabadság drámája ma is tart még, bár ugyanakkor határozott kijelentéseket hallhatunk az emberi jogok mellett.''[66]


Az evangelizálás útjai

IV. Az evangelizálás útjai

Alkalmas eszközökkel

40. Beszéltünk az evangelizálás tartalmáról, de ugyanígy fontos, hogy útjairól és eszközeirôl is szóljunk.

A ,,hogyan'' kérdése az evangelizálás esetében mindig idôszerû, mert a módok változhatnak idôk, helyek, kultúrák szerint. Állandó kihívást jelent számunkra, mennyire vagyunk leleményesek, és mennyire tudunk az emberek gondolkodásmódjához alkalmazkodni.

Fôleg bennünket, az egyház pásztorait terhel a felelôsség, hogy bátran, okosan, az evangéliumhoz hûségben megtaláljuk a legalkalmasabb, legjobb módot, miként adjuk tovább ezt az evangéliumot korunk emberének. Megfontolásunkban csupán a legfôbb módokra térünk ki.

Az élet tanúságtétele

41. Anélkül, hogy ismétlésekbe akarnánk bocsátkozni, hangsúlyozni kívánjuk: az egyház szemében legelsô evangelizációs eszköz híveinek ôszintén keresztény élete, szoros egységben Istennel, akire teljesen ráhagyatkoznak; másokat szolgáló, áldozatos magatartásuk. Tavaly, világiak egy csoportja elôtt mondottuk: ,,A mai embert inkább érdeklik a tanúk, mint a tanítók, és ha mégis hallgat a tanítókra, azért teszi, mert ôk egyben tanúk is''[67]. Szent Péter szépen fejezi ki ugyanezt, amikor azt írja, hogy a keresztények tiszta és szép élete ,,szavak nélkül is megnyeri azokat, akik nem hisznek az igének''[68]. Az egyház elsôsorban magatartásával, saját életével evangelizálja a világot: tanúságtételével, amikor hûséges az Úr Jézushoz, a szegénység, a lemondás szelleméhez, független a világ hatalmasságaitól. Egyszóval: életszentségével.

Életközeli igehirdetés

42. Hangsúlyozni kell az igehirdetés fontosságát is. ,,Hogyan higgyenek abban, akirôl nem hallottak? S hogyan halljanak róla, ha nincs aki hirdesse? ... A hit tehát hallásból fakad, a hallás pedig Krisztus tanításából''[69]. Pál apostol szavai ma is változatlanul érvényesek.

Nélkülözhetetlen az igehirdetés, az evangéliumi üzenet szóbeli tolmácsolása. Annak ellenére, hogy a mai ember torkig van már a szavakkal, unja beszédek hallgatását, sôt, ami még rosszabb: immunizálva van már a szavak ellen. Pszichológusok és szociológusok állítják, hogy a modern ember túl van már a szavak civilizációján, a szó immár hatástalan és fölösleges -- a mai ember képekben gondolkodik. Ez a megállapítás mindenesetre arra int bennünket, hogy az evangéliumi üzenet közvetítésében használjuk fel a technika modern eszközeit. Sok eredményes kísérlet történt már ebben az irányban. Csak dicsérhetjük és bátoríthatjuk ôket. Bárcsak tovább fejlôdnének! De annak ellenére, hogy manapság annyi üres szó hangzik el, és annak ellenére, hogy számos egyéb kommunikációs eszköz is létezik, ne becsüljük le az élô szó erejét, ne veszítsük el belé vetett bizalmunkat! A beszéd mindig idôszerû lesz, különösképp akkor, ha Isten erejét hirdeti[70]. Érvényes marad Szent Pál elve: ,,A hit a hallásból fakad''[71]. A hallott szó vezet el a hithez.

Az igeliturgia

43. Az evangélium szóbeli hirdetésének sokféle módja lehet; a találékony buzgóság ezernyi formában tudja elôadni. Számtalan mindennapi történés és emberi életsors ad alkalmat arra, hogy okosan, világosan közvetítsük Isten üzenetét, amelyet ekkor és ekkor, ilyen és ilyen körülmények közt mond az embernek. Csupán lelki fogékonyság kell ahhoz, hogy a világ eseményeiben észrevegyük Isten üzenetét. Különösen is alkalmas eszköze az evangelizálásnak a zsinat által megújított liturgián belül az igeliturgia, a homília. Ha azt akarjuk, hogy a homília lelkipásztorilag értékes legyen, ismernünk kell követelményeit, lehetôségeit, és azokat élettel kell megtöltenünk. Elsôsorban az kell, hogy mi magunk is meg legyünk gyôzôdve arról, amit mondunk, és szívesen álljunk az ige szolgálatára. Ez az igehirdetés többnyire szentmise keretében történik, amely különösen is súlyt és erôt ad az elhangzott szakvaknak. A homíliának sajátos jelentôsége van az evangelizálásban; kifejezi az igehirdetô saját hitét és szeretetét. A hívek úgy vannak együtt mint az egyház húsvéti közössége; az Urat ünneplik, aki jelen van közöttük. Igen sokat várnak a prédikációtól és sokat tanulnak belôle, feltéve, hogy egyszerû, világos, közvetlen, életszerû, az evangéliumon alapul, hûséges az egyházi tanítóhivatalhoz, józan apostoli buzgóság fûti. Kell hogy a prédikáció összhangban álljon az igehirdetô egyéniségével, sugározza a reményt, a hitet, a békét, az egyetértést. Sok plébániai és egyéb közösség számára életet és lelki erôsséget jelent a jó vasárnapi homília.

Megjegyezzük, hogy hála a megújított liturgiának, homília nemcsak a szentmise keretében mondható. Helye van és ne is hagyjuk el a szentségek kiszolgáltatásakor, vagy pedig más, liturgikus jellegû ájtatosságok alkalmával, amikor hívek vannak jelen. Minden esetben kiváló alkalom arra, hogy az Úr szavát közvetítsük.

A katekézis

44. Az evangelizálás el nem hanyagolható része a hitoktatás. A rendszeres katekézisbôl tanulják meg a gyermekek és ifjak a legfôbb igazságokat, ezt az eleven kincsestárat, amelyet Istentôl vettünk, és amelyet hosszú történelme során az egyház egyre jobban megvilágított. Nyilvánvaló, hogy a katekézis igazi célja nem egyszerûen tudás közvetítése, hanem a keresztény életre való rávezetés. Az evangelizálás igen nagy segítségére szolgál, ha a templomi, iskolai, vagy bárhol, fôleg otthon adott hitoktatáshoz jó tankönyvek állnak rendelkezésre, amelyeket hozzáértô szakemberek állítottak össze a püspökök irányítása mellett. A hitoktatási módszer függ a hallgatók korától, mûveltségétôl, befogadóképességétôl. Törekedni kell arra, hogy emlékezetükbe és szívükbe véssük mindazt, ami fontos az életre. Fontos a jó hitoktató kiképzése, akár papok, akár tanítók, akár szülôk: hogy egyre jobban tökéletesítsék magukban ezt a nagyon is igényes mûvészetet, a vallásoktatást. Míg azonban egyrészt nem szabad elhanyagolni a gyermekek hitoktatását, másrészt ismét sürgôsen idôszerûvé kezd válni a katekumenátus jellegû oktatás is. Fiataloknak és felnôtteknek egyaránt szükségük lehet rá, ha Isten kegyelmétôl illetve, elkezdik felismerni Krisztus arcát és neki akarják szentelni életüket.

A tömegkultúra eszközei

45. Korunk jellegzetességéhez tartoznak a tömegkultúra, a társadalmi kommunikáció eszközei, a mass-media. Nem nélkülözheti ezeket az eszközöket a legfôbb Hír tudósítása, a hit elmélyítését szolgáló katekézis sem.

Ha a tömegkultúra eszközeit az evangélium szolgálatába állítjuk, szinte a végtelenségig kitágíthatja az Isten szavának hallgatóságát: akár embermilliókra is. Az egyház mulasztással vétkeznék az Úr elôtt, ha nem használná fel e hatalmas segítséget, amelyet az emberi értelem napról napra jobban tökéletesít. Az egyház ma ezeknek az eszközöknek közvetítésével ,,prédikálja a háztetôkrôl''[72] a rábízott üzenetet. Bennük modern és kiváló szószékre lel; általuk valóban tömegekhez tud szólni.

A tömegkultúra eszközei azonban kihívást is jelentenek az evangélium számára. Lehetôvé teszik ugyan, hogy az evangélium szava eljusson széles körökhöz -- de ennek a szónak be kell hatolnia az egyes emberek lelkébe, szívébe, mindenkiébe külön-külön, személyesen, mintha ô lenne az egyetlen. Személyes elfogadást, személyes elkötelezôdést kell elérnie.

Nélkülözhetetlen a személyes kapcsolat

46. Éppen ezért az evangélium nyilvános hirdetésén kívül mindig szükség lesz a közvetítés másik formájára is: embertôl emberhez. Urunk is gyakran gyakorolta ezt a tanítási módot: gondoljunk Nikodémus, Zakeus, a szamaritánus asszony, Simon farizeus és mások esetére. Az apostolok is így tettek. Végsô soron az evangélium közvetítése mindig úgy történik, hogy az ember azt adja tovább, amit maga is megélt. Nagy hiba volna, ha a tömeg-apostolkodás eszméje elfeledtetné velünk ezt a másik továbbadási módot, amelyben valakit személyileg megragad egy különlegesen neki szóló szó, amelyet más mondott neki. Csak dicsérhetjük azokat a papokat, akik gyónásban vagy lelkipásztori beszélgetésekben készek az embereket az evangélium útján irányítani, erôsíteni, eséseikbôl fölemelni, okosan és szívesen segíteni.

A szentségek szerepe

47. Nem lehet elég nyomatékosan hangsúlyozni, hogy az evangelizálás nem merülhet ki a prédikációban és a hitoktatásban. Az egész életet át kell fognia. A természetes életet: azzal, hogy új értelmet ad neki az evangélium föltárult távlataiban. És a természetfeletti életet, mely nem áll szemben a természetes élettel, de azt megtisztítja és fölemeli. Ennek a természetfölötti életnek megnyilatkozása a hét szentség; ezek kegyelmet és életszentséget sugárzó melege.

Az evangelizálás teljességéhez tartozik tehát, hogy szorosan összekapcsolja, szinte egymásba fûzi az igét és a szentségeket. Félreérthetô ezért, ha különbséget tesznek evangelizálás és szentségi élet között. Kétségtelen persze, hogy a puszta szentségkiszolgáltatás megfelelô okos felkészítô katekézis nélkül nem sokat ér. Az evangelizálás célja éppen az, hogy a hitre nevelés során rábírjon minden keresztényt: éljen a szentségekkel mint valóban a hit szentségeivel, és ne passzív módon járuljon hozzájuk, egyszerûen csak ,,elviselve'' azokat.

Népi jámborság

48. Oly ponthoz értünk az evangelizáció tárgyalásában, mely figyelmet érdemel. Arról a jelenségrôl akarunk szólni, amelyet ,,népi jámborságnak'' neveznek.

Mindenütt: akár a régi keresztény földeken, akár azokon, ahol az egyház még csak a meggyökerezés útján van, megtaláljuk az emberek közt az istenkeresés és a hit sajátos kifejezési alakjait. Ezeket a megnyilatkozásokat hosszú idôn keresztül hitbelileg gyanúsnak tartották, megvetették, ma azonban újra fölfedezik ôket. A legutóbbi szinoduson a püspökök elmélyítették jelentôségüket, és ebben sok lelkipásztori realizmust és buzgóságot mutattak.

Kétségtelen, hogy a népi jámborságnak megvannak a maga határai. Sok esetben vallási elferdülések és babonák is helyet kaptak benne. Máskor nem egyebek üres népszokásnál, anélkül, hogy a hit ôszinte elfogadását jelentenék. Szekták képzôdéséhez is vezethetnek és veszélyeztethetik az egyházi közösséget.

Mégis, ha okosan, az evangélium szellemében irányítják, sok értéket rejthetnek magukban. Kifejezhetik az Isten utáni szomjúságot, ahogyan azt csak az egyszerû emberek és a szegények tudják átélni. Hôsiességig menô nagylelkûséget és önfeláldozást szülhetnek; elmélyíthetik Isten egyes tulajdonságainak megértését: atyaságát, gondviselését, szeretetét, mindenütt jelenvalóságát. Olyan erényeket hozhatnak felszínre, amelyek másként talán nem is nyilatkoztak volna meg: türelmet, a mindennapi élet keresztjeinek elfogadását, lemondást, embertársi szeretetet, a vallási kötelességekben való nagyobb hûséget. Éppen e vonásai miatt szívesebben nevezzük ,,népi jámborságnak'', azaz a nép vallásának, semmint ,,népi vallásosságnak''. A lelkipásztori buzgóság fogja megmutatni mindazoknak, akiket az Úr az egyházi közösségek élére helyezett, milyen magatartást tanúsítsanak a népi jámborság különbözô megnyilatkozásaival szemben: amelyek lehetnek értékesek is, gyatrák is. Mindenesetre kell, hogy érzékünk legyen hozzájuk, igyekezzünk lemérni bensô indítékaikat és fölmérni értékeiket, irányítsuk szívesen, hogy tévútra ne jussanak. Helyes vezetés mellett a népi jámborság elvezetheti a tömegeket az Istennel való igazi találkozásra Jézus Krisztusban.


Kikhez szól az evangelizáció?

V. Kikhez szól az evangelizáció?

Egyetemessége

49. Márk evangéliumában Jézus utolsó szavai, amelyekkel megbízást ad apostolainak az evangélium hirdetésére, magukban foglalják a küldetés egyetemességét: ,,Menjetek az egész világra és hirdessétek az evangéliumot minden teremtménynek''[73].

A tizenkét apostol és az elsô keresztény nemzedék jól megértette ezeknek és a hasonló szavaknak tanítását: életprogram lett számukra. Maga az üldözés, amikor szétszórta az apostolokat, arra szolgált, hogy messzire elvigye az igét, és meggyökereztesse az egyházat távoli földeken. Még inkább hangsúlyozza ezt az egyetemességet Pál meghívása az apostolok sorába. Ô mint igehirdetô, különleges karizmával hirdette Jézus eljövetelét a nem zsidóknak, a pogányoknak is.

Minden nehézséggel dacolva

50. Húsz évszázados történelem során a keresztény nemzedékeknek számos akadályt kellett leküzdeniük az egyetemes küldetésben. Egyik oldalon állt maga a kényelmesség kísértése az evangelizálók lelkében: beszûkíteni apostoli tevékenységük körét, különbözô jogcímeken. Másik oldalon néha emberileg legyôzhetetlen ellenállás azok részérôl, akikhez küldetésük szólt. Sajnálattal kell megállapítanunk, hogy az egyház evangelizáló munkáját ma is nem egyszer korlátozza, sôt akadályozza a közhatalom. Ma is megesik, hogy az Isten szavának hirdetôit megfosztják jogaiktól, üldözik, fenyegetik, kiirtják csupán azért, mert Jézus Krisztust és az ô evangéliumát tolmácsolták. Mégis bízzunk abban, hogy e sok fájdalmas megpróbáltatás ellenére apostoli munkájuk nem fog kárba veszni sehol a világon.

Ám az egyház minden nehézség közepette is mindig új erôt merít a Mester szavából: Az egész világra! Minden teremtménynek! A föld végsô határáig! Az utolsó püspöki szinoduson az egyház újból felhívott mindenkit, hogy az evangéliumi üzenetet sohase korlátozzuk az emberiségnek csupán egyetlen rétegére: sem egyetlen társadalmi osztályra, sem egy bizonyos kultúra világára. Néhány példát hozzunk fel a kérdés jobb megvilágítására.

Az ,,elô-evangelizálás''

51. Pünkösd hajnala óta az egyház programja, amelyet Alapítójától kapott, ez: hírül adni Jézus Krisztust és az ô evangéliumát mindenkinek, aki még nem ismeri. Az egész Újszövetség, fôleg az Apostolok Cselekedetei arról tanúskodik, hogy ez a missziós erôfeszítés az egyház lényegéhez tartozik, és mintaképül szolgál az egész egyháztörténelem folyamán.

A Jézus Krisztusról szóló üzenet elsô hirdetése sokrétû, különbözô tevékenységekbôl áll, amelyeket úgy is szoktak nevezni gyûjtônévvel, hogy ,,elô-evangelizáció''. Valójában azonban már az is igazi evangelizáció, mégha kezdeti és tökéletlen formában is. Sok mindent sorolhatnánk itt fel, így a kifejezett prédikációt is, de sok egyebet is: mûvészet, tudományos kutatás, bölcselet, az emberi szív érzéseinek felhangolása. Mindez már elôkészítheti az evangelizálást.

Evangelizálás a kereszténységtôl elszakadt világban

52. Az elô-evangelizálás magától értetôdôen vonatkozik azokra, akik még nem hallották az evangélium Jó Hírét, vagy pedig a gyermekvilágra. De elkereszténytelenedett világunkban sokakat érint azok közül is, akiket megkereszteltek ugyan, de teljesen távol élnek a keresztény élettôl. Vannak köztük egyszerû lelkek, akik hisznek ugyan, de még a legelemibb alapokat sem ismerik, és vannak értelmiségiek, akik érettebb módon akarnak hallani Jézus Krisztusról, mint ahogyan gyermekkorban tanították ôket. És mások is sokan vannak így.

A nem keresztény vallások

53. Vonatkozik az evangélium üzenete azokra a mérhetetlen tömegekre, akik nem keresztény vallásokat gyakorolnak. Az egyház tiszteli és megbecsüli e vallásokat, mert sok ember lelkiségének élô megnyilatkozásai. Évezredes istenkeresés visszhangzik belôlük, mely nem jutott el a teljességre, de ôszinte és szívbôl fakadó. Mélységesen vallásos iratok értékes örökségét ôrzik. Emberek nemzedékeit tanították imádkozni. Az Isten szavának számos ,,csíráját''[74] tartalmazzák, és valóban az ,,evangélium elôkészítôinek''[75] tekinthetôk, hogy a II. vatikáni zsinat kifejezését használjuk, amelyet cezáriai Eusebiustól vett át.

A nem keresztény vallások kétségkívül sok bonyolult kényes kérdést vetnek fel, amelyeket a keresztény hagyomány és az egyházi tanítóhivatal fényénél kell megvizsgálni, hogy segítségére legyünk a mai és a holnapi misszionáriusoknak, akik kapcsolatba lépnek velük. Azt azonban hangsúlyoznunk kell, különösen ma, hogy a pogány vallások iránti tiszteletünk és nagyrabecsülésünk és a felvetôdô problémák sokrétûsége még egyáltalán nem ok arra, hogy ne hirdessük Krisztust a nem keresztényeknek! Ellenkezôleg, az egyház úgy ítéli, hogy e tömegeknek joguk van megismerni Jézus misztériumának gazdagságát[76]. Mi hisszük, hogy Jézusban az egész emberiség megtalálhatja a maga teljességében mindazt, ami után tapogatózva kutat. Istenrôl, az emberrôl és rendeltetésérôl, az életrôl, a halálról, az igazságról. Még a vallási élet természetes megnyilvánulásai terén is azt kell mondanunk: mindezek tiszteletre méltóak, de az egyház annak a Jézusnak vallását hirdeti, aki az embert tényleges kapcsolatba hozza Istennel, jelenlétével, tevékenységével. Az embert annak a mennyei Atyának gyermekévé teszi, aki szereti az emberiséget. Vallásunk tehát ténylegesen létrehozza az igazi, életteljes kapcsolatot Istennel, amire más vallások nem képesek, még akkor sem, ha -- úgy mondhatni -- karjukat az ég felé tárják.

Az egyház tehát ébren tartja a missziós buzgóságot, sôt fokozni szeretné azt a mai történelmi pillanatban. Felelôsnek érzi magát minden néppel szemben. Nem lesz nyugovása, míg csak mindent meg nem tett, hogy az Üdvözítô Jézusról szóló Jó Hírt hirdesse. Mindig új és új apostoli nemzedékeket készít fel. Örömmel állapítjuk meg e tényt, éppen akkor, amikor egyesek úgy vélik és mondják, hogy az egyház apostoli buzgósága lelohadt, a missziók kora lejárt. A szinodus oly választ adott, mely biztosítja, hogy a missziós munka el ne ernyedjen, és az egyház mindig készen álljon betöltésére.

A hit ébren megôrzése

54. A kívülállók evangelizálása nem menti fel az egyházat az alól, hogy fáradhatatlanul törôdjék azokkal, akik már befogadták a hitet, sôt talán már nemzedékek óta kapcsolatban állnak az evangéliummal. Igyekszik elmélyíteni, erôsíteni, táplálni, nagykorúbbá tenni a hívôk hitét, hogy még inkább ,,hívôkké'' legyenek.

A keresztények hite ma állandóan szembesül a teljes evilágisággal, sôt olykor a harcos ateizmussal. Szüntelenül próbára van téve, megkísértve, támadják, küzdenek ellene. Veszély fenyegeti, hogy megfullad, vagy éhen hal, ha állandóan nem táplálják, erôsítik. Az evangelizálás tehát sok esetben azt jelenti, hogy megadjuk a hívôk hitének a szükséges lelki táplálékot és segítséget. Ennek az evangelizálásnak eszköze fôleg a katekézis, mely magában hordja az evangélium ízét, de nyelvében alkalmazkodni tud a korhoz és az emberekhez.

A katolikus egyház gondja kiterjed azokra a keresztényekre is, akik nincsenek vele teljes közösségben. Velük együtt keresi a Krisztustól akart egység útját, fôleg pedig az igazságban való egységet. Súlyos mulasztást követne el azonban, ha nem hangoztatná elôttük a kinyilatkoztatás teljességét, amelynek letéteményese.

A nem hívôk

55. Jellegzetessége volt a szinodusnak, hogy mennyit foglalkozott két olyan táborral, amelyek egymás közt ugyan nagyon különböznek, mégis mindegyik a maga módján kihívást jelent az evangelizálással szemben.

Az egyik tábort így nevezhetnôk: a modern világban egyre növekvô hitnélküliség. A szinoduson sokféle módon igyekeztek megfogalmazni a ,,modern világ'' kifejezést. E gyûjtônéven sok mindent értünk: új eszméket, új értékeléseket és leértékeléseket, titkos törekvéseket, a destrukció csíráit, hagyományos nézeteket, amelyek eltûnnek, és új nézeteket, amelyek divattá lesznek! Lelki szempontból ezt a modern világot egy kortárs író találóan így jellemezte: ,,Az ateista humanizmus drámája''[77].

A modern világ legjellemzôbb jelensége a szekularizmus. Nem a szekularizációról beszélünk, mely jogos, helyénvaló, a hittel és a vallással nincs ellentétben. A szekularizáció minden teremtmény és minden esemény saját bensô törvényeit kutatja, amelyek a dolgokat bizonyos autonómiával irányítják -- meg van azonban gyôzôdve, hogy ezeket az autonóm törvényeket a Teremtô alkotta. Ilyen értelemben hangsúlyozta a zsinat a kultúra, és fôleg a tudományok autonómiáját[78]. A szekularizmus azonban, amirôl beszélünk, egészen más. Úgy képzeli el a világot, hogy benne minden önmagában hordja magyarázatát, anélkül, hogy föltételezni kellene Isten létét. Isten tehát fölösleges, és csak tehertételt jelent -- mondják. Ez az evilágiság azzal véli kihangsúlyozni az ember hatalmát, hogy Isten hatalmát elveti, sôt ôt magát is tagadja.

Új fajtája születik így az ateizmusnak: nem elvont, metafizikai istentagadás, hanem ,,antropocentrikus'', azaz gyakorlati, beprogramozott, harcias ateizmus. Együtt halad az ateista evilágisággal és napról napra ezernyi alakban toppan elénk: mint gátlástalanul fogyasztó társadalom, mint az ,,édes élet'' mindenek fölé helyezése (hedonizmus), mint hatalomvágy, mint a hátrányos megkülönböztetés (diszkrimináció) különbözô fajtái, és a humanizmus egyéb, embertelen megnyilatkozásai.

Ellentmondásosnak tûnik, de mégis tény, hogy ennek a modern világnak is vannak érintkezési pontjai a kereszténységgel, az evangéliumi értékekkel. Ha másként nem, akkor ürességérzet és nosztalgia formájában. Jogos beszélni arról, hogy napjaink világa mintegy tragikusan sóhajt az evangelizálás után!

A nem gyakorló keresztények

56. A nem hívôk mellett a másik nagy tábor a nem gyakorló keresztényeké. Ma egyre többen vannak olyanok, akik kifejezetten nem tagadják meg ugyan megkeresztelt voltukat, de mintegy a keresztény élet peremén élnek, vallásukat nem gyakorolják. A nem gyakorló kereszténység tünete elég gyakori volt mindig az egyháztörténelem során. Összefügg az ember természetes gyarlóságával, azzal a következetlenséggel, amely sajnos mindnyájunkban megtalálható. Ma azonban új alakban jelentkezik. Részben magyarázható a korunkra jellemzô elidegenedési folyamattal. Máskor onnan ered, hogy a keresztények nem hívôk közt élnek, és napról napra beleütköznek a nem hivésbe. A régi idôkhöz képest a fô különbség, hogy a nem gyakorló keresztények igazolni igyekeznek magatartásukat olyasmivel, hogy szívvallást követnek, vagy pedig hangsúlyozni kívánják saját önállóságukat, személyi eredetiségüket.

Ateisták és nem hívôk az egyik oldalon, nem gyakorló keresztények a másikon: egyaránt nagy ellenállást jelentenek az evangelizálással szemben. Az elôbbiek azzal, hogy visszautasítják a kereszténységet, nem hajlandók elfogadni a természetfeletti világot, a világ, az élet, a történelem új szemléletét, ami nem is lehetséges, ha valaki nem fogadja el a legfôbb Lényt, az Istent. A nem gyakorló keresztények viszont a tétlenek ellenállását tanúsítják: azokét, akik magukat otthon érzik ugyan, de azt mondják, hogy ôk már úgyis mindent tudnak, mindent kipróbáltak és már nem hisznek semmiben.

Mindkettô: a szekularizmus is, a vallási nem gyakorlás is, megtalálható mindenütt: felnôtteknél és ifjaknál, az elitnél és a tömegeknél, a kulturális élet minden ágában, a régi és az új keresztény földeken egyaránt. Az egyház evangelizációs munkájának számot kell vetnie e két tábor létezésével. Nem írhatja le ôket, keresnie kell, miként, milyen nyelven adhatja elô, vagy idézheti vissza nekik az isteni kinyilatkoztatást és a Jézus Krisztusban való hitet.

Az üzenet a tömegekhez szól

57. Akárcsak Krisztus tanító útja során, vagy az apostolok Pünkösd reggelén, az egyház is embertömegeket lát maga elôtt. Mindnyájuknak szükségük van az evangéliumra, és joguk is van hozzá, mert Isten ,,azt akarja, hogy minden ember üdvözüljön és az igazság ismeretére jusson''[79].

Tudatában van, hogy mindenki számára hirdetnie kell az üdvösséget, és hogy az evangéliumi üzenet nincs a bennfentesek, kiváltságosok, kiválasztottak kis csoportjának fenntartva, hanem mindenkié. Ezért az egyház is ugyanúgy érez a tömegek láttán, mint Krisztus, aki látta, hogy ,,olyanok, mint a pásztor nélküli nyáj'', és gyakran ismétli, hogy ,,szánom a tömeget''[80]. De azt is tudja, hogy az evangéliumi Hír hirdetése csak úgy juthat el a tömegekhez, ha elôbb a hívek közösségeinek hirdeti. Az ô feladatuk, hogy az üzenet eljusson a többiekhez.

A bázisközösségek

58. A legutóbbi szinodus sokat foglalkozott a kis csoportokkal, az ún. bázisközösségekkel, amelyekrôl az egyházban ma sok szó esik. Mik ezek, és mennyiben címzettjei vagy hirdetôi az evangéliumnak?

A szinoduson elhangzottak alapján úgy látszik, hogy ezek a bázisközösségek mindenütt virágzanak, de nagyon különböznek egymástól, nemcsak országok szerint, hanem még egy-egy országon belül is.

Egyes vidékeken -- kevés kivétellel --magán az egyházon belül mûködnek és bontakoznak. Együtt éreznek az egyház életével, figyelnek tanítására, ragaszkodnak püspökeihez. Eredetüknél az a vágy áll, hogy intenzívebb módon éljék keresztény életüket, vagy pedig hogy olyan emberi méretekre szûkítsék le körüket, amelyeket hatalmas lélekszámú egyházi közösségekben máskülönben nem lehet tapasztalni. Fôleg ez a helyzet a mai nagyvárosokban, amelyekben általános jelenség a tömegélet, és a tömegben elveszett egyének. Ilyen értelemben lelki és vallási síkra igyekszenek átültetni mindazt, amit kisebb társadalmi közösségekben, falvakban és hasonlókban amúgy is meg lehet valósítani: a közösségi liturgiát, a hit elmélyítését, a testvéri szeretetet, imádságot, lelkipásztorokkal való együttmûködést. Vagy pedig olyanok jönnek össze e csoportokban az ige meghallgatására, elmélkedésre, szentségek vételére és a szentmise agapé-közösségére, akiket valami közös dolog kapcsol össze: hasonló életkor, mûveltség, polgári hivatás, társadalmi helyzet: pl. házastársak, fiatalok, szakmabeliek stb. Vagyis olyanok, akik az élet más területein is együtt dolgoznak az igazságért, a szegények testvéri megsegítéséért, az emberi fejlôdésért. Vagy pedig azért jönnek össze, mert a paphiány miatt rendes plébániai életrôl nem lehet szó. Ezek a bázisközösségek, amelyekrôl szóltunk, mind a nagyobb egyházi közösségeken belül létesülnek, fôleg a helyi egyházakon és a plébániákon belül.

Másutt viszont ezek a bázisközösségek kegyetlen kritikával illetik az egyházat, amelyet azzal vádolnak, hogy ,,intézményes''. Szembehelyezik ezzel az intézményes egyházzal az ún. karizmatikus közösségeket, amelyekben nincs semmiféle szervezet, és csak az evangélium vezérli ôket. Jellemzô tehát rájuk, hogy kifogásolják és elutasítják az egyház megnyilatkozásait: a hierarchiát és az egyház külsô megjelenési formáit. Gyökeresen elvetik ezt az egyházat. Ezen az úton eszméikbôl csakhamar eszmerendszer (ideológia) lesz, és ritka, hogy ne torkolljék valamilyen politikai síkra: akár valamilyen irányhoz, akár rendszerhez, vagy párthoz. Ami magában rejti a veszélyt, hogy eszköz gyanánt használják fel ôket.

A különbség tehát kézenfekvô. Azok a közösségek, amelyek kritikájukkal elhatárolják magukat az egyháztól, és egyben megbontják annak egységét, csakis szociológiai értelemben nevezhetik magukat ,,bázisközösségnek'', de nem egyházi értelemben. Ez visszaélés volna a kifejezéssel, még akkor is, ha látszólag megmaradnak az egyházban, miközben ellenségei a hierarchiának. A ,,bázisközösség'' név jogosan csak azokat illetheti meg, akik az egyházon belül jönnek össze, hogy építsék az egyházat.

Az ilyen, utóbb említett közösségek valóban az evangelizálás területei, és nagy szolgálatot jelentenek nagyobb egyházi közösségeknek, fôleg a helyi egyházaknak. Az egyetemes egyház reménységei, mint a szinodus záróbeszédében mondtuk Az egyház reményei, ha megfelelnek a következô feltételeknek:

-- Ha Isten szavában keresik az eligazítást, nem pedig szélsôséges politikai eszmékben, vagy divatáramlatokban, amelyek mindig szívesen ki fogják használni rendkívüli emberi hatásukat;

-- Ha elkerülik az állandó kísértést, hogy rendszeresen kontestáljanak, vagyis ha felhagynak a minden ellen tiltakozó epés kritikával, amelyet azzal akarnak igazolni, hogy ôszinteség és segítôkészség vezeti ôket;

-- Ha hûségesen ragaszkodnak helyi egyházukhoz, amelyhez tartoznak, és az egyetemes egyházhoz. Csak így kerülhetik el a nagyon is erôsen fennálló veszélyt, hogy teljesen elkülönülnek, és azután azt képzelik, hogy ôk Krisztus igazi egyháza, és anatémát mondanak a többiekre;

-- Ha megôrzik az ôszinte közösséget püspökeikkel, akiket az Úr állított egyháza élére, és az egyházi tanítóhivatallal, amelyet a Szentlélek a püspökökre bízott;

-- Ha nem tekintik magukat az evangélium kizárólagos címzettjének vagy hordozójának -- sôt esetleg magának az evangélium egyetlen birtokosának! --, hanem tudatában vannak, hogy az egyház sokkal nagyobb és sokkal változatosabb és sok egyéb módon is testet ölthet, mint éppen az ô közösségükön belül;

-- Ha egyre inkább fokozódik felelôsségtudatuk, buzgóságuk, kötelezettség-vállalásuk, missziós szellemük.

-- Ha minden vonatkozásban ,,egyetemesek'', és nem szektásan beszûkültek.

Nem könnyû feltételek, de ha ezek megvannak, a bázisközösségek betölthetik alapvetô hivatásukat: különleges talajai lehetnek az evangéliumi üzeneten alapuló evangelizációnak, és ôk maguk is az evangélium hirdetôivé válnak.


Az evangelizáció munkásai

VI. Az evangelizáció munkásai

Az egész egyház missziós egyház

59. Akik a világban az üdvösség evangéliumát hirdetik, megbízásból teszik: megváltó Krisztusunk nevében és kegyelmével. ,,Hogyan hirdesse az, akit nem küldtek?''[81] -- írta a legnagyobb evangelizáló. Csak az töltheti be a hivatást, aki arra küldetést nyert.

Kinek van tehát küldetése evangelizálásra?

A II. vatikáni zsinat világosan felel: ,,Isteni parancs alapján az egyház kötelessége, hogy elmenjen az egész világra és hirdesse az evangéliumot minden teremtménynek''[82] és másutt: ,,az egész egyház missziós egyház, és az evangelizálás Isten egész népének alapvetô kötelessége...''[83]

Utaltunk már az egyház és az evangelizáció szoros kapcsolatára. Amikor az egyház az Isten Országát hirdeti és építi, teljesen egynek érzi magát a világgal mint Isten eljövendô Országának jele és eszköze. A zsinat ezzel a gondolattal kapcsolatban idézi Szent Ágoston szavát az apostolok missziós munkájáról: ,,Az igazság szavát hirdették és egyházakat nemzettek''[84].

Egyházi feladat

60. Abból a ténybôl, hogy az egyház hivatása éppen az evangelizálás, két következmény folyik:

Az elsô: az evangelizálás sohasem egyszemélyi, másoktól független feladat, hanem mindig az egész egyházé. Éppen ezért, ha valahol egészen eldugott helyen egy ismeretlen igehirdetô, katekéta vagy lelkipásztor hirdeti az evangéliumot, összegyûjti néhány hívét, vagy kiszolgáltatja a szentségeket, akkor is mindig az egyház nevében cselekszik. Munkája szoros kapcsolatban áll magával az egyházzal. Szervezetileg is az egyházhoz tartozik, de még sokkal inkább fûzik a kegyelem láthatatlan, szoros szálai az egész egyház evangelizációs munkájához. Azért van így, mert küldetését nem önkényesen gyakorolja, nem valami magánsugallatot követ, hanem egységben van az egyház küldetésével és az egyház nevében cselekszik. A második, ami az egyház evangelizációs hivatásából következik: ha az egyház az Úr parancsa alapján hirdeti az evangéliumot, és mindenki más az egyház megbízásából, akkor senki sem végezheti ezt a munkáját teljhatalommal, egyéni tetszése szerint. Mindig az egyházzal, a fôpásztorokkal összhangban kell cselekednie. Az egész egyház evangelizáló egyház. Ezért az egész világon és minden helyen külön is felelôsnek tekinti magát az evangélium terjesztéséért.

Az egyetemes egyház szerepe

61. Ki kell térnünk itt. kedves Testvérek és Gyermekeink, egy igen fontos kérdésre. Az elsô keresztények örömmel vallották meg, hogy egyetemes jellegû egyháznak tagjai. Errôl tanúskodtak liturgiájukban, de a bírók és hóhérok elôtt is, valamint minden hitvédô iratukban. Teljes tudatában voltak annak, hogy nagy közösség áll mögöttük, amelynek sem a tér, sem az idô nem szab határt: ,,az igaz Ábeltôl az utolsó kiválasztottig''[85], ,,a föld végsô határáig''[86], ,,a világ végezetéig''[87].

Ilyennek akarta Urunk az egyházat: egyetemesnek, hatalmas fának, amelynek lombjában fészket raknak az ég madarai[88], halászhálónak, mely mindenféle halat befog[89], vagy amelyben Péteréhez hasonlóan 153 nagy halat találtak[90]. Nyájnak akarta az egyházat, amelyet közös pásztor vezet a legelôre[91]. Tehát egyetemesnek akarta, amelynek nincsenek határai, kivéve sajnos egyet: a bûnös ember szívét és lelkét.

A helyi egyház szerepe

62. Ez az egyetemes egyház azonban helyi egyházakban testesül meg, amelyek az emberiség valamely határozottan körülírt részét foglalják magukban: olyan embereket, akik egy nyelven beszélnek, ugyanaz a kulturális örökségük, hasonló módon gondolkoznak, közös a történelmük, közös értékrendet ismernek el és ragaszkodnak hozzá. A mai ember nagyon is elvárja, hogy az egyház legyen nyitott e kulturális gazdagsággal szemben.

Mégsem volna jogos az egyetemes egyházat úgy elképzelni, mint különbözô helyi egyházak számszerû sokaságát, vagy akár szövetségét. Az Úr akarata szerint maga ,,az'' egyház, hivatásánál és küldetésénél fogva egyetemes egyház, ereszti gyökereit a különbözô kultúrákba, társadalmakba, nemzetekbe. Ezért az ,,egy'' egyház vesz fel más-más alakot, kifejezési formát a különbözô helyek szerint.

Ha tehát valamelyik részegyház szándékosan el akarna különülni az egyetemes egyháztól, szembe kerülne Isten terveivel, és önmagát is szegényebbé tenné. Másfelôl viszont az ,,egész világon elterjedt'' (toto orbe diffusa) egyház csupán elvont fogalom maradna, ha nem öltene testet és életet a helyi egyházakban. Egyetemes egyház és helyi egyház: két pólus, amelyet mindig egyszerre kell tekintetbe venni, hogy kölcsönösen gazdagodjanak.

Nyelvi alkalmazkodás és hûség

63. A helyi egyházak szorosan egybeolvadnak nemcsak saját népükkel, de annak minden törekvésével, eredményével és bajával. Tekintetbe veszik, hogy az emberek hogyan imádkoznak, hogyan fejezik ki szeretetüket, hogyan szemlélik az életet és a világot. Mindezt, ami az emberiség egy-egy részének közös kincse, összhangba kell hozni az evangéliumi üzenettel, anélkül, hogy annak igazságain bármit is változtatnánk. Ennek az alkalmazkodásnak része a nyelvi alkalmazkodás is.

A nyelvi átültetésnek okosan, komolyan, hozzáértéssel és az ügy iránti tisztelettel kell történnie, akár a liturgikus szövegekben[92], akár a hitoktatásban, teológiai kifejezésekben, a másodlagos egyházi struktúrákban, a különféle tisztségekben. ,,Nyelv'' fogalmán itt nem annyira a nyelvtani, irodalmi kifejezést értjük, mint inkább magát az emberi érintkezés hangját, a kultúra világát.

A kérdés eléggé kényes. Az evangelizálás sokat veszít erejébôl, hatékonyságából, ha nem veszi tekintetbe a konkrét helyi adottságokat valamely nép körében, ha tehát nem használja annak nyelvét, jelképrendszerét, ha nem felel meg szabatosan problémáikra, ha nem veszi figyelembe a mindennapi életet. Másfelôl viszont az evangelizáció el is veszítheti önmagát és kiüresedik, ha fordítás címén magától a lényegétôl fosztják meg, vagy meghamisítják tartalmát. Ugyanez a veszély fenyeget akkor, ha valamilyen egyetemes tulajdonságot úgy akarnánk alkalmazni a helyi adottságokhoz, hogy feláldozzuk magát az egyetemességet, s ezzel megbontjuk azt az egységet, amely nélkül egyetemesség sem létezik. Hiszen annak az egyháznak az üzenete lehet mindenki számára érthetô, országhatárokon túl is, amely soha nem feledkezik el egyetemes jellegérôl és valóban egyetemesként mutatkozik meg.

A helyi egyházak végsô soron csak gazdagíthatják magát az egyházat. Feltétlenül és döntôen fontos, hogy tekintettel legyünk a helyi egyházakra. Ezt kívánja az a körülmény is, hogy az egyes népek és emberi közösségek ma mind fölfedezni igyekeznek saját értékeiket.

Nyitottság az egyetemes egyház iránt

64. A kölcsönös gazdagítás elôfeltétele, hogy a helyi egyházak egész szívvel nyitva álljanak az egyetemes egyház felé. Tény egyébként, hogy éppen a legegyszerûbb hívek, az evangéliumhoz és az egyházhoz legjobban ragaszkodó keresztények önként is rendkívül fogékonyak az egyetemesség iránt, ösztönösen érzik, mennyire szükség van rá, tudatában vannak odatartozásuknak, együtt éreznek vele, és nagyon gyötrelmesnek érzik, ha számukra érthetetlen elméletek nevében bele akarják ôket kényszeríteni valamiféle nemzeti egyházba, mely nem egyetemes, nincsenek világtávlatai.

A történelem bizonyítja, mi történt, valahányszor valamely helyi egyház elszakadt az egyetemes egyháztól, az életadó és látható központtól. Lehet, hogy a szándék tiszta volt, teológiai, társadalmi, politikai vagy lelkipásztori érvek támasztották alá, nagyobb mozgási szabadságot, függetlenséget reméltek lépésüktôl. A történelem mégis azt mutatja, hogy ilyen esetekben aligha kerültek el két súlyos veszedelmet. Egyik az életet sorvasztó elkülönülés, majd ennek folyományaként a további szakadások, mert saját kisebb részei ugyanúgy elszabadultak tôle mint az egyetemes egyház központjától. A másik történelmi tanulság, hogy az ilyen elszakadt nemzeti egyházak saját függetlenségüket is veszélyeztették, mert a központtal való kapcsolat híján nem volt erejük szembeszegülni azokkal az erôkkel, amelyek ôket szolgaságba taszították és kihasználták.

A helyi egyházak annál életképesebbek lesznek, minél szorosabb kapcsolatban vannak az egyetemes egyházzal: szeretetben és hûségben, a pápai tanítóhivatal elfogadásában, a nyilvános istentiszteletben, vagyis a ,,lex orandi''-ban, mely egyben ,,lex credendi'', a közös hit megvallása. Annál életképesebbek, minél inkább törôdnek egymással, a többi helyi egyházzal. Így lesznek képesek ôk maguk is arra, hogy a hit kincsét saját népük kifejezésmódjára ültessék át, saját lelkiségük szerint imádkozzanak, végezzék a liturgiát, éljenek és viselkedjenek. Így lesznek igazán képesek arra, hogy ôk maguk is evangelizáljanak. Evangelizálják nemcsak saját népüket, de továbbadják saját tapasztalataikat és értékeiket az egész egyetemes egyháznak.

A hitletétemény sértetlen megôrzése

65. Ilyen értelemben mondtunk atyai szeretettel világos szavakat a 3. általános püspöki szinodust záró beszédünkben arról a szereprôl, amely Péter utódjáé. Ô a helyi egyházak összetartozásának látható, élô, irányító jele, és ezzel az egy egyház egyetemességének biztosítéka[93]. Hangsúlyoztuk: súlyos felelôsség terhel minket, de meg akarjuk osztani e felelôsséget püspöktestvéreinkkel. Együtt és csorbítatlanul kell megôriznünk a katolikus hitet, amelyet az Úr bízott apostolaira. Ezt a hitet más és más nyelveken hirdetjük, de tartalma mindig ugyanaz, ehhez nem nyúlhatunk hozzá, nem változtathatjuk meg. Beleöltöztethetjük az egyes népek sajátos jelképrendszerébe, kifejezhetjük más teológiai megfogalmazásokkal, amelyek tekintetbe veszik a helyi kultúrákat, társadalmi és törzsi sajátosságokat -- de mégis mindig meg kell maradnia ugyanannak a katolikus hitnek, amelyet a tanítóhivatal ôriz és továbbad.

Különféle megbízatások

66. Az egész egyház feladata az evangelizálás, mégis különböznek az evangelizálás tevékenységi területei. Az egységes küldetés mellett a szolgálatoknak e sokfélesége teszi oly széppé az evangelizációs munkát.

Milyen szolgálatok? Elsôsorban az apostoloké. Urunk az evangélium tanúsága szerint ôrájuk bízta az ige szolgálatát. Kiválasztotta ôket[94], több éven keresztül családias légkörben fölkészítette ôket[95], megbízta[96] és küldte ôket[97]. Azt akarta, hogy ôk legyenek az üdvösség örömhírének hivatásos tanítómesterei. Az apostolok pedig utódokat állítottak maguk helyébe, akiknek hivatásuk, hogy a Jó Hírt úgy adják tovább, ahogyan tôlük vették.

Péter utódja

67. Krisztus akaratából Szent Péter utódja a kinyilatkoztatás legelsô tanítója. Az Újszövetség gyakran állítja elénk Pétert ,,Szentlélekkel eltelve'', amint a többiek nevében is beszél[98]. Nagy Szent Leó ezért úgy beszél Péterrôl, mint aki megérdemelte, hogy az apostolok feje legyen[99]. Az egyház is ezért helyezi a pápát ,,a legmagasabb csúcsra, az apostolság ôrhelyére'' (in apice, in specula[100]). A II. vatikáni zsinat megismétli ezt, amikor kijelenti, hogy ,,Krisztus parancsa, mely szerint minden teremtménynek hirdetnie kell az evangéliumot, elsôsorban és közvetlenül ôrájuk (a püspökökre) vonatkozik, közösségben Péterrel és Péter vezetése alatt''[101].

A fôhatalom teljessége és egyetemessége[102], amelyet Krisztus az egyház lelkipásztori kormányzására helytartójának adott, fôleg a pápának abban a tevékenységében áll, amellyel az üdvösség Jó Hírét hirdeti.

A püspökök és papok

68. Egységben Péter utódjával, a püspökök az apostolok utódai, és a püspökszentelés révén tekintélyt nyernek arra, hogy tanítsák az egyházban a kinyilatkoztatott igazságot. Ôk a hit tanítói.

Segítôtársaik az evangelizáló munkában, különleges megbízás alapján a fölszentelt papok, akik ,,Krisztus személyét képviselik''[103], ôk nevelik Isten népét a hitre, ôk az Isten szavának hirdetôi, az eukharisztiának és a többi szentségeknek kiszolgáltatói.

Nekünk, pásztoroknak, az egyház minden más tagjánál inkább hivatásunk tudatában kell lennünk. Papi szolgálatunk legfôbb jellegzetessége, ezernyi elfoglaltság közt legfôbb irányelvünk, egész életünk vezéreszméje, hogy ,,hirdessük Isten evangéliumát''[104].

Ebben foglalhatjuk össze hivatásunk igazi értelmét (,,identitásunkat''), amiben kár volna kételkednünk, és amiben nem szabad meginognunk: a legfôbb Pásztor választott ki, érdemtelenül, a lelkipásztori szolgálatra[105]. Ô adott hatalmat, hogy Isten szavát hirdessük, Isten szétszóródott népét összegyûjtsük, Krisztust nyújtsuk neki a szentségekben, az üdvösség útjára irányítsuk az embereket. Hivatásunk, hogy saját körünkön belül megôrizzük a híveket annak az egységnek a közösségében, amelynek mi magunk is élô eszközei vagyunk. Nekünk kell életet vinnünk a közösségbe Krisztus körül, mindegyik közösségbe a saját hivatása szerint. Amikor gyarló emberi képességeinkkel és az Isten kegyelmével igyekszünk betölteni e hivatást, evangelizációs munkát teljesítünk: a pápa mint az egyetemes egyház legfôbb pásztora, püspöktestvéreink mint a helyi egyházak vezetôi, a papok és diakónusok pedig püspökeikkel együtt, munkatársainkként, egyetlen közösségben, amelynek forrása a egyházi rend szentsége és az egyház szeretete.

A szerzetesek

69. A szerzetesek életük konszekrációja révén töltenek be kiváló helyet az evangelizálásban. A szerzetesség természetébôl folyik, hogy belekapcsolódnak az egyház lüktetô vérkeringésébe, miközben a végtelen Istent keresik és a szentség útján igyekeznek járni. Tanúságtevôi ennek az életszentségnek. Ôk testesítik meg az egyházban azt a vágyat, hogy radikális elkötelezettséggel járja a nyolc boldogság útját. Életük tesz tanúságot arról a készségrôl, amellyel készek magukat odaadni Istenért, egyházért, embertestvéreikért. Ennélfogva a szerzetesek pontosan azt a tanúságtételt végzik, amirôl már szóltunk, és ami az evangelizálás elsô lépése. Csendes tanúságot tesznek a szegénységrôl és lemondásról, a tisztaságról és ártatlanságról, a készséges engedelmességrôl. Mindez szinte provokációja a világnak, de magának az egyháznak is. Egyúttal azonban prédikáció is, mely még a nem keresztényeket is megragadja, ha fogékonyak a lelki értékek iránt. Az evangelizálás terén tehát igen nagy a szerzetesek és szerzetesnôk szerepe, akik az imának, elmélkedésnek, bûnbánatnak, áldozatnak szentelik magukat. Más szerzetesek viszont közvetlenül is részt vállalnak az evangéliumi üzenet hirdetésében. Missziós mûködésüknek természetesen a hierarchia irányítása alatt kell állnia és összhangban kell lennie a püspök lelkipásztori elgondolásaival. De ki vonhatná kétségbe, mennyit tettek és tesznek az evangéliumért? Éppen szerzetesi fogadalmuknál fogva, önként és szabadon elhagynak mindent, és készek a világ határáig is elmenni, hogy az evangéliumot hirdessék. Vállalkozó szellemûek, apostolkodásuk gyakran egészen eredeti, és oly nagyszerû, hogy az ember csak ámul rajta. Nagylelkûek, vállalják a missziók elôretolt állásait, egészségük, sôt életük elveszítését is. Igen, az egyház igen sokat köszönhet nekik!

A világiak

70. A világi híveket saját hivatásuk beleállítja a világba, és a legkülönbözôbb munkaköröket töltik be. Ez a tény nekik is pótolhatatlan szerepet ad az evangelizációban.

Elsôrangú és közvetlen feladatuk nem az egyházi közösségek megalapítása és vezetése, mivel ez sajátosan papi munka. Feladatuk viszont, hogy megragadjanak minden keresztény, evangéliumi lehetôséget, amire a világban alkalmuk van, de nélkülük nem valósulna meg. Evangelizáló munkájuk sajátos területe a rendkívül bonyolult politikai, társadalmi, gazdasági élet; a kultúra világa, a tudomány, a mûvészétek, a nemzetközi kapcsolatok, a tömegkultúra eszközei, de sok minden egyéb is, ami érinti az evangelizációt: a szerelem, család, gyermekek és ifjak nevelése, a szakmai munka, -- de az emberi szenvedés is! Bárcsak lenne minél több világi hívô, akit eltölt az evangéliumi szellem, és aki átérzi felelôsségét és elkötelezettségét! Bárcsak lenne minél több világi hívô, aki saját adottságai közt, hozzáértéssel részt vállal az apostoli munkában, és hajlandó kibontakoztatni rejtett, elfojtott képességeit! Anélkül, hogy saját szakmai munkájuk hátrányt szenvedne, bemutatják azt a földi léten túlmutató távlatot, amelyet a világ gyakran nem is ismer. Így szolgálják az Isten Országának építését, következésképp az üdvösséget Jézus Krisztusban.

A család

71. A világiak apostolságáról szólva, lehetetlen nem gondolni a családok evangelizáló szerepére. Az egyház történelme során a családot szépen határozták meg e kifejezéssel: ,,ecclesia domestica'', ,,család-egyház''. A II. vatikáni zsinat is átvette ezt a kifejezést[106], amely azt jelenti: minden keresztény családban az egész egyház tükrözôdik vissza. A család is, miként az egyház, az evangelizálás területe, amelyben az evangéliumot továbbadják, és ahonnét az evangélium szétsugárzik.

Ahol egy család tisztában van ezzel a küldetésével, minden tagja befogadja az evangéliumot és tovább is adja. A szülôk az evangéliumot nemcsak átadják gyermekeiknek, de tôlük vissza is kapják, amikor látják, hogy élik meg. Az ilyen család sok más családra és egész környezetére kisugározza az evangéliumot.

A vegyes házasságban élô családok is adják tovább Krisztust gyermekeiknek, az egy keresztség teljességében; bármily nehéz is a dolguk, igyekezzenek az egység munkálói lenni.

A fiatalok

72. A fiatalokról is szólnunk kell. Számuk egyre növekszik, és egyre inkább társadalmi szerepet vállalnak. Problémáik, amelyek ôket foglalkoztatják, bennünket is arra köteleznek, hogy megmutassuk nekik az evangéliumi eszményt és példát adjunk nekik, amelyet követhetnek. A cél az legyen, hogy megismerjék hitüket, megtanuljanak imádkozni és ôk maguk legyenek kortársaik apostolai. Az egyház nagyon bízik bennük, mi magunk pedig ismételten is kifejeztük bizalmunkat.

Új utak keresése

73. Ma tehát rendkívül fontos a világiak aktív szerepe saját hivatáskörükben. De nem kevésbé fontos lehet közremûködésük a lelkipásztorok segítségében, az egyházi közösségekben, ha ilyesmire hivatást éreznek, vagy felkérik ôket. Új színt, új életet vihetnek az egyházközségbe, ahol különbözô tisztségeket töltenek be, a nekik adott kegyelem és képességek mértéke szerint.

Nagy örömünkre szolgál, hogy sok lelkipásztor, szerzetes és világi evangelizáló buzgóságában új utakat keres, hogy alkalmasabban közvetíthesse az evangéliumot. Bátorítunk minden lelkes kezdeményezést, ami e téren ma az egyházban történik. Fôleg ami arra szolgál, hogy megtanuljunk elmélkedni, továbbá ami az evangelizáció megfiatalítását célzó új egyházi szolgálatokat illeti.

A fölszentelésen alapuló szolgálatok lelkipásztori megbízást adnak és hivatásszerû küldetést a keresztény közösségekbe. De ômellettük az egyház elismeri föl nem szentelt alkalmas személyek egyházi szolgálatait is meghatározott feladatokra. Érdemes ilyen szempontból pillantást vetni az ôskereszténység korára, mert tanulságot vonhatunk le az akkori tapasztalatokból. A szolgálatok különfélesége tette lehetôvé, hogy az egyház erôsödött, növekedett, terjedt. De ezt a visszapillantást ki kell egészíteni azzal, hogy fölfigyelünk az emberiség és az egyház mai szükségleteire is. Merítsünk hát az örökké lelkesítô forrásokból, ne hagyjunk veszendôbe menni semmit, de tudjuk is alkalmazni az akkori dolgokat a mai helyzethez és követelményekhez: ez az általános irányelv. Ezen az alapon kell mindent okosan átgondolni, és eszerint kell különféle szolgálatokat újra bevezetni, amelyekre az egyháznak ma szüksége van. Sok hívô van, aki örömmel vállalna ilyen tisztségeket az egyházi közösség javára. Föltétlenül elômozdítanák a lelkipásztorkodást ilyen szolgálatok, ha nem feledkeznek meg az egységrôl és elfogadják a püspökök irányítását, mert az egyház egységéért ôk felelnek és nekik kell megvalósítaniuk. Ezek a ,,szolgálatok'' látszólag újak, de szorosan kapcsolódnak az egyháztörténelem során szerzett sok kísérlethez. Hogy csak néhányat említsünk: katekéták, elôimádkozók és énekvezetôk, igehirdetôk, karitász-szervezôk, kis közösségek irányítói, az apostoli munka vezetôi és más szervezôk. Mindezek a feladatkörök hozzájárulnak az egyház meggyökerezéséhez és kisugárzásához, azok felé is, akik még távol vannak. Minden nagyrabecsülésünk azoké a világiaké, akik idejük, erejük egy részét -- néha egész életüket is -- a missziók szolgálatába állítják.

Az evangelizáció munkásait jól fel kell készíteni hivatásukra, fôként azokat, akik az igehirdetést végzik. Legyenek tudatában Isten szava szentségének és gazdagságának, és amikor hirdetik, gondoljanak arra, hogy méltón, pontosan és érthetôen fejezzék ki magukat. Ma nagyon sokat nyom a latban, hogy valaki hogyan tud szólni. Minden prédikálónak és katekétának ismernie kell a beszéd mûvészetét.

Kívánjuk, hogy a helyi egyház püspökei gondosan ügyeljenek az igehirdetôk megfelelô kiképzésére. Ez a képzettség megadja az evangélium tolmácsolóinak a szükséges biztonságot, de örömöt is, hogy Jézus Krisztust hirdethetik.


Az evangelizálás szelleme

VII. Az evangelizálás szelleme

Nyomatékos felhívás

74. Kedves Testvérek és Gyermekeink: buzdításunk végén külön is hangsúlyozni szeretnénk, milyen lelki tulajdonságokkal kell rendelkeznie az evangelizáció munkásainak.

Urunk Jézus Krisztus nevében, valamint Szent Péter és Pál apostolok nevében buzdítunk mindenkit, aki a Szentlélek kegyelmi hívása és karizmái, és az egyház megbízása alapján méltó e hivatásra: gyakoroljuk e feladatunkat kételkedés nélkül, bátran, és ne csak az evangélium alapjait adjuk át, de mindazt, ami tovább építi. Ennek a munkának alapfeltételeit a következôkben foglalhatjuk össze:

Hallgassunk a Szentlélek szavára!

75. Nem képzelhetô el evangelizálás a Szentlélek mûködése nélkül. A názáreti Jézusra keresztsége pillanatában leszáll a Szentlélek, miközben az Atya szava hallatszik: ,,Ez az én szeretett Fiam, akiben kedvem telik''[107]. Ezek a szavak magukba foglalják Jézus kiválasztását és küldetését. ,,A Szentlélek vezette'' a pusztába, ahol megvívja döntô harcát és kiállja a legnagyobb próbát, mielôtt megkezdi mûködését[108]. ,,A Szentlélek erejével''[109] tér vissza Galileába, és Názáretben kezdi el igehirdetését, önmagára alkalmazva Izajás szövegét: ,,Az Úr lelke rajtam.'' Majd így szól: ,,Ma beteljesült az Írás''[110]. A tanítványoknak, mielôtt elküldi ôket, ezt mondja: ,,Vegyétek a Szentlelket''[111].

Ténylegesen csak a Szentlélek eljövetele után, a Pünkösd napján kezdik meg az apostolok evangelizáló munkájukat az egész világon. Péter Joel próféciájának teljesülésével magyarázza az eseményt: ,,Kiárasztom Lelkemet''[112]. Pétert eltölti a Szentlélek, amikor a népnek Jézusról, Isten Fiáról beszél[113]. Pál is eltelik Szentlélekkel[114], mielôtt az apostoli munkának szenteli magát. Istvánt is Szentlélekkel telve választották meg a diakónusi szolgálatra és késôbb ez képesíti a vértanúságra[115]. A Szentlélek, aki szavakat adott Péter, Pál és a többi apostolok ajkára, leszállt ,,azokra is, akik meghallgatták a beszédet''[116].

Az egyház a Szentlélek vigasztalásával telve növekszik[117]. A Szentlélek az egyház Lelke. Ô érteti meg a hívekkel Jézus tanításának, igazságainak mélyebb értelmét. Mint az egyház kezdetén, ma is ô munkálkodik mindazokban, akik az evangéliumot továbbadják: ha hagyják, hogy a Szentlélek birtokba vegye és vezesse ôket. A Szentlélek ad ajkukra oly szavakat, amelyek nem tôlük maguktól valók -- és ugyanakkor a Szentlélek készíti fel a hallgatók lelkét is, hogy megnyíljanak a Jó Hír és az Isten Országának hirdetése elôtt.

Az evangelizálás jó módszerei fontosak, de soha, a legkiválóbb módszerek sem pótolhatják a Szentlélek csendes munkáját. Bármekkora legyen is a hithirdetô tudása, mindez semmi, ha a Szentlélek nem kíséri. Ônélküle a leghatásosabb érvelés sem ér semmit. A legcsodálatosabb szociológiai vagy pszichológiai rendszerek is értéktelenek a Szentlélek segítsége nélkül.

Napjainkban -- úgy mondhatni -- újból a Szentlélek kivételes korának társai vagyunk. Újból föl akarják ôt fedezni, úgy, ahogyan a Szentírás elénk tárja. Boldogságot ad, ha valaki az ô irányításának engedi át magát. Sokan csak ôrá akarnak figyelni, ôtôle akarják magukat vezettetni. A Szentléleknek az egész egyház életében döntô szerepe van, de elsôsorban az evangelizáló munkában nyilatkozik meg. Nem ok nélkül kezdôdik az evangelizáció a Szentlélek sugallatára Pünkösd hajnalán.

Úgy mondhatni: a Szentlélek az evangélium fô munkálója. Ô indít az evangélium hirdetésére, és ô készíti fel bensôleg a szíveket, hogy befogadják az üdvösség szavát[118]. De azt is mondhatjuk, hogy ô az evangelizálás célja és beteljesülése: ô alkotja meg az ,,új teremtményt'', az új embert. Ennek az új embernek kialakítása az evangelizálás célja, a sokféleség egységében az egyházi közösségen belül. A Szentlélek segítségével hatol be az evangélium a világ szívébe, mert a Szentlélek segít felismerni az ,,idôk jeleit'', az Isten jeleit, amelyeket történelme során az evangelizálásnak kell mindig fölfedeznie.

Az 1974-es püspöki szinodus nagyon hangsúlyozta a Szentlélek szerepét az evangelizációban. Kifejezte óhaját, hogy a püspökök és teológusok jobban tanulmányozzák a Szentlélek mûködését és annak módjait a mai evangelizációban. Mi ehhez csak annyit fûzünk hozzá, hogy ez a hívekre is vonatkozik, mert a keresztségben ôk is a Szentlélek pecsétjét vették. Csatlakozunk tehát a püspöki szinodus óhajához, és kérünk mindenkit, aki az evangélium követségében jár: imádkozzunk hittel és buzgón a Szentlélekhez, és engedjük, hogy ô vezessen, ô lelkesítsen minden tervünkben, minden kezdeményezésünkben, minden evangelizációs munkánkban.

Ôszinte tanúságtevôk

76. Vessünk most egy pillantást az evangelizációt végzôk személyére. Gyakran ismétlik ma, hogy korunk embere szomjazza a becsületes ôszinteséget. Fôleg a fiatalság irtózik attól, ami mesterkélt és hamis. Leginkább az igazságosságot és a becsületes cselekvési módot értékeli.

Ez is az ,,idôk jele'', és ezzel számolnunk kell. Némán vagy harsogva, de mindenképp határozottan azt kérdik: Csakugyan hisztek is abban, amirôl beszéltek? Úgy éltek, ahogyan hisztek? Azt hirdetitek, amit éltek? Az élet tanúságtétele manapság elôfeltétele az eredményes igehirdetésnek. Ezért hát nagyon is felelôsek vagyunk a tôlünk hirdetett evangélium sikeréért.

,,Hogyan tekintsük az egyházat 10 évvel a zsinat után?'' -- kérdeztük eszmefuttatásunk elején. Valóban gyökeret eresztett-e a világ szívébe, és ugyanakkor eléggé szabad és független-e a világgal szemben? Szolidáris-e az emberekkel, és ugyanakkor tanúságot tesz-e a végtelen Istenrôl is? Buzgóbb lett-e az elmélkedésben és imádságban, és ugyanakkor a missziós, karitatív és a szabadságjogokért való munkában is? Mindent megtesz-e a keresztény egység érdekében, hogy közös legyen tanúságtételünk és ,,higgyen a világ''[119]. Mindnyájan felelôsek vagyunk azért, hogy e kérdésekre mi lesz a válasz.

Buzdítjuk tehát püspöktestvéreinket, akiket a Szentlélek állított az egyház kormányzására[120]. Buzdítjuk a papokat és a diakónusokat, a püspökök munkatársait az Isten népe irányításában és a helyi közösségek lelki vezetésében. Buzdítjuk a szerzeteseket, akik az egyház szentségének tanúságtevôi, oly élettel, mely a nyolc boldogság szellemét tükrözi. Buzdítjuk a világi híveket, a keresztény családokat, fiatalokat és felnôtteket, minden szakembert, minden vezetôt, de a szegényeket is, akiknek minden gazdagságuk a hit és a keresztény remény. Buzdítunk minden felelôs hívôt, aki részt vesz az egyház evangelizáló munkájában, vagy aki a társadalomban és a világban fáradozik. Mindenkinek azt mondjuk: evangelizálásunknak talpig keresztény életbôl kell sarjadnia, és növelnie kell bennünk az életszentséget, amelynek tápláléka -- mint a II. vatikáni zsinat mondja -- az imádság és fôleg az eukharisztia szeretete[121].

Úgy tûnik, mintha a világ elutasítaná Istent. Mégis, különös ellentmondásképpen, egész váratlan utakon keresi is ôt és hiányát érzi. Szüksége van ezért olyanokra, akik neki az evangéliumot hirdetik és Istenrôl beszélnek. Csak így ismerhetik meg ôt és érinthetik meg, mily közel van hozzánk: szinte mintha láthatnánk a láthatatlant[122]. Azt várja el tôlünk a világ, hogy legyen egyszerû az életünk, legyünk imádságos lelkek, szeressük embertársainkat, fôleg a kicsinyeket és szegényeket. Engedelmességet és alázatot akar látni, lemondást és áldozatkészséget. Csak a keresztény életteljességnek e jelei nyithatnak utat szavainknak a mai ember szívéhez, nélkülük szavunk üres, eredménytelen lesz.

Az egység munkálói

77. Az evangelizáció hatása nem lesz nagy, ha az evangélium hirdetôi egymás közt nincsenek egységben, ha ellentétek vannak közöttük. Talán éppen itt van korunk evangelizálásának legnagyobb gyöngéje. Ha az emberek azt látják, hogy az evangélium, amelyet hirdetünk, tele van tanbeli ellentétekkel, ideológiai kisarkításokkal, keresztények és keresztények közt egymás elítélésével, mit is mondhatnának? Ha azt tapasztalják, hogy ki-ki másképp vélekedik Krisztusról, egyházról, de a társadalomról és az emberi intézményekrôl is: hogy is ne jönnének zavarba, nem találják a helyes utat, sôt meg is botránkoznak.

Az Úr Jézus szellemi végrendelete szerint követôinek egysége nemcsak azt bizonyítja, hogy valamennyien az övéi, de azt is igazolja, hogy ôt az Atya küldte. Az egység tehát a kereszténység és Krisztus szavahihetôségének bizonyítéka. Ha az evangéliumot akarjuk továbbadni, nem mutatkozhatunk be úgy, mint akik egymás közt megosztottak vagyunk, különbségek választanak el, ellentétek vannak köztünk. Az ilyesmi ugyancsak nem hat építôen! Inkább azt kell megmutatnunk, hogy a hitünk kiforrott, a feszültségek közt is össze tudunk tartani: mert együtt, ôszintén, érdektelenül keressük az igazságot. Kétségtelen: az evangelizáció sorsa nagymértékben függ az egyház egységének tanúságtételétôl. Felelôsek vagyunk érte, de vigasztal is ez a tudat.

Szeretnénk ehelyütt még egyszer kitérni a keresztények egységére mint az evangelizálás eszközére. A kereszténység megosztottsága szomorú tény, és ellentétben áll Krisztus akaratával. A II. vatikáni zsinat világosan és nyomatékkal kijelenti, hogy ez a megoszlás ,,súlyos kára az evangélium hirdetésének az egész világon, és sokakat megakadályoz abban, hogy a hitet elfogadják''[123]. Ezért a Szentév megnyitó bullájában felhívtuk az egész keresztény világ figyelmét, hogy ,,az emberek kiengesztelôdése Istennel, Atyánkkal, nagymértékben függ attól, hogy közösségben legyünk egymással, akik Jézus Krisztus hitét elismertük és befogadtuk. Ô az irgalmasság Ura, aki megszabadítja az embereket, és egyesíti ôket a Szentlélek szeretetében és az igazságban''[124].

Nagy reménységgel nézzük azt a munkát, amelyet az egész keresztény világ kifejt, hogy újra létrejöjjön a Krisztustól óhajtott teljes egység. Szt. Pál biztosít: ,,A remény nem csalatkozik''[125]. Mi is mindent megteszünk, hogy elnyerjük Urunktól a teljes egységet. Addig is buzgón akarunk érte imádkozni. Magunkévá tesszük a 3. általános püspöki szinodus kívánságát is, hogy tevékenyebben együttmûködjünk a többi keresztény testvérekkel, mert egyek vagyunk keresztségünkben és közös hitbeli örökségünkben. Az evangelizációs munkában világméretben csak így tehetünk tanúságot a világ elôtt.

Az igazság munkálói

78. A ránk bízott evangélium az igazság szava is. Oly igazság ez, mely megszabadít[126]. Csak ez az igazság adhatja meg a szív békéjét. Ezt keresik az emberek, mikor nekik a Jó Hírt hirdetjük. Az igazságot Istenrôl, az emberrôl, az ember életének értelmérôl, a világról. Nehéz igazságok ezek, amelyekre Isten szavában keresünk választ. Az ô szavának azonban, mint mondtuk, nem vagyunk urai és bírái, hanem letéteményesei, hírnökei és szolgái.

Az elsô, amit az evangelizációtól elvárnak, hogy tartsa tiszteletben az igazságot. Annál is inkább, mert ez az igazság kinyilatkoztatásból ered, és ezért magában a legfôbb Igazságban, Istenben gyökerezik. Az evangélium hirdetôje tehát inkább vállal lemondást és szenvedést, de nem teszi alku tárgyává az igazságot, amelyet továbbad. Nem hamisítja meg, nem ködösíti el az emberek kedvéért. Nem módosítja abból a célból, hogy az embereknek tessék, hogy csodálkozzanak, hogy lelkesedjenek, hogy újszerû legyen. Az igazság alapján áll, és errôl az alapról nem tér le azért, mert lusta gondolkodni, sem kényelemszeretetbôl, sem félelembôl. Szívesen elmélyíti ismeretét: szolgálni akarja az igazságot, nem pedig saját szolgálatába állítani.

Mint a keresztény nép pásztorainak, a mi lelkipásztori feladatunk, hogy az igazságot ôrizzük, védjük, továbbadjuk, áldozatok árán is. Álljanak elôttünk példaképül kiváló és szent lelkipásztorok, akik az igazságot hôsi fokban szerették. Az igazság Istene azt kívánja, hogy mi is éberen védjük és buzgón hirdessük.

Ti mindnyájan mesterek: teológusok, szentíráskutatók, történészek! Az evangelizációnak szüksége van szorgalmas kutató munkátokra. Szüksége van arra, hogy hûségesen továbbítsátok az igazságot azoknak, akiket tudásotok gazdagít. De az igazság nagyobb az emberi szívnél, mert Isten maga az igazság.

Szülôk, tanítók! A ti feladatotok -- és bizony nem könnyû feladat a mai korban --, hogy az igazságra elvezessétek gyermekeiteket és növendékeiteket: a vallási és lelki igazságra is!

Szeretettôl vezetve

79. Az evangelizáció föltételezi, hogy az evangélium hirdetôje testvérileg szeresse azokat, akikhez az üzenetet elviszi. Pál apostol, minden idôk hithirdetôinek példaképe, így ír a tesszalonikaiakhoz, és szavai példaképül szolgálhatnak: ,,Annyira közel álltatok szívünkhöz, hogy nemcsak Isten evangéliumát, hanem életünket is nektek akartuk adni''[127]. Honnan e szeretet? Nem annyira a tanító szeretete ez, mint sokkal inkább az édesapáé, sôt az édesanyáé[128]! Az Úr Jézus szeretetet vár el az evangélium minden hirdetôjétôl, az egyház minden építôjétôl. Az igazság szolgálata és az egység megvalósítása is a szeretet jele. Az is a szeretet jele, hogy ne akarjunk kibúvót keresni, hanem teljesen szenteljük oda magunkat Jézus Krisztus ügyének.

További jele a szeretetnek, hogy tekintettel vagyunk az evangelizáltak vallási, szellemi fokára. Tekintettel vagyunk befogadó képességükre, amelynek ütemét nem szabad mértéken felül siettetni. Tekintettel vagyunk jóhiszemûségükre és meggyôzôdésükre, amelyet nem akarunk erôszakkal letörni.

A szeretet jele az is, hogy ne zavarjunk meg senkit, fôleg ha még gyenge a hitben[129], és ne mondjunk neki olyasmit, amit a régebbi keresztények már megértenek, de a kezdôk esetleg megütköznek és megbotránkoznak rajta.

A szeretet jele az is, hogy a keresztényeknek se azokat a vitás kérdéseket tanítsuk, amelyeken a szakemberek is vitatkoznak, hanem alapvetô igazságokat, amelyek Isten szavából közvetlenül fakadnak. A híveknek szükségük van ezekre az alapokra, hogy továbbépítsék rajtuk keresztény életüket. Joguk van ezekhez az alapokhoz, mert Isten gyermekei, és ôrá hagyatkoznak igaz szeretettel.

A szentek buzgóságával

80. Buzdításunkban fel akarjuk idézni a nagy igehirdetôk, evangelizálók lelkesedését. Egész életüket az apostolkodásnak szentelték. Különösen azokra emlékezünk, akiket e Szentévben állítottunk a hívek tisztelete elé. Valamennyien számos akadályt gyôztek le, hogy továbbadhassák az evangéliumot.

A hit szolgái között legsúlyosabb nehézség maga a lanyhaság. Külsô jele a fáradtság, csalódás, kényelmesség, közöny, fôleg pedig az örömtelenség és reménytelenség. Kérjük tehát azokat, akik az evangelizációban bármi módon is részt vesznek: élesszék fel magukban a lelkes buzgóságot[130].

Ez a buzgóság mindenekelôtt azt jelenti, hogy ne keressünk kimentô okokat az evangelizálás kötelessége alól. Legtetszetôsebb kibúvók kétségkívül azok, amelyeket valaki a zsinat tanítására hivatkozással hoz fel mentségére! Például gyakran mondják: senkire sem szabad rákényszeríteni az igazságot, még az evangéliumot sem. Nem szabad erôltetni semmiféle utat, még az üdvösségét sem, mert ez megsértése volna a vallásszabadságnak. És aztán -- mondják -- egyáltalán minek is hirdessük az evangéliumot, amikor úgyis minden jóhiszemû ember üdvözülhet? A zsinat szerint a világon és a történelemben mindenütt megtalálhatók az ,,Isten szavának csírái'' -- akkor hát minek vigyük el oda az evangéliumot, ahol csírájában Krisztus Urunk máris elhintette ôket?

Aki nem felületesen, de kissé gondosabban tanulmányozza a zsinati okmányokat, ténylegesen egész más képet alkothat, mint amiket ezek a kibúvók felhoznak.

Igaz: semmit sem szabad testvéreinkre kényszerrel ráerôszakolni. De semmiképpen sem megsértése a vallásszabadságnak, sôt éppen annak tiszteletben tartása, ha elôadjuk az evangéliumi igazságot és a Jézus Krisztusban való üdvösséget, és az illetôre saját magára bízzuk, hogy ezek után szabadon mit választ. Ebben árnyéka sincs az ,,erôszaknak, manipulációnak, becstelen eszközöknek''[131], amirôl a zsinat beszél. A szabad vallási döntés lehetôségét még a nem hívôk is értékes emberi szabadságjognak tekintik. Bûn volna hát mások szabadsága ellen, ha alkalmat adunk valakinek, hogy meghallja a Jó Hírt, amelyet az Úr bízott ránk[132]? Vagy talán bizony csak a hazugságnak és tévedésnek, a bûnözésnek és a pornográfiának volna polgárjoga ahhoz, hogy a tömegkultúra eszközei terjesszék, a törvény védelmezze, mert a jók félénkek, a rosszak pedig gátlástalanok?

Isten az üdvösséget megadhatja saját rendkívüli útjain is annak, akinek akarja, és ezeket az utakat csak ô ismeri[133]. De ha az Isten Fia emberré lett, éppen azért nyilatkoztatta ki magát, hogy szava és élete által megnyissa az emberiség ,,rendes útját'' is az üdvösségre. Minket pedig azzal bízott meg, hogy az ô tekintélyével továbbadjuk evangéliumát. Kérjük a keresztényeket és minden evangelizálót, fontolja meg imádságban a mondottakat: hogy az emberek ugyan üdvözülhetnek Isten irgalmas kegyelmébôl egyéb utakon is, ha mi magunk nem is hirdetjük nekik az evangéliumot; -- de vajon mi magunk üdvözülhetünk-e, ha az evangéliumot nem hirdetjük: hanyagságból, félelembôl, szégyenkezésbôl, amit Szt. Pál úgy fejez ki, hogy ,,az evangélium szégyene''[134]. Mi lesz a mi örök sorsunk, ha esetleg téves alapállásból hagyunk fel az evangélium továbbadásával? Ez ugyanannyi volna, mint elárulni az isteni meghívást. Isten ugyanis azt akarja, hogy az evangélium magvát ember hintse el embertársa lelkébe. Rajtunk áll, hogy e mag fává terebélyesedik-e, gyümölcsöt terem-e?

Ôrizzük meg tehát a szív buzgóságát. Ôrizzük meg azt az édes örömöt, hogy továbbadhatjuk az evangéliumot, még ha könnyek között vetünk is. Legyen bennünk ez a szándék szilárd elhatározássá, amitôl senki sem tud eltéríteni. Ilyen hithirdetôk voltak Keresztelô Szent János, Péter és Pál, a többi apostolok, és az egyház hosszú történelmén keresztül annyi kiváló apostoli lélek! Legyen örömünk, hogy e feladatra elkötelezhetjük magunkat! Ismerje meg a világ -- ez a félelmektôl gyötört, de reménykedô világ --, mit is jelent az evangélium Jó Híre. De ezt a Hírt nem adhatják tovább szomorú és letört emberek, sem türelmetlen vagy aggódó emberek. Nem adhatja tovább más, csak akinek élete a Krisztusban gyökerezô örömöt sugározza, és aki kész föltenni életét, hogy eljöjjön Országa, és az egyház gyökeret eresszen a világ szívébe.


Befejezés

Szentévi ajándék

81. Ezeket akartuk szinte odakiáltani nektek, Testvérek, Gyermekeink. Szívünkbôl jött a szó, és egyben visszhangja is volt annak, amit a 3. általános püspöki szinodus atyái mondtak. Legyen ez a mi szentévi ajándékunk. Ebben a Szentévben különösképpen is megéreztük, hogy oly sokan, testvérek, keresztények és nem keresztények, az üdvösség Hírét várják az egyháztól.

A Szentév fénye milliók szívét békítette össze Istennel, a helyi egyházakban és Rómában egyaránt. Sugározza hatását továbbra is az egyház lelkipásztori életében. Újuljon meg az egyház evangelizáló munkája az új század küszöbén, a harmadik évezred vigíliáján.

Szûz Mária, az evangelizáció vezércsillaga

82. Ezt a kívánságunkat a boldogságos Szûz Mária, a szeplôtelen Szûz kezébe és szívébe helyezzük ezen a mai napon, mely az ô szeplôtelen fogantatásának van szentelve. Egybeesik ez a nap a II. vatikáni zsinat bezárásának 10-ik évfordulójával. Pünkösd hajnalán Mária is ott volt az evangelizáció kezdeténél, a Szentlélek sugallatára. Ô legyen a hithirdetô munka vezércsillaga. Ezt a munkát az egyház meg akarja újítani, hogy hûséges legyen Urához. Mária álljon mellettünk, hogy tovább bontakozzék az evangélium hirdetése, és az egyház teljesíteni tudja feladatát ezekben a nehéz, de reményteljes idôkben is!

Krisztus nevében megáldunk Benneteket, közösségeiteket, családjaitokat, mindenkit, aki nektek kedves. Szt. Pál szavával tesszük, aki a filippiekhez ezt írja: ,,Valahányszor rátok gondolok, hálát adok Istenemnek, és mindig, minden imádságomban örömmel emlékezem meg rólatok ... Méltányos is, hogy így gondolkodjam mindnyájatokról, mert szívembe zártalak titeket ... amikor az evangéliumot védelmezem és bizonyítom. Isten a tanúm, mennyire vágyakozom mindnyájatok után, Krisztus Jézus szeretetében.''[135]

Rómában, Szent Péter sírjánál, 1975. december 8-án,

Szûz Mária szeplôtelen fogantatása ünnepén, pápaságunk 13-ik évében.

VI. Pál pápa


Jegyzetek

1	Vö. Lk 22,32
2	2Kor 11,28
3	Vö. AG 1.
4	Vö. Ef 4,24; 2,15; Kol 3,10; Gal 3,27; Róm 13,14; 2Kor 5,17
5	2Kor 5,20
6	Vö. VI. Pál pápa záróbeszéde a 3-ik ált. Püspöki Szinóduson (1974. okt. 26.): AAS 66 (1974) 634-635; 637. old.
7	VI. Pál pápa beszéde a Bíborosi Testülethez, 1973. jún. 22-én, AAS 65 (1973) 383. old.
8	2Kor 11,28
9	1Tim 5,17
10	2Tim 2,15
11	Vö. 1Kor 2,5
12	Lk 4,43
13	Uo.
14	Lk 4,18; vö. Iz 61,1
15	Vö. Mk 1,1; Róm 1,1-3
16	Vö. Mt 6,33
17	Vö. Mt 5,3-12
18	Vö. Mt 5-7
19	Vö. Mt 10
20	Vö. Mt 13
21	Vö. Mt 18
22	Vö. Mt 24-25
23	Vö. Mt 24,36; ApCsel 1,7; 1Tesz 5,1 5,1-2
24	Vö. Mt 11,12; Lk 16,16
25	Vö. Mt 4,17
26	Mk 1,27
27	Lk 4,22
28	Jn 7,46
29	Lk 4,43
30	Jn 11,52
31	Vö. DV 14.
32	Vö. 1Pt 2,9
33	Vö. ApCsel 2,11
34	Lk 4,43
35	1Kor 9,16
36	Vö. a szinodusi atyák nyilatkozata, 4-ik pont: a l'Osservatore Romano 1974. okt. 27-i számában.
37	Mt 28,19
38	ApCsel 2,41.47
39	Vö. LG 8; AG 5
40	Vö. ApCsel 2,42-46; 4,32-35; 5,12-16
41	Vö. ApCsel 2,11; 1Pt 2,9
42	Vö. AG 5.11-12.
43	Vö. 2Kor 4,5; Szt. Ágoston: Sermo XLVI ,,De pastoribus'': C.C.L., XVI, 529-530.
44	Lk 10,16; vö. Szt. Ciprián: De unitate Ecclesiae 14: PL 4,527; Szt. Ágoston: Enarrat. 88, sermo 2,14: PL 37,1140; Aranyszájú Szt. János: Hom. de capto Eutropio 6: PG 52,402.
45	Ef 5,25
46	Jel 21,5; vö. 2Kor 5,17; Gal 6,15
47	ö. Róm 6,4
48	Vö. Ef 4,23-24; Kol 3,9-10
49	Vö. Róm 1,16; 1Kor 1,18 2,4
50	Vö. GS 53.
51	Vö. Tertulliánusz: Apologeticum 39: C.C.L., I,150-153. old.; Minucius Félix: Octavius 9 és 31: ,,Corpus Scriptorum Latinorum Patavianum'' Torino, 1963, 11-13. és 47-48. old.
52	1Pét 3,15
53	Vö. LG 1.9.48; GS 42.45; AG 1.5
54	Vö. Róm 1,16; 1Kor 1,18
55	Vö. ApCsel 17,22-23
56	1Jn 3,1; vö. Róm 8,14-17
57	Vö. Ef 2,8; Róm 1,16; valamint a Hittani Kongregáció 1972. február 21-én kiadott Nyilatkozatát egyes újabb tévedésekrôl, amelyek a megtestesülés és a Szentháromság misztériumait érintik.
58	Vö. 1Jn 3,2; Róm 8,29; Fil 3,20-21; vö. LG 48-51.
59	Vö. a Hittani Kongregáció 1973. június 24-én kiadott nyilatkozatát: ,,a katolikus tan védelme néhány mai tévedéssel szemben''.
60	Vö. GS 47-52; VI. Pál pápa Humanae Vitae enciklikája: AAS 60 (1968) 481-503. old.
61	VI. Pál pápa megnyitóbeszéde a 3-ik ált. Püspöki Szinóduson, 1974. szept. 27-én.
62	Uo.
63	VI. Pál pápa beszéde a kolumbiai föld mûvesekhez 1968. aug. 23-án: AAS 60 (1968) 623. old.
64	VI. Pál pápa beszéde a ,,fejlôdés napján'' a bogotai Eucharisztikus Világkongresszuson, 1968. aug. 23-án: AAS 60 (1968) 627. old.; vö. Szt. Ágoston: Epistola 229 2: PL 33, 1020.
65	VI. Pál pápa záróbeszéde a 3. ált. püspöki szinoduson 1974. okt. 26-án: AAS 66 (1974) 637. old.
66	1975. okt. 15-én mondott beszéd: l'Osservatore Romano 1975. okt. 17-i szám.
67	VI. Pál pápa beszéde a Consilium de Laicis tagjaihoz, 1974. okt. 2-án: AAS 66 (1974) 568. old.
68	Vö. 1Pét 3,1.
69	Róm 10,14.17
70	Vö. 1Kor 2,1-5
71	Róm 10,17
72	Vö. Mt 10,27; Lk 12,3
73	Mk 16,15
74	Vö. Szt. Jusztinosz: I. Apológia 46,1-4; II. Apológia 7 (8) 1-4; 10,1-3; 13,3-4 (Florilegium Patristicum II., Bonn 1911), 81, 125, 129, 133. old; Alexandriai Kelemen Stromata I. 19, 91, 94; AG 11; LG 17.
75	Cezáriai Eusebius: Praeparatio Evangelica 1,1 (PG 21, 26, 28); vö. LG 20.
76	Vö. Ef 3,8
77	Henri de Lubac: Le drame de l'humanisme athée (Spes, Paris, 1945)
78	Vö. GS 59.
79	1Tim 2,4
80	Mt 9,36; 15,32
81	Róm 10,15
82	DH 13; LG 5; AG 1.
83	Vö. AG 35.
84	Szt. Ágoston: Enarrat. in Ps. 44, C.C.L. XXXVIII. p. 510; vö. AG 1.
85	Nagy Szt. Gergely: Homil. in Evangelia 19, 1: PL 76,1154.
86	ApCsel 1,8; vö. Didakhé 9,1 (Funk; Patres Apostolici 1,22)
87	Mt 28,20
88	Vö. Mt 13,32
89	Vö. Mt 13,47
90	Vö. Jn 21,11
91	Vö. Jn 10,1-16
92	Vö. SC, valamint a további liturgikus könyveket és okmányokat, amelyeket a Szentszék adott ki a zsinati liturgikus reform végrehajtására.
93	VI. Pál pápa záróbeszéde a 3. ált. püspöki szinoduson, 1974. október 24-én.
94	Vö. Jn 15,16; Mk 3,13-19; Lk 6,13-16
95	Vö. ApCsel 1,21-22
96	Vö. Mk 3,14
97	Vö. Mk 3,15; Lk 9,2
98	ApCsel 4,8; vö. ApCsel 2,14; 3,12
99	Vö. Nagy Szt. Leó: Sermo 69 3; Sermo 94 3; Sermo 95 2; (S.Ch. 200, pp. 50-52; 58-66; 258-260; 268.)
100	Vö. I. Lyoni Egyetemes zsinat Ad Apostolicae dignitatis konstitúcióját (Conciliorum Oecumenicorum Decreta, ed. Istituto per le Scienze Religiose, Bologna 1973, 9. 278); a Viennei Egyetemes zsinat Ad providam Christi konstitúcióját (uo. p. 343); az V. Lateráni Egyetemes zsinat In apostolici culminis bulláját (uo. 608. old.); ugyane zsinatnak Postquam ad universalis bulláját (uo. 609. old.); Supernae dispositionis konstitúcióját (uo. 614. old.); valamint Divina disponente clementia konstitúcióját (uo. 638. old.).
101	AG 38.
102	LG 22.
103	Vö. LG 10. 37; AG 39; PO 2.12.13.
104	Vö. 1Tesz 2,9
105	Vö. 1Pt 5,4
106	LG 11; AA 58.; Aranyszájú Szt. János: In Genesim, Serm. VI,2; VI,1 (PG 54,607-608).
107	Mt 3,17
108	Mt 4,1
109	Lk 4,14
110	Lk 4,18.21; vö. Iz 61,1
111	Jn 20,22
112	ApCsel 2,17
113	Vö. ApCsel 4,8
114	Vö. ApCsel 9,17
115	Vö. ApCsel 6,5.10; 7,55
116	Vö. ApCsel 10,14
117	Vö. ApCsel 9,31
118	AG 4.
119	Jn 17,21
120	Vö. ApCsel 20,28
121	Vö. PO 13.
122	Vö. Zsid 11,27
123	AG 6; UR 1.
124	Apostolorum Limina bulla: AAS 66 (1974) 305.
125	Róm 5,5
126	Vö. Jn 8,32
127	1Tesz 2,8; vö. Fil 1,8
128	1Tesz 2,7.11; 1Kor 4,15; Gal 4,19
129	Vö. 1Kor 8,9-13; Rom 14,15
130	Vö. Róm 12,11
131	Vö. DH 4.
132	Uo. 9-14.
133	AG 7.
134	Vö. Róm 1,16
135	Fil 1,3-4.7-8


Vö. Lk 22,32


2Kor 11,28


Vö. AG 1.


Vö. Ef 4,24; 2,15; Kol 3,10; Gal 3,27; Róm 13,14; 2Kor 5,17


2Kor 5,20


Vö. VI. Pál pápa záróbeszéde a 3-ik ált. Püspöki Szinóduson (1974. okt. 26.): AAS 66 (1974) 634-635; 637. old.


VI. Pál pápa beszéde a Bíborosi Testülethez, 1973. jún. 22-én, AAS 65 (1973) 383. old.


2Kor 11,28


1Tim 5,17


2Tim 2,15


Vö. 1Kor 2,5


Lk 4,43


Uo.


Lk 4,18; vö. Iz 61,1


Vö. Mk 1,1; Róm 1,1-3


Vö. Mt 6,33


Vö. Mt 5,3-12


Vö. Mt 5-7


Vö. Mt 10


Vö. Mt 13


Vö. Mt 18


Vö. Mt 24-25


Vö. Mt 24,36; ApCsel 1,7; 1Tesz 5,1 5,1-2


Vö. Mt 11,12; Lk 16,16


Vö. Mt 4,17


Mk 1,27


Lk 4,22


Jn 7,46


Lk 4,43


Jn 11,52


Vö. DV 14.


Vö. 1Pt 2,9


Vö. ApCsel 2,11


Lk 4,43


1Kor 9,16


Vö. a szinodusi atyák nyilatkozata, 4-ik pont: a l'Osservatore Romano 1974. okt. 27-i számában.


Mt 28,19


ApCsel 2,41.47


Vö. LG 8; AG 5


Vö. ApCsel 2,42-46; 4,32-35; 5,12-16


Vö. ApCsel 2,11; 1Pt 2,9


Vö. AG 5.11-12.


Vö. 2Kor 4,5; Szt. Ágoston: Sermo XLVI ,,De pastoribus'': C.C.L., XVI, 529-530.


Lk 10,16; vö. Szt. Ciprián: De unitate Ecclesiae 14: PL 4,527; Szt. Ágoston: Enarrat. 88, sermo 2,14: PL 37,1140; Aranyszájú Szt. János: Hom. de capto Eutropio 6: PG 52,402.


Ef 5,25


Jel 21,5; vö. 2Kor 5,17; Gal 6,15


Vö. Róm 6,4


Vö. Ef 4,23-24; Kol 3,9-10


Vö. Róm 1,16; 1Kor 1,18 2,4


Vö. GS 53.


Vö. Tertulliánusz: Apologeticum 39: C.C.L., I,150-153. old.; Minucius Félix: Octavius 9 és 31: ,,Corpus Scriptorum Latinorum Patavianum'' Torino, 1963, 11-13. és 47-48. old.


1Pét 3,15


Vö. LG 1.9.48; GS 42.45; AG 1.5


Vö. Róm 1,16; 1Kor 1,18


Vö. ApCsel 17,22-23


1Jn 3,1; vö. Róm 8,14-17


Vö. Ef 2,8; Róm 1,16; valamint a Hittani Kongregáció 1972. február 21-én kiadott Nyilatkozatát egyes újabb tévedésekrôl, amelyek a megtestesülés és a Szentháromság misztériumait érintik.


Vö. 1Jn 3,2; Róm 8,29; Fil 3,20-21; vö. LG 48-51.


Vö. a Hittani Kongregáció 1973. június 24-én kiadott nyilatkozatát: ,,a katolikus tan védelme néhány mai tévedéssel szemben''.


Vö. GS 47-52; VI. Pál pápa Humanae Vitae enciklikája: AAS 60 (1968) 481-503. old.


VI. Pál pápa megnyitóbeszéde a 3-ik ált. Püspöki Szinóduson, 1974. szept. 27-én.


Uo.


VI. Pál pápa beszéde a kolumbiai föld mûvesekhez 1968. aug. 23-án: AAS 60 (1968) 623. old.


VI. Pál pápa beszéde a ,,fejlôdés napján'' a bogotai Eucharisztikus Világkongresszuson, 1968. aug. 23-án: AAS 60 (1968) 627. old.; vö. Szt. Ágoston: Epistola 229 2: PL 33, 1020.


VI. Pál pápa záróbeszéde a 3. ált. püspöki szinoduson 1974. okt. 26-án: AAS 66 (1974) 637. old.


1975. okt. 15-én mondott beszéd: l'Osservatore Romano 1975. okt. 17-i szám.


VI. Pál pápa beszéde a Consilium de Laicis tagjaihoz, 1974. okt. 2-án: AAS 66 (1974) 568. old.


Vö. 1Pét 3,1.


Róm 10,14.17


Vö. 1Kor 2,1-5


Róm 10,17


Vö. Mt 10,27; Lk 12,3


Mk 16,15


Vö. Szt. Jusztinosz: I. Apológia 46,1-4; II. Apológia 7 (8) 1-4; 10,1-3; 13,3-4 (Florilegium Patristicum II., Bonn 1911), 81, 125, 129, 133. old; Alexandriai Kelemen Stromata I. 19, 91, 94; AG 11; LG 17.


Cezáriai Eusebius: Praeparatio Evangelica 1,1 (PG 21, 26, 28); vö. LG 20.


Vö. Ef 3,8


Henri de Lubac: Le drame de l'humanisme athée (Spes, Paris, 1945)


Vö. GS 59.


1Tim 2,4


Mt 9,36; 15,32


Róm 10,15


DH 13; LG 5; AG 1.


Vö. AG 35.


Szt. Ágoston: Enarrat. in Ps. 44, C.C.L. XXXVIII. p. 510; vö. AG 1.


Nagy Szt. Gergely: Homil. in Evangelia 19, 1: PL 76,1154.


ApCsel 1,8; vö. Didakhé 9,1 (Funk; Patres Apostolici 1,22)


Mt 28,20


Vö. Mt 13,32


Vö. Mt 13,47


Vö. Jn 21,11


Vö. Jn 10,1-16


Vö. SC, valamint a további liturgikus könyveket és okmányokat, amelyeket a Szentszék adott ki a zsinati liturgikus reform végrehajtására.


VI. Pál pápa záróbeszéde a 3. ált. püspöki szinoduson, 1974. október 24-én.


Vö. Jn 15,16; Mk 3,13-19; Lk 6,13-16


Vö. ApCsel 1,21-22


Vö. Mk 3,14


Vö. Mk 3,15; Lk 9,2


ApCsel 4,8; vö. ApCsel 2,14; 3,12


Vö. Nagy Szt. Leó: Sermo 69 3; Sermo 94 3; Sermo 95 2; (S.Ch. 200, pp. 50-52; 58-66; 258-260; 268.)


Vö. I. Lyoni Egyetemes zsinat Ad Apostolicae dignitatis konstitúcióját (Conciliorum Oecumenicorum Decreta, ed. Istituto per le Scienze Religiose, Bologna 1973, 9. 278); a Viennei Egyetemes zsinat Ad providam Christi konstitúcióját (uo. p. 343); az V. Lateráni Egyetemes zsinat In apostolici culminis bulláját (uo. 608. old.); ugyane zsinatnak Postquam ad universalis bulláját (uo. 609. old.); Supernae dispositionis konstitúcióját (uo. 614. old.); valamint Divina disponente clementia konstitúcióját (uo. 638. old.).


AG 38.


LG 22.


Vö. LG 10. 37; AG 39; PO 2.12.13.


Vö. 1Tesz 2,9


Vö. 1Pt 5,4


LG 11; AA 58.; Aranyszájú Szt. János: In Genesim, Serm. VI,2; VI,1 (PG 54,607-608).


Mt 3,17


Mt 4,1


Lk 4,14


Lk 4,18.21; vö. Iz 61,1


Jn 20,22


ApCsel 2,17


Vö. ApCsel 4,8


Vö. ApCsel 9,17


Vö. ApCsel 6,5.10; 7,55


Vö. ApCsel 10,14


Vö. ApCsel 9,31


AG 4.


Jn 17,21


Vö. ApCsel 20,28


Vö. PO 13.


Vö. Zsid 11,27


AG 6; UR 1.


Apostolorum Limina bulla: AAS 66 (1974) 305.


Róm 5,5


Vö. Jn 8,32


1Tesz 2,8; vö. Fil 1,8


1Tesz 2,7.11; 1Kor 4,15; Gal 4,19


Vö. 1Kor 8,9-13; Rom 14,15


Vö. Róm 12,11


Vö. DH 4.


Uo. 9-14.


AG 7.


Vö. Róm 1,16


Fil 1,3-4.7-8


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)