Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Feljegyezte: Brentano Kelemen Fordította: Kertész Kálmán Az Apostoli Szentszék még nem mondott ítéletet Istenben boldogult Emmerich Anna Katalinnak sem erényei, sem rendkívüli kegyelmei fölött. Ezért tehát mindaz a rendkívüli dolog, amit e könyv elbeszél, csupán szokásos emberi hiten alapul és mi csakis ebben az értelemben adjuk át az olvasónak lelki épülés végett. Nihil obstat. Dr. Nicolaus Töttösy, censor dioecesanus. Nr. 336/1936. Imprimatur. Strigonii, die 31. Januarii 1936. Dr. Julius Machovich, vicarius generális. Tartalomjegyzék


Ez a könyv német nyelven, Das bittere Leiden unseres Herrn Jesu Christi, nach den Gesichten der Dienerin Gottes Anna Katharina Emmerich aufgezeichnet von Klemens Brentano, fünfte Auflage von P. A. Uhl C. Ss. R. 1929 címmel Josef Kösel und Friedrich Pustet cég kiadásában, Münchenben jelent meg, s magyar fordításban e cég engedélyével hagyja el a sajtót.

Nihil obstat. Dr. Nicolaus Töttösy, censor dioecesanus. Nr. 336/1936.

Imprimatur. Strigonii, die 31. Januarii 1936. Dr. Julius Machovich, vicarius

generális.

Az Apostoli Szentszék még nem mondott ítéletet Istenben boldogult Emmerich Anna Katalinnak sem erényei, sem rendkívüli kegyelmei fölött. Ezért tehát mindaz a rendkívüli dolog, amit e könyv elbeszél, csupán szokásos emberi hiten alapul és mi csakis ebben az értelemben adjuk át az olvasónak lelki épülés végett.

A kiadásért felelôs: Dr. Takáts Ernô. Stephaneum nyomda Budapest, VIII., Szentkirályi-utca 28. Felelôs: Ketskés János.


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus változata

Emmerich Anna Katalin élete

1. Külsô életkörülmények

2. Emmerich Anna Katalin erényei

3. Természetfölötti kegyelem -- Boldog elköltözése

A mi Urunk Jézus Krisztus kínszenvedése

I. rész: Az utolsó vacsora

1. A vacsora terme

2. Készülôdés a húsvéti vacsorára

3. Jézus Jeruzsálembe megy

4. A húsvéti bárány elköltése

5. A lábmosás

6. Az Oltáriszentség rendelése

7. Titokteljes tanítások és szentelések

II. rész: Jézus halálszorongása az Olajfák-hegyén

1. Jézus a tizeneggyel a Getszemáni-kertbe megy

2. Jézus bánata a világ bûnei fölött

3. Jézus szorongása a reá váró kínszenvedés nagysága miatt

4. Jézus fájdalma az Egyház jövendô szenvedései és az eretnekségek borzalmai miatt

5. Jézus fájdalma az Oltáriszentséggel való visszaélések fölött

6. Vigasztaló képek

III. rész: Jézus elfogatása

1. Júdás és serege

2. Jézust elfogják és megkötözik

IV. rész: Jézust Annáshoz viszik

1. Átkelés a Kidron-patakon

2. Átvonulás Ofelen

3. Jézus ellenségeinek intézkedései

4. Egy pillantás Jeruzsálemre ebben az órában

5. Jézus Annás elôtt

V. rész: Jézus Kaifás elôtt.

1. Jézust Annástól Kaifáshoz viszik

2. Kaifás törvényszéke

3. Tanúkihallgatás Kaifás elôtt

4. Isten Fia tanúságot tesz magáról

5. Jézus bántalmazása Kaifás elôtt

6. Péter tagadása

7. Szûz Mária Kaifás törvényházában

VI. rész: Jézus szenvedése az éj folyamán

1. Jézus a börtönben

2. Júdás a törvényháznál

3. Reggeli ítélkezés Jézus fölött

4. Júdás kétségbeesése

VII. rész: Jézus Pilátus elôtt

1. Jézus bántalmazása útközben

2. Pilátus palotája és ennek környéke

3. Jézus Pilátus elôtt

4. A keresztút keletkezése

5. Pilátus és felesége

VIII. rész: Jézus Heródes elôtt

1. Heródes kihallgatja Jézust

2. Jézus bántalmazása Heródesnél

3. Jézust visszaviszik Pilátushoz

IX. rész: Jézus másodízben Pilátus elôtt -- A megostorozás

1. Jézust Barabbásnál alább helyezik

2. Jézus megostorozása

3. Mária Jézus megostorozása alatt

X. rész: Jézus tövissel koronázása és kigúnyolása

1. A tövissel való megkoronázás

2. Ecce Homo

3. Gondolatok e látomások fölött

XI. rész: Jézust kereszthalálra ítélik

XII. rész: A keresztút

1. Jézus vállára veszi a keresztet

2. Jézus elôször esik el

3. A keresztvivô Jézus és Anyja -- Jézus második esése

XIII. rész: A keresztút folytatása

1. Cyrenei Simon -- Jézus harmadik esése

2. Veronika kendôje

3. Jeruzsálem síró leányai -- Jézus negyedik és ötödik esése

XIV. rész: Jézus a Golgothán

1. Jézus hatodik és hetedik esése és sziklabörtöne

2. Mária és barátnôi a Golgothán

3. Jézust megfosztják ruháitól és ecettel itatják

XV. rész: Urunk Jézus keresztre feszítése

1. Jézust a keresztre szegezik

2. A kereszt felállítása

3. A latrok megfeszítése

4. Jézus ruháira sorsot vetnek

XVI. rész: Jézus a kereszten

1. A megfeszített Jézus és a latrok

2. Jézus kigúnyolása és elsô szava a kereszten

3. A nap elsötétülése -- Jézus második és harmadik szava a kereszten

4. A város és a templom a sötétség alatt

XVII. rész: Jézus elhagyatottsága

1. Jézus negyedik szava a kereszten

2. Jézus ötödik szava a kereszten

XVIII. rész: Jézus meghal a kereszten

1. A hatodik és hetedik szó -- Jézus halála

2. Földrengés és halottak megjelenése a városban

XIX. rész: Események közvetlenül Jézus halála után

1. Arimateai József elkéri Jézus holttestét

2. Jézus oldalát megnyitják -- A latrok csontjainak összetörése

3. Néhány helyszíni adat a régi Jeruzsálemrôl

4. A Koponyák Hegye elnevezés

5. Arimateai József kertje és sírboltja

XX. rész: Krisztus levétele a keresztrôl

XXI. rész: Jézus sírbatétele

1. Jézus holttestét elôkészítik a temetésre

2. Jézus holttestét a sírba helyezik

3. Hazatérés a sírtól -- Szombat

4. Arimateai József elfogatása

5. Ôrség Jézus sírjánál

XXII. rész: Jézus barátainak nagyszombatja

XXIII. rész: Leszállás a poklokra

XXIV. rész: A feltámadás elôestéje

1. Jézus lelke megjelenik Anyjának

2. Arimateai József kiszabadulása

3. A feltámadás elôtti éjszaka

XXV. rész: Az Úr Jézus feltámadása

1. Jézus feltámad és megjelenik Anyjának

2. A szent asszonyok a sírnál -- Jézus megjelenései

3. Az ôrök vallomása

Jegyezetek


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyv 1936-ban jelent meg a Szent István Társulat kiadásában. Az elektronikus változat a Szent István Társulat engedélyével készült.

Az eredeti könyv német nyelven, Das bittere Leiden unseres Herrn Jesu Christi, nach den Gesichten der Dienerin Gottes Anna Katharina Emmerich aufgezeichnet von Klemens Brentano, fünfte Auflage von P. A. Uhl C. Ss. R. 1929 címmel Josef Kösel und Friedrich Pustet cég kiadásában, Münchenben jelent meg.

A könyvet Munka Margit vitte számítógépbe.


Isten szolgálójának, Emmerich Anna Katalinnak élete

1. Külsô életkörülmények

Emmerich Anna Katalin 1774. szeptember 8-án, Kisasszony napján született a wesztfáliai Koesfeld mellett, Flamske nevû kis faluban. Ugyanaznap meg is keresztelték a koesfeldi plébániatemplomban. Atyja Emmerich Bernát, anyja Hillers Anna volt. Kilenc gyermekük közül Anna Katalin az ötödik volt. Az apa nagyon jámbor és derék ember volt; szegény sorsában bizony sokat kellett küszködnie; rendkívül szorgalmasan dolgozott a megélhetésért, de nem törte magát a mindenáron való meggazdagodás után. Gyermeki bizalommal Isten kezébe helyezett mindent. Ugyanilyen jámborság és erényesség jellemezte az anyát is; az ô jelszava ez volt: ,,Uram, ahogy Te akarod, nem ahogy én!'' Másik jelszava: ,,Uram, adj nekem türelmet, aztán sújts, amint tetszik!'' Ilyen szülôktôl Anna Katalin csak szigorú és igazi keresztény nevelést kaphatott s kapott is. Gyenge szervezete ellenére is már korán kemény munkára fogták. És mikor gazdag bensô élményei és látomásai következtében, melyekre már gyermekkorában méltatta ôt Isten, derûs kedélye és szokatlan lelki tulajdonságai ellenére, valami csendes és magába mélyedô jellem ütközött ki rajta: szülei gyakran korholták, mert mindezt önfejûségnek vélték. Isten pedig megengedte ezt azért, hogy Anna Katalinban meggyökeredzzék az alázatosság. Ô maga beszéli: ,,Minthogy szüleim gyakran korholtak, de sohasem dicsértek engem, míg más szülôk -- hallottam -- meg-megdicsérték gyermekeiket, ezért a legrosszabb gyermeknek tartottam magamat a világon és bizony sokszor elfogott az aggodalom, hogy Isten elôtt nagyon rosszul áll az ügyem''.

Körülbelül hétéves korában járult az elsô szentgyónáshoz több társával együtt. Oly nagy buzgósággal készült rá és olyan mélységes bûnbánat lepte meg, hogy útközben a templomba menet minden ereje elhagyta, annyira, hogy társnôinek -- akik nagyon szerették -- valósággal vinniök kellett ôt Koesfeldig. És ámbár a keresztségben nyert ártatlanságát mindenkor tökéletesen megôrizte és értelme elsô ébredésétôl fogva minden képességét, minden gondolatát és hajlamát teljes erejével a legfôbb jóra és végcéljára irányította: mégis elsô szentgyónásakor annyira elfogta az alázatosság és a bûnbánat, hogy hangos sírásban tört ki és ki kellett vezetni ôt a gyóntatószékbôl. -- Elsô szentáldozásakor ismét egészen, fenntartás nélkül átadta magát Istennek és ettôl fogva az isteni szeretet tüze oly hatalmasan lángolt benne, hogy a tiszteletreméltó Overberg tanúsága szerint a szakadatlan önmegtagadás és Istennek való tökéletes odaadás életét élte.

Tizenkét éves korában Anna Katalin szolgálatba állt egy flamskei -- szintén paraszt -- rokonukhoz. Három évet töltött itt. Errôl az idôrôl késôbb asszonya az egyházi hatóság elôtt a következô tanúvallomást tette: ,,Anna Katalin tizenkét vagy tizenhárom éves korában került házunkhoz. Olyan illedelmes és szolgálatrakész volt, hogy soha semmiféle kifogásolni valót nem találtunk benne. Sohasem ment mulatságba, hanem annál buzgóbban a templomba, mert nagyon ájtatos volt, nagyon szorgalmas, igen hû és csendes. Mindenkirôl csak jót beszélt és mindig azt mondogatta, hogy ô ebben a világban nem keres semmit. Nagyon jószívû volt, sokat böjtölt és ilyenkor azzal mentegetôzött, hogy nem éhes. Mikor le akartam beszélni arról a szándékáról, hogy apáca lesz, így felelt:

-- Errôl ne beszéljen, asszonyom, mert akkor nem leszünk jóbarátságban. Ezt meg kell tennem és meg is fogom tenni.

Anna Katalin ugyanis valami bensô intelemre hallgatva már korán azt a fogadalmat tette, hogy mint szerzetesnô Istennek szenteli magát és attól kezdve ennek a magasztos célnak elérésére fordította minden gondolatát és erejét. Hogy a zárdába lépéshez szükséges hozományt megszerezze, egy koesfeldi varrónôhöz lépett be kisegítônek. Csakhogy a szegények iránt oly nagy volt részvéte és szeretete, hogy képtelen volt mások nyomorát nézni anélkül, hogy ne segítsen; így aztán minden keresetét a szegények közt osztotta szét.

Három évet töltött a varrónô mellett, aztán ismét hazament szüleihez Flamskébe; de nemsokára megint visszatért Koesfeldbe s ott Söntgen kántorhoz szegôdött be szolgálónak azzal a szándékkal, hogy ott megtanul orgonálni és ezzel nyitja meg maga elôtt a kolostor kapuját. Azonban Söntgenéknél oly nagy volt a nyomorúság, hogy Anna Katalin nemcsak a cselédi szolgálatot látta el, hanem mindenét odaadta nekik. Az orgonálásból pedig nem lett semmi.

Mindazáltal 1802-ben végre mégis fölvették Dülmenben az ,,Agnetenberg'' nevû ágostonrendi kolostorba, Söntgen kántor leányával, Klárával együtt. Miután az újoncév sok szenvedés és megpróbáltatás közt végre letelt, Anna Katalint 1803. november 13-án fogadalomra bocsátották. Kimondhatatlan örömmel tette le a fogadalmat; lelke ujjongása külsôképpen is kitört belôle: valósággal ragyogott a boldogságtól, hogy immár Krisztus jegyesévé lett. Maga mondta késôbb: ,,Egészen átadtam magamat mennyei jegyesemnek és ô azt tett velem, amit akart''. Ám Anna Katalin az égi király jegyességére valóban méltóvá is tette magát azzal, hogy minden kolostori erényt oly hôsies fokban gyakorolt, amennyire emberi teremtménynek csak lehetséges. Minden szeretete mennyei jegyeséé volt és utána nôvértársaié, akikkel együtt élt. Kolostori életérôl így ír Overberg:

,,Anna Katalin annyira szerette apácatársait, hogy mindegyikükért szívesen ontotta volna vérét. Ámbár tudta, hogy némelyek nincsenek iránta jóindulattal, ezeknek is mindig mindent kedvükre tett, amit csak tehetett''.

Fônöknôje pedig késôbb így vallott az egyházi hatóság elôtt: ,,Anna Katalin mindenkor nagyon összeférô természetû volt, nagyon békeszeretô, az érintkezésben nagyon alázatos, engedékeny, rendkívül szolgálatrakész és egyáltalán nem viszálykeresô. Betegségben páratlanul nyájas és illedelmes, Istenben megnyugvó és türelmes. Ha kellemetlenség érte, igen hamar és szívesen megbékült; bocsánatot kért, ha kissé felindult; sohasem gyûlölt senkit és rendkívül kedves volt''.

A kolostor egyik melléképületében lakott abban az idôben egy nagyon jámbor francia pap, Lambert abbé, aki az ú. n. alkotmányos eskü letételének megtagadása miatt kénytelen volt hazáját elhagyni. Ez a derék pap nagy buzgalommal vette lelki gondjaiba Anna Katalint; szenvedéseiben szóval és tettel segítségére volt. Mivel a zárda lelkészének rendelkezése szerint Anna Katalinnak szabad volt gyakrabban járulnia a szentáldozáshoz, mint a többi nôvéreknek, mégpedig a szokásosnál korábbi idôben, Lambert abbé vállalkozott arra, hogy az élet kenyere után epedô léleknek a kora reggeli idôben el-elvigye az angyali eledelt.

Kimondhatatlan fájdalmat okozott Anna Katalinnak az, hogy 1811 decemberében az Agnetenberg-kolostort feloszlatták. ,,Olyan beteg lettem ettôl -- mondotta késôbb --, hogy a nôvérek bizonyosra vették már halálomat. És akkor megjelent nekem Isten Anyja és így szólt hozzám:

-- Még nem halsz meg. Még sok minden fog veled és körülötted történni; de ne aggódjál. Akármiben is lesz részed, mindig jön segítség számodra''.

Míg a többi apácák egymásután elhagyták a kolostort, Anna Katalin állandóan betegen a következô év tavaszáig ott maradt. Csak midôn már lehetetlenné lett további ott tartózkodása, távozott Lambert abbéval együtt Dülmenbe, özvegy Rotersné házába. ,,Annyira féltem és szégyenkeztem -- vallotta meg --, midôn a kolostort el kellett hagynom, hogy azt hittem, az utca minden köve megnyílik alattam''. Alig hogy bevitték szegényes földszinti szobácskájába, betegsége rögtön súlyosra fordult. Minthogy ismét bizonyosra vették halálát, Limberg domonkosrendi atyát hívták hozzá, aki aztán ellátta ôt a szentségekkel. Ámde Anna Katalin felgyógyult és Limberg atya ettôl fogva rendes gyóntatója maradt Katalin boldog haláláig. A páter lelkiismeretes, komoly és józan ítéletû szerzetes volt; münsteri kolostora feloszlatása óta élt szülôvárosában, Dülmenben.

1812. december 29-én kapta Anna Katalin a stigmákat kezén, lábán és mellén. Aznap délután 3 óra tájban kitárt karokkal imádkozva, elragadtatásban volt, midôn háziasszonya leánya belépett a szobába. A leány észrevette, hogy az imádkozó apáca tenyerébôl vér csurog; de azt hitte, ez csak valami véletlen sérüléstôl van. Amint Anna Katalin felocsúdott révületébôl, a leány figyelmeztette ôt a vérre; mire Anna megkérte, ne szóljon senkinek a dologról. December 31-én P. Limberg áldoztatás közben észrevette Anna Katalin kezefején a sebeket. ,,Jelentettem a dolgot Lambert úrnak -- írja P. Limberg --, aki ugyanabban a házban lakott; ô azonnal átjött velem Anna Katalinhoz és megszemlélve a vérzést, így szólt hozzá:

-- Ma soeur (nôvérem), ne gondold, hogy te egy Sienai Katalin vagy![1]

De mivel a sebek estig sem múltak el, Lambert úr másnap azt mondta nekem:

-- Páter, ezt senki emberfiának nem szabad tudnia! Maradjon a dolog köztünk!''

P. Limberg is osztotta ezt a nézetet; Anna Katalin pedig szívbôl örvendett, hogy a két pap, úgy látszik, nem csinál nagy dolgot az ügybôl; amennyire tudta, igyekezett ezt az új és végtelen nehéz baját mindenki elôtt titokban tartani. Csakhogy Söntgen Klára valahogy rájött a dologra és így a titok csakhamar napfényre került.

Rensing dülmeni esperes-plébános jónak látta két orvossal: dr. Wesenerrel és dr. Krauthausennel, valamint Anna Katalin gyóntatójával elôzetes vizsgálatot tartani és annak eredményét jelentette egyházi felsôbbségének 1813. március 25-én. Már három nap múlva ki is szállt Dülmenbe az akkori münsteri püspöki helynök, a késôbb, mint kölni érsek híressé lett von Droste zu Vischering Kelemen Ágost, tiszteletreméltó Overberg esperes és von Drüffel egészségügyi tanácsos kíséretében, hogy a tényállásra vonatkozóan alapos vizsgálatot indítson meg. Több mint negyedévig tartott ez a vizsgálat, melynek folyamán Anna Katalinnak szigorú engedelmesség terhe alatt kimerítôen számot kellett adnia belsô és külsô élményeirôl. A vizsgálat eredménye az volt, hogy nemcsak a sebek tényleges valósága és természetfölötti jellege bizonyosodott be kétséget kizáróan, hanem egyúttal Emmerich Anna Katalin mély alázatossága, változatlan engedelmessége és hôsies türelme is nyilvánvalóvá lett.

Hat évvel utóbb, az állítólagos csalás leleplezése végett, a világi hatóság is rendkívül szigorú és Anna Katalinra nézve roppant kínos vizsgálatot tartott; de ennek is csak az lett az eredménye, hogy a vizsgálóbiztosok -- mint egykor Krisztus sírjának ôrei -- akaratuk ellenére is kénytelenek lettek ôszinte és minden kételyt kizáró tanúságot tenni az igazság mellett.

1813 októberében Anna Katalin Lambert abbéval együtt átköltözött gyóntatóatyja testvérének, Limberg péknek és serfôzônek házába. A kis háztartás vezetésére magához vette legkisebb húgát, Gertrúdot; azonban ez a leány, szerencsétlen jellemével, Katalinnak élete végéig leírhatatlan fájdalmakat okozott.

Miután a stigmatizálás köztudomásúvá lett, Anna Katalin megismerkedett dr. Wesener kerületi fizikussal, egy olyan férfiúval, aki Isten szolgálójának életében fontos szerepre volt hivatva, mert az ô feljegyzéseinek köszönhetjük, hogy Anna Katalin életének sok nagyon jelentôs ténye ismeretessé vált.

Még nagyobb jelentôségû volt az az esemény, amikor 1818-ban Brentano Kelemen, a híres író és költô, isteni útmutatás folytán Dülmenbe került a jámbor szenvedô betegágyához. Ôt választotta ki Isten eszközül arra, hogy a szolgálójával közölt kinyilatkoztatásokat följegyezze. Brentano ezt a feladatot a legnagyobb lelkiismeretességgel teljesítette és hû barátként állott Anna Katalin mellett ennek szent haláláig. Anna Katalin Brentanót rendesen ,,zarándok''-nak nevezte.[2]

2. Emmerich Anna Katalin erényei

Emmerich Anna Katalin már kora ifjúságától fogva egészen átadta magát Istennek. Minden gondolatának, szavának és cselekedetének célja Isten volt. A szentség hírében elhunyt Overberg esperes, aki Anna Katalinnak élete tíz utolsó évében lelki vezetôje volt, róla írt följegyzéseiben a következôket mondja:

,,Hatéves korától kezdve Anna Katalin nem talált örömet másban, mint Istenben; nem ismert más fájdalmat és szomorúságot, mint afölött, hogy azt a jóságos Istent az emberek mindig bántják. Midôn elkezdte magát gyakorolni az önmegtagadás- és önmegtartóztatásban, oly nagy szeretet kélt benne Isten iránt, hogy ezt az imát vette szokásba: ,,Ha nem volna menny, pokol és tisztítóhely, akkor is teljes szívembôl szeretnélek, Istenem!''

Ez a szeretet, melyet folytonos gyakorlattal egyre növelt, csodálatos szívtisztasággal párosult, oly tisztasággal, melyet soha semmi, még valamely tisztátalan kísértésnek legcsekélyebb lehelete sem homályosított el: ,,Anna Katalin -- mondja Overberg -- sem gyermekkorában, sem azóta sohasem érezte magában az érzékiség egyetlen megmozdulását sem és sohasem volt oka panaszkodni vagy vádolni magát tisztátalanságról, még gondolatban sem. Midôn az engedelmesség terhe alatt megkérdezték, hogyan van az, hogy teljesen mentes a tisztaság elleni kísértésektôl: azt vallotta, hogy a korán elkezdett önmegtagadások által és minden egyéb hajlamok és vágyak állhatatos legyôzése által eltemette a gonosz ösztönöket, még mielôtt azokat megjelenni érezte volna magában''.

Isten iránt való szeretetét különösen a felebaráti szeretet állandó és hôsies gyakorlásában juttatta kifejezésre. Már gyermekkorában megesett vele, hogy ha valami nagy bajról vagy szerencsétlenségrôl hallott, olyan mélységes részvét fogta el, hogy elsápadt és úgy elernyedt, mintha ájulás környékezné. Ha meglátott egy éhezôt, nyomorgót, hozzászaladt és megható szívességgel mondta:

-- Várjon, mindjárt hozok kenyeret!

Ha síró vagy beteg gyermeket látott, kérte Istent, hogy annak betegségét vagy fájdalmát adja át neki, hogy amaz megszabaduljon tôle. És mindig meghallgatást nyert! Ha egy gyermekben valami hibát vett észre, imádkozott megjavulásáért és azt óhajtotta, hogy ô szenvedhesse el a bûnös büntetését. Mikor aztán érett korában számot kellett adnia arról, hogyan jutott, mint gyermek arra a gondolatra, hogy ilyeneket kérjen Istentôl, így felelt:

-- Nem tudom, ki tanított rá; de hiszen ez már együtt jár a részvéttel! Eleve éreztem, hogy mi mindnyájan egy test vagyunk Krisztusban és felebarátaim baját úgy éreztem, mintha saját ujjam fájna. Gyermekkoromtól fogva mindig magamra esdettem át mások betegségeit. Már, mint gyermeknek magamnak kellett szomszédaink minden sebét bekötöznöm. Ha egy kelést láttam, gondoltam: ha kinyomod, az jobban fog fájni, de a rossznak mégis csak ki kell jönnie. És ez indított arra, hogy csendesen kiszívjam és a seb begyógyult. Senki sem tanított erre, bensô vágy ösztökélt, hogy segítsek. Eleinte undort éreztem; de ez arra késztetett, hogy gyôzzem le magamat, mert az hamis részvét. Ha gyorsan le tudtam gyôzni, nagy-nagy öröm fogott el; Urunkra gondoltam, aki az egész emberiségért így cselekedett.

És amit Anna Katalin megtett, mint gyermek, azt, mint felnôtt még nagyobb mértékben és még erôsebb szeretettel gyakorolta: mindenkor feláldozta magát felebarátaiért, sôt ellenségeiért és üldözôiért is mindaddig, míg e hôsi szeretet tüzétôl felemésztve, utolsót nem lehelt.

Nagy és állhatatos volt buzgalma az önmegtagadásban. Overberg írja:

,,Szilárd meggyôzôdése volt, hogy önmegtagadás nélkül az embernek lehetetlen egészen átadnia magát Istennek. Erre Jézus iránt való szeretete tanította; ezért így szólt:

-- Gyakran tapasztaltam, hogy a teremtmények iránt való szeretet nagy és fáradságos dolgokra képes indítani; hát miért ne volna képes a Jézus iránt való szeretet még sokkal többre?

Szemeit is gyakorolta az önmegtagadásban: lesütötte vagy elfordította, ha olyan dolgokat kellett volna látniok, melyek vágyakat kelthetnek. Ha valami újat vagy érdekeset lehetett hallani, ezt gondolta: Nem, Isten kedvéért inkább nem hallgatom. Nyelvét is alávetette az önmegtagadásnak: elhallgatta, amit szeretett volna elmondani. Ízlését: nem ette meg, ami nagyon ízlett volna neki. Testét csalánnal, kötéllel, vezeklô-övvel sanyargatta''.

,,Mielôtt kolostorba lépett -- írja tovább Overberg --, jobban sanyargatta magát, mint azután, mert akkor még nem tudta, hogy a gyóntató engedelme nélkül azt nem szabad tenni. A sanyargatások pedig, amiket nekem csak úgy mellesleg említett, ezek voltak: láncok és kötelek, melyekkel átkötötte magát; vastag, kemény alsóruha, a legdurvább szövetbôl, amilyet csak találhatott és maga varrt meg''.

Anna Katalin már gyermekkorában gyakorolta az éjszakai imádkozást; órákat töltött ezzel, gyakran szabad ég alatt, téli hidegben, állhatatosan. Amíg Koesfeldben lakott, éjnek évadján ki szokott menni a kálváriára és több órahosszat ott végezte a keresztúti ájtatosságot. Mikor P. Limberget elôször hívták Anna Katalin betegágyához, hogy ellássa a szentségekkel, Katalin kénytelen volt megvallani, hogy drótból való vezeklôövet és lószôrbôl készült skapulárét visel. Erre a páter megparancsolta neki, hogy tegye le azokat.

Minthogy a késôbbi években az önkéntes sanyargatásokat csökkentenie kellett, hôsies türelemmel pótolta azokat, mellyel boldog haláláig viselte a valósággal ráözönlô bensô és külsô szenvedéseket. Brentano írja: ,,Ennek a megható lénynek egész élete szakadatlan gyötrelem a véghetetlen testi és lelki szenvedések folytán, melyeket még fokoznak az értelmetlen és tolakodó látogatók. Ô azonban mindenkor mindenkihez barátságos, mert minden történésben Isten szándékát látja, hogy ôt megpróbálja és megalázza''. Szerette a keresztet, a szenvedést, a kínt, a megvetést, epedett, sóvárgott utánuk és számtalanszor könyörgött Istenhez, hogy küldjön reá ilyeneket. ,,Ó, mily édes Jézusért szenvedni!''-- mondogatta; valamint ezt is: ,,Nyugodtan szenvedhetni: mindig ezt tartottam a legirígylésreméltóbb állapotnak a földön''.

Anna Katalin egész életében nagyon alázatos volt. Mindenki, aki hozzá jött, kénytelen volt csodálni egyszerûségét, ártatlanságát, nyíltságát, egyenességét és maga-megvetését. A föntebb említett dr. Wesener, midôn hírét vette Anna Katalin stigmatizálásának, azzal a szándékkal ment el hozzá, hogy leleplezi a vélt csalást. Benyomásait, melyeket ez alkalommal és máskor szerzett róla, a következôképpen írja le:

,,Minthogy minden nagyon furcsának tetszett és azt hittem, valami vaskos együgyûséggel állok szemben, imponáló fellépéssel akartam egyszeriben végét vetni az egésznek. Várakozásom azonban kudarcot vallott. Sôt, mennél többször látogattam meg a beteget, annál jobban megismertem ôt, mint nyugodt, elfogulatlan és egyszerû jellemet, amilyennek már az elsô pillanatban mutatkozott és amilyen egyáltalán csakugyan volt is. Egyre világosabban láttam benne azt az egyszerû, igazán keresztényi kedélyt, aki önmagával és az egész világgal békességben élt, mert minden, de mindenben Isten szent akaratát ismerte föl. Magamagát mindenkinél rosszabbnak tartotta és az embereket jobban szerette, mint önmagát... Az érintkezésben a beteget mindenkor egészen egyszerûnek és természetesnek találtam. Bántotta és szégyenkezéssel töltötte el, hogy nagy hûhót csinálnak körötte. Mindenki iránt barátságos és kedves volt; a szegényeket titokban segélyezte; a betegeknek és sújtottaknak segített terhüket viselni... Lelke egészen Istenben élt, habár szüntelen lehúzta ôt a földi élet forgatagába az, hogy annyian öntötték ki elôtte lelkük búját-baját''.

A látomások adománya, éppúgy, mint a stigmáké, neki sohasem arra szolgáltatott indítékot, hogy magát a többi emberek fölé emelje, hanem inkább az önmegalázásnak kimeríthetetlen forrása lett, mivel azokra méltatlannak tartotta magát és ezekben az adományokban csak még nagyobb félelemre és gondra látott okot. Keze sebeit mindig kendôvel kötötte be és midôn egyszer Rensing esperes kérdôre vonta, miért nem takarja ki kezét az ô jelenlétében, így válaszolt: ,,Ó, magam sem szeretem látni ezeket a jeleket, mert nem vagyok méltó a különös kegyelmekre, melyeket azok nekem jelentenek''. Ebben a felfogásban megmaradt élete végéig; még halála napján is ékesszóló bizonyságot tett errôl, mint gyóntatója beszéli:

,,Nagyon vágyakozott a halál után és (aznap) többször felsóhajtott:

-- Jöjj hát, Uram, Jézus!

Vigasztalgattam és azt mondtam neki, szenvedjen csak nyugodtan Üdvözítôjével, aki a kereszten a latornak is megbocsátott. Erre a következô nevezetes szavakkal felelt:

-- Igen, akkor ott senkinek, a latornak sem a kereszten, nem volt oly sok számot adni valója, mint nekünk, mert ôk nem részesültek annyi kegyelemben, mint mi. Én gonoszabb vagyok, mint az a lator!

Majd ezeket mondotta:

-- Azt hiszem, még nem halhatok meg, mert sok jó ember tévesen jót gondol rólam. Kérem, mondja meg mindenkinek, hogy én egy nyomorult bûnös vagyok.

Amint ismét vigasztalni akartam, hevesen és mintegy tiltakozva vetette ellen:

-- Jaj, csak hangosan kikiálthatnám, hogy mindenki meghallja: én nem vagyok egyéb, mint egy nyomorult bûnös, sokkal gonoszabb, mint az a lator a kereszten!

Aztán kissé megnyugodott''.

Így beszéli ezt a gyóntatóatya. De hogy a haldokló ezekkel nem üres szókat mondott, hanem legbensôbb meggyôzôdését fejezte ki, arról kezeskedik egész élete.

Miként alázatossága, úgy engedelmessége is csodálatraméltó, volt. Már gyermekkorában is ellentmondás nélkül szót fogadott szüleinek; csupán akkor nem hallgatott testre és vérre, hanem az Úr szavára, mikor hivatásáról volt szó. A kolostorban a legpontosabban engedelmeskedett elöljáróinak és a szent szabályzat minden elôírásának. Ugyanily szorgos engedelmességgel viseltetett késôbb, a kolostor feloszlatása után, gyóntatója, P. Limberg és lelki vezetôje, Overberg iránt. Nem múlt el nap, hogy ne tett volna bizonyságot errôl az engedelmességrôl; még a legnehezebb dolgokban is, pl. mikor olyan orvosságot kellett szednie, amely kegyetlen fájdalmakat okozott neki. Brentano írja:

,,Ma többször elájult a fájdalmaktól; ezért néhányszor mosuszt adtak be neki. Mivel ezt kihányta, ópiummal dörzsölték be gyomrát. Mindent türelmesen hagyott magával tenni és úgy feküdt, mint egy halott. Ha gyóntatója szólt hozzá, halkan, félájultan mindenre csak ezt felelte: ,,Igen, igen!'' A halál küszöbén ránehezedett önkívületben végtelenül megható képe volt az engedelmességnek és a megadásnak. -- Másnap így szólt:

,,Az éjjel nagyon sokat kellett szenvednem; de ha békén szenvedhetek, az valósággal édes nekem. Édes ilyenkor Istenre gondolni. Egyetlen gondolat Istenre nekem több, mint az egész világ. Az orvosságok nem tettek jót nekem; nem bírom ôket. Hol eltikkadok, hol rám támad minden gyógyszer. De ezt is el kell viselnem''.

Még elragadtatásaiban is engedelmeskedett gyóntatója parancsainak. A Zarándok így ír errôl:

,,Mily nagy és mily megható az ô engedelmessége a papi parancs iránt! Ha közeledik az idô, mikor a nôvérnek rendbe kell hoznia az ágyat és gyóntatója szól neki: ,,Emmerich nôvér, keljen fel engedelmességben!'' -- ô hirtelen összerezzen, felébred és nehézkesen mozogva iparkodik kissé fölemelkedni. Ma arra kértem gyóntatóatyját, mondja ki ezt a parancsot latinul és igen halkan. A gyóntató fölkelt a székrôl, amelyen ülve breviáriumozott, kissé közelebb ment az ágyhoz és egészen halkan mondotta:

-- Tu debes obedire et surgere, veni! (Engedelmeskedjél és kelj föl!)

Anna Katalin abban a pillanatban összerezzent és olyan mozdulattal ült fel, mintha ki akarna ugrani az ágyból, úgyhogy a gyóntató ijedten kérdezte:

-- Mit akar?

Anna Katalin így felelt:

-- Hívnak.

Parancsolja a gyóntató:

-- Maradjon fekve!

Erre a beteg tüstént megnyugodott''.

Anna Katalin egyszer maga is megmagyarázta, hogyan jut tudatára elragadtatás közben valamely parancsnak:

-- Ha elragadtatásban vagyok, ha látomásom van, vagy egy reám bízott lelki munkában vagyok, gyakran egyszerre mintha valamely távoli, tiszteletet parancsoló, szent erôszak ellenállhatatlanul visszahívna ebbe a sötét világba. Hallom a szót: ,,Engedelmesség''; és ez olyan fájdalmasan hangzik; de hiszen az engedelmesség az élet és a gyökér, melybôl a szemlélet egész fája kinô.

Szóval: Anna Katalin mindenkor nagyon alázatos és engedelmes volt. Ámde: ahol az alázat, ott a kegyelem; ahol a kegyelem, ott az Isten lelke.

3.	Természetfölötti kegyelem -- Isten szolgálójának boldog elköltözése

A Mindenható Isten, minden jónak forrása és osztogatója, hû szolgálójára, Anna Katalinra saját üdvözítésén kívül két hivatást rótt.

Az elsô abban állt, hogy folytonos közbenjáró imádsággal magára vállalt vezeklés által számtalan segítségre szoruló lélekre leesdje Isten irgalmát és kegyelmi segítségét és ekképp egész sereg lélek számára az üdvösség eszközévé legyen. Erre a rendkívüli hivatásra vonatkozólag isteni Jegyese egyszer így szólt hozzá:

-- Én téged az én kínjaim ágyára fektettelek; én téged gazdaggá tettelek a szenvedések kegyelmével és az engesztelés kincsével; én téged felékesítettelek a hathatós munkálkodás ékszerével.[3]

Másik élethivatása az volt, hogy látomásainak közlésével elôsegítse a keresztény lelkekben a hit újjáéledését és a jámborság gyarapodását, és ezzel az Egyháznak maradandó hasznot szerezzen. Maga mondotta egyszer:

-- Tudom, hogy már rég meghaltam volna, ha nem lett volna szükséges, hogy a Zarándok révén minden nyilvánossá legyen. Neki mindent föl kell jegyeznie, mert a prófétálás (a látomások közlése) az én feladatom.

Erre a kettôs hivatásra Isten az ô szolgálóját rendkívüli adományokkal áldotta meg, melyek közül néhányat röviden ismertetünk.

Emmerich Anna Katalin ifjúkorától fogva igen magas és ritka fokban meg volt áldva a látomások és kinyilatkoztatások adományával. A látnokság beleöntött fényénél szent vallásunk igazságának megismerésére jutott; számtalan képben látta a megváltás egész történetét: az elôkészítést az ószövetségben, a Bold. Szûz életét, valamint a Megváltó életét, mûködését, kínszenvedését és halálát. Számtalanszor megjelentek neki: az Úr Jézus, a Szûzanya, Ker. Szent János, Szent Ágoston és más szentek, különösen azok, akiknek valamely ereklyéje volt birtokában. Ha egy ilyen ereklyét kezében tartott, vagy közelébe vittek, azonnal látomásba merült és látta az illetô szent életét, mûködését, szenvedését és halálát.

Különösek voltak önlátomásai. A Zarándok egyszer magához vette a Katalin stigmáiról leszáradt és lehullott var-morzsákat, gondosan begöngyölte és mikor Anna ismét elragadtatásban volt, a mellére helyezte neki. Anna Katalin látomása azonnal átment saját életének szemléletébe: látta élete különbözô eseményeit és belsô élményeit; Isten intézkedéseit, melyekkel ôt vezette, kegyelmeit, szenvedéseit stb. Azután mindezt elmondta a Zarándoknak, nem is sejtve, hogy saját életét látta; és minthogy ez többször ismétlôdött, egész sorát beszélte el oly élményeknek, melyeket alázatossága különben örökre eltitkolt volna.

Megvolt benne, a szívekben való olvasás adománya is. Gyóntatója és a Zarándok több alkalommal meggyôzôdhettek arról, hogy Anna Katalin olvas a gondolatokban. Látta a földön a sok nyomorúságot és ínséget, bûnt és borzalmat, részben azért, hogy imádsággal és önkéntes szenvedéssel segítsen, részben pedig azért, hogy Istent engesztelje és irgalmát az emberekre leesdje. Látta a jövendôt és ki is jelentette. Fölismert mindent, ami szent, megszentelt vagy megáldott volt és megkülönböztette azt olyantól, ami nem volt szent vagy nem volt megszentelve. Leírhatatlanul eleven érzéke volt a papi jelleg szentsége, ereje és hatása iránt; ha egy pap lépett ágyához, mikor elragadtatásban volt, feje ösztönösen követte a pap kezének mozgását; a papi áldást teljes valóságában, egész erejében és hatásában fogadta. Ha távoli helyekre ment, oldalán látta vezetôjét, vagyis ôrzô-angyalát, aki kísérte és magyarázta neki a szükségeseket.

Örömmel emlékezett Anna Katalin ifjúságára és késôbb nagy hálával Isten iránt vallotta meg:

,,Gyermekkoromban mindig Istenben éltem, távol e világtól. Minden dolgomat belsô elvonatkozásban végeztem és mindig látomásokban éltem. Ha szüleimmel kimentem a mezôre vagy egyéb munkával foglalatoskodtam is, sohasem voltam a földön. Itt lenn minden olyan volt, mint valami tompa, zûrzavaros álom; az a másik világ ellenben csupa világosság és mennyei igazság''.

Egy más alkalommal a következôket beszélte el:

,,Mikor öt-hatéves koromban elôször tanulgattam a hitvallás elsô ágazatát, lelki szemeim elôtt különféle képek jelentek meg az ég és föld teremtésérôl. Láttam az angyalok bukását, az ég és föld, a paradicsom, Ádám és Éva teremtését és a bûnbeesést. Azt hittem, ezeket minden ember úgy látja, mint minden egyéb dolgot itt a földön körülöttünk; tehát elmondtam mindent egészen elfogulatlanul szüleimnek, testvéreimnek és játszótársaimnak. Egyszer aztán észrevettem, hogy kinevetnek; azt kérdezték, talán van valami könyvem, amiben ez mind benne van? Ettôl fogva aztán hallgattam ezekrôl a dolgokról és úgy véltem, hogy bizonyosan nem illik effélékrôl beszélni. De azért semmi különöset nem gondoltam az egészrôl. Ezek a látomások megjöttek éjjel éppúgy, mint fényes nappal, otthon éppúgy, mint a mezôn, jártamban-keltemben, munkaközben és akármi más foglalatosság közben.

Egyszer az iskolában a feltámadásról egészen más dolgokat mondtam, mint amit tanultunk, mégpedig teljes bizonyossággal és abban az elfogulatlan hitben, hogy ezt mindenkinek éppen úgy kell tudnia, mint ahogy én tudom és nem is sejtettem, hogy ez nekem személyi tulajdonom. Nos, a gyermekek ámultak bámultak, kinevettek és följelentettek a tanítónak. Ô komolyan megintett, hogy ne képzelôdjem effélékrôl. Azonban én e látomásokat továbbra is úgy láttam, mint a gyermek, aki képeskönyvet nézeget és a maga módján magyarázza magának a képeket, nem kérdezve senkitôl, mit jelent ez vagy amaz.

Az Evangéliumból és az Ószövetségbôl sohasem tartottam meg fejemben semmit, mert én azt mind magam láttam, egész életem folyamán, mégpedig évrôl-évre újra meg újra, pontosan ugyanazon körülmények közt, habár néha más-más jeleneteket. Néha ott voltam a helyszínen magam is a többi résztvevôkkel együtt; benne éltem az eseményekben s együtt haladtam velük a térben is, természetes helyváltoztatással. Gyakran a jelenet fölött lebegtem és felülrôl néztem le rá. Egyebet viszont, különösen a jelenetekben rejlô titokzatost, bensôleg láttam, úgyhogy az bennem tudatossá vált; egyes részleteket pedig képekben kiválva. Minden esetben keresztül láttam mindenen, úgyhogy egyik test nem takarta el a másikat; de azért ebbôl semmiféle zavar nem támadt. Gyermekkoromban és mielôtt a zárdába léptem, leginkább az Ószövetségbôl voltak látomásaim; késôbb már ritkábban; és egyre többször az Újszövetségbôl. De Jézus és Mária életét kora ifjúságom óta ismerem. Láttam a Szûzanyát sokszor gyermekéveiben; láttam, mit csinált, mikor egyedül volt szobácskájában. Azt is tudom, milyen ruhát viselt.''

Midôn az Úr Mózesnek Hóreb-hegyén azt parancsolta, menjen Egyiptomba és szabadítsa ki Izrael fiait a Fáraó igájából, Mózes így szólt az Úrhoz: ,,Nem fognak nekem hinni és nem fognak rám hallgatni, hanem azt mondják majd: Nem jelent meg neked az Úr!'' (Ex. 4, 1.) Ugyanezt mondhatta Anna Katalin is, midôn az Úr azt parancsolta neki, hogy látomásait a keresztény hívek épülésére beszélje el. Ámde miként Isten az ô szolgáját, Mózest, és egyáltalán minden kiválasztottját, akiket valamely rendkívüli megbízással küldött az emberekhez, rendkívüli adományokkal és jelekkel igazolta, mint szolgáit és küldötteit: éppúgy megjelölte és igazolta Anna Katalint is, mégpedig nem csekélyebb jelekkel, mint a Megváltó sebeivel.

Anna Katalin legelôször a töviskorona sebeit kapta meg, melyek mint szúrásokból eredô véres koszorú vették körül fejét. Ennek létrejöttét saját szájából ismerjük, ahogyan engedelmességbôl elbeszélte:

-- Körülbelül négy évvel a kolostorbalépésem elôtt, egyszer déltájt a koesfeldi jezsuita templomban voltam és egy feszület elôtt térden állva buzgón imádkoztam. Egészen elmerültem az elmélkedésbe, mikor egyszerre csak furcsa forróság öntött el, és láttam, amint az oltárról, a tabernákulumból, ahol az Oltáriszentséget ôrzik, az én mennyei Jegyesem, fényes ifjú alakjában elém lép. Bal kezében virágkoszorút, jobbjában töviskoronát tartott és elém nyújtotta mind a kettôt, hogy válasszak. Én a töviskorona után nyúltam. Erre ô azt fejemre tette és mindkét kezével rányomta, aztán eltûnt; akkor én heves fájdalommal fejemben magamhoz tértem. Éppen ki is kellett mennem a templomból, mert a sekrestyés már rég zörgött a kulcsokkal. Másnapra fejem a szemem fölött és halántékomon le az arcomig erôsen megdagadt és rettentôen fájt. Ez a daganat és a fájdalmak gyakran visszatértek, s egész éjszakákon át és nappal is sokat gyötörtek. A vérzést fejemen csak akkor vettem észre, mikor társnôim figyelmeztettek, hogy tegyek fel más fejkötôt, mert amelyik a fejemen van, tele van rozsdafoltokkal. Meghagytam ôket vélekedésükben és úgy igazítottam el fejkötômet, hogy a vérzést szerencsésen el tudtam titkolni a zárdában. Ott is fölfedezte egyvalaki, de becsületesen hallgatott róla.

Azonban késôbb mégis csak fölfedezték a fejsebeket a többiekkel együtt és valamennyit alapos vizsgálatnak vetették alá. Hallgassuk csak, hogyan nyilatkozik e sebekrôl a jámbor Stolberg gróf, aki 1813 júliusában Overberg kíséretében meglátogatta Isteni kiválasztottját:

,,Overberg kérte Anna Katalint, vegye le kezérôl a kendôt, mellyel állandóan bekötve tartotta kezét. Péntek volt. A töviskorona sebei erôsen vérzettek. Most levette a kendôt és a fejkötôt. Homloka és feje mintha vastag tüskékkel lett volna összeszurkálva; világosan lehetett látni a friss, részben még friss vérrel teli sebeket, és feje körös-körül vérzett. Semmiféle festô természetesebben nem tudott volna ilyen tövis-sebeket festeni.''

Anna Katalin boldog halála után pedig a következô tanúvallomást tette ezekrôl a fejsebekrôl Brentano Kelemen:

,,Négy éven keresztül naponkint érintkeztem Anna Katalinnal és nagyon sokszor láttam fejvérzését és fájdalmait, bár sohasem úgy, hogy feje fedetlen lett volna jelenlétemben és a vércseppek elôbugyogását közvetlenül láthattam volna. De igenis láttam a vért egyes sugarakban a fôkötô alól lefolyni olyan bôségben, hogy nyakkötôje fodraival föl lehetett volna itatni, mielôtt a lepedô felitta volna, ô maga úgy érezte, mintha fejét széles, súlyos töviskorona venné körül és nem is volt képes fejét vánkosra fektetni. Ülôhelyzetben mozgatta fejét ide-oda, mint valami kínos terhet a nyakán, órák hosszat, leírhatatlan gyötrelmek közt; én is gyakran támasztottam meg fejét hosszabb-rövidebb ideig, mert nem bírtam tovább nézni szenvedéseit, miközben a szorongás verítéke csurgott végig sápadt arcán. Ilyen állapotban töltött nem egyszer egész éjszakákat, nélkülözve minden segítséget, minden részvétet, elhagyatva.''

Emmerich Anna Katalin többi sebeirôl már föntebb szólottunk. De most még hozzáfûzünk egyet-mást a sebek természetfölötti létrejöttére és mivoltára vonatkozólag.

Anna Katalin már kolostori életében sokszor könyörgött Istenhez azért a kegyelemért, hogy kínszenvedéseiben részes lehessen. Az Úr meg is hallgatta, mert még a sebek elôtûnése elôtt több évvel már érezte a fájdalmakat kezeiben, lábaiban és oldalában. Errôl ezeket mondotta el:

,,Négy évvel a kolostor feloszlatása elôtt egyszer Koesfeldbe utaztam szüleim meglátogatására. Bementem a Lambert-templomba és néhány óráig imádkoztam az oltár mögötti kereszt elôtt. Nagyon szomorú voltam a kolostorban uralkodó állapotok miatt és kértem Istent, hogy én és nôvértársaim megismerjük hibáinkat, hogy végre egyszer már békesség legyen. Azt is kértem, hogy az Úr Jézus engedje minden szenvedését nekem is éreznem. Ettôl az idôtôl fogva állandóan fájdalmaim és belsô égéseim voltak. Azt hittem, valamiféle állandó lázam van és a fájdalmak ettôl származnak. Eszembe ötlött ugyan gyakran az is, hogy ez talán kérésem teljesülése; de ezt a gondolatot rögtön kivertem fejembôl, mert úgy véltem, ily nagy kegyelemre nem vagyok méltó. Akárhányszor lábfájásom miatt nem tudtam járni sem. Kezem is annyira fájt, hogy némely munkát, pl. ásást, nem bírtam végezni. Nagyujjamat nem tudtam egyáltalán mozgatni; néha olyan volt, mintha elhalt volna.''

1812. december 29-én (mint már említettük) Anna Katalin megkapta a külsô sebeket is. A stigmatizálás belsô lefolyását 1820. Assisi Szent Ferenc ünnepén, egy aznap történt látomás után, így beszélte el:

,,Láttam magamat s láttam, hogyan kaptam a sebeket. Azelôtt ezt nem tudtam. Láttam magamat, amint egyedül vagyok Rotersék házában, a szobámban. Három nappal volt újév elôtt, körülbelül három óra délután. Jézus szenvedéseirôl elmélkedtem és könyörögtem, engedje szenvedéseit nekem is éreznem, s elimádkoztam öt Miatyánkot, öt szent sebe tiszteletére. Kitárt karokkal feküdtem ágyamban. Ekkor nagy-nagy édességet éreztem és végtelen szomjúságot Jézus fájdalmai után. És erre valami fényt láttam leereszkedni reám; felülrôl jött ferdén. Egy megfeszített test volt, teljesen élô és átlátszó, kitárt karokkal, de kereszt nélkül. A sebek fényesebben ragyogtak, mint a test; öt dicsfény még erôsebben tündökölt ki az egész glóriából. Egészen el voltam ragadtatva és szívemben nagy fájdalom kavargott, de édességgel párosulva abban a vágyban, hogy Megváltóm szenvedéseit vele együtt érezhessem. És míg epekedésem Jézus kínjai után sebeinek megpillantásakor még jobban fokozódott és mintegy kezemen, lábamon és oldalamon át keblembôl elôtörve az ô szentséges sebeiért esedezett: a látománynak elôször kezébôl, aztán oldalából, végül lábából hármas piros sugarak lövelltek elô, alul nyílban végzôdve, kezem, oldalam és lábam felé. Sokáig feküdtem így, nem tudva, mi történik körülöttem; míg végre a háziasszony egyik leánya két kezemet lehajlította. A gyermek aztán kiment és azt mondta hozzátartozóinak, hogy én véresre ütöttem kezemet. Megkértem ôket, hallgassanak a dologról. A kereszt a mellemen már rég megvolt; Szent Ágoston napja táján kaptam; kitárt karokkal térdeltem és Jegyesem nyomta azt oda. Miután megkaptam a sebeket, testemben erôszakos változás ment végbe. Éreztem, hogy vérkeringésem egészen megfordul és fájdalmas vonzódással ezek felé a pontok felé áramlik.''

Már megemlékeztünk a két hivatalos vizsgálatról, melyet a stigmatizálás köztudomásra jutása után az egyházi és a világi hatóság tartott. Ezeknek eredménye nem lehetett más, mint az, hogy minden kétséget kizáróan megállapították a sebek valóságos jelenlétét, valamint annak lehetetlenségét, hogy természetes módon magyarázzák meg azokat.

Ámde ezeken a hivatalos vizsgálatokon kívül vannak egyéb körülmények is, melyek a sebek természetfölötti jellegét nyilvánvalóvá teszik. A sebek megjelenésével együtt ugyanis Anna Katalinnál föllépett a képtelenség táplálék fölvételére. -- Overberg kijelentette 1813 májusában, hogy Anna Katalin körülbelül öt hónap óta semmi szilárd ételt nem evett, annyit sem, amennyi egy félborsónyit kitenne. Ugyanezt tanúsítja 1814 októberében dr. Wesener is: ,,Az igazság okáért meg kell vallanom, sokat veszôdtem azzal, hogy kitaláljak valamit, amit Anna Katalin megehetne úgy, hogy mindjárt ki ne hányja; de mindhiába! Ha ez csalás volna, meg kellene tagadnom valamennyi külsô és belsô érzékemet''.

Rendkívüli volt továbbá az a jelenség, hogy a vér a fejbôl és a kezekbôl mindenkor abban az irányban szokott folyni, melyben a kereszten megfeszített Üdvözítô szentséges testébôl folyt; tehát a tenyérbôl visszafelé az érverés felé, a lábfejbôl az ujjak felé, a homlokból és halántékokból elôre az arcra és az orra, akkor is, mikor a szenvedô fekvô helyzetben volt. Továbbá: a sebek mindig tiszták és frissek voltak és sohasem gennyesek a legcsekélyebb mértékben sem. A vérzések nem léptek föl szabályos idôközökben, pl. csupán pénteki napokon, hanem az évenkint változó kínszenvedés-ünnepeken is; tehát nem a természet törvényeihez kapcsolódtak, hanem az egyházi év természetfölötti idô- és kegyelemrendjéhez. Végül ki kell emelnünk, hogy Isten szolgálója a külsô sebeket sohasem kívánta, sôt azok élete végéig kimondhatatlan szenvedések forrásai voltak.

-- Nagyon esengve kértem Istent -- mondotta egyszer Rensingnek --, hogy vegye el tôlem ezeket és inkább hagytam volna magamat képmutatóként és csalóként kigúnyoltatni; de könyörgésem nem talált meghallgatásra.

Overbergnek pedig kijelentette:

-- Miután megkaptam ezeket a fájdalmakat (t. i. a sebek fájdalmait külsô sebek nélkül), egyszer nagyon bensôségesen imádkoztam a kolostorban azért, hogy én és nôvértársaim beismerjük hibáinkat, hogy békesség legyen és szenvedéseim megszûnjenek. De ekkor ezt a választ kaptam: ,,Szenvedéseid nem fognak csökkenni. Legyen neked elég Isten kegyelme. Nôvértársaid közül egy sem hal meg, mielôtt hibáit be nem ismerte''. E válasz alapján azt gondoltam, mikor a jegyeket megkaptam, hogy azok csakis nôvértársaimért vannak és ebbe bele is tudtam nyugodni. De borzasztó volt, mikor rájöttem, hogy a sebek a világért is vannak.

És valóban a világért kellett lenniök e jeleknek, hogy tanúságot tegyenek az igazságról; mert Brentano szép szavai szerint Anna Katalin ,,kiküldetett a kor hitetlen pusztájába, megpecsételve a megfeszített szeretet jeleivel, hogy annak igazságáról tanúságot tegyen. Micsoda nehéz feladat: Isten Fiának, a názáreti Jézusnak, a zsidók királyának diadalmi jeleit saját testén viselni a világ szeme elôtt és a világ urainak hízelgô szolgái elôtt! Nagy bátorság kell ahhoz és nem is megy másként, mint csakis Isten kegyelmével: a legtöbbek szemében botránykônek, gyanú és kétely tárgyának, mindenki szemében pedig -- sajnos -- rejtélynek lenni; mint általános megfigyelés tárgya, mint a legzagyvább szóbeszédek és magyarázgatások középpontja, megfeszítetten magasan kiállítva lenni az országúton, ahol hitetlenség és babona, gonoszság és butaság, az emberi tudomány gôgje és a felvilágosodott laposság alázatoskodó aljassága jár keresztül-kasul''.

Az 1824. év volt a nagy szenvedô halálának esztendeje. Fájdalmakkal tetézve lépett ebbe az évbe, melyeket az Anyaszentegyházért és különösen a haldoklókért esdett le magára. Napról-napra fokozódott kínjainak nagysága, úgyhogy a Zarándoknak január 12-én ezt kellett naplójába írnia:

,,Ki tudná leírni ezt a rettenetes szenvedést? Éjjel-nappal kénytelen ülôhelyzetben vonaglani és nyögni a fájdalmaktól! Arcán pedig a legnagyobb türelem és szelídség a tökéletes megadással párosulva, a gyötrelem irtózatos komolyságában''. Aztán január 15-én: ,,Megrázó komolysággal szólt: A Gyermek-Jézus hozott nekem ilyen nagy kínokat. Elmondta nekem az ô és Édesanyja minden szenvedéseit, éhségeit és szomjúhozásait. Azt is mondta nekem: Te az enyém vagy! Te az én jegyesem vagy! Szenvedd, amit én szenvedtem!... Borzalmas gyötrelmeknek vagyok egészen vakon kiszolgáltatva; nem tudom, élnem kell-e még, vagy meg kell-e halnom. Úgy vagyok, mint az imádságban van: Ki vagyok szolgáltatva, Isten kifürkészhetetlen akarata teljesedjék rajtam! De én egészen nyugodt vagyok és a kínok közt sok vigasztalásom van. -- Arra a kérdésre, gyôzi-e türelemmel: fájdalmainak és tehetetlenségének szörnyû komolyságát az Isten iránt való hála szelíd mosolya váltja fel.''

Néhány nappal utóbb történt, hogy a Zarándok egy pappal beszélgetett Anna Katalin szenvedése módjáról, olyan távolságban tôle, hogy ô nem hallhatta. De ô aztán így szólt megtört hangon: ,,Ah, ne dicsérjen engem, attól csak növekednek fájdalmaim!'' E napokban különben is egyáltalán tiltakozott minden dicséret és hírverés ellen, mert az csak még nagyobb szenvedést okoz neki. Megható a jelentés, melyet a Zarándok Gyertyaszentelô ünnepén ír róla: ,,Ma így suttogott halkan: Ó, ilyen jó dolgom már rég volt! A Szûzanya oly sokat tett értem; egy hétig beteg voltam, úgy-e? Nem tudok semmit a világról. Ó, mi mindent nem tett értem Isten Anyja! Magával vitt; véle akartam is maradni. Akkor föleszmélt és ujját fölemelve mondotta: Csend! Errôl a világért sem szabad beszélnem''.

Két nappal Anna Katalin halála elôtt ezt írta a Zarándok: ,,Folyton Istent hívja segítségül. Egyre azt imádkozza: Ó, Uram Jézus, ezer köszönet Neked életem végéig! Uram, nem amint én akarom, hanem amint Te!''

Január 27-én fölvette az utolsó kenetet; február 9-én utoljára részesült az Oltáriszentségben; ez volt halála napja. Délután lépett a küszöbre a halál. Mélységes vágyódással Jegyese után többször felsóhajtott: ,,Jöjj hát, Uram Jézus!'' Gyóntatóatyja vigasztalta és gyakran nyújtotta oda neki a feszületet csókra; ô alázatosan mindig csak a Megfeszített lábait csókolta meg. Este nyolc órakor még négyszemközt beszélt gyóntatójával, aztán így szólt hozzá:

-- Most nyugodt vagyok és oly nagy bizalom van bennem, mintha sohasem követtem volna el egy bûnt sem.

A gyóntató ekkor a haldoklók imádságait imádkozta és a halálgyertyát jobb kezébe adta. A haldokló többször felsóhajtott:

-- Ó, Uram, segíts! Segíts, Uram Jézus!

Ezek voltak végsô szavai. Akkor fejét mellére hajtotta -- és visszaadta tiszta lelkét isteni Jegyesének, akit egész életében oly bensôségesen szeretett. Senki sem vonta kétségbe, hogy a Szüzek karában zengi az örökké új éneket és követi a Bárányt, amerre csak megy.

Németország hívôinek közkívánsága, hogy Isten szolgálóleányát mihamarabb az oltáron tisztelhessék, egyelôre annyiban teljesült, hogy az 1892. évben megindult formailag az ú. n. információs eljárás. 1899-ben pedig megkezdték Rómában a boldoggá avatási pert. Mindenki, aki ismeri és tiszteli Isten szolgálóleányát, epedve várja a még folyó vizsgálatok mielôbbi szerencsés kimenetelét. Istenben boldogult Emmerich Anna Katalin oltárra emelése neki a legnagyobb megtiszteltetést, Németország hívôinek pedig a legnagyobb vigasztalást szerezné.


A mi Urunk Jézus Krisztus kínszenvedése


I. rész: Az utolsó vacsora

,,Amikor nem bírsz magas és mennyei szemlélôdés szárnyára kelni, maradj szép csöndesen Krisztus kínszenvedésénél, szemed-szíved az ô szentséges sebein. Ugyanis, ha az Úr Jézus sebeihez és kínszenvedése drágalátos bélyegeihez buzgó szívvel folyamodol, gyötrelmeidben nagy bátorodást fogsz meríteni.'' (Krisztus követése, 2. könyv, I. fej. 4. Nogáll ford.)

1. A vacsora terme

Sion-hegyének déli lejtôjén, nem messze Dávid király egykori várától és a keleti oldalon e várig felnyúló tértôl, vastag falakkal körülvett tágas udvarban, áll egy vaskos, régi épület: az Utolsó Vacsora háza (Coenaculum). Az udvarban a bejárattól jobbra és balra vannak még egyéb épületek és lakások is a falhoz ragasztva; például jobbról a konyhamester lakása és mellette az a lakás, melyben a Boldogságos Szûz és a szentasszonyok gyakran tartózkodtak az Úr Jézus halála után. Az egykor terjedelmesebb Coenaculum volt valamikor az a ház, ahol a hôsök, Dávid vitéz hadvezérei laktak és a fegyverforgatásban gyakorolták magukat; a templom felépítése elôtt a frigyszekrény is itt állt egyideig, helyének is megvannak még a nyomai ugyanitt egy földalatti helyiségben. Egyszer itt láttam Malakiás prófétát is elrejtôzve e falak közt, ahol jövendöléseit írta az Oltáriszentségrôl és az Újszövetség áldozatáról. Salamon is tiszteletben tartotta ezt a házat és valami elôképnek valót mûvelt vele, de elfelejtettem, hogy mit. Mikor a babiloniak Jeruzsálem nagy részét elpusztították, ez a ház nem szenvedett kárt. Sok mindenfélét láttam, ami reá vonatkozik, de e kevésen kívül a többit elfelejtettem.

Rozoga állapotban került a ház Nikodémus és Arimateai József birtokába, ôk aztán a fôépületet igen kényelmes berendezéssel ünnepi szállásházzá alakították át a húsvéti vendégek részére és ki szokták adni az ünnepekre, miként már az Úr utolsó két húsvétjakor is megtették. Azon kívül az egész tanyát egész évben épület- és sírkô-lerakatul, meg kôfaragó mûhelyül használták; ugyanis Arimateai Józsefnek otthon értékes kôbányái voltak és kereskedett is sírkôvel, oszlopnak és oszlopfônek való faragott kôvel, amit itt az ô felügyelete alatt dolgoztak ki. Nikodémus is foglalkozott építômesterséggel és idôtöltésbôl szobrászkodott is; az ünnepnapokon kívül gyakran dolgozgatott szobrokon a teremben vagy a terem alatt levô mûhelyben. E mûvészete révén olyan baráti viszonyba jutott Arimateai Józseffel, hogy néha közösen intéztek vállalkozásokat.

A fôépület, a tulajdonképpeni Utolsó Vacsora-terem, az udvarnak majdnem a közepén áll, de inkább a hátsó része felé. Hosszúkás négyszög alakú tömb, körös-körül alacsony oszlopcsarnokkal, de ezt a közfalak eltávolításával egyesíteni lehet a belsô magas teremmel; az egész épület ugyanis voltaképpen átlátszó, mert oszlopokon vagy pilléreken nyugszik, csakhogy valamennyi nyílás rendszerint el van zárva tolóajtócskákkal. A világosság fent, a falakon levô ablakokon jön be. Elülsô keskeny oldalán elôcsarnok van, melybe három bejárat vezet; innen lép be az ember a magas, szépen kivakolt belsô terembe, melynek mennyezetérôl néhány lámpa lóg; az ünnepre a falakat félmagasságban szép gyékénnyel vagy szônyegekkel fedik be, a mennyezeten kiemelnek egy rekeszt s a nyílást valami átlátszó, kékesen csillogó fátyollal vonják be.

Ennek a teremnek végében ugyanilyen függönnyel elkülönítenek egy kisebb helyiséget és ekképp a csarnok hármas beosztása az Utolsó Vacsora termének valamelyes hasonlóságot kölcsönöz a Templommal: van tornáca, szentélye és szentek-szentje. Az a hátsó elrekesztett helyiség jobbról és balról ruhatárul és szertárul szolgál; középen egy oltárféle áll. A falból egy háromlépcsôs kôpad ugrik ki, derékszögû háromszög alakban, melynek hegye a két oldallap között le van gömbölyítve. Ez bizonyára a húsvéti báránysütô-kemence felsô lapja volt, mert ma (nagycsütörtökön) a vacsoránál a lépcsôk körös-körül egészen melegek voltak. A kiugrás mögött a helyiségbôl kijárat nyílik a csarnokba, ott van a lejárat a fûtôhelyiségbe. A terem alatt még egyéb helyiségek és pincék is vannak. Azon a kiugrón vagy oltáron mindenféle berendezések vannak: szekrények, kihúzható fiókok; továbbá nyílások, egy rostély fönt, és egy hely a tûz megrakására, meg valami készülék a tûz kioltására. Több leírást nem tudok adni az egészrôl; még mintha valami tûzhely is lett volna ott a húsvéti kenyér és egyéb sütemények sütésére, vagy füstelvezetésre, vagy ünnepeken a hulladék elégetésére; olyan, mint egy húsvéti konyha. E tûzhely vagy oltár fölött a falon van egy kiugró fülkeszerû szekrény lécbôl, fönt pedig egy nyílás csapóajtóval, valószínûen a füst kieresztésére. E fülke elôtt, vagy róla lelógva láttam egy húsvéti bárányképet, torkában késsel, és mintha vére lecsurgott volna az oltárra; már nem tudom pontosan, hogyan volt. A fali fülkében van három színes rekesz, melyeket úgy lehet forgatni, nyitni és zárni, mint a mi oltárszekrényeinket; ebben láttam mindenféle húsvéti edényeket és teknôforma tálakat, és késôbb az Oltáriszentséget.

Az egész épülettömb alatt szép pincék vonulnak végig; a frigyszekrény helye egykor hátul volt, ahol most föléje a húsvéti tûzhelyet rendezték be. A ház alatt öt csatorna van, melyek minden szemetet és moslékot levisznek a hegyrôl, mert az épület magasan fekszik. Itt láttam az Úr Jézust azelôtt is gyógyítani és tanítani.

2. Készülôdés a húsvéti vacsorára

Tegnap, nagycsütörtök elôestéjén, volt az Úr utolsó nagy lakomája, barátaival együtt, Bethániában, a bélpoklosságból kigyógyított Simon házában. Itt kente meg Mária Magdolna Jézust utoljára, amin Júdás úgy megbotránkozott, hogy futott Jeruzsálembe és még egyszer tanácskozott a fôpapokkal, hogy Jézust kezükbe adja. Étkezés után Jézus visszament Lázár házába, az apostolok egy része pedig a Bethánia elôtt levô szállásra. Éjjel még egyszer megjelent Nikodémus Lázár házában, sokáig beszélgetett Jézussal és napkelte elôtt visszatért Jeruzsálembe; Lázár egy darabon elkísérte.

A tanítványok már elôbb is megkérdezték Jézust, hol akarja elkölteni a húsvéti bárányt; ma pedig, nagycsütörtök reggelén, Jézus magához hívta Pétert és Jánost, megbeszélt velük mindenfélét arról, amit Jeruzsálemben be kell szerezniök és elrendezniök. Megmondta nekik, hogy ha fölmennek Sion-hegyére, találkoznak azzal a korsót vivô emberrel (ezt már ismerték, mert ô volt az elôbbi húsvétkor Jézus házigazdája Bethániában; ezért mondja Máté is: ,,egy bizonyos emberrel''); ezt az embert kísérjék el házáig és mondják neki: ,,Az Úr üzeni: az ô ideje közel vagyon, nálad akarja tartani a húsvétot''; ô mutassa meg nekik az ebédlôtermet, az legyen majd berendezve és minden szükséges elô legyen készítve.

Láttam a két apostolt, amint egy szakadékban, délre a Templomtól, a Sion északi lejtôjén felkapaszkodtak. A Templomhegy déli oldalán még házsorok állottak; ezekkel átellenben mentek fölfelé egy ösvényen, a szakadék mélyén folyó patak mentén, mely köztük és a házsorok közt volt. Mikor a Sion déli oldalán fölértek a hegyre, ahol magasabban voltak a Templomhegynél: egy lejtôs, szabad téren, az Utolsó Vacsora házához közel, megpillantották azt az embert, követték és a ház közelében megmondották neki, amit az Úr parancsolt. Nagyon örült, mikor meglátta ôket és meghallotta az üzenetet; aztán azt felelte, hogy már rendeltek nála vacsorát (valószínûen Nikodémus), de ô nem tudta, kinek részére; most tehát nagyon örül, hogy Jézus részére. Ez az ember pedig Héli volt, a hebroni Zakariás sógora. Csak egy fia volt, lévita és Lukács barátja, még mielôtt ez az Úrhoz csatlakozott, és ezen a fiún kívül öt hajadon leánya. Minden évben elment szolgáival együtt az ünnepekre, kibérelt egy húsvéti termet és ott elkészítette a húsvéti vacsorát olyanok számára, akiknek nem volt házigazdájuk. Az idén a Coenaculumot bérelte ki.

Héli megmutatta az apostoloknak a helyiséget, aztán az udvaron át visszament a házba. Az apostolok pedig jobb felé indultak s mentek északi irányban Sionon keresztül, egy hídon át, zöld cserjés ösvényeken a szakadék túlsó oldalán a Templom elôtt, az alatta húzódó házsor felé. Itt állt a háza a Jézus bemutatása után elhunyt agg Simeonnak és fiainak, akik most itt laktak és már Krisztus titkos tanítványai közé tartoztak. Az apostolok bementek a házba, beszéltek az egyik fiúval, aki a Templom szolgálatában állt; nagy, fekete ember volt. Velük ment ô is, keletre a Templomtól, Ofelnek azon részén keresztül, amerre Jézus Virágvasárnap bevonult Jeruzsálembe; és így ballagtak a Templom északi oldala mellett a városba egészen az állatpiacig. Itt a piac déli szakaszán láttam kis elkerített állásokat, ahol szép bárányok szökdécseltek vígan a gyepen, mint egy kis kertben. Jézus bevonulásakor azt hittem, ez az ünnepélyre van így rendezve; de ezek húsvéti bárányok voltak, amelyeket itt árusítottak. Láttam Simeon fiát, amint belépett egy ilyen állásba, a bárányok ráugráltak és döfködték fejükkel, mintha ismernék, ô pedig kifogott közülük négyet, ezeket aztán elvitték a Coenaculumba. És láttam ôt délután a Coenaculumban, amint részt vett a húsvéti bárány elkészítésében.

Láttam, hogy Péter és János még mindenfelé járkálnak a városban és megrendelnek egyet-mást; láttam ôket egy kapu elôtt is északra a Kálvária-hegytôl, a város északnyugati részében, egy szálláson, ahol sok tanítvány tartózkodott; ez volt Jeruzsálem elôtt a tanítványok valóságos szállása, melyet Szeráfia (ez volt tulajdonképpeni neve Veronikának) gondozott; ott néhány tanítványt elküldtek a Coenaculumba és egyéb elintézni valók után, amikre már nem emlékszem határozottan.

Elmentek aztán Szeráfia házába és ott is elintéztek egyet-mást. Az asszony férje, a városi tanács tagja, rendesen távol volt hazulról hivatalában, s ha itthon is volt, nem tartózkodott felesége mellett. Szeráfia a Szent Szûzzel egykorú asszony és már régóta ismerôs a Szent Családdal, mert mikor a gyermek-Jézus az ünnepek alkalmával visszamaradt Jeruzsálemben, ô adott neki ennie.

A két apostol itt különféle étkezôszereket kapott, amiket aztán a tanítványok fedett kosarakban a Coenaculumba vittek. Itt kapták a kelyhet is, melyet az Úr használt az Oltáriszentség rendelésekor.

Ez a kehely egy csodálatos, titokzatos edény; valaha hosszú ideig a Templom régi, becses fölszerelései közé tartozott, melyeknek eredetét és célját éppúgy elfeledték idôvel, miként nálunk is, a kereszténységben, némely ôsi szent kincs az idôk viszontagságai folytán feledésbe megy. A Templom avult, ismeretlen rendeltetésû edényeit és értéktárgyait gyakran kimustrálták, eladták vagy átdolgoztatták. Így történt tehát Isten rendelése folytán, hogy ezt a szentséges edényt is -- minthogy ismeretlen anyaga miatt nem tudták beolvasztani, bár többször tervezték ezt -- a fiatal papok megtalálták a Templom kincseskamrájában egyéb ott felejtett ócska holmi közt egy ládában s az egészet eladták régiségkedvelôknek. A kelyhet minden hozzátartozóval együtt Szeráfia vette meg. Gyakran használta azt már Jézus ünnepi étkezéseken. Mától fogva aztán Krisztus szent egyházközségének állandó birtokába került. E szent edény nem mindig volt mai állapotában; már nem emlékszem, mikor és nem-e magának az Úrnak rendeletére állították-e össze a készletet; mert most a kehelyhez egy egész hordozható berendezés tartozik, az Oltáriszentség megalapításának alkalmára.

Egy tálcán, melybôl még egy kis táblát ki lehetett húzni (errôl már nem tudom, vajon valami szent dolgot tartalmazott-e), állt a nagy ivóedény és körülötte hat kis pohár. A nagy kehelyben állt még egy kisebb edény, azon tányérka, ezen pedig egy még kisebb edény; a kehely talpában egy kanál rejtezett, amelyet ki lehetett onnan venni. Ezek az edények finom kendôvel letakarva egy ernyôszerû borító alatt álltak, mely azt hiszem bôrbôl volt, tetején gombbal. A nagy kehely maga két részbôl állt: a kupából és a talpból, melyet késôbb toldottak a kupához. Mind a kettô más-más anyagból volt, mégpedig a kupa valami barnás, tükörsima anyagból, körte alakúra formálva. De arannyal van bevonva vagy befoglalva. Két kis füle van, melyekkel meg lehet fogni, mert elég nehéz. A talp aranyércbôl van mûvészien kidolgozva, alul körös-körül egy kígyó és egy szôlôfürt; drágakövek ékesítik; benne van a kis kanál.

A nagy kehely ifjabb Jakabnál maradt a jeruzsálemi templomban, és én még láttam valahol gondos ôrizetben feküdni; egyszer még majd napvilágra is fog kerülni, mint ahogy most itt napvilágra került. A körülötte volt apró poharakon más egyházak osztoztak; egy Antiochiába került, egy meg Efezusba; hét egyház osztozkodott az edényeken. Ezek a kis poharak valaha pátriárkáké voltak; ôk itták belôlük a titokzatos italt, mikor az áldást kapták vagy adták, mint ahogy azt máskor láttam és elmondtam.

A nagy kehely még Ábrahámé volt; Melkizedek hozta Szemirámisz országából, ahonnan származott, Kánaánba, mikor Jeruzsálemben különféle tereket létesített. Ezt a poharat használta annál az áldozatnál is, amelyben kenyeret és bort áldozott Ábrahám elôtt; aztán odaadta Ábrahámnak. A kehely már Noé birtokában is volt; ott állt magasan a bárkában. Mózes is birtokolta. A kupa fala vastag volt, mint egy harang; természet alkotta tárgy volt, mintegy úgy termett, nem pedig csinálták. Én alaposan szemügyre vettem; csak Jézus tudja, miféle anyagból való volt.

3. Jézus Jeruzsálembe megy

Nagycsütörtök reggelén, mialatt a két apostol Jeruzsálemben a húsvéti vacsora elôkészítésével foglalatoskodott, Jézus Bethániában megható búcsút vett a szentasszonyoktól és Anyjától. Mindnyájuknak együttesen tanítást és intelmeket adott.

Láttam az Urat édesanyjával négyszemközt beszélni és emlékszem beszélgetésük egyes részleteire is. Többek közt: Ô elküldte Pétert, a hitet, és Jánost, a szeretetet, Jeruzsálembe a Passzahot elôkészíteni. Magdolnának, aki a bánattól egészen odavolt, azt mondta, hogy ô (t. i. Magdolna) kimondhatatlanul szeret, de szeretete még testtel van körülvéve s ezért szinte mintegy eszét veszti a fájdalomtól. Beszélt az Úr az áruló Júdás lelki állapotáról is, és Szûz Mária még könyörgött is Júdásért.

Júdás pedig azzal az ürüggyel, hogy még mindenfélét be kell szereznie és kifizetnie, Bethániából ismét Jeruzsálembe sietett. Jézus reggel a kilenc apostoltól kérdezôsködött felôle, ámbár jól tudta, mit csinál Júdás. Ez pedig egész nap a farizeusoknál járkált és mindent megbeszélt velük; még a zsoldosokat is megmutatták neki, akiket Jézus elfogására szándékoztak kiküldeni. Kimaradása egész idejére Júdás elkészítette számadását mindenrôl, még az oda- és visszaútról is, úgyhogy mindig legyen igazolása minden távollétének. Csak röviddel a vacsora elôtt tért vissza Jézushoz. Én láttam minden gondolatát és tervét. Mikor Jézus Máriával beszélgetett róla, sokat megláttam Júdás jellemébôl. Tevékeny és szolgálatrakész volt, de telve kapzsisággal, dicsvággyal és irigységgel, és nem küzdött e szenvedélyek ellen. Pedig azelôtt ô is mûvelt csodákat és Jézus távollétében betegeket gyógyított.

Midôn az Úr a Szûzanyának kijelentette, mi vár reá, Mária megindítóan kérte, engedje ôt vele együtt meghalni. Ámde Jézus intette ôt, hogy fájdalmát viselje nyugodtabban a többi asszonyoknál; és azt is megmondta neki, hogy fel fog támadni és hogy hol fog neki megjelenni. Ettôl fogva Mária nem sírt oly sokat, de azért szomorú és megrendítôen komoly maradt. Az Úr, jámbor fiúként, megköszönte neki sok-sok szeretetét, jobb karjával átölelte és keblére szorította. Kijelentette neki azt is, hogy lélekben vele tartja a húsvéti vacsorát s megjelölte az órát is, amelyben ez történni fog. Végül még egyszer különféle tanításokat adott mindnyájuknak és végleg nagyon megindító búcsút vett tôlük.

Déltájban Jézus a kilenc apostollal Bethániából Jeruzsálembe indult. Elkísérte hét tanítvány is; ezek Nathánaelen és Sziláson kívül majdnem mind Jeruzsálembôl és környékérôl valók voltak. Emlékszem közülük János Márkusra és egy ifjúra, annak a szegény özvegynek fiára, aki az elôzô csütörtökön, egy héttel ezelôtt, midôn Jézus a templomban a persely mellett ült, két fillérjét bedobta a perselybe. A szentasszonyok késôbb követték Jézust Jeruzsálembe.

Az Úr, kíséretével együtt, végigjárta az utakat az Olajfák-hegye körül és a Jozafát-völgyében egészen a Kálvária-hegyig és útközben is szüntelen tanított. Többek közt azt mondta az apostoloknak, hogy eddig kenyerét és borát adta nekik, ma pedig testét és vérét fogja adni nekik; mindenét odaadja és rájuk hagyja, amije csak van; és emellett oly megindító volt az Úr, mintha egész bensejét kiöntené, mintha elepedne a szeretettôl, hogy odaadhassa magát. Tanítványai azonban nem értették ôt; azt hitték, a húsvéti bárányról beszél. Nem lehet kimondani, mily szeretetteljes és türelmes volt ô ez utolsó beszédeiben itt és Bethániában.

A szentasszonyok késôbb Márkus anyja, Mária házába mentek. A hét tanítvány pedig, akik az Urat Jeruzsálembe követték, nem mentek ugyanazon az úton; ôk a húsvéti szertartási ruhákat vitték a Coenaculumba, lerakták az elôcsarnokban, aztán elmentek Márkus anyja, Mária házába.

Mire Péter és János a kehellyel Szeráfia házából a Coenaculumba érkeztek, az elôcsarnokban már ott voltak mind a szertartási ruhák, melyeket más tanítványok összehordtak oda. A termek falai már be voltak aggatva szônyegekkel és a mennyezeten a rekeszek már ki voltak nyitva; a három függôlámpa is elô volt készítve. Ekkor Péter és János átmentek Jozafát-völgyébe és meghívták az Urat a kilenc apostollal együtt. Nemsokára megjöttek a többi tanítványok és más jóbarátok is, hogy együtt költsék el a húsvéti bárányt a Vacsoraházban.

4. A húsvéti bárány elköltése

Jézus és övéi a húsvéti bárányt a Vacsoraházban három, tizenkettes csoportban költötték el; mindegyik csoportnak külön-külön házigazdája volt. Jézus a tizenkét apostollal a nagyteremben foglalt helyet; az egyik mellékteremben evett Nathánael tizenkét régi tanítvánnyal; a másikban pedig szintén tizenketted magával Eliakim, Kleofás és Héli-Mária fia, Keresztelô János tanítványa.

Három húsvéti bárányt öltek le részükre a templomban. De a Vacsoraházban leöltek egy negyedik bárányt is, ezt ette Jézus a tizenkettôvel. Júdás azonban nem tudott errôl, mert ô nem volt jelen a bárány leölésénél, hiszen akkor még ügyei után lótott-futott a városban és már az árulás útjait járta; csak röviddel a vacsora kezdete elôtt érkezett meg.

A Jézusnak és az apostoloknak szánt bárány leölése rendkívül megható szertartás volt. A Vacsoraházban folyt le; Simeonnak lévita-fia segédkezett benne. Az apostolok és tanítványok elénekelték a 118. zsoltárt; aztán Jézus, tanítást adott egy küszöbön álló új idôrôl és arról, hogyan valósul meg most Mózes áldozatának és a húsvéti báránynak jelentése; azért kell tehát a bárányt most is úgy leölni, mint annak idején Egyiptomban, mely csak elôképe volt annak az Egyiptomnak, melybôl ôk most valósággal kiköltöznek.

Az edények és minden egyéb kellék már elô volt készítve. Behoztak egy szép kis bárányt koszorúval feldíszítve. A koszorút most levették róla és a Szûzanyának adták át, aki a többi asszonyokkal oldalvást tartózkodott. Majd a bárányt hátára fektették, derekán egy deszkára kötözték -- és én ekkor Jézus megostorozására gondoltam. Simeon fia a bárány fejét magasra emelte, Jézus pedig egy késsel az állat torkába szúrt, aztán átadta a kést Simeon fiának, aki folytatta a bárány levágását. Jézus láthatóan vonakodva és fájó szívvel sebezte meg a bárányt és nagyon gyorsan és komolyan tette. A vért egy dézsába fogták fel, hoztak egy izsópgallyat, Jézus azt a vérbe mártotta, odalépett a terem ajtajához, megjelölte a vérrel a két ajtófélfát és a zárat, majd odatûzte a véres gallyat az ajtó szemöldökfájába. Eközben ünnepélyes beszédet mondott; többek közt így szólt: Távozzék el innen az öldöklô angyal; ôk csak imádkozzanak itt biztonságban és nyugodtan, akkor is, ha majd ô, az igazi húsvéti bárány meg lesz ölve; ezzel egy új kornak és új áldozatnak kell kezdôdnie és a világ végéig tartania.

Ezután a terem végében levô húsvéti tûzhelyhez vonultak, ahol egykor a frigyszekrény állott; a tûz már égett. Jézus a vérrel meghintette a tûzhelyet s így oltárrá szentelte; a többi vért és a zsírt az oltár alá a tûzbe öntötték. Ezután Jézus és az apostolok zsoltárokat énekelve körüljárták a Vacsoraházat és azt új templommá avatták. Valamennyi ajtó zárva volt eközben.

Ezalatt, Simeon fia a bárányt egészen elkészítette: nyársra húzta, úgyhogy az elülsô lábak egy keresztrúdra, a hátsók a nyársra voltak tûzve. Ó, egészen olyan volt, mint Jézus a kereszten! Majd a másik három báránnyal együtt, melyeket a templomban vágtak le és hoztak át ide, berakta a kemencébe megsütni.

Jézus, tanítást adott az apostoloknak a húsvéti bárányról és áldozati beteljesedésérôl; és amint a vacsora ideje elérkezett s Júdás is megjött, megterítették az asztalokat. Magukra öltötték az elôcsarnokban levô szertartásos útiruhákat, sarut váltottak, ingszerû fehér köntöst és erre elül rövid, hátul hosszabb köpenyt vettek föl; felövezték magukat és feltûrték bô ruhaujjaikat. Aztán minden csoport a maga asztalához vonult: a tanítványok két csoportja az oldalcsarnokokba, az Úr pedig az apostolokkal a nagyterembe. Kezükbe botot fogtak és párosával léptek az asztalhoz, ki-ki megállt a helye elôtt, fölemelt karokkal, a botot karjukra akasztva. Jézusnak, aki az asztal középsô helyén állt, két kis, felül meggörbített botja volt, hasonló rövid pásztorbothoz, melyeket az étekmester adott át neki. A botok oldalán egy-egy kampó volt, olyan, mint egy-egy lenyesett gally. Jézus a két botot övébe tûzte keresztbe, és imádság közben fölemelt karjait ezekre a kampókra támasztotta. Olyan megható volt, amint a botokra támaszkodva mozgott; mintha a keresztet, melyet hamarosan vállára volt veendô, most még támaszként válla alatt tartaná. -- És énekeltek: ,,Áldott legyen az Úr, Izrael Istene'', meg: ,,Dicsértessék az Úr'' stb. Az imádság végeztével Jézus az egyik botot Péternek, a másikat Jánosnak adta; ôk azt -- már nem emlékszem tisztán -- vagy félretették, vagy az apostolok kézrôl-kézre adták egymásnak.

Az asztal keskeny volt és olyan alacsony, hogy egy álló embernek féllábnyira a térde fölé ért, és körgyûrû-szelet alakja volt. Az asztal belsô ívében, Jézussal szemben, üres helyet hagytak a felszolgálásra. Ha jól emlékszem, Jézustól jobbra állt: János, idôsebb Jakab, ifjabb Jakab; az asztal jobb keskeny szélén Bertalan; mellette az asztal belsô ívében Tamás, mellette Iskarióti Júdás. Jézustól balra: Péter, András, Tádé, a bal keskeny szélén Simon, mellette a belsô ívben Máté és Fülöp.

Az asztal közepére tették a tálat a báránnyal. A bárány feje keresztbe tett elsô lábain nyugodott, hátsó lábai egészen ki voltak nyújtva; körülötte a tál szélén fokhagyma; egy másik tálban húsvéti kalács, két oldalt egy-egy csésze zöld füvekkel, melyek sûrûn és egyenesen álltak, mintha ott nônének; egy másik csészében, apró csomókban keserû füvek, hasonlók a balzsamozó füvekhez; végül Jézus elôtt egy tál sárgás-zöld saláta és egy tál barna mártás. Tányérul kerek lepények szolgáltak. Az evéshez csontkéseket használtak.

Az étekmester imádság után Jézus elé tette a kést a bárány fölszeletelésére. Egy borral telt serleget is állított az Úr elé és egy korsóból megtöltötte a hat serleget, melyek két-két apostol között álltak. Jézus megáldotta a bort és ivott; az apostolok ketten-ketten ittak egy-egy serlegbôl. Aztán az Úr fölszeletelte a bárányt, az apostolok pedig lepényüket valami fogóval fogva odanyújtották, arra kapták meg részüket a húsból s azt csontkéseikkel leszedve, gyorsan elfogyasztották. A hulladékot késôbb elégették. Gyorsan ettek a hagymából és a salátából is, melyet a lébe mártogattak. A bárányt állva ették, csupán kissé rákönyökölve a szék támlájára. Jézus is megtört egy húsvéti kenyeret, egyik részét betakarta, másik részét szétosztotta. Ezután megették a lepényeket is. Akkor ismét hoztak egy kelyhet borral; Jézus megköszönte, de nem ivott belôle, hanem így szólt: ,,Vegyétek a bort és osszátok el magatok közt, mert én mostantól fogva nem iszom bort mindaddig, míg el nem jô Isten országa''. Miután ketten-ketten ittak, éneket zengtek; majd Jézus imádkozott vagy tanított, aztán kézmosás következett. De most már valóban leültek a székekre; eddig mindent állva cselekedtek, csupán a vége felé kissé megtámaszkodva és nagyon gyorsan.

Az Úr felszeletelt még egy bárányt is; ezt a melléképületben vacsoráló szentasszonyoknak vitték át.

Most a füveket, salátát és a mártást fogyasztották el. Jézus nagyon nyájas és derûs volt; sohasem láttam még ilyennek. Az apostoloknak is mondotta, hogy feledjenek minden búbánatot. A Szûzanya is az asszonyok asztalánál vidám volt. Oly megható volt, mikor az asszonyok hozzáléptek és meghúzták fátyolát, ha beszélni akartak vele, ô pedig oly egyszerûen fordult feléjük.

Jézus eleinte nagyon kedves volt övéihez, amíg ettek; de aztán komolyabb és szomorú lett. Így szólt: ,,Egy közületek, elárul engem, akinek keze együtt van velem az asztalom''. T. i. az egyik fajta salátát, amelyikbôl csak egy tállal volt, maga elôtt szétadagolta és megparancsolta a vele rézsút ülô Júdásnak, hogy ott azon az oldalon ossza szét. Minthogy Jézus az imént éppen egy árulóról szólt s ettôl mindnyájan megrémültek, és minthogy azt mondta: ,,Egy közületek, akinek keze velem van az asztalom, vagy ,,aki kezét velem a tálba mártja'', -- ami pedig annyit jelent: egy a tizenkettô közül, akik velem esznek és isznak, egy közületek, akivel megosztom kenyeremet: ezzel ô nem árulta el Júdást a többieknek; mert ,,valakivel kezét a tálba mártani'' általánosan használt szólásmód volt a legbizalmasabb közösség kifejezésére. Ámde ezzel egyúttal Júdást is figyelmeztetni akarta, mivel ez csakugyan vele együtt mártotta kezét a tálba a saláta kiosztásakor. Jézus aztán hozzátette: ,,Az Emberfia ugyan most elmegy, miként meg vagyon írva felôle; de jaj annak az embernek, aki által az Emberfia elárultatik! Jobb lett volna neki, ha nem született volna!''

Erre az apostolok mind nagyon megzavarodtak és egyenkint kérdezték: ,,Én vagyok-e az, Uram?'' Ugyanis mindnyájan érezték, hogy nem egészen értették meg Jézust. Péter pedig Jézus háta mögött áthajolt Jánoshoz és intett neki, hogy kérdezze meg az Urat, ki az áruló; mert ô (Péter), aki nem egyszer részesült feddésben Jézustól, aggódott, hátha ôt gondolja az Úr. János pedig Jézus jobbján ült és hogy mindnyájan bal karjukra támaszkodva jobb kezükkel ettek, így János feje egészen közel volt Jézus melléhez. Tehát fejét odahajtva Jézus keblére, kérdezte: ,,Ki lesz az, Uram?'' És ekkor megtudta, hogy Jézus Júdást gondolta. Láttam, mikor Jézus felelt, de anélkül, hogy ajkait mozgatná: ,,Az, akinek ezt a bemártott falatot adom''. Azt már nem tudom, vajon ezt halkan mondta-e Jánosnak; de János megértette, mert Jézus egy falat kenyeret salátába csavarva, a lébe mártott, és nagy szeretettel Júdásnak nyújtotta, aki éppen akkor szintén kérdezte: ,,Uram, én vagyok az?'' miközben Jézus igazán szeretetteljesen ránézett és valami közömbös választ adott neki. De ez szokásos jele volt a szeretetnek és bizalomnak, és Jézus ezt ôszinte szeretettel cselekedte, hogy így figyelmeztesse ôt és mégse árulja el a többiek elôtt. Júdás azonban bensejében már egészen föl volt dühödve. Az egész vacsora alatt láttam egy kis szörnyet ülni lábánál, mely néha egészen a szívéig mászott fel. Azt nem láttam, vajon János megmondta-e Péternek, mit hallott Jézustól, de feléje pillantott és megnyugtatta.

5. A lábmosás

Ekkor fölkeltek az asztaltól és mialatt ruháikat ismét úgy vették föl és rendezték el, amint ünnepélyes imádságnál szokás volt, az étekmester lépett be két szolgával, hogy letakarítsa az asztalt és a körös-körül álló nyugvószékek közül félretolja. Amint ez megtörtént, Jézus meghagyta neki, hozasson vizet az elôcsarnokba. Erre amaz a szolgákkal együtt elhagyta a termet.

Jézus most ott állt az apostolok közt és meglehetôs ideig ünnepélyesen beszélt nekik. De én már eddig oly sokat hallottam és láttam, hogy képtelen vagyok az Úr tanítását bizton elmondani. Arra emlékszem, hogy az ô országáról szólott és arról, hogy az Atyához megyen és hogy elôbb rájuk fog hagyni mindent, amije van stb. Aztán tanítást adott a bûnbánatról is, meg a bûn beismerésérôl és megváltásáról, a megtisztulásról. Éreztem, hogy ez összefüggésben van a lábmosással, s láttam is, hogy mindnyájan beismerték és megbánták bûneiket, kivéve Júdást. Ez a beszéd hosszú és ünnepélyes volt. Ezután Jézus Jánost és az ifjabb Jakabot kiküldte az elôcsarnokba a vízért és megparancsolta az apostoloknak, állítsák félkörbe a székeket; kiment az elôcsarnokba, levetette köpenyét, felövezte magát és egy kendôt kötött maga elé, melynek egyik vége hosszabban lógott le.

Eközben az apostolok vitába keveredtek azon, melyiküké lesz az elsô hely; ugyanis, mivel az Úr oly határozottan kijelentette, hogy el fogja hagyni ôket és hogy országa közel van: újból megerôsödött bennük az a hiedelem, hogy neki van valami titkos rejtekhelye, és hogy földi diadalról van szó, melyre ô a kellô pillanatban elô fog lépni.

Az elôcsarnokban Jézus megparancsolta Jánosnak, hogy vegyen a kezébe egy mosdótálat, ifjabb Jakabnak pedig, hogy tartson egy tömlôt, de úgy, hogy annak csöve a karján feküdjék. Ekkor a vizet a tömlôbôl a tálba öntötte és amazoktól követve, visszament a terembe. Itt az étekmester már egy másik, nagyobb mosdótálat helyezett a közepére.

Amint ilyen alázatos menetben a terem küszöbére lépett Jézus, az apostolok vitáját intézte el néhány szóval, többek közt kijelentvén, hogy ô maga az ô szolgájuk; s felszólította ôket, hogy üljenek le, hogy megmoshassa lábukat. Erre mind leültek abban a sorban, ahogyan az asztalnál ültek a félkörben álló székek támlavánkosaira, lemeztelenített lábukat a székek ülôvánkosaira helyezve. Jézus most sorban odalépett mindegyikhez, a János által alátartott tálból tenyerével vizet merített és az apostol elôre nyújtott lábára öntötte, majd mindkét kezével megfogta az övébe tûzött kendô lelógó végét s azzal megtörülte a lábat, aztán Jakabbal a következôhöz lépett. János mindannyiszor kiöntötte a használt vizet a terem közepén álló edénybe és ismét Jézushoz lépett a tállal. Jézus megint vizet öntött Jakab tömlôjébôl s a tál fölött a következô apostol lábára, és így tovább.

Az Úr ennél az alázatos cselekménynél is éppoly szeretetteljes volt, éppoly nyájas és barátságos, mint amilyen az egész húsvéti vacsora alatt volt. Nem úgy végezte a lábmosást, mint csupán valami szertartást, hanem mint egy szent szeretet-cselekményt, egész szívével, úgy, hogy abban szeretetét is kinyilatkoztatta.

Mikor Péterhez ért, ez alázatból tiltakozott: ,,Uram, te akarod az én lábamat megmosni?'' -- Az Úr felelé: ,,Hogy mit cselekszem, azt most még nem tudod; késôbb meg fogod tudni''. És nekem úgy tetszik, mintha még így szólt volna csak neki egyedül:

,,Simon! te méltónak találtattál arra, hogy Atyámtól tudd meg, ki vagyok én, honnan jöttem és hová megyek; egyedül te ismerted el és jelentetted ki azt; és én tereád építem egyházamat és a pokol kapui nem vesznek erôt rajta. Az én erôm megmarad utódaidban is a világ végezetéig''. Akkor reá mutatott és azt mondta a többieknek, hogyha majd ô elmegy tôlük, Péter helyettesítse ôt a rendelkezésben és kiküldésben. Péter pedig így szólt: ,,Sohasem mosod meg az én lábamat''. Az Úr felelé: ,,Ha nem moslak meg, nem lesz részed énvelem''. Mondá ismét Péter: ,,Uram, akkor hát ne csak lábamat, hanem kezemet és fejemet is mosd meg!'' Mire Jézus: ,,Aki meg van mosva, elég neki, hogy lábait mossák meg, akkor egészen tiszta. Ti is tiszták vagytok, de nem valamennyien''; és ekkor Júdásra gondolt.

Ebben a tanításban az Úr úgy beszélt a láb megmosásáról, mint a mindennapi bûnöktôl való megtisztulásról, mert a láb ügyetlenül járva a földön, egyre újból beszennyezôdik.

Ez a lábmosás lelki volt és egy neme a feloldozásnak; Péter azonban az ô nagy buzgalmában Mestere túl nagy megalázkodásának fogta fel; nem tudta, hogy Mestere holnap, szeretetbôl -- hogy rajta segítsen -- a kereszt gyalázatos haláláig fogja magát lealázni.

Mikor az Úr Júdás lábát mosta, különösen barátságos és szeretetteljes volt; arcát Júdás lábához szorította és halkan mondotta neki, hogy gondolja meg magát; már egy éve jár-kel áruló és hûtlen szívvel; de Júdás, úgy látszik, nem akarta ezt megérteni és Jánossal beszélgetett; ezen Péter meg is botránkozott és odaszólt neki: ,,Júdás! az Úr beszél hozzád!'' Erre Júdás valami kitérô, közömbös feleletet adott, ilyesfélét: ,,Uram, Uram, távol legyen tôlem!''

A többiek azonban nem hallották Jézusnak Júdáshoz intézett szavait, mert ô halkan mondta és ôk nem is hallgattak oda; meg saruik felhúzásával is el voltak foglalva. De Júdás árulása Jézusnak minden egyéb szenvedése között is legjobban fájt. Jézus még megmosta János és Jakab lábát. Elôbb Jakab ült le és Péter tartotta a tömlôt, aztán leült János és a tömlôt Jakab tartotta.

Jézus ezután a megalázkodásról szólott: hogy az a legnagyobb, aki szolgál, és hogy ezután nekik kell alázatosságból megmosniok egymás lábait; még szólt egyet-mást arra a vitára vonatkozólag is, ki a legnagyobb közöttük, amit az Evangélium elbeszél. Jézus ezután ismét felöltözött úgy, ahogyan a lábmosás elôtt volt; az apostolok is megint fölvették azt a bô és hosszú ruhát, melyet a vacsora elôtt viseltek.

6. Az Oltáriszentség rendelése

Az Úr parancsára az étekmester ismét középre tolta az asztalt és valamivel magasabbá tette; leterítette egy szônyeggel, ezt pedig egy vörös meg egy áttört fehér térítôvel. Aztán az asztal alá helyezett egy vizes és egy boros korsót.

Ekkor Péter és János a terem elkülönített helyiségébôl, ahol a báránysütô-kemence állt, kihozták a kelyhet, melyet Szeráfia házából hoztak ide. Tartójában hozták kezükön maguk közt tartva; a látvány olyan volt, mintha egy tabernákulumot hoznának. Mindenestül letették Jézus elé az asztalra. Mellette állt egy tojásdad tányér három vékony fehéres húsvéti kenyérrel, mindegyik kétszer olyan hosszú, mint széles. Ezeket, hogy könnyebb legyen széttördelni, az Úr még vacsora közben bevagdalta, mindegyiket három-három szeletre, és betakarta. A vacsora alatt megtört kenyér egyik felét is hozzájuk tette a takaró alá. Egy boros- és egy vizeskancsó is állt ott, meg három szelence, egyik sûrû, másik híg olajjal, a harmadik üresen, végül egy lapátka.

A kenyér megtörése és szétosztása, valamint közös kehelybôl való ivás az étkezés végén, már ôsidôk óta szokásban volt, mint a testvériség és szeretet jele, a vendég fogadásakor és búcsúzásakor. Azt hiszem, az Írásban is kell errôl szónak lennie. Jézus azonban ezt ma a Legméltóságosabb Szentséggé emelte. Mindeddig csak elôképi cselekmény volt az. Júdás árulása folytán Kaifás azt is fölvette a vádpontok közé, hogy Jézus a húsvéti szokásokhoz hozzátoldott valamit, ami új volt. Nikodémus azonban bebizonyította írástekercsekbôl, hogy ez a szokás a búcsúzáskor már régi.

Jézus helye Péter és János között volt. Az ajtók zárva; minden nagyon titokzatos és ünnepélyes. Amint most a kehelyrôl levették a takarót és visszavitték az elkülönített helyiségbe, Jézus rendkívül ünnepélyes imádságot és beszédet mondott. Láttam, hogy az Úr megmagyarázza nekik a vacsorát és az egész cselekményt; olyanforma volt ez, mintha egy pap, oktatást adna a többieknek a szentmisérôl.

Azután abból a talapzatból, melyen az edények álltak, kihúzott egy táblát, levette a kelyhet takaró fehér kendôt és ráterítette a kihúzott táblára. Láttam aztán, amint levesz a kehelyrôl egy kerek lapot és azt a letakart táblára helyezi. Majd elôvette a mellette álló tányérról a kenyérkéket a kendô alól és maga elé tette a táblára; a téglaalakú kenyerek mindkét oldalon kinyúltak a tábláról, de ennek széle mégis kilátszott. Most a kelyhet kissé magához közelebb állította és a benne volt kis serleget kivette, a kehely körül álló hat kis serleget pedig jobbra és balra helyezte el. Aztán megáldotta a húsvéti kenyeret, és, azt hiszem, az ott lévô olajokat; két kezével fölemelte a táblát a kenyerekkel, föltekintett az égre, imádkozott, fölajánlotta, letette a táblát és betakarta. Majd fogta a kelyhet, Péterrel bort, Jánossal vizet öntetett bele (a vizet megáldotta), s a kis kanállal még egy kis vizet öntött bele. Most megáldotta a kelyhet, fölemelte, imádkozva fölajánlotta és ismét letette.

Ekkor Péterrel és Jánossal vizet öntetett kezére a tányér fölött, melyen elôbb a kenyerek voltak, és a kanállal, melyet a kehely talpából vett elô, a kezeirôl lefolyt vízbôl öntött az ô kezükre; aztán ez a tál körüljárt és mindnyájan megmosták benne kezüket. Nem tudom, vajon ez mind pontosan ebben a sorrendben folyt-e le; de mindezt és a többit, ami a szentmisére emlékeztetett engem, mély meghatottsággal néztem.

E cselekmények közben Ô egyre bensôségesebb lett és azt mondotta, mindent oda akar adni nekik, amije van, magamagát is; ekkor úgy volt, mintha egészen kiöntené magát szeretetben; láttam, hogy egészen átlátszóvá lett; olyan volt, mint egy fénylô árnyék.

Ezzel a bensôséggel imádkozva, megtörte a kenyeret az elôre bevágott darabokra s ezeket egymásra rakta a táblán; az elsô darabból ujjai hegyével letört egy pici darabkát s a kehelybe hullatta.

Abban a pillanatban, midôn ezt cselekedte, az a látomásom volt, mintha a Szûzanya lelkileg fogadná a Szentséget, bár itt nem volt jelen. Most nem tudom, hogyan láttam ezt; de úgy tûnt nekem, mintha látnám ôt, amint az ajtótól odalebegne az asztal nyílt oldalához szembe az Úrral, és magához venné a Szentséget; aztán nem láttam ôt többé. Az Úr azt mondotta neki reggel Bethániában, hogy ô (az Úr) lélekben vele együtt fogja ünnepelni a Passzahot és az órát is elôre megmondta, melyben a Szûzanya, imádságba merülve, lelkileg fogadta a Szentséget.

Jézus még imádkozott és tanított; minden szava fény- és tûzként lövellt szájából az apostolokba -- Júdást kivéve. Azután fogta a táblát (nem tudom, a kehelyre tette-e azt) a kenyérdarabokkal és mondá:

,,Vegyétek és egyétek, ez az én testem, mely érettetek adatik''.

Eközben jobbjával mintegy áldó mozdulatot tett fölötte és amikor ezt cselekedte, fény jött ki belôle; szavai világítottak, valamint a kenyér is, mely világító anyagként ment be az apostolok szájába, olyanformán, mintha ô maga folyott volna beléjük; fénnyel átvilágítva láttam ôket, csak Júdást láttam sötétnek. Legelôször Péternek nyújtotta, aztán Jánosnak;[4] akkor intett Júdásnak, aki vele szemben rézsút ült, hogy jöjjön közelebb; ô volt a harmadik, akinek a Szentséget nyújtotta. Azonban úgy tûnt, mintha szava az áruló szájától visszapattant volna. Annyira megrémültem, hogy már nem is tudom megmondani, mit éreztem akkor. Jézus pedig így szólt hozzá: ,,Amit cselekedni akarsz, cselekedd hamar''. Jézus aztán tovább osztotta a Szentséget a többi apostolnak; párosával léptek eléje és egyik a másikának álla alá tartott egy kicsiny, kemény, beszegett lapot, mely a kelyhen feküdt.

Jézus most a kelyhet két fülénél fogva arca elé emelte és beléje mondotta az alapítás szavait. E cselekmény közben egészen átszellemült és mintegy átlátszó volt: valósággal átment abba, amit adott. Innia adott Péternek és Jánosnak a kezében tartott kehelybôl, aztán letette, és János a kis kanállal merítve a szent vérbôl, töltött a kis serlegekbe, melyeket Péter átadott a többieknek; ezek kettenkint ittak egy-egy serlegbôl. Még Júdás is részesült a kehelybôl, de erre nem emlékszem egész bizonyosan; azonban nem ment vissza helyére, hanem azonnal elhagyta a Coenaculumot. Mivel Jézus intett neki, a többiek azt hitték, valami megbízást adott neki. Ô pedig eltávozott imádság és hálaadás nélkül; ebbôl láthatjuk, mire vezet az, ha hálaima nélkül távozunk el a mindennapi és az örök kenyértôl. Én az egész vacsora alatt láttam Júdás lábánál egy kicsiny, vörös szörnyalakot ülni, mely néha egészen a szívéig kúszott föl; egyik lába mintegy csupasz csont volt. Mikor Júdás az ajtó elôtt állt, láttam három ördögöt körülötte: az egyik bemászott a szájába, a másik kergette ôt, a harmadik elôtte futott. Éjszaka volt; úgy tûnt, mintha ezek világítanának neki; ô szaladt, mint az ôrült.

Azt a maradék szent vért, ami a kehelyben maradt, Jézus abba a kis serlegbe öntötte, mely a kehelyben állott volt; aztán kezét a kehely fölé tartva, Péterrel és Jánossal vizet és bort öntetett rája. Ezt a leöblítést is megitatta a két apostollal, a maradékot pedig a serlegekbe töltve a többiekkel. Ezután kitörölte a kelyhet, a kis serleget a szent vér utolsó maradékával betette a kehelybe, ráhelyezte a táblát a megmaradt konzekrált kenyérrel, letakarta a kelyhet a kendôvel és a kis serlegek közé állította az alaplapra. Láttam, hogy a feltámadás után az apostolok magukhoz vették a Szentség maradványait.

Nem emlékszem, vajon láttam-e, hogy az Úr maga is magához vette a Szentséget; ha igen, akkor bizonyára nem vettem észre. Mikor kiosztotta, önmagát adta, úgy hogy mintegy egészen kiürültnek és irgalmas szeretetben kiöntöttnek látszott nekem. Kimondhatatlan dolog ez. Azt sem láttam, hogy Melkizedek, midôn kenyeret és bort áldozott, maga is élvezett volna abból. Tudtam azt is, miért veszik magukhoz a papok, holott az Úr nem vette magához.[5]

Jézus minden cselekménye a nagy Szentség rendelése alatt nagyon szabályosan és ünnepélyesen, de egyúttal tanítva és rendelkezve folyt le; láttam is, hogy az apostolok késôbb egyet-mást jelekkel följegyeztek a magukkal hordott kis tekercsekre. Az Úr fordulatai jobbra és balra ünnepélyesek voltak, mint mindig az imádságnál. Minden a szentmise csíráját mutatta. Láttam azt is, hogy az apostolok, ha elléptek egymás elôtt, meg egyéb alkalmakkor, paposan meghajoltak egymás elôtt.

7. Titokteljes tanítások és szentelések

Jézus most még titokteljes tanítást adott az apostoloknak: kioktatta ôket arra, hogyan folytassák az Oltáriszentséget az ô emlékezetére a világ végéig; kifejtette használatának és kiosztásának alapelveit és utasításokat adott arra nézve, hogyan hirdessék és nyilvánítsák ki e titkot lassankint; mikor vegyék magukhoz ismét a megmaradtat; mikor nyújtsák a Boldogságos Szûznek, és -- miután majd elküldötte nekik a Vigasztalót -- hogyan konzekráljanak majd maguk.

Aztán oktatást adott nekik a papi rendrôl és a fölkenésrôl, a krizma és a szent olajok elkészítésérôl. Három edény állt ott, kettôben különféle balzsam és olaj, valamint gyapot a kehely készlet mellett; az edényeket egymás tetejébe lehetett állítani. Kioktatta ôket az ezekre vonatkozó mindenféle titokról: hogyan keverjék a kenetet, és mely testrészekre alkalmazzák és milyen alkalmakkor. Többek közt emlékszem, hogy felhozott egy esetet, amikor az Oltáriszentség már nem alkalmazható; ez talán az utolsó kenetre vonatkozott, de már nem tudom határozottan. Beszélt a különféle fölkenésekrôl, köztük a királyok fölkenésérôl; hogy még a jogtalanul hatalomra jutott királyoknak is, ha már egyszer föl vannak kenve, belsô titokzatos hatalmuk van a többiek fölött. Majd az üres edénybe tett a sûrû kenetbôl és olajból s a kettôt összekeverte; nem tudom bizonyosan, vajon az olajat csak most áldotta-e meg elôször, vagy már a kenyér felajánlásakor.

Ezután láttam, amint az Úr fölkente Pétert és Jánost. Az ô kezükre öntött a Szentség rendelésekor abból a vízbôl is, mely az ô kezérôl folyt le; ôk ittak abból a kehelybôl is, melyet az ô keze tartott.

Elôlépett az asztal közepétôl oldalra, kezeit Péternek és Jánosnak elôször vállára, aztán fejére tette. Nekik össze kellett tenniök kezüket és keresztbe tenni hüvelykujjaikat. Mialatt mélyen meghajoltak elôtte (nem tudom, nem térdeltek-e), az Úr megkente a kenettel hüvelyk- és mutatóujjukat és keresztet írt fejükre. Kijelentette, hogy az, amit most kapnak, a világ végezetéig kell hogy náluk maradjon. Az ifjabb Jakab is és András, az idôsb Jakab és Bertalan is fölszentelést nyertek. Láttam azt is, hogy az Úr azt a keskeny kelmesált, amit nyakuk körül viseltek, Péternek mellén keresztbe kötötte, a többieknek pedig jobb vállukon át bal hónuk alatt áthúzva mellükön kötötte meg. De nem tudom már határozottan, vajon ez már a Szentség rendelésekor történt-e, vagy csak most a fölkenéskor.

Láttam, hogy Jézus -- miképpen, azt lehetetlen megmondani -- ennek a két apostolnak, Péternek és Jánosnak e fölkenés által valami lényegeset és egyúttal természetfölöttit adott. Azt is mondta nekik, hogy a Szentlélek eljövete után elôször maguk konzekráljanak kenyeret és bort és szenteljék föl a többi apostolokat. Eközben pillanatnyilag láttam, amint Péter és János pünkösd napján a nagy keresztelés elôtt a többi apostolokra tették kezüket és egy hét múlva ugyanez történt több tanítvánnyal is. Láttam azt is, mikor a feltámadás után János elôször nyújtotta a Szûzanyának a Szentséget. Ez az esemény az apostoloknak ünnep volt; az Egyház a földön már nem tartja ezt az ünnepet, de látom, hogy a diadalmas Egyház még megünnepli. A pünkösdöt követô elsô napokon még csak Pétert és Jánost láttam konzekrálni; késôbb már a többiek is konzekráltak.

Az Úr tüzet is szentelt nekik egy vaslábasban; ez azután is izzott folyton, még hosszabb távollétük után is. Az egykori húsvéti tûzhely helyiségében, a legméltóságosabb Szentség helye mellett ôrizték, hogy egyházi használatra mindig kéznél legyen.

Mindaz, amit Jézus az Oltáriszentség rendelésénél és az apostolok fölkenésénél cselekedett, mély titokban történt és azután is csak, mint titkos tanítást tekintették; az Egyházban máig megmaradt, de a Szentlélek ihletése által a szükséghez képest kibôvítve.

Miután a szent cselekmények véget értek, a kelyhet és a szent olajokat befedték a borítóval és így vitte át Péter és János az Oltáriszentséget a hátsó helyiségbe, melyet egy közepén szétnyitható függöny választott el a teremtôl. Ez lett most a szentély. A Szentség a báránysütô-kemence fölött állott nem nagyon magasan. Az apostolok távollétében Arimateai József és Nikodémus ôrizték a Szentséget és a Coenaculumot.

Jézus még egy hosszú tanítást tartott és mély bensôséggel több imát mondott; nem egyszer úgy hangzott, mintha mennyei Atyjával társalogna; telve volt lélekkel és szeretettel. Az apostolok is csupa öröm és buzgóság voltak; különféle dolgokról kérdezôsködtek, Jézus pedig válaszolt nekik. Minderrôl, azt hiszem, valami szó van a Szentírásban. E beszédek során Jézus egyet-mást kizárólag Péternek és Jánosnak mondott; ezt késôbben ôk -- az Úr korábbi rendelkezéseivel együtt -- közölték a többi apostolokkal, ezek pedig a tanítványokkal és a szent asszonyokkal, abban a mértékben, amint elég érettek voltak az ilyen ismeretekre. Külön Jánosnak azonban több dolgot mondott az Úr; ezekbôl csupán arra emlékszem, hogy János tovább fog élni, mint a többiek, és szólt valamit hét egyházról, koronákról, angyalokról és egyéb mélyértelmû képekrôl, amikkel, úgy hiszem, bizonyos késôbbi idôt jelölt meg. A többi apostolok némi kis féltékenységgel nézték ezt a különleges bizalmasságot.

Szólott néhányszor árulójáról is, megmondta, hogy most ezt teszi, most azt; eközben pedig én mindig láttam, mit tesz éppen akkor Júdás. És midôn Péter nagy hévvel erôsítgette, hogy ô minden bizonnyal híven ki fog tartani az Úr mellett, Jézus mondá:

,,Simon, Simon, a sátán megkívánt titeket, hogy megrostáljon titeket, mint a búzát; de én könyörögtem érted, hogy meg ne fogyatkozzék hited, és ha te majd egyszer egészen megtérsz, erôsítsd meg testvéreidet''.

Midôn pedig azt mondotta, ahová ô megy, oda ôk nem követhetik, Péter kijelentette, hogy ô követi akár a halálba, mire Jézus így válaszolt: ,,Bizony mondom neked, mielôtt a kakas kétszer szólna, háromszor tagadsz meg engem''. Mikor a küszöbön álló nehéz napokra figyelmeztette ôket és kérdezte: ,,Midôn erszény, táska és saru nélkül küldtelek titeket, szenvedtetek-e valamiben hiányt?'' -- azt felelték: ,,Semmiben''. Mire Jézus azt mondotta, hogy most akinek erszénye van, vegye elô, akinek pedig nincsen, adja el felsô ruháját és vegyen kardot, mert most be kell teljesedni ennek is: A gonoszok közé számíttatott. Minden, ami meg van írva róla, most beteljesedik.

Ám ôk ezt betû szerint értették és Péter elômutatott két kardot, rövidet és széleset, mint a vágókés. Jézus mondá: ,,Elég; most menjünk innen''. Ekkor dicséretet énekeltek; az asztalt félreállították és kimentek az elôcsarnokba.

Itt Jézushoz lépett Anyja és Kleofás felesége, Mária és Magdolna; és esdve kérték, ne menjen az Olajfák-hegyére, mert az a hír járja, hogy el akarják ôt fogni. Ámde Jézus néhány szóval megvigasztalta ôket és gyorsan átsietett köztük. Esti kilenc óra körül volt. Sietve átmentek az Olajfák-hegyére, azon az úton lefelé, melyen Péter és János reggel feljöttek a Vacsoraházba.


II. rész: Jézus halálszorongása az Olajfák-hegyén

1. Jézus a tizeneggyel a Getszemáni-kertbe megy

Mikor Jézus az Oltáriszentség alapítása után a tizenegy apostollal elhagyta a Vacsoraházat, lelke már szomorú volt és szomorúsága egyre fokozódott. Kerülô úton elvezette a tizenegyet az Olajfák-hegye felé Jozafát-völgyébe. Amint a kapu elé értek, láttam a még nem egészen teli holdat fölkelni a hegység fölött. Jozafát-völgyében járva velük, kijelentette az Úr, hogy ide fog egyszer ismét eljönni ama napon a világot ítélni, de nem oly szegényen és tehetetlenül, mint most; akkor mások fognak félni és kiáltani: ,,Hegyek, omoljatok ránk!'' Ámde a tanítványok nem értették meg ôt és azt hitték, a gyengeségtôl és kimerültségtôl félrebeszél, mint már többször ez estén. Mendegéltek, és meg-megálltak, beszélgettek vele. Azt is mondotta: ,,Ti mindnyájan megbotránkoztok énbennem ez éjjel. Mert írva vagyon: Megverem a pásztort, és elszélednek a nyáj juhai. De ha majd feltámadtam, elôttetek megyek Galileába''.

Az apostolok az Oltáriszentség vételétôl és Jézus szeretetteljes beszédétôl még telve voltak lelkesedéssel és bizalommal. Szorosan körülvették Jézust és különféle módon igyekeztek szeretetüket iránta kifejezni és azt, hogy nem tudják és nem fogják ôt elhagyni. Midôn azonban Jézus csak tovább beszélt errôl, Péter így szólt: ,,Ha mindnyájan megbotránkoznak is benned, én soha meg nem botránkozom''. Az Úr felelé: ,,Bizony mondom neked, éppen te fogsz engem háromszor megtagadni, mielôtt a kakas szólna''. De Péter semmiképp sem akarta ezt elismerni és mondá: ,,Ha meg kell halnom is veled, nem tagadlak meg téged''. Hasonlóképpen szóltak a többiek is. Tovább mentek, meg-megálltak; Jézust pedig egyre jobban elfogta a szomorúság. Ôk azonban ezt a búbánatot megint csak emberi módon akarták belôle eloszlatni és az ellenkezôrôl biztosítani ôt. De belefáradtak a sikertelenségbe és e viselkedés makacsságába, kételkedni kezdtek és már-már a kísértésbe mentek át.

Áthaladtak a Kidron-patakon, de nem azon a hídon, melyen késôbb az elfogott Jézust átvezették, hanem egy másikon; mert vargabetût csináltak. Getszemáni az Olajfák-hegyén, ahová igyekeztek, éppen félórányira van a Coenaculumtól. Ugyanis a Coenaculumtól a Jozafát-völgyi kapuig egy negyedóra, onnan a Getszemániig ugyanannyi. Ez a hely, ahol Jézus az utóbbi napokban tanítványaival éjjelezett és tanított, néhány üres, nyitott szállásból áll és egy nagy, bekerítetlen díszkertbôl, mely tele van ültetve nemes cserjékkel és gyümölcsfákkal. Sokaknak, az apostoloknak is, kulcsuk volt e kerthez, mely különben üdülô- és imahely. Néha ünnepélyeket és lakomákat tartottak itt olyanok, akiknek nem volt saját kertjük. Van benne több lugas is; ezek egyikében ma hátramaradtak nyolcan az Úr kíséretébôl s késôbb még néhány más tanítvány is csatlakozott hozzájuk. Az Olajfák-kertjét a Getszemáni-kerttôl egy út választja el, mely felhúzódik az Olajfák-hegyére. Kisebb, mint a Getszemáni-kert, nyitva áll, csak egy földsánc veszi körül, voltaképp egy hegyzug, barlangokkal, teraszokkal és sok-sok olajfával. Egyik része gondozottabb; itt vannak jókarban levô ülôhelyek és padok, meg jókora, kitisztogatott, hûvös barlangok. Akinek tetszik, itt jó helyet rendezhet be magának imádságra és elmélkedésre. Ahová Jézus vonult imádkozni, ott a táj vadabb.

Körülbelül kilenc óra volt, mikor Jézus a tanítványokkal a Getszemáni-kertbe érkezett. A földön sötét volt, az ég holdvilágos, tiszta. Jézus nagyon szomorú volt és megmondta, hogy a veszedelem közeledik. A tanítványok megdöbbentek ezen. Megérkezvén a Getszemániba, ahol egy lugasszerû építmény volt, így szólt kísérôihez: ,,Maradjatok itt, míg az én helyemre megyek imádkozni''. Pétert, Jánost és az idôsb Jakabot magával vitte és egy ösvényen párpercnyire beljebb ment az olajfakertbe a hegy lábánál. Leírhatatlanul szomorú volt; érezte a közeledô szorongást és kísértést. János megkérdezte, hogyan lehet ô, aki egyébként mindig oly megvigasztalódott volt, most ennyire bús? Jézus Így felelt: ,,Szomorú az én lelkem mind halálig''. Körülnézett és mindenfelôl szorongást és kísértést látott maga felé gomolyogni, mint rémképekkel teli felhôket, és ekkor mondotta a három apostolnak: ,,Maradjatok itt és virrasszatok velem; imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek''. És azok ott maradtak azon a helyen. Jézus még elôbbre ment valamivel; de a rémképek annyira tolultak feléje, hogy rettentô szorongással lement balra az apostoloktól és ama szirtkiugró alatt, mely fölött amazok jobbról egy mélyedésben ültek, ô egy körülbelül hat láb mély barlangban rejtôzött el. A talaj szelíden lejtett be a barlangba és a kiugró szikláról oly sûrû lomb lógott az üreg nyílása elé, hogy benn észrevétlenül el lehetett rejtôzni.

2. Jézus bánata a világ bûnei fölött

Midôn Jézus elvált a tanítványoktól, láttam a rémképek egész nagy seregét elôgomolyogni és egyre szorosabban köréje szûkülni. Bánata és szorongása nôttön nôtt és csüggedten vánszorgott a barlangba, mint az olyan, aki borzalmas vihartól üldözve menedéket keres, ahol imádkozzék. De láttam, hogy e rémképek serege is fenyegetôen követi ôt a barlangba és a képek mindegyre világosabbakká válnak. Ah, úgy tûnt, mintha ebbe a barlangba gyûlne össze minden bûnöknek, terhüknek és büntetésüknek rémképe és szörnyû szorongatása az elsô emberpár bukásától kezdve a világ végéig; mert itt az Olajfák-hegyén lépett ki Ádám és Éva, kiûzve a paradicsomból, elôször a barátságtalan földre és itt ebben a barlangban gyászoltak és keseregtek csüggedten. Világosan éreztem, hogy Jézus, átadva magát a reáváró kínszenvedésnek és feláldozva magát az isteni igazságosságnak elégtételül a világ bûneiért, istenségét bizonyos mértékben mindinkább visszavonta a Szentháromságba, hogy végtelen szeretetbôl, az ô legtisztább, legérzôbb, valóságos, ártatlan emberségében, csupán emberi szívének szeretetével fölfegyverkezve, kiszolgáltassa magát minden szorongás és minden szenvedés dühének a világ bûneiért. Hogy eleget tegyen minden bûn és gonosz hajlandóság csirájáért és kifejtéséért, az irgalmas Jézus irántunk, bûnösök iránt való szeretetbôl, fölvette szívébe minden tisztító vezeklés és gyógyító szenvedés gyökerét és engedte, hogy ez a végtelen szenvedés elégtételül végtelen bûnökért, mint egy ezerágú fájdalomra, szentséges testének minden tagját és érzékét, szentséges lelkének minden erejét át- és áthassa és át- meg átágazza. Egészen átengedve magát tehát emberségének, végtelen szomorúságában és szorongásában Istenhez könyörögve, arcra borult; és látta a világ összes bûneit és azok belsô utálatosságát megszámlálhatatlan képekben, és magára vette mind valamennyit, és imádságában felajánlotta magát arra, hogy mennyei Atyja igazságosságának mind e bûnökért szenvedésével eleget tegyen. A Sátán azonban, aki mind e borzalmak között ott mozgott rettenetes alakban, ádáz gúnnyal, mindegyre hevesebb dühre gyûlt Jézus ellen, és egyre borzasztóbb képekben vonultatta el Jézus lelke elôtt a világ bûneit és ismételten odakiáltotta Jézus emberségének: ,,Hogyan? Ezt is magadra akarod venni? Ezért is te akarsz bûnhôdni?! Hogyan tudsz ezért eleget tenni?''

Ámde 10 és 11 óra közt délkelet felôl az égbôl egy vékony fénysáv sugárzott Jézusra, és láttam abban egy sor angyalt leszállni felülrôl le Jézusig és belôlük erôt és bátorítást áradni reá. A barlang többi része egészen tele volt a bûn irtózatos rémképeivel s a gonosz lelkek gúnyjával, támadásaival és kísértéseivel. Jézus mindezt magára vette; az ô Istent és az embereket tökéletesen szeretô szíve egyedül érezte az utálatosságoknak e sivatagában, irtózattal és marcangoló bánattal, mind e bûnök borzalmát és terhét. Ó, mi mindent nem láttam itt! Egy esztendô is kevés volna elmondására!

Amint aztán a bûnök és gonoszságok egész tömege rémképek tengereként átviharzott Jézus lelkén, és ô mindezekért felajánlotta magát engesztelô áldozatul és magára esdett minden büntetést és szenvedést: a Sátán -- mint egykor a pusztában -- végtelen kísértéseket zúdított reá; sôt merészelt egész tömeg vádat emelni a legtisztaságosabb Üdvözítô ellen! ,,Micsoda? -- kiáltott rá -- te mindezt magadra akarod venni, holott magad sem vagy tiszta?! Nézd: itt és itt, ekkor és ekkor...'' és mindenféle koholt vádleveleket göngyölt ki eléje és pokoli arcátlansággal tartotta szeme elé. Vádolta ôt tanítványainak minden hibáiért, minden megbotránkozásért, melyet okoztak, minden zavarért és rendetlenségért, amit ô hozott a világba a régi szokásokkal való szakítással. Úgy tett a Sátán, mint a legkörmönfontabb, legfurfangosabb farizeus: ôt okolta Heródes csecsemôgyilkosságáért; szüleinek veszedelmeiért és ínségéért Egyiptomban; azért, mert nem mentette meg Keresztelô Jánost a haláltól; sok család felbomlásáért; bûnös emberek oltalmazásáért; néhány beteg be nem következett gyógyulásáért; a gerazénusok megkárosításáért, mert megengedte az ördöngösöknek, hogy elpusztítsák azok itatókútját[6] és okozta nyájuk belevesztét a tengerbe; vádolta Jézust Mária Magdolna visszaeséséért a bûnbe, mert ezt nem akadályozta meg; vádolta családja elhanyagolásával és idegen javak eltulajdonításával; szóval vádolta mindennel és mindenért, amit a kísértô a halálúton szemére vethetne egy közönséges embernek, aki magasabb indok nélkül vitt volna véghez ilyen külsô cselekedeteket; mindezt most Jézus csüggedô lelke elé halmozta, hogy megrendítse, megingassa; mert elôtte titok volt az, hogy Jézus Isten Fia, és úgy kísértette ôt, mint egy megfoghatatlanul igaz embert.

Igen, édes Üdvözítônk annyira átadta magát szent emberségének, hogy még ezt a kísértést is megengedte, amely szent halállal haló embereket jócselekedeteik belsô értékére vonatkozóan szokott megtámadni. Hogy az elôszenvedés[7] kelyhét egészen kiürítse, megengedte, hogy a kísértô, aki elôtt az ô istensége rejtve volt, jótékonyságának minden mûvét, mint megannyi, még el nem törölt vétket Isten kegyelme ellen, hányja szemére. A kísértô szemére lobbantotta neki, hogyan akarhatja mások adósságát leróni, mikor neki, aki maga is érdemtelen, van még elég leróni valója Istennél azért, mert némely úgynevezett jócselekedetében visszaélt Isten kegyelmével. Jézus istensége megengedte, hogy emberségét a bôsz ellenség úgy kísértse, mint ahogyan egy embert kísértene, aki jócselekedeteinek külön sajátos értéket akarna tulajdonítani azon az egyetlen értéken kívül, melyet azok Jézus megváltói halálának érdemeivel való egyesítésbôl nyerhetnek. Ezért aztán a kísértô Jézus szeretetének minden mûvét akként sorolta eléje, mint magukban érdemteleneket és mint Isten ellen való bûnöket és mintha azoknak értéke (melyet azok csupán az ô még be nem végzett kínszenvedésének érdemeire való tekintetbôl nyernek, amiket a kísértô még nem ismert) bizonyos mértékben már eleve meg volna semmisítve s ennél fogva még nem tett volna eleget azért, hogy e cselekedetekhez visszaélt Isten kegyelmével. Összes jócselekedeteiért adósleveleket mutatott fel neki és szólt: ,,Ezért is, meg ezért is még adós vagy!'' Végül még egy adóslevelet nyitott szét eléje: amiért átvette Lázártól Magdolna magdalai eladott birtokának árát és elköltötte: ,,Hogy mertél -- úgymond -- idegen tulajdont elpazarolni és ezzel a családot megkárosítani?'' Láttam mindennek képét, amikért Jézus magára vállalta a bûnhôdést, és vele együtt éreztem a sok vád terhét, mellyel a kísértô illette ôt; mert a világ bûneinek képei közt láttam saját számos bûneimet is, és a kísértések özönébôl reám is zuhant egy áradat, melyben az én cselekedeteim és mulasztásaim minden vádja szorongatóan tárult elém. De én e részességben mindig mennyei Jegyesemre pillantottam és vele imádkoztam és vele együtt fordultam a vigasztaló angyalokhoz. Jaj, az Úr féregként vonaglott szomorúságának és szorongásának terhe alatt!

A legtisztaságosabb Üdvözítô mind e megvádoltatásai alatt én csak a legnagyobb erôfeszítéssel tudtam magamat visszatartani, annyira fel voltam bôszülve a Sátán ellen; de mikor aztán Magdolna birtoka árának eltulajdonításával vádolta meg: buzgalmamat nem bírtam többé fékezni és reátámadtam: hogyan kovácsolhat vádat ebbôl Jézus ellen? Hiszen magam láttam, hogy az Úr ezen a pénzen, melyet Lázár irgalmas, cselekedetekre adott át neki, huszonhét szegény elhagyott, adósságok miatt bebörtönzött embert váltott ki a thirzai tömlöcbôl!

Jézus eleinte nyugodtan térdelt imádkozó helyzetben; késôbb azonban lelke elrémült a bûnök tömegétôl és utálatosságától és oly összezúzó szomorúság és szívszorongás lepte meg, hogy reszketve és csüggedten könyörgött: ,,Abba, Atyám! Ha lehetséges, múljék el e pohár tôlem! Atyám, neked minden lehetséges. Vedd el tôlem e kelyhet!'' Aztán erôt vett magán és mondá: ,,De ne úgy legyen, amint én akarom, hanem amint Te!'' Ám hiszen az ô akarata és az Atyáé egy volt; mégis ô, kiszolgáltatva szeretetbôl az emberi természet gyöngeségének, megremegett a halál elôtt.

Körötte a barlangot rémalakokkal láttam telve: minden bûn, minden gonoszság, minden gazság, minden kín, minden hálátlanság, ami ôt szorongatta, ott volt; és láttam, amint a halál borzalmai, az emberi félelem a vezeklô kínszenvedés nagyságától a legirtózatosabb rémképekben kavarogtak körülte és rohanták meg. Ide-oda hánykolódott és kezét tördelte; a szorongás verítéke öntötte el; borzongott és reszketett. Majd fölkelt, de lábai inogtak és alig bírták ôt tartani; arca egészen eltorzult és szinte felismerhetetlenné vált; ajka elfehéredett és haja égnek meredt. Körülbelül féltizenegy lehetett, mikor fölkelt és verítékben ázva, inogva és többször összerogyva, odatántorgott inkább, mint ment, a három tanítványhoz. A barlangtól balra ment föl és afölött egy teraszra ért, ahol amazok egymás mellett, könyökükre dûlve, hátukat egymás mellének támasztva, a fáradtságtól, búbánattól és aggodalomtól, engedve a kísértésnek, elaludtak. Jézus úgy jött hozzájuk, mint egy súlyosan szorongatott ember, akit a rémület barátaihoz hajt és úgy is, mint a hû pásztor, aki bár maga is kegyetlenül meg van rendülve, nyája után néz, melyet veszedelemben tud; hiszen ô tudta, hogy amazok is szorongásban és kísértésben vannak. De láttam, hogy a rémalakok még e rövid úton is kísérték. Midôn alva találta ôket, kezét tördelte, a búbánattól és kimerültségtôl rájuk rogyott és mondá: ,,Simon, alszol?'' Erre fölébredtek és fölemelték ôt; ô pedig elhagyatottságában így szólt: ,,Még egy óráig sem tudtatok virrasztani velem?'' És mikor ôt ily elrémülten és magából kikelten, sápadtan, ingadozva, verítékben ázva, remegve és borzongva, fakó hangon nyögve látták, jóformán azt sem tudták, mit gondoljanak, és ha Jézus nem azzal a jól ismert fénnyel körülvéve jött volna, föl sem ismerték volna. János kérdezte: ,,Uram, mi van veled? Hívjam a többieket? Meneküljünk?'' Jézus felelé: ,,Ha még harminchárom évig élnék, tanítanék és gyógyítanék, az sem volna elég mindannak megtevésére, amit holnapig kell véghez vinnem. Ne hívd a nyolcakat; ott hagytam ôket, mert nem nézhetnének engem ebben a nyomorúságban anélkül, hogy meg ne botránkoznának bennem; kísértésbe esnének, hogy sokat elfelejtsenek és kételkedjenek bennem. Ti azonban láttátok az Emberfiát megdicsôülve, lássátok hát ôt elsötétülve is teljes elhagyatottságában. De virrasszatok és imádkozzatok, hogy kísértésbe ne essetek! A lélek ugyan kész, de a test erôtlen''.

Ezt ô magamagáról és róluk mondotta. Kitartásra akarta ôket buzdítani és megmagyarázni nekik emberi természetének küzdelmét a halállal és gyöngeségének okát. Még egyebeket is beszélt nagy szomorúan és mintegy negyedórát volt velük, aztán ismét elhagyta ôket. Növekvô szorongással ment vissza a barlangba; ôk pedig kezüket nyújtogatták utána, sírtak és egymás karjaiba omoltak és kérdezgették: ,,Mi ez? Mi történik vele? Egészen el van hagyatva!'' És befedett fôvel, nagy szomorúságban imádkozni kezdtek.

Minden, ami Jézusnak az Olajfák-kertjébe lépésétôl idáig történt, mintegy másfélóra alatt folyt le. A három apostol, aki Jézussal volt, eleinte imádkozott, aztán elaludt, mert bizalmatlankodó szóbeszéd következtében kísértésbe esett. A nyolc apostol azonban, aki ott maradt a bejáratnál, nem aludt; Jézus szorongása minden legutóbbi kijelentéseiben az este rendkívül nyugtalanokká tette ôket; össze-vissza bolyongtak az Olajfák-hegyén, hogy rejtekhelyet keressenek maguknak.

Jeruzsálemben ez estén nem volt sok zaj; a zsidók otthon voltak elfoglalva az ünnepi elôkészületekkel. A húsvéti vendégek szállásai nem az Olajfák-hegyének közelében voltak. Miközben ide-oda járkáltam az utcákon, itt-ott láttam Jézus tanítványait és barátait együtt járkálni és beszélgetni.

Jézus Anyja a Coenaculumból Magdolnával, Mártával, Kleofás feleségével, Máriával, Salome anyjával Máriával és Saloméval elôbb Márkus anyja Mária házába, onnan pedig a szállongó hírektôl nyugtalanítva, barátnôivel a város elé ment, hogy hírt kapjon Jézusról. Most kijött ide hozzájuk Lázár, Nikodémus, Arimateai József és néhány hebroni rokonuk, és igyekeztek ôt mélységes aggodalmában megnyugtatni; mert bár e jóbarátok értesültek Jézus elsô beszédeirôl a Coenaculumban részint a melléképületekben személyesen jelenvolt asszonyoktól, részint a tanítványoktól, mégis érdeklôdtek ismerôs farizeusoknál, de semmit sem hallottak Jézus ellen készülô közelebbi lépésekrôl. Azt mondták tehát, hogy a veszedelem nem oly nagy, hiszen csak nem fognak most közvetlenül az ünnepek elôtt Jézusra kezet emelni. Csakhogy Júdás árulásáról ôk még nem tudtak. A szentasszonyok erre visszatértek Márkus anyja, Mária házába.

3. Jézus szorongása a reá váró kínszenvedés nagysága miatt

Amint Jézus és vele minden szomorúsága visszatért a barlangba, kiterjesztett karokkal arcára borult és imádkozott mennyei Atyjához. De most egy újabb küzdelem ment végbe lelkében, mely háromnegyed óra hosszat tartott. Angyalok léptek hozzá és képek hosszú sorozatában bemutatták neki az elégtételi szenvedés feladatát és terjedelmét. Megmutatták az embernek, mint Isten képmásának egész dicsôségét a bûnbeesés elôtt, és egész eltorzulását és süllyedtségét a bûnbeesés után. Megmutatták minden bûnnek az elsô bûntôl való leszármazását, minden bûnhajlam jelentését és lényegét, és borzasztó vonatkozását az ember lelkierejére és tagjaira, továbbá a bûnhajlammal szemben helyezett minden büntetô szenvedés lényegét és jelentését. Megmutatták, hogy az elégtételi szenvedésben van elôször testi és lelki szenvedés, mely elegendô arra, hogy kínnal megfizesse a tartozást az isteni igazságosságnak az egész emberiség minden bûnhajlamáért; másodszor van benne szenvedés, mely -- hogy elégtételadó legyen -- az egész emberiség bûntartozásáért az egyetlen ártatlan emberségben, Isten Fiának emberségében bûnhôdik, mert neki, hogy szeretetbôl minden ember bûneit és büntetését magára vegye, ki kellett küzdenie a gyôzelmet a szenvedés és halál ellen tiltakozó emberi idegenkedés fölött is. Mindezt megmutatták az angyalok, hol karban, képsorozatokban, hol egyenkint egy-egy nagy képben; és láttam, amint fölemelt kézzel az egymásután megjelenô képekre mutattak, és megértettem, mit mondanak, bár hangjukat nem hallottam.

Nincs nyelv, amely ki tudná mondani, milyen rémületet és fájdalmakat érzett Jézus lelke az elégtételi szenvedés e képein, mert megismerte nemcsak a bûnhajlammal ellentétes minden vezeklô szenvedés jelentését, hanem az összes erre vonatkozó kínzóeszközök értelmét és jelentését is; úgyhogy nemcsak a kínzóeszközök kínja borzasztotta, hanem azok dühe is, akik kieszelték, azok gonoszsága és kegyetlensége, akik valaha is használták e kínzóeszközöket, és azoknak türelmetlensége, akiket valaha megérdemelten vagy meg nem érdemelten kínoztak velük; mert ô viselte és érezte az egész világ bûneit. Mind e kínzásokat és gyötrelmeket megismerte valami belsô szemléletben, oly nagy borzadállyal, hogy véres veríték ütött ki rajta.

Amint a szenvedések e szörnyû özönében Jézus embersége így gyötrôdött és csüggedezett, az angyalokban részvétet láttam. Rövid szünet állt be, és úgy látszott, mintha vágynának ôt vigasztalni; láttam, amint könyörögtek Isten trónja elôtt. Olyan volt ez, mint egy pillanatnyi küzdelem Isten irgalmassága és igazságossága, és a magát feláldozó szeretet között. Istenrôl is valamiféle képet kaptam; de nem úgy láttam ôt, mint máskor: trónuson, hanem egy határozatlan fényalakban; és láttam a Fiú isteni természetét az Atya személyébe mintegy belehatolva az Atya keblébe, a Szentlélek személyét pedig belôlük és közöttük; de mindez mégis csak egy Isten volt. Ki tudna ilyent kifejezni? Mert nem annyira emberi alakok szemlélete volt ez nekem, hanem inkább formák által való tudatosulás; megmutattatott nekem, amint Krisztus isteni akarata mintegy egyre jobban visszavonul az Atyába, hogy emberségével mindazt megszenvedtesse, aminek enyhítéséért és felhasználásáért Krisztus emberi akarata szorongva küzdött és esdekelt; úgyhogy Krisztus istensége, egy az Atyával, éppen azt rótta rá emberségére, aminek elfordításáért embersége az Atyához könyörgött. Ezt abban a pillanatban láttam, amikor az angyalok, részvéttôl indíttatva, Jézust vigasztalni óhajtották s ô ugyane pillanatban csakugyan némi megkönnyebbülésben részesült. Ám most szétfoszlottak e képek, és az angyalok, részvétük üdítô hatásával magára hagyták Jézust, akinek lelke most egy újabb, szörnyû fájdalmas szenvedés-szakaszhoz közeledett.

4. Jézus fájdalma az Egyház jövendô szenvedései és az eretnekségek borzalmai miatt

Midôn az Üdvözítô az Olajfák-hegyén átadta magát, mint igazi és valóságos embert a szenvedéstôl és haláltól való emberi vonakodás kísértésének; midôn magára vette e vonakodásnak -- minden szenvedés egyik részének -- legyôzését: a kísértô engedelmet kapott arra, hogy azt tehesse vele, amit bármely emberrel szokott tenni, aki valami szent célért áldozatul akarja magát adni. Az elsô szorongásban a Sátán dühödt gúnnyal az Úr elé állította a bûntartozás nagyságát, melyet az Üdvözítô magára akart venni, és odáig hajtotta a támadást, hogy magát az Úr viselkedését is mint nem bûnmentest állította be. A második szorongásban az ô elégtételi szenvedésének megkövetelt nagyságát láthatta az Úr; ez az angyalok által történt, mert nem a sátán dolga megmutatni, hogy a vezeklô elégtétel lehetséges. A hazugság és kétségbeesés atyja nem mutat rá az isteni irgalmasság mûveire. Ámde midôn Jézus mind e harcokat gyôzelmesen kiállotta a mennyei Atya akaratában való megnyugvással, akkor lelke elôtt az irtózatos rémképeknek újabb sora vonult fel. T. i. feltámadt az Úr lelkében a gond, mely minden emberi szívben megelôzi az áldozatot, a kérdô gond: Mi lesz ennek az áldozatnak a haszna, nyeresége? -- és a legborzasztóbb jövô képei gyötörték szeretô szívét.

Az elsô Ádámra Isten álmot bocsátott, megnyitotta oldalát, kivette egyik bordáját, abból alkotta Évát, az asszonyt, minden élôk anyját és odavezette Ádámhoz; és Ádám mondá: ,,Ez csont az én csontomból, hús az én húsomból; a férfi elhagyja atyját és anyját, és feleségéhez ragaszkodik, és lesznek ketten egy testben''. Ez volt a házasság, melyrôl írva vagyon: ,,Nagy szentség ez, mondom Krisztusban és az Egyházban''. Mert Krisztus, az új Ádám, szintén álmot akart magára bocsáttatni, a halál álmát a kereszten, szintén akarta oldalát megnyittatni, hogy abból alkottassék meg az új Éva, az ô szûzi arája, az Egyház, minden élôk anyja; neki akarta adni a megváltás vérét, a megtisztulás vizét, és az ô lelkét: azt a hármat, ami tanúságot tesz a földön; neki akarta adni a szentségeket, hogy tiszta, szeplôtelen, szent jegyese legyen; feje akart lenni, hogy mi tagjai és a fejnek alattvalói legyünk; legyünk csont az ô csontjából, hús az ô húsából; ô az emberi természetet fölvévén és érettünk halált halván, elhagyta atyját és anyját, jegyeséhez, az Egyházhoz ragaszkodott és egy testté lett vele, táplálva ôt a legfölségesebb Oltáriszentséggel, melyben folyton-folyvást eljegyzi magát velünk; akart jegyesével, az Egyházzal a földön lenni mindaddig, amíg mi mindnyájan vele nem leszünk a mennyben, és ô mondotta: ,,A pokol kapui nem vesznek erôt rajta!'' Mindezt a mérhetetlen szeretet a bûnös emberre árasztva, emberré és a bûnös testvérévé lett, hogy annak minden büntetését magára vegye. Mély szomorúsággal látta az ember bûntartozásának nagyságát és az elégtételi szenvedés nagyságát; mégis örömest adta oda magát engesztelô áldozatul mennyei Atyja akaratára. Most pedig látta jegyesének, a leendô Egyháznak szenvedéseit, megtámadtatásait és vérzô sebeit, az Egyházéit, melyet oly drága áron, saját vérével meg akart venni, és látta az emberek hálátlanságát.

Felvonultak az Úr lelke elôtt apostolainak, tanítványainak és jóbarátainak minden jövendô szenvedései, a kezdô Egyháznak számbeli kicsinysége, majd a növekedtével együtt felburjánzó eretnekségek és szakadások az eredeti bûn tökéletes megismétlôdésével: kevélység és engedetlenség által a hiúság és hamis önigazolás minden formájában. Felvonult elôtte számtalan keresztény lanyhasága, álnoksága és gonoszsága; minden gôgös tanító változatos hazudozása és csalfa furfangja; minden bûnös papnak istengyalázó gonosztette, és mindezeknek borzalmas következményei, a pusztulás iszonyatossága Isten földi országában, a hálátlan emberiség szentélyében, melyet ô önnön vérével és életével szörnyû kínok közt éppen megveendô és alapítandó volt.

Láttam mind e rémségeket mérhetetlen képsorokban a századok kezdetétôl napjainkig és tovább a világ végéig, a beteges rögeszmék, a gôgös ámítás, a fanatikus ábrándozás, a hamis prófétáskodás, az eretnek nyakasság és gonoszság mindennemû alakjában elvonulni a szegény Jézus lelke elôtt. Az összes hitehagyottak, önigazolók, tévtanítók és álszentjavítók, csábítók és elcsábítottak gúnyolták és kínozták ôt, mintha nekik nem elég jól volna megfeszítve, nem elég alkalmasan, nem az ô kedvük szerint és nem az ô tévhitük kimagyarázása szerint volna a keresztre szegezve; széttépték és szétosztották Egyháza varratlan köntösét; mindegyik másképp akarta magának a Megváltót, mint ahogy ô adta magát szeretetbôl. Számtalanok bántalmazták, gúnyolták, megtagadták ôt. Számtalanokat látott, amint kevély vállvonítással és fejüket rázva elmentek mellette, pedig ô mentô karjait nyújtotta feléjük, mentek az örvény felé s az elnyelte ôket. Látott számtalan másokat: nem merték ôt nyíltan megtagadni, de finnyásan utálkozva vonultak el Egyháza sebei mellett, melyeket pedig maguk segítettek ütni rajta, mint az a levita a rablók kezébe esett ember mellett. Látta, mint hagyják cserben az ô megsebzett jegyesét, ahogyan a gyáva, hûtlen gyermekek ott hagyják édesanyjukat éjnek éjszakáján, mikor rablók és gyilkosok törnek be a házba, melynek kapuját nyitva hagyta a rendetlen életmód. Látta ôket a pusztába rohanni a zsákmány után, az aranyedények és a szétszakított nyakék után. Látta ôket, amint elszakadva az igaz szôlôtôtôl, vadszôlô alatt hevertek. Látta ôket, mint eltévedt bárányokat, farkasok prédájául, béresektôl rossz legelôre terelve összevissza tévelyegni; és nem akartak a jó pásztor aklába bemenni, aki életét adta juhaiért. Látta ôket hontalanul bolyongani; és nem akarták látni az ô városát, mely magas hegyen fekszik és nem maradhatott rejtve. Látta ôket a sivatag homokbuckáin változó szelektôl, egység nélkül ide-oda hajtva bukdácsolni; de nem akarták látni az ô jegyesének kôsziklára épített házát, az Egyházat, melyrôl megígérte, hogy vele marad az idôk végezetéig és hogy a pokol kapui nem vehetnek erôt rajta. Nem akartak bemenni a szûk kapun, hogy ne kelljen nyakukat meghajtaniok. Látta, hogy azokat követik, akik nem az ajtón, hanem másutt mentek be; építettek különféle átalakítható kunyhókat a homokra, oltár és áldozat nélkül, a tetôkre szélkakasokat tettek: ezek szerint forgolódtak tanításaik. De ellentmondtak egymásnak és nem értették meg egymást és nem volt maradandó helyük. Látta, mily gyakran lerombolták kunyhóikat és azok romjait az Egyház sarokkövéhez vagdalták, mely rendíthetetlenül állott. Látta, hogy sokan közülük, míg kunyhóikban sötétség uralkodott, nem mentek a világossághoz, mely a jegyes házában a tartóra volt föltéve, hanem behunyt szemmel kint bolyongtak az Egyház zárt kertje körül, melynek jó illataiból éltek már csak; karjaikat ködképek után nyújtogatták és lidércfények után futkostak, melyek víztelen kutakhoz csalták ôket; és a gödör szélén nem hallgattak a jegyes hívó szavára, és éhesen büszke szánalommal mosolyogták le a szolgákat és követeket, akik a menyegzôi lakomára hívták ôket. Nem akartak bemenni a kertbe, mert féltek a kerítés tüskéitôl; és az Úr látta, amint önmaguktól megmámorosodva, éhen haltak kenyér híján és szomjan vesztek bor híján; és önfényüktôl elvakulva a testté lett Ige Egyházát láthatatlannak nevezték. Jézus azonban látta mindnyájukat és siratta ôket és szenvedni akart mindazokért, akik ôt nem látják és nem akarják keresztjüket utána vinni, nem látják ôt az ô jegyesében, akinek magamagát adta a legméltóságosabb Szentségben; az ô városában, mely hegyre épült és nem maradhat rejtve; az ô Egyházában, mely sziklára van alapítva s amelyen a pokol kapui nem vesznek erôt.

Mind e megszámlálhatatlan képeit a hálátlanságnak és visszaélésnek, melyet mennyei jegyesemnek keserves engesztelô halála ellen követtek el, láttam hol egymást követô váltakozásban, hol kínos ismétlôdésben elvonulni az Úr gyötrôdô lelke elôtt, és láttam, amint a Sátán különféle rémalakban az ô vérével megváltott, sôt az ô szentsége által fölkent embereket szeme láttára elragadozta és megfojtotta. Jézus látta és megsiratta az elsô, a késôbbi, a mai és a jövôbeli kereszténység minden hálátlanságát és minden romlását. Mindezek a jelenségek, amik közben kísértôjének hangja egyre azt suttogta emberségének: ,,Lásd, hát ekkora hálátlanságért akarsz te szenvedni?'' -- akkora borzalommal és gúnnyal, akkora erôvel támadtak Jézusra és oly konok ismétlôdéssel ostromolták, hogy kimondhatatlan szorongás hatalmasodott el emberi természetén. Krisztus, az Emberfia, vonaglott és kezét tördelte; összeesett, mint akit földhöz sújtottak, majd ismét térdre emelkedett; emberi akarata oly nehéz harcot vívott a vonakodással, mely tiltakozott a kimondhatatlan szenvedés ellen ily hálátlan nemzedékért: hogy a veríték sûrû vércseppekben patakokban folyt arcáról a földre. Igen, oly szörnyû szorongatás gyötörte, hogy mintegy segítséget keresve tekintett körül és mintha az eget, földet és a mennybolt csillagait hívná tanúságául szenvedéseinek. Úgy tûnt nekem, mintha felkiáltott volna: ,,Ó, hát lehetséges ekkora hálátlanságot elviselni? Tanúskodjatok nyomorúságomról!''

És erre úgy tûnt, mintha a hold és a csillagok egy lökéssel lejjebb jöttek volna; abban a pillanatban éreztem, hogy világosabb lett. Erre én a holdra kezdtem figyelni, amit különben nem szoktam tenni, és most egészen másnak láttam, mint rendesen. Még nem volt egészen teli, de nagyobbnak tûnt föl, mint nálunk. Közepén egy sötét foltot láttam, mint valami elôtte fekvô lapos korongot, ennek közepén egy nyílást, melyen keresztül fény sugárzott a hold nem teljes oldalára. A sötét folt olyan volt, mint egy hegy, és a hold körül még egy szivárványszerû fénykör ragyogott.

Jézus e szorongás közepette néhány pillanatig hangos jaj szót hallatott, és láttam, hogy a három apostol felugrott és kezét rémülten fölemelve Jézus felé hallgatózott és be akart rohanni a barlangba; de Péter visszatolta Jakabot és Jánost: ,,Maradjatok, én megyek hozzá!'' És láttam is, hogy besietett a barlangba és szólt: ,,Mester, mi bajod?'' -- és tétován állt ott, midôn meglátta az Urat csupa vérben és rémületben; de Jézus nem felelt és úgy látszott, nem is vette észre Pétert. Ekkor Péter visszament a másik kettôhöz és elmondta, hogy Jézus nem ismerte meg ôt, csak nyög és sóhajtozik. Ez fokozta szomorúságukat; befödték fejüket és leültek és könnyezve imádkoztak.

5. Jézus fájdalma az Oltáriszentséggel való visszaélések fölött minden jövendô idôkben

Ekkor én ismét keserves szorongásában gyötrôdô mennyei Jegyesem felé fordítottam figyelmemet. A jövendô emberiség hálátlanságának és a kegyelemmel való visszaéléseinek rémképei, amiknek bûnterhét magára vette és amiknek büntetését maga akarta elszenvedni, egyre borzasztóbban és mind hatalmasabban zúdultak reá; a szenvedéstôl vonakodó emberi ellenérzés tovább kínozta; hallottam, amint többször felkiáltott: ,,Atyám, lehetséges-e mindezért megszenvedni? Ó, Atyám, ha nem múlhatik el ez a pohár tôlem, legyen meg a te akaratod!''

Az isteni irgalmassággal való visszaélés e jelenetei közben, melyek sûrû rohamokban támadtak reá, láttam a Sátánt a gonosztettek módjai szerint az utálatosság különféle alakjaiban. Hol nagy, sötét, fekete ember képében jelent meg, hol tigris, hol farkas, meg sárkány, vagy kígyóalakban; de ezek tulajdonképpen nem voltak tökéletes állatalakok, hanem lényüknek csupán szembeszökô jellegzetességét viselték magukon, egyéb visszataszító alakzatokkal keverve. Nem volt bennük semmi, ami hasonlított volna bármely tökéletes teremtményhez; a pusztulás, a borzalom, az iszonyat, a tagadás, a bûn alakjai voltak: az ördög alakjai; és most látott Jézus megszámlálhatatlan embertömegeket ez ördögi képek által kísértve, elcsábítva, megfojtva és széttépve, s ô éppen azért lépett a keserves kereszthalál útjára, hogy kiváltsa ôket a Sátán hatalmából. A kígyót eleinte nem láttam gyakran; most azonban láttam ôt óriásként, koronával fején, rettenetes hatalommal elôtörni és vele együtt minden oldalról minden nembeli és minden állásbeli emberek nagy seregeit Jézus ellen támadni. A bántalmazás minden lehetô eszközeivel, szereivel és fegyvereivel egyes pillanatokban egymás ellen harcoltak, de aztán irtózatos dühvel mindnyájan az Úr ellen. Borzalmas színjáték volt. Gúnyolódtak, köpködtek, átkozódtak, piszkot szórtak reá, taszigálták, szurkálták és ütötték Jézust. Fegyvereik, kardjaik és lándzsáik, mint egy beláthatatlan szérû cséphadarói csaptak fel és le, és mind egyaránt dühöngtek az égi búzaszem ellen, mely lejött a földre és meghalt benne, hogy véghetetlen termékenységben az élet kenyerével örökké táplálja ôket mindnyájukat.

Láttam ez acsarkodó seregek közepette, melyek közt sokan vakoknak tûntek fel elôttem, olyannyira megrendülve állni Jézust, mintha amazok fegyverei valóban eltalálnák. Láttam ôt jobbra-balra tántorogni; hol fölegyenesedett, hol összerogyott, és láttam, amint a kígyó e seregek közepette, melyeket újra meg újra ráuszított, farkával ide-oda csapkodott és mindazokat, akiket leütött vagy körülfont, megfojtotta, széttépte és fölfalta.

Erre pedig azt a magyarázatot kaptam, hogy a Jézust marcangoló sereg azoknak megszámlálhatatlan tömege, akik Jézus Krisztust, a Megváltót, aki istenségével és emberségével, lelkével, testével és vérével lényegileg jelen van az Oltáriszentségben, ebben a titokban a legkülönfélébb módon bántalmazzák. Fölismertem Jézusnak ez ellenségei közt az Oltáriszentségnek, mely élô záloga az ô szüntelen, személyes jelenlétének az Egyházban, mindenféle megbántóit. Iszonyodva láttam mind e bántalmakat a hanyagságtól, nemtörôdömségtôl és feledékenységtôl kezdve egészen a megvetésig, a visszaélésig és a legszörnyûbb istengyalázásig; a világ bálványaihoz, való fordulástól, az önhittségtôl és a hamis tudákosságtól egészen a tévtanításig és hitetlenségig, ábrándozásig és gyûlöletig és véres üldözésig. Mindenféle embereket láttam az ellenségek közt, még vakokat és sántákat, siketeket és némákat is, sôt gyermekeket is: vakokat, akik nem akarták látni az igazságot; sántákat, akik restségbôl nem akarták azt követni; siketeket, akik hívását és intelmeit nem akarták hallani; némákat, akik még a szó fegyverével sem akartak érte harcolni; gyermekeket, világias érzelmû s emiatt Istenrôl megfeledkezô szülôk és tanítók kíséretében, világias lelkülettel eltöltve, hiú tudománnyal elkábítva, istenes dolgoktól megundorodva, vagy ilyenek híján lezüllve és ilyenek felfogására örökre elrontva. A gyermekek között, akiket különben nagyon sajnáltam, hiszen az Úr annyira szerette a gyermekeket, láttam feltûnôen sok rosszul tanított, rosszul nevelt, tiszteletlen oltárszolgát is, akik nem tisztelik Jézust a legszentebb cselekményben. Bûnterhük részben tanítóikra és nemtörôdô egyházi elöljáróikra hárult. De rémülten láttam, hogy még sokan papok is, magasabb-kisebb rangúak, sôt olyanok is, akik híveknek és buzgóknak tartották magukat, szintén részesek voltak az eucharisztikus Jézus bántalmazásában. A sok szerencsétlen közül csak egy fajtát említek meg külön. Láttam ugyanis, hogy igen sokan hiszik, imádják és tanítják ugyan az élô Isten jelenlétét az Oltáriszentségben, de nem fordítottak rá valami különös gondot: mert az ég és föld királyának palotáját, trónját, sátorát, székét és királyi ékét, vagyis az élô Isten templomát, oltárát, tabernákulumát, kelyhét és monstranciáját, valamint házának fölszereléseit, edényeit, díszeit, ünnepi ruháit, ékszereit és szolgálatát gondozás és ápolás nélkül hagyták. Minden szégyenletesen zsákmányul vetve a pornak, rozsdának, molynak, sok esztendôs rendetlenségben és piszokban, szétmállva, romlandóban, és az élô Isten szolgálata hanyagul elkapkodva, és ha belsôképp nem is megszentségtelenítve, de külsôképp méltatlanul végezve.

Ámde mindez sohasem valódi szegénység következménye volt, hanem következménye az érzéketlenségnek, a restségnek, a nemtörôdömségnek, a hiú, mellékes, világi dolgok felé fordulásnak, gyakran az önzésnek és bensô halálnak is; mert még gazdag vagy elég jómódú templomokban is láttam ilyen elhanyagoltságot; sôt láttam sok olyan templomot is, ahol ízléstelen, torz világi cifraságok kiszorították a jámborabb idôk leggyönyörûbb és legfölségesebb ékítményeit, hogy tarkabarka, hazug látványossággal kendôzzék a tékozlást. Amit aztán a gazdagok hencegô felfuvalkodottságból tettek, azt a szegények hamarosan értelmetlenül utánozták az egyszerûség érzékének hiányából. Ekkor a mi szegény zárdatemplomunkra kellett gondolnom, ahol a szép régi, mûvészien faragott kôoltárt szintén átépítették egy márványutánzással kipingált, nagyzoló faoltárrá, ami mindig nagyon elszomorítóan hatott rám.

Láttam ezeket a méltatlanságokat az Oltáriszentség ellen még szaporítva számtalan egyházi elüljáró által, akikbôl hiányzott a méltányosság érzéke, hogy az oltáron jelenlevô Megváltóval legalább a magukét megosszák, vele, aki hiszen egészen odaadta magát értük a halálig és egészen nekik hagyta magát az Oltáriszentségben. Sôt még a legszegényebbek lakása is gyakran szebb volt, mint az ég és föld Uráé az ô házában. Ó, mily keserû bánatot okozott ez a rossz vendégszeretet az Úrnak, aki magamagát adta nekik eledelül! Hiszen nem kell semmi gazdagság annak megvendégelésére, aki a szomjazónak nyújtott pohár vizet is ezerszeresen megjutalmazza! És ô maga mily epedve szomjúhozik utánunk! Nem kell-e hát keseregnie, ha a kehely nem tiszta és a víz férges?! Ily hanyagság folytán láttam a gyöngéket megbotránkozva, a szentélyt megszentségtelenítve, a templomokat elhagyatva, a papokat megvetve, és a tisztátalanság és elhanyagoltság csakhamar átterjedt az egyházközségek lelkeire is: szívük tabernákulumát nem tartották tisztábban az élô Isten befogadására, mint az ô tabernákulumát az oltáron. Láttam, milyen sürgô-forgó, szorgos tevékenység folyik ezeknél az értelmetlen egyházi elöljáróknál a világ urainak és fejedelmeinek talpnyaló szolgálatára: míg az ég és föld Ura és királya koldus Lázárként feküdt az ajtó elôtt és hiába sóvárgott a szeretetnek egyetlen morzsája után: senki sem adott neki. Nem volt egyebe, mint sebei, amiket mi ütöttünk rajta és amiket az ebek nyalogattak, vagyis a folyton visszaesô bûnösök, akik ebek módjára okádnak, aztán visszamennek eledelükhöz.

Ha egy egész esztendeig szüntelenül beszélnék is, akkor sem tudnám elmondani az Úr Jézusnak azt a temérdek és sokféle bántalmazását az Oltáriszentségben, amiket ilyenformán felismertem. Láttam mind e bántalmazókat bûneik neme szerint különbözô fegyverekkel nagy rajokban az Úrra rohanni és rátámadni. Láttam valamennyi évszázadból való egyházi embereket, tiszteletlen, könnyelmû, bûnözô, méltatlan papokat szentmise és áldozás közben, és láttam egész táborait azoknak, akik e nagy szentséget lanyhán vagy éppen méltatlanul vették föl. Láttam számtalanokat, akiknek e minden áldás forrása, az élô Isten nagy titka a gyûlölet esküjévé és átokszavává lett; dühöngô katonákat és ördögszolgákat, akik a szent edényeket beszennyezték és a Legfôbb Jót kiszórták, gyalázatosan összetiporták, sôt a legförtelmesebb pokoli bálvány-szolgálatban meggyalázták. E borzalmasan durva bántalmak mellett azonban láttam számtalan finomabb istentelenségeket is, de ezek éppoly utálatosak voltak. Láttam sokakat rossz példa és hamis tanok által eltántorulni a szentségi jelenlét ígéretének hitétôl; ezek már nem imádták többé Üdvözítôjüket e szentségben alázatosan. Láttam e seregekben bûnös tanítóknak nagy tömegét, akik tévtanítókká lettek; eleinte egymás ellen harcoltak, aztán egyesülve dühöngtek Jézus ellen egyházának legnagyobb szentségében. Láttam nagy csoportját ezeknek az elpártolt szektavezéreknek, akik elvetették az Egyház papirendjét, kétségbe vonták és megtagadták Jézus Krisztus jelenlétét e szentség titkában, amint ô ezt a titkot átadta Egyházának, ez pedig híven megôrizte; és csábításukkal tömérdek embert elszakítottak az ô szívétôl, akikért vérét ontotta. Ó, rettenetes volt ezt nézni! Mert láttam az Egyházat, mint Jézus testét, melynek egyes szétszórt tagjait keserves kínszenvedésével kötötte össze; és úgy láttam, mintha mindazok az egyházközségek vagy családok s minden leszármazottjaik, melyeket az Egyháztól elválasztottak, egész darabokként fájdalmasan vérezve és szétmarcangoltan szakadnának le Jézus élô testérôl, ô pedig -- ó jaj! -- oly megindítóan néz és sír utánuk... Ô, aki ennenmagát adta étekül az Oltáriszentségben, hogy az emberek örökös szétszakadását és szétszóródását megszüntesse és ôket az Egyház egy testébe, jegyesének testébe gyûjtse: most széthullva és széthasadozva látta magát ebben az ô jegyesi testében a szakadás fájának rossz gyümölcsei miatt. A nagy Szentségben való egyesülés asztala, az ô legfölségesebb szeretetmûve, amelyben örökké az emberek közt akar maradni, a hamis tanítók miatt a szétválasztás határköve lett, és ahol egyedül méltó és üdvös, hogy mindnyájan eggyé legyenek, a szent asztalnál, ahol az élô Isten maga az étel: ott kellett az ô gyermekeinek elkülöníteniök magukat a hitetlenektôl és tévhitûektôl, hogy idegen bûnben ne legyenek részesek.

Ekképpen láttam egész népeket elszakadni az ô szívétôl és elesni a részesedéstôl az Egyházára adott kegyelmek egész kincstárában. Iszonyatos volt látni, hogy kezdetben csak kevesek szakadtak el, de késôbb mint egész népek jöttek vissza és a Legszentebben eltérve ellenségesen álltak szemben egymással. Végül láttam mind az Egyháztól elszakadtakat hitetlenségben, babonaságban, tévtanokban, önhittségben és hamis világi tudományban elvadulva és felbôszülve, óriási hadseregekké egyesülve az Egyház ellen támadni és dühöngeni, a kígyót pedig közöttük, uszítva és fojtogatva. Jaj, úgy tûnt, mintha Jézus magamagát látná és érezné számtalan vékony rostokra szakadni. Az Úr látta és érezte e szorongattatásban a szakadás egész méregfáját minden ágával és gyümölcsével, melyek folyton tovább hasadoznak az idôk végezetéig, midôn majd a búzát a csûrbe gyûjtik, a konkolyt pedig a tûzbe vetik.

Mind e borzalom, amit láttam, oly iszonyatos és rettenetes volt, hogy mennyei jegyesem jelenés-alakja kezét könyörületesen szívemre tette e szavakkal: ,,Ezt még senki sem látta; és szíved megszakadna a rémülettôl, ha én nem tartanám''.

Én pedig most láttam a vért sûrû sötét cseppekben lecsorogni az Úr halavány arcán; máskor simán szétválasztott haja most csapzott volt a vértôl, zilált és égnek meredt; szakálla véres és tépett. Az utolsó kép után történt, amikor a harci csapatok szétmarcangolták, hogy mintegy menekülve elhagyta a barlangot és ismét tanítványaihoz ment. De járása nem volt biztos; úgy ment, mint aki súlyos teher alatt meggörnyedve vánszorog és sebekkel borítva minden pillanatban össze akar rogyni. Midôn odaért a három apostolhoz, azok már nem feküdtek úgy, mint az elôbb: féloldalt dûlve és alva, hanem betakart fejüket térdükre hajtva, mint ahogy gyakran látom azon a vidéken az embereket gyászban és imádságban ülni. A szomorúságtól, aggodalomtól és fáradtságtól letörve elszunnyadtak; s amikor Jézus reszketve és nyögve közeledett hozzájuk, felriadtak; és amint ott látták maguk elôtt, a holdvilágban, behorpadt mellel, halálsápadt véres fejét zilált hajával lehorgasztva és feléjük elôre nyújtva: kifáradt szemükkel nem ismerték föl azonnal, oly leírhatatlanul el volt torzulva. Kezét tördelte; erre fölugrottak, karon fogták és szeretettel támogatták; ô nagy szomorúan megmondta nekik, hogy holnap megölik ôt; egy óra múlva elfogják, törvény elé állítják, bántalmazzák, kigúnyolják, megostorozzák és szörnyû módon megölik. Nagy szomorúsággal mondta el, mi mindent kell holnap estig szenvednie, és kérte ôket, vigasztalják édesanyját és Magdolnát. Így állt elôttük és beszélt néhány percig; ôk azonban nem válaszoltak, mert nem tudták, mit mondjanak zavarukban és szomorúságukban, melyet külseje és szavai keltettek bennük; sôt azt hitték, megzavarodott. De mikor vissza akart menni a barlangba, nem bírt járni már, és láttam, hogy János és Jakab vezette; de amint ô belépett a barlangba, ezek visszafordultak. Negyedóra lehetett tizenegy után.

Jézusnak e szorongása alatt láttam a Szûzanyát is nagy szorongattatásban és szomorúságban gyötrôdni Márkus anyja, Mária házában. Ezzel és Magdolnával a kertben tartózkodott és térdére rogyva összegörnyedten kuporgott egy kôlapon. Többször elvesztette külsô eszméletét; belsôleg ugyanis sokat látott Jézus kínjaiból. Már néhány embert elküldött, hogy hozzanak hírt róla; de nem bírta bevárni ôket és aggodalmában Magdolnával és Saloméval kiment Jozafát-völgyébe. Láttam ôt befátyolozott arccal menni és karjait többször kinyújtani az Olajfák-hegye felé, mert lélekben látta Jézust vérrel verítékezni és kinyújtott kezeivel mintegy le akarta törölni Jézus arcát; és láttam, hogy e heves lelki felindulás hatása alatt, mely Fia miatt eltöltötte, Jézus is meghatva gondolt reá és mintegy segítséget keresve nézett utána. Ezt a kölcsönös részvétet sugarak alakjában láttam megjelenni, amelyeket egymás felé küldöttek. Magdolnára is gondolt az Úr: érezte fájdalmát, feléje tekintett és meghatódott részvététôl; ezért parancsolta meg tanítványainak is, hogy vigasztalják meg Magdolnát; hiszen tudta, hogy Magdolna szeretete volt a legnagyobb Édesanyja szeretete után, és látta, hogy Magdolna még sokat fog szenvedni és haláláig nem fogja ôt többé megbántani.

Ugyanebben az idôben, körülbelül negyedtizenkettô tájban, a nyolc apostol ismét ott volt a Getszemáni-kerti lugasban; egy darabig beszélgettek, aztán elaludtak. Rendkívül meg voltak rendülve és a súlyos kísértésben csüggedeztek. Mindegyikük valami búvóhelyet keresett és gyötörte ôket a gond: ,,Mit csináljunk, ha megölik ôt? Mindenünket elhagytuk és mindenünket odaadtuk; most szegények vagyunk és a világ csúfjai; egészen ráhagyatkoztunk; hát miért oly végleg tehetetlen és összetört most ô, hogy semmi vigasztalást nem találunk már benne?''

A többi tanítványok pedig csak bolyongtak ide-oda és miután Jézus legutóbbi kijelentései alapján némi híreket szereztek felôle, a legtöbben elmentek Bethfagéba.

6. Vigasztaló képek: az ôsatyák epedése a megváltás után -- A jövendô szentek serege -- Megerôsítés az angyal által

Most ismét imádkozni láttam Jézust a barlangban; még mindig harcolt a szenvedéstôl vonakodó emberi természettel. Bele is fáradt és elcsüggedve mondá: ,,Atyám, ha akarod, vedd el e kelyhet tôlem; de ne az én akaratom legyen meg, hanem a tied!''

Ámde most mélység nyílott meg elôtte és mintegy valami világos úton sok lépcsôt látott lefelé a pokol tornácába. Ott látta Ádámot és Évát, mind a pátriárkákat és prófétákat és igazakat, anyja szüleit és Keresztelô Jánost; oly sóvárogva várták az ô megjelenését az alvilágban, hogy szeretô szíve ettôl megerôsödött és felbátorodott. Ezek elôtt az epedô foglyok elôtt kell az ô halálának megnyitnia a mennyországot; ô maga akarta ôket kiszabadítani vágyakozásuk börtönébôl.

Miután Jézus az elôidôk égi polgárait mély meghatottsággal megszemlélte, az angyalok elvonultatták elôtte a jövendô idôk szentjeinek teljes seregét, akik harcaikat egyesítve az ô kínszenvedésének érdemeivel, általa egykor a mennyei Atyával fognak egyesülni. Leírhatatlanul szép, megnyugtató látvány volt ez. Mind valamennyien elvonultak teljes számban az Úr elôtt mivoltukban és érdemeikkel, szenvedéseikkel és munkájuk sikereivel. Látta küszöbön álló megváltói halálának legbensôbb üdvözítô és megszentelô hatását. Elvonultak elôtte az apostolok és tanítványok, a szüzek és szentasszonyok, mind a vértanuk, remeték és hitvallók, mind a szent pápák és püspökök, mind a szerzetes férfiak és nôk seregei, minden szentek végeláthatatlan sorai. Mindnyájan fel voltak ékesítve önmegtagadásaik és szenvedéseik diadalkoronájával; és koronáikon a virágok különbözôsége alakban, színben, illatban és erôben éppen szenvedéseik, harcaik és gyôzelmük különbözôségébôl eredt, amelyekkel kivívták a dicsôséget. Egész életüket és munkájukat, harcuk és gyôzelmük egyedüli érdemét és erejét, és diadaluk minden fényét és minden ragyogását egyedül Jézus Krisztus érdemeivel való egyesülésbôl nyerték. A szentek kölcsönös hatása egymásra és egymással való kapcsolatuk, valamint az, hogy valamennyien ugyanegy kútból: az Oltáriszentségbôl és Jézus szenvedéseibôl merítettek: kimondhatatlanul csodálatos és szívbemarkoló látvány volt. Semmi sem tûnt bennük esetlegesnek: egész életük és jártuk-keltük, kínjuk és gyôzelmük, külsô megjelenésük és öltözetük, ami egyébként mind különbözô, itt végtelen harmóniában és egységben olvadt egymásba. És a legnagyobb különbözôségeknek ez a tökéletes egysége egyetlen Nap sugaraiból és fénykévéibôl eredt: a testté lett Ige, Jézus Krisztus kínszenvedéseibôl, amelyben az élet volt, amely a fény volt az embereknek, az a fény, mely a sötétségbe jött, de a sötétség azt föl nem fogta.

A jövendô szentek egyessége volt ez, ami most az Úr elôtt elvonult, és így állt ott Urunk és Üdvözítônk az ôsatyák epedése és a jövendô szentek diadalmenete között, akik egymást kiegészítve és kielégítve, óriási diadalkoronaként övezték a Megváltó szeretô szívét. Ez a leírhatatlanul megindító látvány némi erôt és enyhülést adott az ô lelkének, mely minden emberi szenvedést engedett magán átviharzani. Ó, hiszen ô annyira szerette testvéreit és teremtményeit, hogy csupán egyetlenegy lélekért is mindent örömest elszenvedett volna!

Ámde most eltûnt ez a vigasztaló kép, és a mutató angyalok most egészen a földön -- minthogy már egészen közel volt -- elvonultatták elôtte egész kínszenvedését. Sok angyal mûködött itt közre; én a képeket közvetlen elôtte és világosan láttam, Júdás csókjától egészen utolsó szaváig a kereszten. Mindent, de mindent újra végignéztem, amit a kínszenvedésrôl való elmélkedéseimben látni szoktam: Júdás árulását, a tanítványok menekülését, a kigúnyolást és szenvedést Annás és Kaifás elôtt, Péter tagadását, Pilátus ítélkezését, a kigúnyolást Heródes által, a megostorozást és tövissel koronázást, a halálos ítéletet, a leesést a kereszt terhe alatt, a találkozást szent Anyjával, az újabb összeesést, a poroszlók gúnyolódását, Veronika kendôjét, az iszonyatos fölfeszítést a keresztre, a farizeusok csúfondároskodását, Szûz Mária, Magdolna és János fájdalmát, és oldala megnyitását. Szóval minden, de minden elvonult lelki szemeim elôtt, világosan és tisztán, minden körülményeivel. Láttam és hallottam, hogy a megrendült és szorongó Jézus látott és hallott minden érzelmet, szót és cselekedetet. Örömest vett magára mindent; örömest vetette alá magát mindennek az emberek iránt való szeretetbôl. De legkínosabban bántotta ôt szégyenletes lemeztelenítése a kereszten, hogy az emberek szemérmetlenségeiért megbûnhôdjék; könyörgött ugyan, hogy legalább egy kötényt adjanak rá a kereszten, hadd legyen legalább ettôl megkímélve; s én láttam, hogy nem ugyan hóhérai, hanem egy jó ember segít rajta.

Jézus látta és érezte Anyjának akkori fájdalmait is, aki együttérezve az ô kínjait, eszméletlenül feküdt két szentasszony kísérôje karjaiban, a Jozafát-völgyében.

A kínszenvedés képeinek végeztével Jézus, mint egy haldokló, arcra rogyott; az angyalok és a képek eltûntek; a véres veríték sûrûbben hullott róla, mint elôbb, és láttam, amint sárgás ruhájának rátapadó részein átszivárgott. Már homály uralkodott a barlangban.

És ekkor láttam, amint egy angyal lebbent le Jézushoz, de ez nagyobbnak, határozottabb körvonalúnak és természetesebb emberi alaknak látszott, mint az elôbbiek. Hosszú, lengô, bojtokkal díszített, papos öltönyben volt és két kezével egy, az utolsó vacsoraihoz hasonló kis kelyhet tartott maga elôtt. A kehely száján egy kicsiny, vékony, vörösesen fénylô kenyérdarab lebegett, hosszúkás kör alakú és körülbelül babszem nagyságú. Az angyal fekvô helyzetben lebegve jobbját fölemelve nyújtotta Jézus felé, és amint ô fölegyenesedett, a fénylô kenyérdarabot Jézus szájába tette és a csillogó kehelybôl megitatta. Aztán azonnal eltûnt.

Jézus ekkor szenvedéseinek kelyhét szívesen elfogadta és megerôsítést nyert. Még néhány percig csöndesen és hálásan idôzött a barlangban; még szomorú volt ugyan, de természetfölötti módon annyira megerôsítve, hogy búbánat és nyugtalanság nélkül, biztos léptekkel tudott tanítványaihoz menni. Még sápadt és összetört volt, de egyenes és biztos tartással ment. Arcát megtörölte kendôjével s lesimította haját, mely a vértôl és verítéktôl csapzottan csomókban csüngött.

Mikor kilépett a barlangból, a holdat még olyannak láttam, mint elôbb: benne azzal a csodálatos folttal és körrel, de fényét és a csillagok fényét most másmilyennek láttam, mint elôbb az Úr nagy szorongása közben. Fényük immár természetesebbnek látszott.

Midôn Jézus a tanítványokhoz ért, azok úgy feküdtek, mint elôször: a terasz falánál, oldalukra dûlve, betakart fejjel aludtak. Az Úr azt mondta nekik, hogy most nincs az ideje az alvásnak; keljenek föl és imádkozzanak, mert ,,lássátok, itt az óra, midôn az Emberfia a bûnösök kezébe adatik. Keljetek föl, menjünk elôre, az áruló közeledik; ó jaj, jobb lett volna neki nem születnie!'' Az apostolok ijedten ugrottak föl és zavartan néztek körül. Alig kaptak észbe, Péter már hevesen kiáltott: ,,Uram, hívom a többieket, hogy megvédelmezzünk téged!'' De Jézus a Kidron-patakon túlra mutatott a völgybe, ahol egy fegyveres csapat közeledett fáklyákkal, és azt mondta, hogy egy közülük elárulta ôt. Ám ôk ezt lehetetlennek tartották. Jézus még beszélt egyet-mást nyugodt határozottsággal; még egyszer kérte ôket, hogy vigasztalják meg Anyját, aztán így szólt: ,,Menjünk eléjük; ellentállás nélkül az ellenség kezébe akarom adni magamat''. És a három apostollal kiment az Olajfák-kertjébôl a poroszlók elé, azon az úton, mely elválasztotta ôket a Getszemáni-kerttôl.

Amint a Szent Szûz Jozafát-völgyében Magdolna és Salome karjai közt ismét magához tért, néhány tanítvány jött oda, akik látták közeledni a poroszlók menetét, és az asszonyokat visszavezették Márkus anyja, Mária házába. Az ellenség csapata rövidebb úton közeledett, nem azon, amelyen Jézus jött le a Vacsoraházból.

Az a barlang, melyben Jézus ma imádkozott, nem volt az ô megszokott imádkozó helye az Olajfák-hegyén. Az a hegynek egy távolabbi barlangja volt; ott imádkozott azon a napon is nagy szomorúságban, kinyújtott karokkal egy sziklára borulva, amikor a fügefát megátkozta. Arcának és kezeinek nyoma ott maradt a kôbe nyomva és késôbb tisztelet tárgya lett; de már nem tudta senki bizonyosan, milyen alkalommal keletkezett ez a jel. Több ilyen kôbe nyomott jelet láttam létrejönni az ószövetségi prófétáktól, az Úr Jézustól, Szûz Máriától, egyes apostoloktól, Alexandriai Szent Katalintól a Sinai-hegyen és más szentektôl. Nem voltak mélyek ezek a nyomok, hanem elmosódottak, mint mikor az ember valami kemény tésztába belenyomja kezét.


III. rész: Az Úr Jézus elfogatása

1. Júdás és serege

Júdás tulajdonképpen másként képzelte el árulásának kimenetelét, mint ahogy történt. Meg akarta ugyan szolgálni az árulás díját és kedvében akart járni a farizeusoknak azzal, hogy Jézust kezükre játsza; de Jézus elítélésére és megfeszítésére nem gondolt, idáig nem terjedtek szándékai; csak a pénz járt az eszében. Már régebb idô óta összejátszott néhány alattomos, kémkedô farizeussal és szadduceussal, akik ôt hízelgéssel rávették az árulásra. Már fáradt volt a vándorló, üldözött, hajszaélettôl. Éppen az utóbbi hónapokban az alamizsna ismételt meglopásával készítette elô gonosztettét; és kapzsisága, melyet megbotránkoztatott Magdolna bôkezûsége Jézus megkenésekor, most már a végsôkig hajtotta, ô mindig csak abban reménykedett, hogy Jézus egy nagy világi birodalmat alapít, melyben ô majd valami fényes, jövedelmezô állást nyer; mikor aztán ez sehogy sem akart megvalósulni, igyekezett vagyont gyûjteni magának. Látta, mint szaporodnak a vádak és üldözések, és mivel azt is látta, hogy Jézusból nem lesz király, azt tervezte, hogy a vég bekövetkezése elôtt jó viszonyba lép Jézus hatalmas és elôkelô ellenségeivel. Azonban a fôpapok és a templom fôemberei olyan férfiak voltak, akiket elsôsorban kellett számításba venni; ezért olyan közvetítôkkel keresett mind szorosabb kapcsolatot, akik minden módon hízelegtek neki és nagy bizton mondották neki: ,,Semmi esetre sem tart soká ez a dolog Jézussal!'' A legutóbbi napokban is Bethániában megint folyton sarkában voltak, s így ô egyre mélyebben süllyedt vesztébe. Ezekben az utóbbi napokban szüntelenül járt-kelt, futkosott, hogy a fôpapokat cselekvésre bírja. Ezek azonban még nem akartak ebbe belemenni és Júdást rendkívül megvetôen kezelték. Azt mondták, hogy kevés már az idô az ünnepek elôtt és csak zavart és zendülést támasztanának az ünnepen a cselekvéssel; csupán a szinedrium vetett még némi ügyet Júdás ajánlatára. A szentségtörô áldozás után a Sátán egészen birtokába vette Júdást, úgy, hogy most már egyenesen nekivágott a borzasztó bûn véghezvitelének. Elôször is fölkereste azokat a közvetítôket, akik mindeddig állandóan hízelegtek neki és most is képmutató barátsággal fogadták. De most már mások is csatlakoztak ezekhez, mint Kaifás és Annás is; de az utóbbi nagyon megvetôen és gúnyosan bánt Júdással. Még határozatlanok voltak és nem bíztak a sikerben; úgy látszott, nem bíztak Júdásban.

Láttam, hogy a pokol birodalma sem egységes: A Sátán akarta a zsidók gonosztettét a Legártatlanabb halála által; akarta Jézus halálát, a bûnösök megtérítôjének, a szent tanítónak, a gyógyítónak, az Igaznak halálát, akit gyûlölt; de egyúttal valami bensô elriadást is érzett Jézus ártatlan halálától, aki nem vonakodott attól, nem akart menekülni elôle; irigyelte tôle, hogy ártatlanul szenved. Így aztán láttam, hogy a nagy ellenség az egyik oldalon szítja a gyûlöletet és dühöt Jézusnak az áruló körül összegyûlt ellenségeiben, a másik oldalon pedig azt a gondolatot sugalmazza némelyikükbe, hogy Júdás hitvány gazember; hogy az ünnepek elôtt nem lesznek készen a törvényszéki tárgyalással és nem tudják összehozni a kellô számú tanukat Jézus ellen.

Veszekedtek ellentétes nézeteik fölött a foganatosítandó eljárást illetôen és többek közt, ezt kérdezték Júdástól: ,,El tudjuk-e ôt fogni? Nem tart-e fegyveres csapatokat maga körül?'' Az aljas áruló így felelt: ,,Nem; ô egészen egyedül van a tizenegy tanítvánnyal; maga is teljesen bátortalan, a tizenegy pedig egészen gyáva''. Azt is megmondta nekik, csak most foghatják el Jézust, vagy soha, mert késôbb már nem tudná ôt kezükbe adni, minthogy többé nem tér vissza hozzá; meg hogy már az utóbbi napokban és ma is a többi tanítványok, sôt maga Jézus is a legélesebben céloztak reá szavaikban; úgy látszik, sejtik az ô útjait és ha visszamenne hozzájuk, föltétlenül megölnék. Kijelentette azt is, hogyha most nem fogják el Jézust, akkor megszökik és híveinek hatalmas seregével fog visszatérni és királlyá kiáltatja ki magát. E fenyegetôzésekkel Júdás végül is gyôzedelmeskedett. Elfogadták indítványát, hogy az ô vezetése alatt elfogják Jézust, ô pedig átvette az árulás díját, a harminc ezüstpénzt. Ez a pénz harminc darab ezüstlemez volt, nyelv alakú, és kerek végén átlyukasztva, gyûrûkkel láncszerûen egy csomóvá fûzve. A lemezekbe jelek voltak verve.

Most aztán Júdás, látva amazoknak folyton tartó, megvetéssel teljes bizalmatlankodását, nagy büszkén és hencegve fölajánlotta nekik a pénzt áldozatként a templom számára, hogy igaz önzetlen emberként tûnjék föl elôttük; ámde ôk visszautasították azt mint vérdíjat, ami nem való a templomba. Júdás érezte a mélységes megvetést és ez izzó dühvel töltötte el. Ezt nem várta; még be sem fejezôdött egészen árulása és már jelentkeztek elsô gyümölcsei; csakhogy most már nagyon is össze volt keveredve amazokkal, kezükben volt és már nem szabadulhatott a hurokból. Azok élesen megfigyelték ôt és nem hagyták szemük elôl eltûnni, míg Jézus elfogatásának tervét teljes egészében ki nem fejtette. Akkor három farizeus lekísérte ôt egy csarnokba a templomi katonákhoz, akik nemcsak zsidókból, hanem mindenféle egyéb népségbôl állottak. Miután mindent megbeszéltek és megfelelô számú katonaság készen állt, Júdás a farizeusok egy szolgájától kísérve elôször a Vacsoraházba sietett, hogy megnézze, ott van-e még Jézus, és ha ott van, akkor megjelentse ezt nekik, hogy a kapuk megszállása által könnyû szerrel elfoghassák Jézust. Ezt a szolgával kellett volna megizennie.

Már elôbb, mindjárt azután, hogy Júdás átvette a vérdíjat, egy ember lement és elküldött hét rabszolgát, hogy hozzák meg a fát Jézus keresztjének s dolgozzák ki nagyjában, arra az esetre, ha a megfeszítésre kerül a sor, mert holnap, a húsvét beálltakor már nem lesz erre idô. A fát egy negyedórányira fekvô ácsteleprôl hozták, ahol sok egyéb, a templomépítéshez való fával együtt egy hosszú, magas fal mellett feküdt, és felvonszolták egy térre Kaifás törvényháza mögé, hogy kiácsolják. A kereszt törzse egykor, mint élôfa állott Jozafát-völgyében a Kidron-patak partján, késôbb kidûlt és hidat alkotott. Midôn Nehémiás a szent tüzet és a szent edényeket elrejtette a Bethesda tóba, ezt a fát egyéb ilyen fákkal betemették, de késôbb ismét elôkotorták és félredobták a többi állványfák közé. Részint hogy Jézust, mint királyt kicsúfolják, részint látszólagos véletlenbôl, de tulajdonképpen csakis Isten akarata szerint, a keresztet különös módon dolgozták ki. A feliraton kívül ötféle fából készült. Még sokféle körülményt és jelentést láttam a kereszttel kapcsolatban, de az elmondottakon kívül mind elfelejtettem.

Júdás visszajött és jelentette, hogy Jézus már nincs a Coenaculumban, hanem bizonyosan szokott imádkozó helyén az Olajfák-hegyén. Ekkor azt sürgette, hogy csak egy kis csapatot küldjenek vele, nehogy a mindenütt lesben álló tanítványok figyelmesek legyenek és valami zendülést támasszanak. Mindamellett háromszáz ember szállja meg a templomtól délre fekvô Ofel városrész utcáit és kapuit és a Millo-völgyet egészen Annás házáig a Sion-hegyén, hogy erôsítést lehessen küldeni a visszatérô menetnek, ha ô úgy kívánja, mert Ofelben az egész csôcselék Jézus híve. Olyasmit is emlegetett az áruló, mennyire kell vigyázniok, hogy Jézus ki ne sikoljék kezeik közül, és utalt arra, hogy Jézus mily gyakran eltûnt titkos bûvészete segítségével kísérôi elôl a hegyekben és láthatatlanná lett. Azt is javasolta nekik, láncolják meg Jézust és emellett használjanak bûvös szereket, hogy Jézus szét ne törhesse a bilincseket. A zsidók azonban megvetôleg visszautasították ezeket és azt mondták: ,,Nem állunk kötélnek neked; majd vigyázunk rá, csak egyszer a kezünkben legyen!''

Júdás megbeszélte a csapattal, hogy ô elôttük megy be a kertbe és Jézust csókkal üdvözli, mintha dolgai végeztével, mint tanítványa és barátja térne vissza hozzá; akkor nyomuljanak elô a poroszlók és fogják el Jézust. De ô majd úgy tesz, mintha ôk csak úgy véletlenül kerültek volna oda, és mint a többi tanítványok, ô is elszalad és ,,senki'' lesz. Mert ô bizonnyal arra gondolt, hátha mégis csôdület támad, az apostolok védekeznek és Jézus elmenekül, mint már többször is megtette. Ezeket csak úgy közbe-közbe gondolta, mikor Jézus ellenségeinek megvetése és bizalmatlansága bosszantotta, nem pedig azért, mintha megbánta volna tettét vagy megsajnálta volna Jézust; hiszen már egészen odaadta magát a Sátánnak.

Abba sem egyezett bele, hogy akik mögötte a kertbe lépnek, bilincseket és köteleket hozzanak magukkal, vagy hogy egyáltalán hitvány poroszlók menjenek vele. Színleg ráhagytak mindent, de azért csak azt cselekedték, amit jónak láttak cselekedni egy hitvány árulóval kapcsolatban, akiben nem bíznak s akit eldobnak, mihelyt kihasználták. Kioktatták a katonákat is, hogy Júdást figyeljék és ne engedjék szemük és kezük ügyébôl addig, míg Jézus meg nincs kötözve; mert hiszen megfizették ezért és attól lehet tartani, hogy a gazember megszökik a pénzzel és éjnek idején Jézust vagy egyáltalán el sem foghatják, vagy helyette másvalakit fognak el, úgy hogy aztán az egész vállalkozásból nem lesz egyéb, mint zûrzavar és zendülés húsvét ünnepén.

A csapat, melyet Jézus elfogására összeválogattak, Annás és Kaifás húsz fegyveres szolgájából állott. Csaknem úgy voltak fölszerelve, mint a római katonák: sisakot viseltek és zubbonyukról szíjak lógtak le derekuk körül, mint a rómaiaknak. Fôképpen abban különböztek amazoktól, hogy szakállt viseltek, míg a rómaiak Jeruzsálemben csak barkót, ellenben álluk és szájuk borotvált volt. Mind a húszan karddal voltak fölfegyverkezve, csak néhányan lándzsával is. Fáklyákat is hoztak magukkal tûzkosarukban, de mikor megérkeztek, csupán az egyik lángserpenyôt gyújtották meg. Tulajdonképpen egy nagyobb csapatot akartak Júdással küldeni; de mégis engedtek kifogásának, hogy nagyobb csapatot könnyen észrevehetnek amott, mert az Olajfák-hegyérôl át lehet tekinteni az egész völgyet. Tehát a nagyobb rész ott maradt Ofelben, de a mellékutakon és a városban itt-ott ôrséget állítottak, hogy csôdületeknek és mentô kísérleteknek elejét vegyék. Júdás a húsz fegyveres szolgával elôrement; de mögéjük négy hitvány poroszlót rendeltek, akik köteleket és bilincseket vittek. Ezek mögött pedig menetelt az a hat tisztviselô, akikkel Júdás már régebb idô óta összejátszott. Ezek pedig voltak: két elôkelô pap, Annás és Kaifás bizalmi emberei, továbbá két farizeus és két szadduceus tisztviselô, akik egyúttal herodiánusok voltak. Valamennyien álnok csúszómászók, Annás és Kaifás talpnyalói s az Úr leggonoszabb titkos ellenségei.

A húsz katona egész bizalmasan menetelt Júdással addig a helyig, ahol az út befut a Getszemáni- és az Olajfák-kertje között. De itt nem engedték ôt egyedül elôre, egészen más hangon kezdtek vele beszélni és hetykén, szemtelenül veszekedtek vele.

2. Jézust elfogják és megkötözik

Mikor Jézus a Getszemáni és az Olajfák-kertjét elválasztó útra lépett, ennek az útnak elején, mintegy húszlépésnyire elôtte, megjelent Júdás a poroszlókkal; éppen veszekedtek egymással. Júdás ugyanis külön a poroszlóktól, egyedül akart Jézushoz lépni, mint hozzátartozója és barátja; amazoknak pedig csak azután kellett volna odajönni, hogy úgy lássék, mintha Júdás tudta nélkül jöttek volna. De azok fogták ôt erôsen és azt mondták: ,,Nem úgy, cimbora! Nem szököl meg ám, míg az a galileai nincs a kezünkben!'' És amint észrevették a nyolc apostolt, akik a neszre elôjöttek a Getszemáni-kertbôl, odahívták a négy másik poroszlót is, akik mögöttük jöttek, hogy így erôsítésük legyen. De Júdás nem akarta, hogy ezek is ott legyenek, s emiatt hevesen vitatkozott velük. Midôn Jézus és a három apostol felismerte a fáklyafénynél a civakodó fegyveres csapatot, Péter erôszakkal rájuk akart támadni: ,,Uram, a nyolcak is a Getszemániból ott vannak elôl, verjük szét a poroszlókat!'' Jézus azonban ráparancsolt, hogy maradjon nyugton, és visszament velük néhány lépést az úton keresztül egy füves térre. Júdás belezavarodva terveibe, csupa düh és gyûlölet volt. A Getszemániból elôjött négy tanítvány és kérdezte, mi történik itt? Júdás beszédbe elegyedett velük és szerette volna kihazudni magát az ügybôl, de a poroszlók nem engedték. Ez a négy volt: az ifjabb Jakab, Fülöp, Tamás és Nathánael, mert ez és az öreg Simeon egyik fia, meg többen mások, egyrészt, mint követek jöttek a nyolc apostolhoz a Getszemániba Jézus barátainak megbízásából, másrészt az aggodalom és kíváncsiság is idehozta ôket. Ezen a négyen kívül a többiek menekülésre készen félénken surrantak ide-oda a távolban.

Jézus azonban ekkor néhány lépésnyire a csapat elé lépett és hangosan, érthetôen kérdezte: ,,Kit kerestek?'' A katonák vezetôi felelték: ,,A názáreti Jézust!'' Jézus így válaszolt: ,,Én vagyok''. Alig hogy kiejtette e szavakat, azok mintha görcs fogta volna el ôket, hátrálva egymásra estek. Júdást, aki még közelükben állt, ez még jobban megzavarta szándékaiban; úgy látszott, Jézushoz akar közeledni; de az Úr fölemelte kezét és szólt: ,,Barátom, mivégre jöttél?'' Júdás erre nagy zavarral valami elvégzett ügyrôl hebegett néhány szót. Jézus pedig valami ilyesféle szókat mondott: ,,Ó, jobb lett volna nem születned!'' De ezekre a szavakra már nem emlékszem világosan. Ezalatt a poroszlók fölkeltek és az áruló jeladására, a csókra várva, Jézus és övéi felé közeledtek. Azonban Péter és a többi tanítvány körülfogták Júdást és tolvajnak, árulónak nevezték. Ô hazudozásokkal próbált elszabadulni tôlük, de nem sikerült, mert a poroszlók védelmezni akarták ôt a tanítványok ellen s ezáltal éppen ellene tettek tanúságot.

Ekkor Jézus megismételte kérdését: ,,Kit kerestek?'' Azok feléje fordultak és újból azt felelték: ,,A názáreti Jézust''. Az Úr szólt: ,,Én vagyok, mondtam már nektek, hogy én vagyok; ha engem kerestek, ezeket hagyjátok elmenni''. Arra a szavára: ,,Én vagyok'', a poroszlók megint leestek, még pedig egészen megfordulva, ahogyan az eskórosok szoktak esni; Júdást pedig ismét körülfogták az apostolok, mert végleg el voltak keseredve ellene. Jézus ekkor odaszólt a poroszlóknak: ,,Keljetek föl!'' Erre azok fölkeltek, rémülettel telve, és minthogy Júdás még mindig az apostolokkal perlekedett, ezek pedig a katonákat fenyegették, a katonák az apostolok ellen fordultak. Ezáltal Júdás felszabadult s a poroszlók fenyegetôen sürgették, adja meg már a megbeszélt jelet, mert parancsuk volt, hogy csakis azt fogják el, akit ô megcsókol. Most aztán Júdás Jézushoz lépett, megölelte, megcsókolta és mondá: ,,Üdvözlégy, Mester!'' Jézus így szólt: ,,Júdás, hát csókkal árulod el az Emberfiát?'' Ekkor a katonák körülfogták Jézust, a hátsó poroszlók pedig elôléptek és megragadták. Júdás ekkor el akart szökni, de az apostolok feltartóztatták és a katonákra támadtak, kiáltozva: ,,Uram, menjünk nekik karddal?'' Péter, a többieknél hevesebben, kardot rántott és a fôpap szolgája, Malkus felé vágott, aki ôt vissza akarta szorítani, és lemetszette Malkus fülének egy darabját, úgy hogy az a földre rogyott, ami csak növelte a zûrzavart.

Péter e buzgó-bátor cselekedete pillanatában a helyzet képe ez volt: Jézust a pribékek éppen megragadták, hogy megkötözzék; széles körben vették körül ôket a fegyveres szolgák, akik közül Malkust Péter leütötte; más katonák azzal voltak elfoglalva, hogy a közeledô és ismét menekülô tanítványokat visszaszorítsák és üldözzék. A tanítványok közül négyen a közelben cirkáltak és csak néha-néha láttatták magukat. A fegyveres szolgák egyrészt még bátortalanok voltak az eséstôl, részben nem kockáztathattak semmi komolyabb üldözést, nehogy meggyöngítsék a kört Jézus körül. Júdást, aki az áruló csók után el akart szökni, néhány távolabb álló tanítvány feltartóztatta és szitkokkal halmozta el. De a csak most elôlépô hat tisztviselô kiszabadította ôt. A négy pribék Jézus körül éppen a kötelekkel és bilincsekkel veszôdött és megfogta Jézust, hogy megkötözze.

Ez volt a helyzet, mikor Péter levágta Malkus fülét és Jézus azt mondta: ,,Péter, tedd hüvelyébe kardodat; mert aki kardot ránt, kard által vész el. Vagy azt véled, nem kérhetném Atyámat, hogy küldjön nekem több mint tizenkét légió angyalt? Vajon ne igyam-e ki a kelyhet, melyet Atyám adott nekem? Hogyan teljesednének az írások, ha ez nem így történnék?'' Azt is mondotta: ,,Hadd gyógyítsam meg ezt az embert!'' És odament Malkushoz, megérintette fülét és imádkozott, s amaz máris meggyógyult. Ám az ôrség mindig körülötte volt, meg a poroszlók és a hat tisztviselô, és káromolták ôt, mondván a seregnek: ,,Az ördöggel szövetkezett! Varázslattal sebesült meg a fül és varázslattal gyógyult meg!''

Jézus erre így felelt nekik: ,,Ti dárdákkal és dorongokkal jöttetek, hogy engem, mint valami gyilkost elfogjatok. Én mindennap nálatok tanítottam a templomban; akkor nem mertétek rám tenni kezeteket. De most itt van a ti órátok, a sötétség ideje''. Azok ekkor megparancsolták, hogy bilincseljék meg ôt, és káromolták ôt, mondván: ,,Minket nem tudtál varázslatoddal leteperni!'' A poroszlók is kiabáltak: ,,Majd kiverjük belôled a bûvészkedést!'' és hasonlókat. Jézus még mondott egyet-mást, de már nem tudom, mit; a tanítványok pedig szétfutottak minden irányban. A négy pribék és a hat farizeus nem esett le, tehát nem is kelt föl; még pedig (mint nekem kijelentetett) azért, mert ezek egészen a Sátán rabságában voltak és egyenlô rangban Júdással, aki szintén nem esett le, bár a poroszlók mellett állt; minthogy mindazok, akik leestek és ismét fölkeltek, késôbb megtértek és keresztények lettek, tehát elestük és fölkeltük megtérésük elôképe volt. Ezek a fegyveres szolgák nem is nyúltak Jézushoz; csupán körülvették; sôt Malkus füle meggyógyítása után már annyira megtért, hogy csakis a rend kedvéért teljesítette tovább szolgálatát és a következô órákban, Jézus kínszenvedése alatt követként futott Máriához és másokhoz ide-oda, hogy hírt vigyen nekik mindenrôl, ami történik.

A pribékek a farizeusok állandó szemtelen és csúfolódó szavai közben a legnagyobb durvasággal és hóhéri kegyetlenséggel megkötözték Jézust. Ezek az emberek pogányok voltak, a nép söpredékébôl. Lábszáruk, karjuk és nyakuk mezítelen volt; csak derekukon viseltek valami kötényt és felsôtestükön rövid, ujjatlan zubbonyt, melyet oldalt szíjakkal tûztek meg. Kistermetûek, de erôsek voltak, roppant fürgék és rókaszín barna bôrûek, mint az egyiptomi rabszolgák.

Jézus kezeit a melle elôtt kötözték meg kegyetlen módon, úgy hogy jobb keze csuklóját a bal könyöke alá, bal keze csuklóját pedig a jobb könyöke alá kötötték irgalmatlanul, élesen vágó új kötelekkel, és erôsen összecsomózták. Derekára egy széles, belül tüskés bilincsövet erôsítettek és kezeit még egyszer szorosan odafûzték a háncs- vagy fûzfagyûrûkhöz, melyek erre az övre voltak erôsítve. Nyakára is örvet tettek, mely belül tüskékkel vagy más sebzô tárgyakkal volt kiverve. Errôl a nyakörvrôl két stólaszerû szíj lógott, ezeket mellén keresztbe tették és jól meghúzva mozdulatlanná merevítették s az övhöz erôsítették. Ennek az övnek négy pontjára ismét négy hosszú kötelet kapcsoltak, melyekkel ôt szeszélyük és rosszakaratuk szerint ide-oda ráncigálhatták.

Az összes kötelek egészen újak voltak és úgy látszott, hogy amióta Jézus elfogásának tervével foglalkoztak, külön erre a célra készíttették.


IV. rész: Jézust megkötözve Annáshoz viszik

1. Átkelés a Kidron-patakon

Meggyújtottak még néhány fáklyát és a borzalmas menet megindult. Elül ment tíz ember az ôrségbôl, utánuk a pribékek Jézust a köteleken húzkodva, aztán a gúnyolódó farizeusok; végül a többi tíz fegyveres szolga zárta be a menetet. A tanítványok még siránkozva és mintegy eszüket vesztve, bolyongtak össze-vissza; csak János követte a menetet kissé közelebbrôl a katonák mögött. A farizeusok megparancsolták a poroszlóknak, hogy fogják el ezt az embert. Erre néhányan visszafordultak és feléje szaladtak; ô menekülni akart, mire megragadták a nyakán levô izzadságtörlô kendôjét; ekkor ô kezükben hagyta a kendôt és elfutott. Köpenyét is eldobta, hogy könnyebben szaladhasson; csak egy feltûzött ujjatlan alsóruha maradt rajta. De fönt a nyaka, feje és karja be volt takarva azzal a hosszú keskeny kelmepólyával, amit a zsidók viselni szoktak.

A pribékek ráncigálták és bántalmazták Jézust mindenféle kegyetlen módon és durva tréfával, még pedig fôképpen azért, hogy aljas hízelgéssel kedvére legyenek a hat tisztviselônek, akik telve voltak dühvel és rosszakarattal Jézus ellen. Hurcolták ôt a rossz, rögös úton árkon-bokron, köveken, szemétdombokon keresztül; kifeszítették a hosszú köteleket s maguk a jobb utat keresték; és így Jézus kénytelen volt mindig arra menni, amerre a kötelek húzták. Kezükben csomós kötelek voltak, melyekkel ôt, mint a mészáros a vágóhídra vezetett állatot, ütötték-verték; s eközben oly aljas káromkodásokkal és csúfolódásokkal fûszerezték gyalázatosságaikat, hogy vérforraló volna azokat itt ismételni.

Jézus mezítláb volt; a szokásos legalsó testtakaró pólyán kívül varratlan gyapjúszôttes köntös és egy átalvetô volt rajta. A tanítványok, miként a zsidók általában, skapulárészerû, két darabból álló ruhadarabot viseltek, mely mellükön és hátukon feküdt, a vállakon át szíjakkal összefogva, de oldalt nyitva. Altestüket övvel fedték be, melyrôl négy heveder lógott; ezek az ágyék köré csavarva mintegy nadrágot képeztek.

Még el kell mondanom, hogy Jézus elfogásakor nem láttam, hogy bármiféle parancsot vagy iratot mutattak volna fel; úgy mentek ellene, mint egy törvényen kívül helyezett csavargó ellen.

A menet gyorsan haladt és amint elhagyta az Olajfák-kertje és a Getszemáni-kert között vezetô utat, jobbra tért a kert nyugati oldala mellett vivô útra, a híd felé, mely ott átvezet a Kidron-patakon. Ezen a hídon nem haladt át Jézus, mikor az apostolokkal az Olajfák-hegyére ment; ô a Kidronon egy délebbi hídon ment át, miután kerülô utakon keresztülhaladt a Jozafát-völgyén. Az a híd, melyen most fogolyként vezették át, nagyon hosszú volt, mert nemcsak a Kidron fölött ívelt át, mely itt az Olajfák-hegyéhez közelebb folydogált, hanem átvezetett az egyenetlen hegy-völgyeken is, mint járható kôút. Már mielôtt a menet a hídra ért volna, láttam Jézust kétszer a földre zuhanni, annyira kegyetlenül ráncigálták a pribékek a kötelekkel. A híd közepére érve még gyalázatosabban töltötték ki rajta undok tréfakedvüket: a szegény megbilincselt Jézust embermagasságból ledobták a hídról a Kidron-patakba, miközben szitkozódva biztatták, hogy most teleihatja magát. Csak isteni segítség mentette meg attól, hogy halálra ne zúzza magát. Elôször térdére esett, aztán arcára, melyet a kevés vizû patak fenekén a sziklákon súlyosan összezúzott volna, ha megkötözött kezeit védôleg nem tartotta volna arca elé. Az övbilincsbôl kiszabadultak kezei, nem tudom, isteni segítség folytán-e, vagy mert a pribékek maguk oldották ki. Jézus térdeinek, lábainak, könyökének és ujjainak nyomai Isten akaratából belenyomódtak a sziklatalajba mindenütt, ahol érintették; késôbb a hívek tiszteletben részesítették e nyomokat. Ma már nem hisznek az emberek ilyen hatásokban; de én történelmi látomásaimban gyakran láttam ilyen kôbe mélyedt nyomokat a pátriárkák és próféták, Jézus, Szûz Mária és némely szentek kezeirôl, lábairól, térdeirôl. A sziklák lágyabbak és hívôbbek voltak, mint az emberi szívek, és nagy pillanatokban tanúságot tettek arról, hogy az igazság benyomást tett rájuk.

Jézust az olajfák-hegyi szorongás után érzett nagy szomjúságában nem láttam inni; de most láttam, amint a Kidron-patakba lökve fáradságosan ivott és hallottam, hogy eközben szól egy zsoltár-jövendölés beteljesülésérôl: ,,inni a patakból az úton''. (109. Zsolt. 7.)

A pribékek erôsen tartották az Urat a köteleken lelógatva a hídról és mivel nagyon nehéz lett volna ôt megint felhúzni, azt pedig, hogy átgázoltassák ôt a patakon, egy kôfal akadályozta túlnan a parton: ezért visszaráncigálták ôt a kötelekkel a Kidronon át, aztán lementek és kivonszolták a magas partra. Akkor a nyomorultak ismét elkezdték ôt húzkodni, rángatni a kötélen elôre, most már másodszor a hosszú hídon át, förtelmes gúny- és szitokszavak, taszigálás és ütlegek közepette. Hosszú gyapjúruhája, vízzel teleitatva és megnehezedve, szorosan tapadt tagjaihoz; alig bírt már járni és a hídon túl ismét a földre rogyott. A kötelekkel ütve-verve megint fölráncigálták és a leggyalázatosabb csúfolódások között nedves ruháját feltûzték az övbilincshez. Példaként emlegették a ruha feltûzését a húsvéti bárányhoz és hasonló gúnyolódásokat.

Még nem múlt éjfél. Láttam, hogyan hurcolják és hajszolják Jézust a pribékek a Kidron másik partján rossz, keskeny, csupa-göröngy utakon, hepe-hupás ösvényeken, tüskön-bokron át, éles köveken és sziklarögökön keresztül, káromkodva és ütlegelve. A gonosz tisztviselôk mindig közelében voltak, ahol csak az út engedte; mindegyiknek más-másféle kínzópálca volt a kezében, mellyel bökdöste, szurkálta vagy ütötte Jézust. És valahányszor vérzô, mezítelen lábával a tüskék-bokrok közt, az éles köveken a pribékektôl ráncigálva el-elbotlott, míg amazok a jobb úton mentek, mindannyiszor rácsapott szeretô szívére a hat farizeus gúnyolódása és csipkelôdése: ,,Lám, elôfutárja, a Keresztelô, itt nem készített elô neki jó utat!'' Vagy: ,,Itt nem talál reá Malakiás szava: Angyalomat küldöm elôtted, hogy elkészítse utadat''; vagy: ,,Miért nem támasztja fel Jánost halottaiból, hogy elôkészítse útját?'' Az ilyen gyalázkodó szavakat, melyekre persze röhejben törtek ki, a pribékek jelszónak vették arra, hogy újabb bántalmazással gyötörjék a szegény Jézust.

Azonban miután még egy darabig így hajszolták az Urat, észrevették, hogy itt is, ott is bizonyos távolságban több alak ólálkodik. Ugyanis arra a hírre, hogy Jézust elfogták, több tanítvány odajött Betfagéból és más rejtekhelyekrôl, kikémlelni, mi történik Jézussal. Az Úr ellenségei emiatt aggódni kezdtek, hátha megtámadják ôket és kiszabadítják Jézust, ezért jelkiáltásokat adtak Ofel elôvárosba, hogy azonnal jöjjön a megbeszélt erôsítés.

A menet még néhány percnyire volt a kaputól, mely a templomtól délre az Ofel nevû kis városrészen keresztül a Sion-hegyére nyílt, ahol Annás és Kaifás lakott, -- midôn láttam, hogy e kapuból mintegy ötvenfônyi katonaság jön elô erôsítésnek; három csapatban vonultak: az elsô tíz, az utolsó tizenöt fôbôl állt, -- megszámoltam -- tehát a középsô huszonötbôl. Fáklyákat hoztak magukkal, hetykén és pajkosan kiabáltak és fütyörésztek, mintha jövetelüket akarnák jelezni és szerencsét kívánni a gyôzelemhez. Nagy lármával közeledtek és abban a pillanatban, amikor az elsô csapat Jézus ôrségével egyesült a szélsô házaknál, láttam, hogy az ezáltal felkavart gomolygásban Malkus és többen mások suttyomban kiváltak az utócsapatból és elszöktek az Olajfák-hegye felé. Mikor pedig ez a csapat nagy ujjongással elébe sietett a fáklyafénynél az Ofelbôl jövô menetnek, a szanaszét bolyongó tanítványok elszéledtek.

Láttam aztán, hogy a Szûz Anyát és vele kilenc asszonyt az aggodalom ismét a Jozafát-völgyébe ûzött. Vele voltak: Márta, Magdolna, Kleofás felesége, Mária; Márkus anyja, Mária; Zsuzsanna, Johanna Chusa, Veronika és Salome. A Getszemánitól délre voltak, szemben az Olajfák-hegyének azzal a tájával, ahol szintén egy barlang volt, amelyben Jézus néha imádkozni szokott. Láttam Lázárt, János-Márkust, Veronika fiát és Simeon fiát is velük. Az utóbbi Nathánaellel együtt szintén ott volt a Getszemániban a nyolc apostollal, és átfurakodott, sietve a tumultuson. Hírt hoztak a Szûz Anyának. Eközben lehetett hallani az egyesülô csapatok zsivaját és látni az égô fáklyákat. Ekkor Szûz Mária elvesztette külsô öntudatát és kísérôinek karjaiba hanyatlott; de ôk ekkor visszahúzódtak vele egy darabra, hogy a lármázó menet elvonulása után visszavezessék ôt Márkus anyja, Mária házába.

2. Átvonulás Ofelen

Az ötven poroszlót egy háromszáz fônyi csapat váltotta fel mely hirtelen megszállta Ofel városrész kapuit, utcáit és környékét, mert az áruló Júdás figyelmeztette a fôpapokat, hogy Ofel lakói, legnagyobbrészt szegény kézmûvesek, napszámosok, templomi favágók és vízhordók, legbuzgóbb hívei Jézusnak; tehát ha erre viszik át Jézust, tartani lehet attól, hogy megpróbálják kiszabadítani. Az áruló jól tudta, mennyi tanításban, vigasztalásban, alamizsnában és gyógyulásban részesültek Jézustól ezek a szegény emberek. Itt Ofelben történt az is, hogy Keresztelô Jánosnak a Macherus-várban történt megöletése után Jézus Ofelben idôzvén, sok munkást és napszámost meggyógyított, akik a siloai (vagy silohai) nagy épület és toronybeomlásakor megsebesültek. Legtöbben közülük a Szentlélek eljövetele után csatlakoztak az elsô keresztény egyházközséghez, és midôn megkezdôdött a keresztények elkülönödése a zsidóktól, és több keresztény telep alakult, innentôl az Olajfák-hegyéig a völgyet teleépítették sátrakkal és kunyhókkal. Akkor tevékenykedett itt István is oly buzgón a maga módján. Ofel egy falakkal körülvett domb, délre a templomtól, leginkább szegény napszámosok lakják; azt hiszem, nem sokkal kisebb, mint Dülmen.

Ofel derék lakóit fölébresztette a bevonuló sereg lármája. Kiszaladtak lakásukból, odacsôdültek az utakra és a kapuhoz, ahol a katonák álltak, és tudakolták, mi történt. De a hetyke söpredék rabszolganépség visszakergette ôket durván és csúfolódva. Azonban némi felvilágosítást mégis sikerült itt-ott szerezniök: hogy ,,Jézus, a gonosztevô, a ti hamis prófétátok, el van fogva, most viszik be, a fôpap most majd bevágja neki az útját; kereszten fog lógni!'' E hírekre hangos jajgatás és sirám töltötte be csakhamar az éjjeli nyugalmából felriadt egész városrészt. A szegény jó emberek, férfiak és nôk, jajgatva futkostak ide-oda, vagy kiterjesztett karokkal térdre vetették magukat, az ég felé kiáltottak és magasztalták Jézus jótéteményeit. A katonák azonban taszigálva, ütlegelve, minden oldalról visszaszorították ôket lakásaikba és szidták Jézust: ,,Íme, világos bizonysága annak, hogy ô a nép lázítója!'' De arra nem voltak képesek, hogy a népet teljesen lecsillapítsák, sôt attól féltek, hogy nagyobb erôszak alkalmazásával éppen még jobban felizgatják; azért inkább csak arra szorítkoztak, hogy visszatartsák, az úttól, melyen a menetnek Ofelen át kellett vonulnia.

Eközben a szörnyû menet a megkínzott Jézussal egyre közelebb ért Ofel kapujához. Az Úr ismét összeesett és úgy látszott, nem bír tovább menni; egy könyörületesebb szívû katona fölhasználta ezt az alkalmat és így szólt: ,,Láthatjátok, ez a nyomorult ember nem tud tovább menni, pedig úgy-e elevenen kell ôt a fôpap elé vinnünk; hát legalább lazítsátok meg egy kicsit a kötelet a kezein, hogy ha elesik, legalább rájuk támaszkodhassék!'' Erre megállt a menet és míg a pribékek kissé meglazították keze kötelékét, egy másik jobblelkû katona vizet hozott neki a közeli kútból.[8] Olyan háncsból készült tölcsérbe merítette a vizet, aminôt arrafelé katonák és vándorlók szoktak ivóedénynek használni. Midôn Jézus ennek az embernek köszönetet mondott és valamit még szólt bizonyos jövendölésrôl ,,élô vízzel való itatásról'' és ,,élô víz forrásairól'', amikre azonban már nem emlékszem világosan, a fôpapi követek kigúnyolták és szidalmazták ôt. Kérkedéssel és káromlással vádolták; mondták, hagyjon fel hiábavaló beszédeivel; nem fog ô már egy állatot sem megitatni, nem hogy embert. Nekem azonban látnom adatott, hogy azt a két embert: aki meglazította Jézus kötelékeit, és azt, aki vizet hozott neki, belsô megvilágosítással ajándékozta meg Isten. Ezek még Jézus halála elôtt megtértek, aztán, mint tanítványok az egyházközséghez csatlakoztak. Én ismertem akkori és késôbbi tanítványi nevüket s az egész összefüggést; de ennyi mindenfélét nem tud az ember eszében tartani; nagyon is sok az.

Most a menet tovább vonult Jézust bántalmazva; mégpedig az ofeli kapun át föl egy magaslatnak, ahol a menetet szívtépô jajveszékeléssel fogadta a lakosság, mely Jézushoz mély hálával ragaszkodott. A poroszlók csak a legnagyobb erôfeszítéssel tudták a mindenfelôl odatóduló férfiak és nôk tömegét visszatartani. Kezüket tördelve tolultak oda minden oldalról, térdre vetették magukat és kitárt karokkal kiáltották: ,,Engedjétek szabadon ezt az embert! Bocsássátok el ôt! Ki fog segíteni rajtunk? Ki fog minket vigasztalni, gyógyítani? Engedjétek nekünk szabadon ezt az embert!'' Szívszaggató látvány volt: Jézus sápadtan, eltorzultan és összetörve, szétzilált hajjal, nedves, piszkos, rendetlenül összegyûrt ruhában, köteleken ráncigálva, botokkal böködve, mint egy szegény tehetetlen áldozati állat, félmeztelen, arcátlan pribékektôl elôre hajszolva, lármás, taszigáló poroszlóktól áthajszolva a siránkozó, hálás ofeliek tömegén, akik utána nyújtogatták karjaikat, melyeket ô gyógyított ki a bénaságból; utána esedeztek nyelvükkel, melynek némaságát ô oldotta fel; utána néztek és sírtak szemeikkel, melynek világát ô adta vissza...

Már a Kidron-völgyében csatlakozott a menethez csúfondároskodó lármával egy dologtalan csôcselék-csapat, melyet a poroszlók feluszítottak és Annás és Kaifás pártja s Jézus egyéb ellenségei fölbéreltek; ez most segített a derék ofelieket gúnyolni és szidalmazni. Ofel voltaképp egy domb, mert láttam a közepén egy szabad téren a hely legmagasabb pontját, melyen nagy halom gerenda hevert, mint valami ácstelepen. A menet innen az egyik fal kapuján át ismét kissé lefelé haladt.

Amint a menet kijutott Ofelbôl, a népet visszatartották attól hogy kövesse Jézust és az ôrséget. Azok most völgynek mentek; jobb felôl valami nagy épület állott, azt hiszem, Salamon mûveinek maradványai; bal felôl feküdt a Bethesda tava;[9] s így vonultak egyre nyugat felé egy völgyi úton, melynek neve Millo volt. Majd kissé déli irányba fordultak magas lépcsôkön fel a Sion-hegyére, Annás háza felé. Az egész úton folytatták Urunk bántalmazását és gúnyolását és a városból odatolakodó új meg új csôcselék népségek kedvéért az elvetemedett poroszlók mindig kitaláltak valami újat Jézus gyötrésére. Az Olajfák-hegyétôl idáig hétszer esett el az Úr.

Ofel lakossága még csupa rémület és szomorúság volt, amikor egy újabb jelenet töltötte el ismét mély részvéttel. Jézus Anyját vezették át Ofelen a szentasszonyok és jóbarátok a Kidron-völgyébôl Márkus anyja, Mária házához, mely a Sion lábánál állott. Amint a jó emberek felismerték ôket, újból felhangzott sirámuk és a Szûz Anya körül olyan tolongás támadt hogy a tömeg úgyszólván vitte a Szent Szüzet.

Mária néma volt a fájdalomtól és csak akkor szólalt meg, mikor Márkus anyja házában volt már és János hozzája ment. Akkor elkezdett kérdezôsködni és szomorogni, míg János el nem beszélt neki mindent, ami Jézussal történt a Vacsoraház elhagyásától kezdve mostanáig, úgy, ahogy ô maga látta. Késôbb átvitték Máriát a város nyugati részébe Márta házába, Lázár villájának közelébe. De most kerülô utakon vezették, elkerülve azokat az utakat, melyeken Jézus ment, nehogy növeljék fájdalmait.

Péter és János, akik a menetet távolról követték a városba, néhány jó ismerôsükhöz futottak, akiket János a fôpapok szolgálatkörébôl ismert, hogy valami módot találjanak arra, hogy bejussanak a törvényterembe, ahová mesterüket vitték. János ez ismerôsei olyan hivatalnoki küldöncök voltak, akiknek most be kellett szaladgálniuk a várost, hogy több néposztály véneit és sok másokat fölkeltsenek és törvényülésre hívjanak. Szívesen meg akarták tenni a két apostol kívánságát, de nem tudtak rá más módot, mint hogy öltsenek ôk is küldöncruhát és tegyenek úgy, mintha segítenének a törvénykezôk meghívásában; akkor aztán a küldöncruhában bemehetnek velük Kaifás törvénytermébe; mert ott csak a fölbérelt csôcselék, katonák és hamis tanuk gyülekeznek, mindenki mást kikergettek. Azonban a tanácsba tartozott Nikodémus, Arimateai József és néhány más jobb érzésû ember is; ezeknek meghagyása szerint a két apostol Mesterüknek csupa jóbarátait hívta meg, akiket a farizeusok talán szándékosan mellôzhetôknek tartottak a meghívásban.

Júdás ezenközben Jeruzsálem meredek déli lejtôin bolyongott, ahol szemetet szoktak lerakni, mint egy ôrült gonosztevô, akin az ördög ül és sarkantyúzza.

3. Jézus ellenségeinek intézkedései

Jézus elfogásáról értesítették Annást és Kaifást, és most nagy sürgés-forgás uralkodott náluk. A törvényház udvarai ki voltak világítva és minden bejárat ôrséggel megszállva; a küldöncök beszaladgálták az egész várost, hogy összehívják a tanács tagjait, az írástudókat és mindenkit, akinek csak szava volt a törvénykezésben. De sokan már Júdás árulása óta együtt maradtak Kaifásnál, hogy megvárják az eredményt. Meg voltak híva a polgárság három osztályának vénei is, és minthogy a farizeusok, szadduceusok és herodiánusok az ország minden tájáról már néhány nap óta Jeruzsálemben tartózkodtak az ünnepekre, és minthogy Jézus elfogatása már rég elhatározott dolog volt náluk és a fôtanácsnál, ezért ezek közül is (akiknek névjegyzéke megvolt a fôpapnak) behívták Jézus legesküdtebb ellenségeit, azzal a paranccsal, hogy mindegyikük gyûjtse össze a maga körében az összes tanukat és bizonyítékokat Jézus ellen és hozza magával a törvényszékre. Most hát együtt voltak Jeruzsálemben mind a farizeusok, szadduceusok és sok-sok más gonosz ember Názáretbôl, Kafarnaumból, Thirzából, Gabarából, Jotapatából, Silóból (másképp Schiloch), és egyéb helyekrôl, akiknek Jézus oly sokszor szemükbe mondta az igazságot az egész nép elôtt mélységes megszégyenítésükre; ezek most mind telve gyûlölettel és bosszúvággyal, a vidékükrôl való és helységek szerint más-más gyûjtôtáborban megszállt húsvéti vendégek között, összeszedtek néhány gazfickót és felbérelték ôket pénzen arra, hogy ordítozzanak és vádaskodjanak majd Jézus ellen. Azonban néhány nyilvánvaló hazugságon és gyalázkodáson kívül semmi egyebet nem tudtak kieszelni, mint azokat a vádakat, amelyekre nézve ô már számtalanszor elnémította ôket zsinagógáikban.

Mindezek most egymásután vonultak be Kaifás házába. Jött Jézus ellenségeinek egész tömege a kevély farizeusok és írástudók közül, és hûséges csatlósaik söpredéke magából Jeruzsálembôl, köztük néhány elkeseredett kalmár, akiket Jézus kiûzött a templomból; sok felfuvalkodott tanító, akiket a templomban a nép elôtt elhallgattatott; meg talán néhány olyan, aki nem tudta neki megbocsátani, hogy mint tizenkét éves fiú, elsô tanításakor a templomban felülmúlta s megszégyenítette ôket. Voltak az Úr összegyûlt ellenségei közt megátalkodott bûnösök, akiket nem akart meggyógyítani; visszaesô bûnösök, akik ismét betegek lettek; hiú ifjak, akiket nem vett föl tanítványul; rosszlelkû örökséghajhászók, akiket az bántott, hogy ô a szegényeknek juttatott olyan javakat, amelyekre ôk lestek; gazfickók, akiknek cimboráit megtérítette; kicsapongók és házasságtörôk, akiknek szeretôit az erény útjára vezette; gazdag örökségek vadászai, melyeknek tulajdonosait meggyógyította; és mindezeknek minden gaztettre kész talpnyalói; a Sátánnak minden szent iránt, tehát a Legszentebb iránt is gyûlölködô és feldühödt eszközei. Az ünnepekre gyûlt zsidó nép nagy részének ez az alja, egyre jobban nekivadítva Jézus fôellenségeitôl, most megmozdult és minden irányból áramlott Kaifás palotája felé, hogy Isten igazi bárányát, aki viseli a világ bûneit, a szeplôtelen bárányt, hamisan vádolja minden bûnrôl, és reá rakja azok minden súlyát, következményét, amiket ô csakugyan magára vett, hordozott és megbûnhôdött.

Mialatt a zsidók iszapja felkavarodott, hogy beszennyezze a tisztaságos Üdvözítôt, sok jámbor ember, Jézus barátai, felháborodva és elszomorodva jártak-keltek ide-oda, nem lévén beavatva a titokba, hallgatództak és panaszkodtak és elûzettek, vagy hallgattak és ferde szemmel nézték ôket. Más jóérzésûek, de gyöngék vagy ingatagok, megbotránkoztak és kísértésbe jöttek, hogy megváltoztassák felfogásukat. Az állhatatosak száma nem nagy volt; úgy történt, mint manapság is történik: hogy valaki jó keresztény, amíg illônek látszik; de azonnal szégyenli a keresztet, mihelyt nem jó szemmel nézik. Mindazáltal sokaknak szívére hatott már kezdetben a bizonyítékokat nélkülözô, igazságtalan, égbekiáltó eljárás Jézus ellen, a sok gyalázatos bántalmazás, amely csak ellenségeinek gyûlöletét árulta el, és az Úr panasztalan türelme, úgy hogy bátortalanul és hallgatva vonultak vissza.

4. Egy pillantás Jeruzsálemre ebben az órában

A hatalmas kiterjedésû, emberrel zsúfolt város és a közelében messzire elnyúló húsvéti vendégtábor a sokféle házi és nyilvános imák és más vallási szertartások elvégzése, és az ünnepi elôkészületek után éppen nyugovóra készült és álomba merült, mikor futótûzként terjedt el a hír, hogy Jézust elfogták, és ez fölserkentette Jézus valamennyi hívét és ellenségét. Most a fôpapok küldöncei által behívottak mind megindultak a város minden pontjáról. Sietve mentek a holdfénynél vagy fáklyafénynél az utcákon át, melyek éjnek idején Jeruzsálemben rendszerint puszták és barátságtalanok, mert a legtöbb ház ablakai és forgalma a belsô udvarok felé nyílnak. Mind a Sionnak tartanak fölfelé, ahonnan a magasból fáklyafény csillog és zaj szûrôdik lefelé. Hallani, amint még itt-ott zörgetnek az elôudvarok kapuin, hogy fölkeltsék az alvókat. Zûrzavar, lárma és szóváltás a város számtalan pontján; kaput nyitnak a zörgetôknek, kérdezôsködnek, felelnek, és a hívásra elindulnak Sion felé. Kíváncsiskodók és szolgák mennek velük, hogy majd hírt hozzanak az otthon maradóknak. Nehéz reteszek és kapuzáró gerendák dörrennek némely háznál: az emberek félnek és lázadástól tartanak. Néha-néha emberek jönnek a kapukhoz és az átmenô ismerôsöket szólítgatják meg hírek végett, vagy ezek szólnak be sietve a rokonérzelmûekhez; ilyenkor sok kárörvendô beszédet hallani, amint manapság is így szokott történni hasonló alkalmakkor. Ilyesféléket lehet hallani: ,,Most majd meglátják Lázár és nôvérei, kivel barátkoztak! Johanna Chusa és Zsuzsanna, meg János-Márkus anyja, Mária és Salome most majd késôn bánják meg üzelmeiket; és hogyan meg kell most majd alázkodnia férje elôtt Szeráfiának, Sirák feleségének, akinek részvétét a Galileai iránt férje oly sokszor rosszallta! Annak a rajongónak, annak a lázítónak egész nyája mindig olyan lesajnálva nézett a más felfogásúakra; most majd nem tudja egyik-másik, hová bújjék! Persze, most egyik sem mutatja magát, hogy pálmaágakat és köpenyegeket és fátyolokat terítsen az ô szamarának lábai alá! Mindig jobbak akartak lenni másoknál ezek a hízelgôk, hát most egészen helyén van, hogy ôk is vizsgálat alá kerüljenek, mert mind bele vannak keveredve a Galileai üzelmeibe! A dolog mélyebben gyökeredzik, mint általában gondolták. Kíváncsi vagyok, hogyan fog most viselkedni Nikodémus és Arimateai József; már rég nem lehetett bízni bennük; Lázárral vannak összeköttetésben, de ravaszok. Most aztán minden kitudódik!'' stb. Efféléket beszélnek sokan, akik egyes családokra és különösen azokra az asszonyokra dühösek, akik Jézus hívei és ezt nyilvánosan tanúsították is.

Másutt tisztesebb módon fogadják a híreket. Némelyek, megrémülnek, mások siránkoznak magukban, vagy félénken keresnek rokonérzésû barátokat, hogy szívüket kiöntsék elôttük. Csak kevesen merik érzelmeiket hangosan és bátran nyilvánítani.

Azonban még nem mindenütt a városban vannak felizgulva, csupán ott, ahol a törvényre hívó küldöncök már jártak, és ahol a farizeusok a hamis tanukat szedik össze, de legfôképpen ott, ahol az utak a Sionra vezetô útba torkollanak. Mintha Jeruzsálem különbözô pontjain düh és gyûlölet szikráit látná az ember felgyulladni, aztán az utcákon végigfutni, a szemközt jövôkkel egyesülni és egyre erôsbödve és gyarapodva, végül zûrzavaros tûzfolyamként hömpölyögve fel a Sionra, Kaifás házába beáradni. A város egyes részeiben még csend van; de lassankint ott is mind élénkebbé válik az élet.

A római katonák nem vesznek részt semmiben, de az ôrhelyeket megerôsítették és a csapatok mind sûrûn együtt vannak. Élesen figyelik, mi történik. Húsvétkor a nagy népözönlés miatt mindig hidegvérûek, higgadtak, de egyúttal felkészülten résen is állnak. A népek elkerülik a tájakat, ahol római ôrségek állnak, mert a farizeusokat nagyon bosszantja, ha azok megszólítják ôket. A fôpapok már bizonnyal bejelentették Pilátusnak, miért szállták meg fegyveres szolgákkal Ofelt és Sion egy részét; csakhogy ôk és Pilátus bizalmatlanok egymás iránt; ô sem alszik: fogadja a jelentéseket és adja a parancsokat. Ez alatt felesége kinyúlva fekszik ágyán; alszik, mélyen, de nyugtalanul; nyögdécsel és fel-felzokog, mint akit rossz álmok gyötörnek. Alszik, mégis sokat tud meg, jóval többet, mint Pilátus.

Ám a város egyik részén sem oly megható a részvét Jézus iránt, mint Ofelben a szegény templomszolgák és napszámosok közt, akik ezt a dombot lakják. Hiszen a rémület oly váratlanul csapott le rájuk az éjszaka csendjében, és erôszak riasztotta fel ôket álmukból. Hiszen ott vonult át közöttük az ô szent tanítójuk, orvosuk és jótevôjük, aki meggyógyította és táplálta ôket -- teljesen összetörve és megkínozva, mint egy szörnyû álomkép --, majd részvétük és keservük ismét a fájdalmas Anya köré gyûlt, aki övéivel szintén átvonult köztük. Ó, mily szomorú dolog látni, amint a fájdalomtól egészen megtépett Anya és barátnôi, éjnek éjszakáján, szent nôknek oly szokatlan idôben, bús félénkséggel, baráti házról baráti házra járva kénytelenek az utcákon végigsietni! Gyakran el kell rejtôzniök zugokba egy-egy arra vonuló hetyke csapat elôl; gyakran kell csúfolódásokat lenyelniök kóválygó rossz nôktôl; sokszor kell hallaniok csípôs, kárörvendô beszédeket a mellettük elmenôktôl és csak nagyritkán egy-egy részvevô szót Jézusról. Végre megérkeznek menedékhelyükre s ott mind vigasztalanul, könnyözönben, kezüket tördelve, kimerülten, szinte ájultan roskadnak össze, támogatják egymást, átölelik egymást, vagy magányosan kuporodnak fájdalmukba merülve, befödött fejüket térdükre temetve. Zörgetnek a kapun: ôk néma aggodalommal figyelnek föl; de a zörgetés halk és félénk, ellenség nem így kopog; nagybúsan kaput nyitnak: Uruknak egy barátja vagy barátjának szolgája jött; megrohanják ôt kérdésekkel, de csak újabb vészhírt hallanak; az nem hagyja ôket nyugodni: megint kiszaladnak az utakra, figyelnek, hallgatóznak, és megújult fájdalommal mennek ismét vissza...

Az apostolok és tanítványok közül legtöbben félénken bolyonganak most Jeruzsálem völgyeiben és bujkálnak az Olajfák-hegyének barlangjaiban. Ha találkoznak, megijednek egymástól, aztán halkan tudakozódnak új hírek felôl, és minden közeledô lépés nesze megszakítja szomorú suttogásukat. Többször változtatják rejtekhelyeiket és egyenkint szivárognak vissza a városba. Mások földieikhez lopóznak be a húsvéti szállásokra, hogy híreket kapjanak vagy hírhozókat küldjenek a városba. Némelyek fölmennek az Olajfák-hegyére és búsan, aggódva tekintenek le onnan a fáklyák mozgására és figyelnek a zajra a Sionon; mindent százféleképpen magyaráznak, aztán megint lesietnek a völgybe, hogy mégis valamelyes bizonyosságot szerezzenek.

Az éj csöndjét mindjobban zavarja a zsivajgás Kaifás háza körül. A táj csillog-villog a fáklyák és szurokserpenyôk lángjától; a város körül pedig felhangzik a sok teherhordó és áldozati állat bôgése, melyeket a temérdek sok idegen hozott a húsvéti szállásokra, és milyen meghatóan ártatlanul hangzik fel az éjszakában a sok-sok bárány tehetetlen, alázatos bégetése, melyeket holnap le fognak vágni a templom udvarán! De csak egy van feláldozva, azért, ,,mert maga akarta''; és nem nyitotta fel száját; miként a vágóhídra vitt juh, és miként a bárány, mely elnémul nyírója elôtt, nem nyitja ki száját: a tiszta, szeplôtelen húsvéti bárány -- Jézus Krisztus...

Mindezek fölébe pedig egy csodálatos, szorongással telt menny borul; a hold vándorol fenyegetôen, furcsamód foltokkal borítva, szintén betegen és eltorzulva, mintha haboznék megtelni, mert akkor ölték meg Jézust. Odakint pedig, a város déli oldalán, a meredek Hinnom-völgyben, úttalan utakon, félelmes magányban, pocsolyák, szemét és piszok közt, rossz lelkiismeretétôl ide hajszolva erre az elátkozott tájra, magánosan, társ nélkül, maga árnyéka elôl is menekülve, az ördögtôl ûzve-hajtva, bolyong Iskarióti Júdás, az áruló... Ezernyi gonosz szellem röpdös körül a világban és hajszolja, belekergeti az embereket a bûnbe. Kiszabadult a pokol és bûnre ingerel mindenütt, és a Bárány terhe egyre súlyosbodik, a Sátán dühe egyre nô; sokszorozódik, bonyolódik, kavarog. A Bárány minden terhet magára vesz, de a Sátán a bûnt akarja, és ha ez az Igaz nem is vétkezik, ha hiába kísérti is, mégsem bukik el, legalább ellenségei pusztuljanak el bûneikben.

Az angyalok azonban gyász és öröm közt tétováznak; szeretnének Isten trónja elôtt könyörögni, szeretnének segíteni tudni, de nem tehetnek egyebet, mint ámulva imádni az isteni igazságosság és irgalmasság csodáját, mely a mennyek szentélyében öröktôl fogva létezett, most pedig, az idôben, a földön készül megtörténni. Mert az angyalok is hisznek az Atyaistenben, mennynek és földnek mindenható teremtôjében; és Jézus Krisztusban, az ô egyszülött Fiában, a mi Urunkban, aki fogantatott a Szentlélektôl, született Szûz Máriától, ma éjjel kezd szenvedni Poncius Pilátus alatt, holnap megfeszíttetik, meghal és eltemettetik; aki le fog szállni a pokol tornácára, és harmadnap fel fog támadni a halálból; aki föl fog menni a mennybe, ahol a mindenható Atyaisten jobbján ül, s onnan fog eljönni, ítélni élôket és holtakat; az angyalok is hisznek a Szentlélek Istenben, egy egyetemes Anyaszentegyházban, a szentek egyességében, a bûnök bocsánatában, a test feltámadásában és az örök életben! Amen.

Mindez csak egy kicsiny része azoknak a benyomásoknak, melyeknek egy szegény, bûnös szívet a megrepedésig meg kellett tölteniök szorongással, bánattal, vigasztalással és részvéttel, midôn a szemlélôdô elmélkedés, szintén segítséget keresve, néhány percre elfordult az Üdvözítô kegyetlen elfogatásától Jeruzsálem fölött a véges idôknek e legkomolyabb éjszakáján, abban az órában, midôn Isten végtelen igazságossága és végtelen irgalmassága találkozott, egymást átölelte, és egymásba olvadva megkezdte az isten- és emberszeretet legszentebb mûvét, megbüntetni az emberek bûneit az Istenemberben és vezekelni az Istenember által.

Így álltak a dolgok, midôn az édes Üdvözítôt Annás elé vezették.

5. Jézus Annás elôtt

Éjféltájban Jézust Annás palotájában a kivilágított udvaron át egy csarnokba vezették, mely akkora volt, mint egy kis templom. A bejárattal szemközt, huszonnyolc tanácstagtól körülvéve, ült Annás egy magas dobogón, mely alatt oldalról keresztül lehetett látni. Az elülsô oldalon ülôhelyekkel meg-megszakított lépcsô vezetett föl Annás bírói székéhez, melyhez hátulról, az épület belsejébôl lehetett jutni.

Jézust, még körülvéve néhánytól ama fegyveres szolgák közül, akik ôt elfogták, azok a pribékek ráncigálták kötelein néhány lépcsôn fel, akik idáig is vezették. A csarnok többi részét megtöltötték a fegyveres szolgák és a csôcselék, szitkozódó zsidók, Annás szolgaszemélyzete és egy része a hamis tanuknak, akiket Annás terelt össze s akik késôbb Kaifásnál is megjelentek.

Annás alig bírta kivárni Jézus megérkezését. Szikrázott a kárörömtôl, ravaszságtól és gúnytól. Ô volt a feje egy bizonyos törvényszéknek, s most itt ült törvényt bizottságával, melynek feladata volt a tanítás tisztasága fölött ôrködni és a vádlói tisztet gyakorolni a fôpap elôtt.

Jézus ott állt sápadtan, nedves, sáros ruhában, megbilincselt kezekkel, a poroszlóktól kötélen tartva, lehajtott fejjel, hallgatva, Annás elôtt. Ez a vén, ösztövér gazember, ritka szakállával, telve ördögi gúnnyal és hideg zsidó gôggel, képmutatóan félig-meddig mosolygott, mintha semmirôl semmit sem tudna és fölötte csodálkoznék azon, hogy Jézus az a fogoly, akit neki bejelentettek. Jézushoz intézett beszéde, melyet nem tudok szó szerint ismételni, értelme szerint a következô volt:

,,Ej, no lám, a názáreti Jézus! Hát te vagy az? Hol vannak hát tanítványaid, hol van híveid nagy serege? Hol van a te királyságod? a te országod? Úgy látszik, minden más fordulatot vett veled! Szidalmaid véget értek; csak néztük, néztük, míg aztán egyszer megelégeltük az istenkáromlásokat, papok gyalázását, szombatok megszentségtelenítését. Kik a tanítványaid? Hol vannak? Most hallgatsz? Beszélj, te lázító, te népámító! Hiszen már megetted a húsvéti bárányt szokatlan módon, szokatlan idôben, szokatlan helyen! Te új tanokat akarsz alapítani. Ki adott neked jogot a tanításra? Hol tanultál? Felelj! Mi az a te tanításod, mely mindeneket felháborít? Szólj! Felelj, mi a te tanításod?''

Ekkor Jézus fölemelte fáradt fejét, ránézett Annásra és szólt:

,,Én nyilvánosan beszéltem, az egész világ elôtt, ahol mind a zsidók össze szoktak jönni. Titokban semmit sem tanítottam. Miért kérdezel tehát engem? Kérdezd azokat, akik hallották, amiket szólottam nekik. Azok tudják, mit tanítottam''.

Annás arca Jézus e szavaira dühöt és gúnyt árult el. Észrevette ezt egy szemtelen, talpnyaló törvényszolga, aki Jézus mellett állt, és vaskesztyûs öklével csattanó ütést mért Jézus szájára és arcára e szavakkal: ,,Így felelsz a fôpapnak?'' Az Úr megtántorodott az erôs ütéstôl és mivel ugyanakkor a pribékek is megtaszították, oldalvást a lépcsôre esett; arcáról vér folyt; gúnyszavak, szitkok, röhögés és morajlás töltötték be a termet. Durva erôszakkal ismét felráncigálták Jézust; ô pedig nyugodtan szólt: ,,Ha rosszul szólottam, bizonyítsd be; ha pedig helyesen szólottam, miért ütsz engem?''

A végsôkig felbôszülve Jézus nyugalmától, Annás most felszólította a jelenlevôket, hogy -- mivel Jézus maga kívánta -- mondják el ôk, mit hallottak róla és mit tanított. Erre a hitvány csôcselék zûrzavaros ordítozásba és gyalázkodásba tört ki. Ô azt mondotta -- kiabálták --, hogy ô király; hogy Isten az ô atyja; hogy a farizeusok házasságtörôk; fellázítja a népet; szombatnapon gyógyít az ördög által; az ofeliek egészen meg vannak érte bolondulva és megszabadítójuknak, prófétájuknak nevezik ôt; Isten fiának hivatja magát; azt hirdeti, hogy ô Isten küldöttje; ,,jajt'' kiált Jeruzsálemre, a város pusztulását hirdeti; nem tartja meg a böjtöket; össze-vissza bolyong a néppel; eszik a tisztátalanokkal, pogányokkal, vámosokkal és egyéb bûnösökkel; pártot gyûjtött házasságtörô nôkbôl és más rossz asszonyokból. Éppen az imént azt mondotta Ofel kapujában valakinek, aki vizet adott neki inni, hogy ô annak az örök élet vizét fogja adni és akkor az soha többé nem fog szomjazni. Kétértelmû beszédeivel félrevezeti a népet. Idegen pénzeket és javakat fecsérel el. Mindenféle valótlanságokat fecseg az embereknek az ô országáról és sok egyéb hasonló dolgokat.

Össze-vissza, zûrzavarosan dobták mind e vádaskodásokat az Úr szemébe; eléje álltak és szitkokkal vegyesen tajtékzották arcába azokat; a poroszlók pedig ide-oda lökdösték és kiabáltak: ,,Nos, beszélj! Felelj!'' Annás és tanácsosai pedig kaján gúnnyal dobtak közbe egy-egy megjegyzést, pl. ,,Na, szép kis tanokat hallunk itt! Mit felelsz rájuk? Hát ezek azok a nyilvános tanítások! Az ország tele van velük. Nem tudsz semmit felhozni itten? Miért nem parancsolsz, te király?! te Isten küldöttje?! Hát mutasd meg most küldetésedet!''

A fôknek mindenegyes ilyen megjegyzését a poroszlók és a többiek zajos gúnykacajjal, taszigálással és zsivajjal kísérték és legjobb szerették volna a pofozkodó aljas szolga példáját követni. Jézus szegény csak támolygott ide-oda.

Annás most hideg gúnnyal fordult hozzá:

-- Ki vagy hát? Miféle király vagy? Miféle küldött vagy? Én azt hittem, te egy ismeretlen ács fia vagy. Avagy talán te vagy Illés, aki tûzszekéren ment az égbe? Azt mondják, Illés még él, és te is láthatatlanná tudod tenni magadat; már többször eltûntél. Vagy talán éppen Malakiás vagy? Te mindig ezzel a prófétával dicsekedtél és vonatkoztattad írását magadra; különben az is csak olyan fecsegés tôle, hogy neki nem volt atyja, ô angyal volt, nem halt meg; hát persze, ez kitûnô alkalom és ürügy egy csalónak arra, hogy magát Malakiásnak adja ki! Mondd hát, micsoda király vagy te? Azt is állítottad, hogy több vagy, mint Salamon király. Hát jól van, nem vonom meg tôled tovább országod címét!

Ekkor Annás egy körülbelül háromnegyed könyöknyi hosszú és háromujjnyi széles papírost hozatott, rátette egy táblára és nádtollal egy sor nagybetût írt rája; minden betû egy-egy vádat jelentett Jézus ellen. Ezt az írást aztán összetekerve egy üres kis lopótökbe helyezte, felül bedugaszolta; a lopótököt aztán egy nádszálra erôsítette, odaadatta az Úrnak ezt a gúnyjogart és hideg gúnnyal ilyesfélét mondott:

-- Itt van országod kormánypálcája! Bele vannak zárva összes címeid, rangjaid és jogaid. Vidd a fôpaphoz, hogy belôle elismerje küldetésedet és országodat, s méltóságodhoz illôen bánjék veled. Kötözzétek meg és vigyétek ezt a királyt a fôpap elé!

Ugyanis Jézus kötelékeit megoldották, mikor Annás elé állították; most tehát kezeit ismét keresztben mellére kötözték, miután az Annás vádjait tartalmazó gúnyjogart kezébe erôsítették. Így vezették át aztán az Urat röhej, gúnykacaj és bántalmazás közben ki a csarnokból -- Kaifáshoz.


V. rész: Jézus Kaifás fôpap elôtt

1. Jézust Annástól Kaifáshoz viszik

Attól az úttól, melyen Jézust Annáshoz vezették, oldalt állott Kaifás háza. Most egy sikátoron át ismét odahurcolták. Annás háza Kaifásétól alig háromszáz lépésnyire van. Az út falak közt és kisebb épületek sora közt visz, melyek Kaifás törvényházához tartoznak; most ki volt világítva dúcokra erôsített tûzserpenyôkkel és tele volt ordítozó és dühöngô zsidókkal. A katonák alig tudták megfékezni a tömeget. Azok, akik Annásnál gyalázkodtak, most Annás szidalmait ismételték a maguk módján a nép elôtt. Jézust az egész úton gyalázták és bántalmazták. Láttam, midôn a fegyveres törvényszolgák egyes kisebb csoportokba verôdött embereket, akik Jézust siránkozva sajnálták, durván szétkergették; ellenben másoknak, akik piszkolódással és vádaskodással tüntették ki magukat, pénzt osztogattak és társaikkal együtt beengedték ôket Kaifás udvarába.

2. Kaifás törvényszéke

Kaifás törvényházába így lehetett bejutni: Elôször egy kapun át a tágas külsô udvarba, innen megint egy kapun át egy második udvarba, mely falaival az egész házat körülveszi. (Ezt a továbbiakban belsô udvarnak fogjuk nevezni.) A ház elülsô részét, mely több mint kétszer olyan hosszú, mint széles, az atriumnak, vagyis elôudvarnak nevezett tér alkotja; ezt három oldalról fedett oszlopcsarnok veszi körül, középütt pedig nyitott, fedetlen és kövezett; ehhez három oldalról bejáratok vezetnek. A fôbejárat az atriumba a ház hosszú oldalán van; ide belépve az ember balról szabad ég alatt egy kifalazott gödröt talál, melyben tüzet tartanak; jobbról pedig, az atrium negyedik oldalát képezve, pár lépcsôvel magasabban, néhány magasabb oszlop mögött, egy fedett tér van, körülbelül félakkora, mint az atrium; ebben vannak az ülôhelyek a tanácsgyûlés számára több lépcsôvel emelkedô félkörben. A fôpap ülôhelye fönt a középen van. A vádlott helye a félkör közepén. A vádlottat ôrök fogják körül; mögötte kétoldalt le egészen az atriumig a vádlók és tanuk helye. A bírák üléseinek félköréhez a háttérbôl három bejárat szolgál, mégpedig e félkör mögött fekvô nagy, kerek terembôl, melyben körös-körül szintén ülések vannak. Itt tartják a zárt gyûléseket. Ebbôl a kerek terembôl jobbra és balra ajtók nyílnak kifelé a házból, néhány lépcsôvel lefelé, a belsô udvarba, mely a házat körülveszi és itt a ház alakját követve körben fut. A terembôl a jobboldali ajtón kilépve, és az udvarban baloldalt álló épület felé fordulva, egy sötét földalatti börtön ajtajához érünk; e börtön ama kerek terem alatt fekszik, mely -- miként a nyílt törvényszék -- magasabban van, mint az atrium és így alatta pincéket lehetett építeni. Az udvarnak e kerek részében több börtönhelyiség is van, és ezek egyikében láttam pünkösd után Pétert és Jánost fogságban ülni egy éjszakán át, midôn Péter a templom kapujában meggyógyította a született sántát.

Az épületben és körülötte mindenütt fáklyák és lámpások világítottak; olyan világos volt, mint nappal. Az atrium közepén azonkívül világított még a nagy tûzgödör; ez olyan, mint egy földbe süllyesztett, fölül nyitott kemence; felülrôl dobják bele a tüzelôt, azt hiszem, tôzeget. Oldalain mintegy embermagasságnyira olyan szarvfélék nyúlnak ki belôle: ezek kürtôk, amelyek elvezetik a füstöt; középütt azonban látni a tüzet.

A tûzgödör körül csakúgy hemzsegett a sok katona, törvényszolga, mindenféle szedett-vedett népség, közönséges felbérelt tanuk; nôk is vegyültek közéjük, néhány rossz nôszemély is; valami piros innivalót mértek ki és tésztanemût sütöttek a férfiaknak pénzért. Olyan tarkabarka forgatag volt, mintha farsang utolja volna.

A legtöbb behívott törvénytag már egybegyülekezett a félkörû bírói emelvényen Kaifás körül; néha-néha jött még egy-egy. Vádlók és hamis tanuk csaknem betöltötték az atriumot. Sok hívatlan is odatolakodott; erôszakkal kellett ôket eltávolítani.

Kevéssel a Jézust hozó menet megérkezése elôtt bejött Péter és János is a ház elôtti legkülsô udvarba, küldöncruhába öltözve. Jánosnak sikerült még egy ismerôs szolga segítségével átjutnia a belsô udvarba, de ennek kapuját éppen mögötte már be is csukták, úgyhogy Péter a tolongásban elmaradva már csak zárt kaput talált és a kapusnô nem akarta beereszteni. Ekkor János onnan belülrôl kiszólt a nônek, hogy engedje be Pétert. De Péter így sem jutott volna be, ha nem jött volna; éppen Nikodémus és Arimateai József és be nem segítette volna Pétert. Odabent aztán átadták a küldöncköpenyeket a szolgáknak és csöndesen elvegyültek a tömeg közé az atriumban jobboldalt, ahonnan jól oda lehetett látni a bírói üléskörre. Kaifás már beült székébe fönt a lépcsôzetes félkör közepén; körötte mintegy hetven fôtanácstag ült. A nép vénei, írástudók és városi kiküldöttek álltak vagy ültek kétoldalt, s ezek körül sok tanú és csôcselék. A bejárati oszlopcsarnokban a tanácsülések lábánál és az atriumon keresztül egészen addig a kapuig, melyen a menetet várták, ôrök voltak állítva; de ez a kapu nem az volt, mely szemben nyílt a tanácsüléskörrel, hanem ettôl oldalt az atrium baloldalán.

Kaifás higgadt ember volt, izzó, bôsz arckifejezésû; arany virágokkal és bojtokkal díszes, hosszú sötétpiros köpenyt viselt, mely mellén, vállán és elül végig mindenféle csillogó csattokkal volt összetûzve. Fején süveg, mely alacsony püspöksüveghez hasonlított; egymáshoz hajlított elülsô és hátsó csúcsa közt oldalt nyílások voltak, ahol kilógott a kelme; füle mellett leffentyûk hullottak le vállára. Kaifás már rég együtt ült fôtanácsbeli híveivel. Sôt sokan már azóta ott voltak, amióta Júdás a sereggel kivonult Jézus elfogására. Kaifás türelmetlensége és dühe már annyira duzzadt, hogy ornátusában leszaladt magas ülésérôl az elôudvarba és veszekedett és tudakolta, nem jön-e már Júdás. Eközben a menet már közeledett is és ô visszament székébe.

3. Tanúkihallgatás Kaifás elôtt

Tomboló gúnyüvöltés, tolongás, taszigálás közben, piszokkal megdobálva, Jézust bevezették, az atriumba, ahol a csôcselék féktelen dühöngése helyett a visszafojtott düh tompa mormogása és susogása fogadta. A menet a bejárattól jobbra fordult a bírói szék elé. Amint Jézus elhaladt Péter és János mellett, rájuk pillantott, de fejét nem fordította feléjük, hogy el ne árulja ôket. Alig lépett Jézus az oszlopok közül a tanács elé, Kaifás már rárivallt:

-- Hát itt vagy, te istenkáromló, aki megzavarod nekünk ezt a szent éjszakát?!

Most levették Jézus gúnyjogaráról a lopótököt, melybe Annás vádirata volt zárva, és miután felolvasták a vádpontokat, Kaifás a szitkok, becsmérlô szavak és vádaskodások egész özönét zúdította Jézusra, mialatt a poroszlók és a közelben álló szolgák ráncigálták és taszigálták az Urat; kezükben vaspálcák voltak, melyek körte alakú tüskés buzogányban végzôdtek: ezekkel bökdösték és lökdösték ide-oda ôt és kiabáltak:

-- Felelj! Nyisd ki a szádat! Nem tudsz beszélni?!

Eközben Kaifás még Annásnál is dühödtebben számtalan kérdés özönét árasztotta Jézusra; ô pedig csak állt ott szótlanul és szenvedôen maga elé nézve a földre, és Kaifásra rá sem pillantott. A pribékek azonban mindenáron szólásra akarták bírni ôt, ezért nyakát és oldalát böködték, kezére ütögettek és árakkal szurkálták. Egy szemtelen kölyök hüvelykujját Jézus fogai közé dugta és kiáltott:

-- No, most harapj!

Ezután következett a tanúkihallgatás. Nem volt ez egyéb, mint egyrészt a felbérelt csôcselék zagyva ordítozása és üvöltözése, másrészt Jézus leghalálosabb ellenségei, a farizeusok és szadduceusok megvásárolt embereinek kijelentései, akik az egész országból odagyülekeztek az ünnepekre és akiket most amazok összeszedtek ,,tanukul''. Újból felhoztak mindent, amire Jézus már százszor is megfelelt. Hogy ô az ördög által gyógyít és ûz ördögöt; hogy megszentségteleníti a szombatot; hogy megszegi a böjtöt; hogy tanítványai nem mossák meg kezüket evés elôtt; hogy fellázítja a népet; hogy a farizeusokat kígyók fajzatának és házasságtörôknek nevezi; hogy Jeruzsálem pusztulását jövendöli; hogy pogányokkal, vámosokkal, bûnösökkel és rossz nôkkel érintkezik. Aztán hogy nagy seregekkel jár-kel, királynak, prófétának, sôt Isten fiának hívatja magát és folyton az ô országáról beszél. Hogy tagadja a válás jogosultságát. Hogy ,,jaj''-t kiáltott Jeruzsálemre. Hogy önmagát az élet kenyerének mondja. Hogy soha nem hallott tanokat hirdet: aki nem eszi az ô testét és nem issza az ô vérét, nem üdvözülhet, stb., stb.

Ilyen módon csavarták és forgatták ki minden szavát, tanítását és példabeszédét, meg-megszakítva szidalmakkal és bántalmazásokkal, és mindezt vádként sorolták föl ellene. Csakhogy ellentmondtak egymásnak és összegabalyodtak ezek a tanúvallomások. Az egyik azt állította: ,,ô királynak adja ki magát''; a másik meg: ,,Nem, hanem csak annak hívatja magát, de amikor ki akarták kiáltani királynak, megszökött''. Egy másik így kiabált: ,,De ô azt állítja, hogy ô Isten fia!'' Mire a negyedik tanú: ,,Dehogy! Csak azért nevezi magát fiúnak, mert megteszi az Atya akaratát!'' Némelyek azt mondták, hogy Jézus meggyógyította ôket, de aztán ismét betegek lettek, tehát az ô egész gyógykodása semmi egyéb, mint bûvészkedés. Általában igen sok vád és tanúvallomás varázslatot sütött rá Jézusra. A bethesdai tónál történt gyógyításról is hamisan tanúskodtak, hazudtak és ellentmondtak egymásnak. Azok a farizeusok is, akikkel a házassági válásról vitatkozott, hamis tanítással vádolták meg; és az a názáreti ifjú is, akit nem akart tanítványai közé fogadni, volt olyan arcátlan és idejött ellene tanúskodni. Vádként hozták fel a házasságtörô asszony fölmentését is, meg a farizeusok megkorholását, és sok-sok egyebet.

Ám jogszerûen megalapozott vádat nem tudtak felhozni ellene egyet sem. A tanuk csapatai csak felléptek, meg elléptek, és inkább csak szidalmazták, mint tanúvallomást tettek. Folyton csak egymással veszekedtek hevesen, miközben Kaifás és a tanácstagok szüntelen folytatták a szidalmazást. Egyre kiabáltak keresztül-kasul:

-- Micsoda király vagy?! Mutasd meg hát hatalmadat! Hívd ide az angyalok légióit, akikrôl az Olajfák-hegyén beszéltél! Hová tetted az özvegyek és bolondok pénzét? Egész birtokokat eltékozoltál, mi lett azokból? Felelj, adj számot! Most megnémulsz, mikor a törvény elôtt beszélned kellene? Pedig jobb lett volna hallgatnod a nép és az asszonycsôcselék elôtt, de bezzeg, ott járt a szád!... stb.

Ezt a sok piszkolódást állandó bántalmazások kísérték a törvényszolgák részérôl, akik ütlegekkel és taszigálásokkal akarták kicsikarni a feleletet Jézusból. Bizony csak Isten segítségével tudta ezt túlélni, hogy elvegye a világ bûneit. Némely elvetemedett tanú azt állította, hogy Jézus törvénytelen gyermek; de mások ezt megcáfolták és azt mondották:

-- Ez hazugság! Mert az ô anyja egy jámbor szûz volt a templom szolgálatában és mi tanúi voltunk eljegyzésének: egy nagyon istenfélô férfiú jegyezte el.

Ezen aztán elkezdtek veszekedni a tanuk.

Azt is szemére vetették Jézusnak és tanítványainak, hogy nem mutattak be soha áldozatot a templomban. Én magam sem láttam soha, hogy az Úr Jézus, vagy az apostolok -- amióta vele voltak -- áldozati állatot vittek volna a templomba, kivéve a húsvéti bárányt. József és Anna azonban, míg éltek, gyakran mutattak be áldozatot Jézusért. Ez a vád azonban mit sem ért; hiszen az esszénusok sem mutattak be állatáldozatot soha, mégsem tartották ôket büntetésre méltóknak. A varázslás vádját sokan felhozták; és maga Kaifás többször hangoztatta, hogy a tanuk összezavarodása is Jézus varázslatának következménye.

Egyesek most azzal vádolták, hogy ô a húsvétot törvényellenesen már tegnap este, vagyis a mai szent szombaton tartotta, sôt már tavaly is rendetlenségek történtek nála e tekintetben. Persze emiatt is nagy szidalmazás és ordítozás tombolt ellene. De a tanuk annyira összezavarodtak és úgy elszólták magukat, hogy Kaifás és a tanács maga is röstellte és feldühödött; pedig hát ôk sem tudtak semmi olyasmit felhajszolni, amire legalább némiképp építhettek volna. Nikodémust és Arimateai Józsefet is felszólították nyilatkozatra, mert Jézus a húsvétot az utóbbinak Sion-hegyi húsvéti termében ette. A két férfi elô is lépett Kaifás elé és azt állította, sôt könyvtekercsekbôl is kimutatta, hogy a galileaiak egy régi szokás alapján egy nappal elôbb tarthatják a húsvéti vacsorát. A bárány ügye pedig teljesen rendben van, hiszen templomi emberek is jelen voltak. Ez az utóbbi bizonyság nagy zavarba hozta a tanukat és különösen az bôszítette föl Jézus ellenségeit, amikor Nikodémus behozatta az írásokat és bebizonyította a galileaiak igazát belôlük. A galileaiaknak e jogát biztosító sok érv közül, melyekre mindre már nem emlékszem, egyik az volt, hogy nagy zsúfoltság esetén a templomban nem lehetne idejére elvégezni az elôírt cselekményeket és hazatéréskor a tolongás igen nagy lenne. Bár a galileaiak nem éltek mindenkor ezzel a jogukkal, de annak fennállását Nikodémus az írásokból tökéletesen kimutatta, és a farizeusok dühe Nikodémus ellen csak fokozódott, amikor ô azzal a kijelentéssel fejezte be nyilatkozatát, mennyire meggyalázva kell hogy érezze magát az egész fôtanács az itt egybegyûlt tömeg elôtt az összes tanuk egymást verô ellentmondásai miatt egy olyan vádban, melyet ily magabiztos elôítélettel, ily viharos sietséggel a szent ünnepek elôtt emeltek. Bôsz dühvel néztek Nikodémusra és annál sietôsebben és szemérmetlenebbül folytatták az aljas tanúkihallgatást.

Sok gyalázatos, hazug, csavaros tanúvallomás után végül még két tanú állt elô és azt vallotta, hogy Jézus kijelentette: ô lerontja a kézzel épített templomot és három nap alatt egy másik, nem kézzel épített templomot épít helyébe. Ámde ez a két tanú is ellentmondott egymásnak. Az egyik azt állította, hogy Jézus egy új templomot akar építeni, azért tartott más húsvétot más épületben, mert a régi templomot le akarja rontani. A másik tanú szerint ellenben amaz épületet emberi kezek építették, tehát Jézus nem azt gondolta.

Kaifás most nagyon elkeseredett, mert Jézus bántalmazása, a tanuk ellentmondásai, és a vádlott érthetetlen néma türelme nagyon rossz benyomást tett a jelenlevôk sokaságára. Néhányszor egyenesen kinevették a tanukat. Sokan lelkiismeretükben valóságos szorongást éreztek Jézus mély hallgatása folytán; mintegy tíz poroszló meg éppenséggel annyira meghatódott, hogy rosszullét ürügye alatt kimentek; és amint elhaladtak Péter és János mellett, odasúgták nekik:

-- Szívet tépô ennek a galileai Jézusnak a hallgatása ilyen gyalázatos eljárás mellett! Úgy érzi magát az ember, mintha a föld akarná elnyelni. Mondjátok, csak, hová forduljunk?

Azonban a két apostol -- talán mert bizalmatlankodott és félt, hogy elárulják ôket, mint Jézus tanítványait, vagy a körülállók felismerik ôket -- csakúgy általánosságban felelt szomorú arccal:

-- Ha az igazság hív titeket, hagyjátok magatokat általa vezettetni; a többi majd megjön magától.

Erre amazok kimentek Kaifás udvarából és a városba siettek. Találkoztak emberekkel, akik ôket Sion-hegyén túlra a barlangok felé utasították Jeruzsálemtôl délre. Itt több apostolt találtak elrejtôzve, akik elsô pillanatban megijedtek tôlük, de midôn megtudták tôlük, hogyan áll Jézus ügye, és hogy ôket is veszedelem fenyegeti, elszéledtek ismét más községekbe.

4. Isten Fia tanúságot tesz magáról

Kaifás, bôsz dühre gerjedve a két utolsó tanú ellentmondó vallomásától, végre fölkelt székébôl, néhány lépcsôfokkal lejjebb ment Jézushoz és így szólt:

-- Semmit sem felelsz e vádra?

Szörnyen bosszantotta, hogy Jézus reá sem pillantott. Ekkor a pribékek Jézus fejét hajánál fogva hátrarántották és öklükkel felütötték állát. Jézus azonban így sem emelte föl tekintetét. Erre Kaifás hevesen fölemelte kezét és dühös hangon kiáltott: ,,Kényszerítlek téged az élô Istenre, mondd meg nekünk, te vagy-e Krisztus, a Messiás, a felséges Istennek fia?''

A nagy zsibongást egyszerre halálos csend váltotta fel. És Jézus, a mennyei Atyától megerôsítve, kimondhatatlanul méltóságteljes, mindeneket megrendítô hangon, az Örök Ige hangján felelé:

,,Én vagyok, te mondád! De mondom nektek, majd látni fogjátok az Emberfiát a Fölség jobbján ülni és eljönni az ég felhôin!''

E szavai alatt úgy láttam Jézust, mintha fénylene és világítana, és fölötte nyitva láttam az eget és benne kimondhatatlan egységben a mindenható Atyaistent; láttam az angyalokat és az igazak imáját, amint kiáltottak és imádkoztak Jézusért. De láttam azt is, mintha Jézus istensége így szólt volna ki az Atyából és Jézusból egyszerre:

,,Ha tudnék szenvedni, akarnék is szenvedni; minthogy azonban irgalmas vagyok, megtestesültem a Fiúban, hogy az Emberfia szenvedjen; mert én igazságos vagyok; és íme, ô hordja mindezeknek bûneit, az egész világ bûneit!''

Kaifás alatt pedig láttam az egész poklot nyitva, egy zûrzavaros tüzes kört tele rémalakokkal, és láttam Kaifást efölött állani, mintha csupán egy vékony fátyol tartotta volna ôt fölötte. Láttam ôt át- és áthatva a pokoli gyûlölettôl. Az egész ház úgy tûnt nekem most, mint egy alulról felkavarodó pokol. Midôn Jézus ünnepélyesen kimondotta, hogy ô Krisztus, az Isten Fia, akkor úgy tetszett, mintha megrettent volna a pokol tôle és egész dühét egyszerre ebbe a házba lökte volna fel. Mivel pedig nekem minden képekben és alakokban mutattatik meg (s ez a nyelv nekem sokkal igazabb, rövidebb és világosabb, mint minden más magyarázat, hiszen az emberek végre is szintén alakok, kézzelfoghatók, nem pedig szavak), ezért én a pokol szorongását és dühét is számtalan rémalakban láttam mintegy a föld alól számos helyen feltolulni. Jól emlékszem: láttam közöttük kis sötét alakok egész seregeit, melyek két lábon szaladó kutyákhoz hasonlítottak hosszúkarmú mancsokkal; de most hamarjában nem tudom megmondani, a gonoszságnak mely fajtáját akarták jelenteni; akkor tudtam. Most már csak az alakra emlékszem; de hiszen az mindegy. Ilyen rémületes árnyakat láttam a legtöbb jelenlevôbe beleszállni, vagy sokuknak fején, vállán ülni. Tele volt velük a gyülekezet és a düh szállt meg minden gonoszt.

Láttam e percben a Sionon túl a sírokból is borzalmas alakokat elôjönni; azt hiszem, ezek gonosz lelkek voltak. A templom közelében is láttam sok jelenséget elôtûnni a föld alól, és köztük többen raboknak látszottak, akik bilincsben vonszolták magukat. Azt már nem tudom, vajon ezek az utóbbiak mind szintén gonosz lelkek jelenségei voltak-e, avagy földi helyekre számûzött lelkek, akik talán most vonultak a pokoltornácára, melyet az Úr Jézus a halálos ítélet elfogadásával megnyitott nekik. Az ember képtelen az ilyen dolgokat tökéletesen kifejezni és nem akarja megbotránkoztatni azokat, akik ebben tudatlanok; de az ember érzi ezeket a dolgokat, mikor látja, és a haja égnek mered. Volt valami borzalmas ebben a pillanatban. Azt hiszem, János is látott valamit belôle, mert késôbb hallottam, ôt errôl beszélni. Legalább is a nem egészen elveszettek mind érezték mély borzadással e pillanatok szörnyûségét, a gonoszok pedig szintén érezték, de gyûlöletük és dühük vad fellángolásával.

Kaifás pedig, mintegy a pokoltól ösztökélve, megragadta díszöltönye szegélyét, egy késsel fölmetszette és végigszakította sziszegô zajjal és hangosan kiáltotta:

-- Káromkodott! Mi szükségünk van még tanukra? Magatok hallottátok a káromlást! Mit ítéltek?

Valamennyien felugrottak és rettenetes zsivajjal kiáltották:

,,Méltó a halálra! Méltó a halálra!''

Ez ordítozás alatt volt legborzasztóbb a házban a pokolnak sötét dühöngése. Mintha a Sátán megrészegítette volna Jézus ellenségeit, azoknak udvaroncait és kutyalelkû szolgáit. Mintha a sötétség kikiáltotta volna gyôzelmét a világosság fölött. Akikben még volt némi jóérzés, azokat oly nagy borzadás fogta el, hogy beburkolóztak köpenyükbe és kisurrantak. Még a tanuk közül is az elôkelôbbek, nem lévén már szükség rájuk, rossz lelkiismerettel elhagyták most a törvényházat. Az alsóbb néposztálybeliek pedig az elôudvarban tolongtak a tûz körül, ahol pénzt osztottak ki köztük, s most ettek és ittak.

A fôpap pedig így szólt a poroszlókhoz:

-- Kezetekbe adom ezt a királyt, adjátok meg a tiszteletet az istenkáromlónak!

Aztán tanácsosaival együtt a törvényszék mögötti kerek terembe vonult át, ahová innen nem lehetett belátni.

János most nagy szomorúságában megemlékezett Jézus szegény anyjáról. Arra gondolt, hogy a rettenetes hírt esetleg valamelyik ellenség sokkal kíméletlenebbül adná a Szûzanya tudtára. Még egyszer ránézett az Úrra és mondotta magában: ,,Mester, te tudod jól, miért távozom most!'' És elsietett, mintha maga Jézus küldené ôt édesanyjához. Péter pedig, egészen megzavarodva a fájdalomtól és félelemtôl, és a fáradtság miatt még élesebben érezve a közeledô hajnal metszô hidegét, leplezte, amennyire tudta, kétségbeesett bánatát és félénken közeledett az atriumban levô tûzmedencéhez, mely körül mindenféle csôcseléknépség tolongott, hogy melegedjék. Nem is tudta, mit tesz; de Mesterétôl nem bírt elszakadni.

5. Jézus bántalmazása Kaifás elôtt

Midôn Kaifás, Jézust prédául hagyva, a tanáccsal együtt eltávozott a törvény terembôl, az ott levô gonosz gyerekek csapata dühödt darázsrajként esett neki Jézusnak, akit eddig is a négy fôporoszló közül kettô tartott kötélen. A másik kettô még az ítélet elôtt eltávozott, hogy felváltassa magát. Már a vallatás alatt is, a pribékek és más gazfickók egész fürtöket kitépdestek, kínos fájdalmat okozva, az Úr hajából és szakállából. Jó lelkek titokban fölvettek a földrôl egy-két ilyen fürtöt és elsurrantak; de késôbb ezek a hajfürtök elvesztek, ugyancsak még a kihallgatás alatt leköpdöste ez az aljas népség az Urat és számtalanszor ököllel ütötte, tüskésbottal bökdöste és tûvel szurkálta. De most aztán vak dühvel árasztották fékevesztett gonoszságuk minden aljasságát a szegény Jézusra. Szalmából, háncsból font különféle alakú gúnykoronákat tettek fejére csúfolódva és mindannyiszor új meg új gyalázó és gúnyszavak közben ütötték le azokat fejérôl.

-- Nézzétek csak Dávid fiát, atyja koronájával! Íme, itt áll az, aki nagyobb Salamonnál! Ez az a király, aki fiának menyegzôt szerez!

Ilyen és hasonló csúfondároskodásokkal gúnyoltak ki benne minden örök igazságot, amit ô az emberek üdvére igazságban és példabeszédekben kijelentett. Ököllel, botokkal ütötték-verték, taszigálták ide-oda és utálatos módon leköpdösték. Végül fontak egy koronát vastag búzaszalmából, amilyen ott nô, fejére tettek egy magas, a mostani püspöksüveghez hasonló föveget, és arra a szalmakoszorút, miután elôbb lehúzták róla kötött köpenyét. Ott állt most tehát az Úr, mindössze alsótest-kötényével, mell- és nyakpólyájával takart testtel; de utóbb ezeket a pólyákat is letépték róla; nem is kapta vissza soha. Aztán egy ócska, rongyos palástot akasztottak nyakába, de annak eleje még térdét sem takarta be. De még egy hosszú vasláncot is akasztottak nyakára, mely stólamódra lógott le válláról mellén át térdéig. Csakhogy ennek a láncnak két végén egy-egy nagy, szöges vaskarika volt, mely járás és esés közben fájdalmasan sebezte térdét. Kezét ismét megkötözték melle elé, beledugtak egy nádszálat és ronda szájuknak undok tartalmával beszennyezték megkínzott arcát. Szétzilált haja és szakálla, melle és egész gúnyköpenye tele volt az undorító szennynek tarka mocskával. Piszkos ronggyal bekötötték szemét, ököllel és bottal ütötték fejét és kiabáltak:

-- Nos, nagy próféta, találd ki, ki ütött meg?

De ô nem szólt, csak imádkozott magában értük, sóhajtozott és -- tûrte tovább az ütéseket.

Így megkínozva, meggyalázva és bemocskolva hurcolták most át láncon a hátsó tanácsterembe; lábbal és furkósbotokkal rugdalták: maguk elôtt ordítozva: ,,El a szalmakirállyal! Hadd mutassa meg magát a tanács elôtt is abban a hódolatban, melyben mi részesítettük ôt!'' Amint a terembe érkeztek, ahol még ott ült Kaifás és sok tanácstag a félkörû emelvényen, újabb gúnyroham fogadta ôt. És minden, amit tettek, a legaljasabb élcelôdés volt és szent szokásoknak és cselekményeknek folytonos szentségtörô meggyalázása. Ahogy az imént a köpködéskor és sárral bekenéskor azt mondták: ,,Nesze a királyi kenet, a prófétai kenet!'' -- úgy most Magdolna kenetét és a megkeresztelkedést gúnyolták ki:

-- Hogy-hogy? -- kiáltották csúfondárosan -- ilyen piszkosan akarsz a fôtanács elôtt megjelenni? Mindig másokat akartál megtisztítani, magad meg nem vagy tiszta! No most mi megtisztítunk téged!

És behoztak egy vödör mocskos, zavaros trágyalevet, melyben egy nagy undok rongy úszkált, és taszigálás, csúfolódás, szidalmak közben, gúnyos hajlongásokkal és üdvözlésekkel, nyelvüket öltögetve és hátsó felüket mutogatva neki, azzal a trágyaleves ronggyal nekiestek arcának és vállának, mintha le akarnák tisztogatni, és még gyalázatosabban bemocskolták, mint volt elôbb. Végül a vödör egész tartalmát fejére döntötték és ordítoztak:

-- Nesze, itt a drága kenet! Itt a nárdusvíz háromszáz dénárért! Nesze a te bethesdai keresztvized!

Ez az utóbbi gúnyszó akaratukon kívül Jézust a húsvéti bárányhoz hasonlította. Ugyanis az aznap leölendô áldozati bárányokat elôször a Bethesda-tó mellett a Juh-kapunál nagyjából megmosták, aztán a tóban, délkeletre a templomtól, szertartásosan még egyszer meghintették vízzel, mielôtt a Passzahra a templomban levágták volna ôket. A gúnyolódok azonban ezzel a beszéddel tulajdonképpen arra a 38 év óta beteg emberre céloztak, akit Jézus a Bethesda-tónál meggyógyított, mert én láttam akkor ezt az embert ott megmosdani vagy megkeresztelkedni. Azért mondom: ,,megmosdani vagy megkeresztelkedni'', mert azt a cselekményt e pillanatban nem tudom világosan szemem elé idézni.

Ezután a poroszlók Jézust lökdösve és ütlegelve körülhurcolták a még együtt levô gúnyolódó és szitkozódó tanács elôtt. Az egész gyülekezetet ellepték, úgy láttam, dühös ördögalakok. Homályos, zûrzavaros, iszonytató kavargás volt. Ám a bántalmazott Jézus körül gyakran fényt és ragyogást láttam azóta, hogy kijelentette, hogy ô Isten Fia. Sokan a jelenlevôk közül is, úgy látszott, szintén sejtették ezt bensôleg, legalább is abban a szorongató érzésben, hogy semmi megszégyenítés, semmi meggyalázás nem volt képes Jézust megfosztani kimondhatatlan méltóságától és fenségétôl. Ellenségeinek ez a fény Jézus körül csupán gyûlöletüknek egy-egy mélyebb felkavarodásakor lett érezhetô; nekem azonban az ô dicsfénye annyira feltûnô volt, hogy mindig azt kellett gondolnom: azért takarták be Jézus arcát, mert a fôpap, Jézusnak ,,Én vagyok'' szava óta nem bírta többé elviselni Jézus tekintetét.

6. Péter tagadása

Midôn Jézus kijelentette: ,,Én vagyok!'' és Kaifás megszaggatta ruháját, és a ,,Méltó a halálra!'' kiáltás összevegyült a csôcselék gúnyüvöltésével; midôn Jézus fölött az igazságosság ege nyitva volt és a pokol szabadon eresztette dühét, a sírok pedig szellem-rabjaikat; midôn minden csupa szorongás és borzadás volt: Péter és János, akik Jézus szörnyû bántalmazásának tehetetlen, feljajdulást nem engedô, feszült szemléletétôl kegyetlenül szenvedtek, nem bírtak tovább ott álldogálni. János több távozó nézô és tanú közé vegyülve kiment és Jézus Anyjához sietett, aki a szentasszonyokkal Márta házában tartózkodott, nem messze a sarki toronytól, ahol Lázárnak szép városi háza állott.

Péter ellenben nem volt képes végleg távozni: annál sokkal jobban szerette Mesterét. Már alig bírta magát tartóztatni; a sírás fojtogatta, de elnyomta, ahogyan tudta. Ott maradni sem akart: buzgalma elárulta volna; de meg sehová másfelé sem fordulhatott, hogy föl ne tûnjék. Tehát kiment az atriumba a tûz mellé, ahol katonák és mindenféle emberek álldogáltak s üldögéltek csoportosan, akik közben-közben résztvettek Jézus bántalmazásában és ismét kijöttek aljas megjegyzéseiket elmondani. Péter csöndesen viselkedett ugyan; de az, hogy nem vett részt amazok gyalázatosságaiban, meg az, hogy a szomorúság annyira kiült arcára: okvetlen föl kellett hogy ébressze Jézus ellenségeinek gyanúját. Éppen akkor a tûzhöz lépett a kapusnô, és mivel mindenki csak Jézusról és tanítványairól fecsegett és gyalázkodott, szájas asszonyok módjára a kapusnô is belevegyült nagy hetykén. Ránézett Péterre és így szólt:

-- Te is a galileai tanítványai közül való vagy!

Péter megzavarodott és megijedt, hogy ôt is bántalmazni fogja a durva tömeg, és így felelt:

-- Asszony, én nem ismerem ôt! Nem tudom, nem értem, mit akarsz!

Aztán fölkelt és hogy kiszabaduljon közülük, kiment az atriumból éppen akkor, mikor kint a város elôtt a kakas megszólalt. Nem emlékszem, hogy hallottam volna a kakasszót, de éreztem, hogy most kukorékol a város elôtt. Amint Péter kiment, meglátta ôt egy másik szolgáló és így szólt a körülállókhoz:

-- Ez is a názáreti Jézussal volt.

A körülállók pedig megkérdezték Pétert:

-- Nem vagy-e te is az ô tanítványai közül való?

Péter még jobban megijedt és megzavarodott, és bizonykodva felelte:

-- Igazán nem vagyok! Nem is ismerem azt az embert!

És kisietett az elsô udvaron át a legkülsôbe, melynek falán át ismerôsöket látott befelé nézni. Figyelmeztetni akarta ôket. Sírt és annyira elfogta az aggodalom és búbánat Jézus miatt, hogy alig gondolt tagadására. A külsô udvarban sokan voltak, köztük Jézus barátai is, akiket nem bocsátottak beljebb. Pétert azonban kieresztették. Amazok felkapaszkodtak a falakra, hogy valamit meghalljanak, és Péter ott talált egész sereg tanítványt, akiket az aggodalom idehajtott a Hinnom-hegy barlangjaiból. Ezek rögtön körülfogták Pétert és sírva kérdezôsködtek; de ô annyira meg volt zavarodva és annyira félt, hogy el találja magát árulni, hogy csupán pár szóval azt tanácsolta nekik, távozzanak innen, mert itt veszedelembe kerülhetnek. Azzal otthagyta ôket és szomorúan járkált ide-oda. Amazok pedig rögtön kisiettek a városból. Tizenhatan voltak, a legelsô tanítványok közül valók, mint: Bertalan, Nathánael, Saturninus, Júdás, Barsabas, Simeon, a késôbbi jeruzsálemi püspök, Zaccheus és Manahem, a vakon szülött és Jézus által meggyógyított prófétáló ifjú.

Ámde Péter nem talált nyugtot. Jézus iránt való szeretete ismét visszahajtotta a belsô udvarba, mely a házat körülvette. Megint beengedték, mert már legelôször is Nikodémus és Arimateai József eszközölték ki neki a bemenetelt. Egyelôre még nem ment vissza a törvényszék elôudvarába, hanem a ház fala mentén a törvény terem mögötti kerek terem bejárata felé fordult, ahol Jézust éppen körülhurcolták kínzói. Péter félénken közeledett, és bár érezte, hogy mint gyanús egyént szemmel tartják, mégis a Jézusért való aggodalom bátorságot adott neki arra, hogy keresztülfurakodjék az ajtót elálló csôcseléken, hogy lássa Jézus megcsúfolását. Éppen akkor hurcolták körül Jézust, fején a szalmakoszorúval. Az Úr nagyon komolyan és szemrehányóan tekintett Péterre; Péter pedig teljesen összetört a fájdalomtól. Ámde minthogy még mindig küzdött a félelemmel és néhány ott állótól e szavakat hallotta: ,,Ki ez a fickó?'' -- ismét kiment az udvarba. A részvét, az aggodalom és a búbánat annyira megzavarta, hogy csak úgy támolygott ide-oda. Mivel pedig látta, hogy figyelik, visszament az atriumba, a tûz mellé telepedett és jó darabig ott üldögélt, mindaddig, míg némelyek, akik odakint is már látták ôt és észrevették zavarát, szintén oda nem léptek és ismét bele nem kötöttek azzal, hogy Jézust és viselt dolgait ócsárolták. Egyikük aztán odaszólt Péternek:

-- Valóban te is az ô hívei közé tartozol, hiszen galileai vagy, szólásod is elárul téged!

Mikor pedig Péter ki akarta mosni magát és el akart illanni, elébe lépett Malkus fivére és rákiáltott:

-- Micsoda? Hát nem láttalak-e téged az Olajfák-hegyén a kertben? És nem te sebesítetted-e meg testvérem fülét?

Erre Péter szorult helyzetében egészen elvesztette fejét és miközben kiszakította magát közülük, elkezdett az ô heves modorán átkozódni és esküdözni, hogy ô egyáltalán nem ismeri azt az embert. Aztán kiszaladt az atriumból a házat körülvevô udvarba. És ekkor történt, hogy ismét megszólalt a kakas és Jézust éppen kihozták a kerek terembôl és átvezették ezen az udvaron le, az alatta levô tömlöcbe. Az Úr megfordult és nagyon szomorúan és sajnálkozva pillantott Péterre. És ekkor eszébe jutott Péternek Jézus szava: ,,Mielôtt a kakas kétszer szólna, háromszor tagadsz meg engem!'' és irtózatos erôvel markolt szívébe. Szomorúságában és szorongásában kimerülve, egészen megfeledkezett az Olajfák-hegyén tett vakmerô fogadkozásáról, hogy inkább meghal Mesterével, mintsem elhagyja ôt, megfeledkezett a fenyegetô intelemrôl; és most Jézus tekintetétôl bûnének teljes tudata összetörte. Vétkezett; az ô meggyalázott, ártatlanul elítélt, a legnagyobb szörnyûségeket hallgatva eltûrô Üdvözítôje ellen vétkezett, aki ôt oly hûségesen intette! És a bûnbánattól szinte eszét vesztve, betakart fejjel, keservesen sírva kisietett a külsô udvarba. Már nem félt attól, ha meg is szólítják; megmondta volna mindenkinek, kicsoda ô és mily nagy bûn terhe nyomja.

Ki merné mondani, hogy ilyen veszedelmek közt, ilyen szorongásban, aggodalmakban, szeretet és félelem tusájában, ennyire kimerülve, álmatlanul, lezsarolva, félig eszevesztetten a fájdalomtól ennek a kínteljes éjnek felhalmozódott keservei közben, olyan gyermeki és egyúttal olyan heves vérmérséklettel: erôsebb tudott volna lenni, mint Péter? Az Úr ráhagyta ôt saját erejére s ekkor ô olyan tehetetlen lett, mint mindenki, aki megfeledkezik e szavakról: ,,Imádkozzatok és virrasszatok, hogy kísértésbe ne essetek!''

7. Szûz Mária Kaifás törvényházában

A Boldogságos Szûz, állandóan együtt szenvedve Fiával, tudott és érzett mindent, ami Jézussal történt. Lelki szemléletben átszenvedte mindazt maga is és miként Fia, ô is állandóan imádkozott kínzóiért. De anyai szíve mindig fel is kiáltott Istenhez, hogy ne engedje mégse megtörténni ezeket a bûnöket; fordítsa el mégis ezeket a kínokat szent Fiáról; és ellenállhatatlanul vágyakozott szegény meggyötört Fia közelébe. Midôn most János a ,,Méltó a halálra!'' szörnyû kiáltás után Kaifás udvarából idejött Lázár jeruzsálemi házába, mely a sarki torony közelében állott, és élôszóval közölte a Szûzanyával Jézus minden borzasztó szenvedését, melyek a belsô együttszenvedés által úgyis állandóan tépték anyai szívét, könnyeik egybefolytak, és Mária, a fájdalomtól szinte eszméletlen Magdolnával és néhány más szentasszonnyal azt kívánta, hogy vezessék ôket a szenvedô Jézushoz. János, aki isteni Mestere közelébôl csak Mária vigasztalása végett távozott (hiszen a Szûzanya állt szívéhez legközelebb Jézus után), most tehát elkísérte a Szûzanyát, akit a szentasszonyok vezettek. Magdolna kezét tördelve támolygott a többiek mellett a holdvilágos utcákon, melyeket a hazatérôk csoportjai népesítettek be. Arcuk el volt takarva, de zárt csoportjuk és fel-feltörô jajszavuk magára vonta Jézus ellenségeinek arra vonuló csapatai figyelmét és ezeknek jó hangosan tett gyalázkodó megjegyzései Jézus ellen csak fokozták lelki fájdalmaikat. A Szûzanya, aki hallgatagon mindent megôrzött szívében, tehát az állandó együttszenvedés által belsô szemléletben Jézus kínszenvedését is, többször önkívületbe esett és kísérôi karjába roskadt. Így történt a belsô város egyik kapujában is, amelyen át útjuk vezetett: az asszonyok karjában feküdt, midôn ugyanoda ért néhány jólelkû ember, hazatérôben Kaifás házából, siránkozva. Odamentek az asszonyokhoz és amint felismerték Jézus anyját, szívbéli részvéttel üdvözölték:

-- Ó, te boldogtalan anya! Ó, te szomorúságos anya! Ó, te legfájdalmasabb anyja Izrael Legszentebbjének!

Mária magához tért és szívbôl megköszönte részvétüket, aztán kísérôivel gyorsan folytatta gyászútját.

Amint Kaifás házához közeledtek, útjuk a bejárattal átellenes oldalra vezette ôket, ahol a házat csak egy fal övezi, míg a bejárati oldalon az út két udvaron visz keresztül. Itt újabb keserû fájdalom érte az Anyát és kísérôit. Ugyanis egy magasabban fekvô sík tér mellett kellett elmenniök, ahol egy szellôs ponyvasátor alatt éppen Jézus keresztjét ácsolták. Az Úr ellenségei ugyanis már akkor, mikor Júdás kivonult áruló útjára, kiadták a parancsot, hogy mihelyt Jézust elfogják, azonnal készítsék el a keresztet, hogy Pilátusnak ne maradjon ideje a halogatásra; mert szándékuk volt Jézust egész kora reggel átadni elítélésre és nem számítottak arra, hogy az oly sokáig fog tartani. A két lator keresztjét a rómaiak már elkészítették. A munkások szidták és átkozták Jézust, hogy miatta éjjel is kell dolgozniok; és e káromlások újból át- és átszúrták a Fájdalmas Anya szívét, melyet minden egyes fejszecsapás is már összesebzett. Ô pedig mégis csak imádkozott a rettenetesen vak emberekért, akik az ô Fia vértanúhalálának és az ô megváltásuknak eszközét átkozódva faragták.

Midôn most megkerülve a házat, a legkülsô udvarba értek, Mária a szentasszonyoktól körülvéve, Jánossal a következô udvar kapuja alatt egy sarokban húzódott meg; lelke azonban kimondhatatlan fájdalmak közt Jézusnál volt. Nagyon szerette volna, ha kinyitották volna a kaput és ô János segítségével bejuthatott volna, mert érezte, hogy csak ez a kapu választja el Fiától, akit a második kakasszó után a házból az alatta levô börtönbe vezettek le. Eközben megnyílt a kapu és több kijövô embert megelôzve Péter rohant ki az asszonyok elé betakart fejjel, elôretartott kézzel, hevesen sírva. A holdvilág és a fáklyafény mellett János és Mária azonnal fölismerte ôt; neki pedig úgy tetszett, mintha most az anya képében is saját lelkiismerete lépne eléje, melyet az anya Fia tekintetével fölriasztott. Ó, hogyan zendült bele a szegény Péter lelkébe Mária szava:

-- Ó Simon, mi van fiammal, Jézussal?

Péter nem bírta elviselni Mária tekintetét. Kezét tördelve elfordult és nem tudott egy szót sem felelni. De a Szûzanya nem engedte el, közelebb lépett hozzá és nagyon fájdalmasan szólt:

-- Ó Simon, Kéfás, fiam, nem felelsz nekem?

Mélységes jajszóval kiáltott fel erre Péter:

-- Jaj, anyám, ne állj szóba velem! Fiad embertelenül szenved. Velem ne állj szóba; ôt halálra ítélték, én pedig gyalázatosan háromszor tagadtam meg ôt!

És amint most János lépett közelebb, hogy beszéljen vele, Péter mintegy magánkívül a bánattól, kiszaladt az udvarból a város felé, abba a barlangba az Olajfák-hegyén, amelyben az imádkozó Jézus keze belenyomódott a kôbe. Azt hiszem, ôsatyánk, Ádám is ebben a barlangban vezekelt, amikor elôször jött ki a megátkozott földre.

A Szûzanya, lesújtva Fiának ettôl az újabb és vele együtt szenvedett kínjától, Péter szavai után leroskadt a kapu pillérje mellett a kôre, amelyen állt, és kezének vagy lábának nyoma belenyomódott abba a kôbe. Ez a kô a nyommal ma is megvan, már nem tudom, hol; de láttam. Ám az udvarok kapui most már, hogy Jézus bebörtönzése után a legtöbben eltávoztak, nyitva maradtak, és a Szûzanya magához térvén azt kívánta, hogy közelebb lehessen szeretett Fiához, mire János elvezette ôt és a szentasszonyokat Jézus börtöne elé. Ó, ô ismerte Jézus helyzetét, Jézus is az övét; de a hûséges anya külsô érzékeivel is akarta hallani Fia sóhajait: és meghallotta Fia sóhajtását és kínzói gúnyolódását.

Azonban itt nem maradhattak sokáig észrevétlenül. Magdolnát fájdalmának hevessége nagy erôvel nyugtalanította; a Szûzanyának pedig, bár végtelen szenvedéseiben is szent higgadtságával csodálatosan tiszteletreméltónak mutatta magát, mégis, még e rövid úton is ilyen kínos megjegyzéseket kellett hallania:

-- Nem a galileai anyja ez? Hát bizony a fia keresztre kerül! Persze nem az ünnepek elôtt, hacsak nem a leghitványabb gonosztevô!

Mária ekkor megfordult és bensô érzéstôl késztetve odament az atriumban a tûzig, ahol már csak kevés csôcseléknépség álldogált; kísérete néma fájdalommal követte. A borzalmak e helyén, ahol Jézus kijelentette, hogy ô Isten Fia, s ahol a Sátán fajzata azt kiáltotta: ,,Méltó a halálra!'', az együttszenvedés ismét megfosztotta az Anyát eszméletétôl; inkább halotthoz hasonlított már, mint élôhöz. János az asszonyokkal elvitte onnan. A csôcselék most nem szólt semmit, hallgatott és sunyított; mintha egy tiszta szellem lebbent volna át a poklon.

Útjuk most ismét a ház hátsó oldala mentén vitt, ama szomorú hely mellett, ahol a keresztet faragták. Akárcsak a törvénykezésen, a kereszt ácsolásában sem ment rendesen a dolog. A munkásoknak többször más faanyagot kellett elôkeríteniök, mert hol az egyik, hol a másik darab nem sikerült vagy eltörött, míg végre a sokféle fát olyan módon tudták összeilleszteni, ahogyan Isten akarta. Többféle látomásom volt errôl; azt is láttam, mintha az angyalok meg-megakasztották volna a munkát, míg végre Isten akarata szerint be nem fejezték; de mivel világosan nem tudok visszaemlékezni, inkább nem feszegetem.


VI. rész: Jézus szenvedése az éj folyamán

1. Jézus a börtönben

Jézus börtöne Kaifás törvényháza alatt egy kicsiny, kerek pince volt. Láttam, hogy ennek a helyiségnek egy része még ma is megvan. A négy poroszló közül csak kettô maradt itt mellette; de rövid idôközökben többször felváltották egymást. Az Úrnak még nem adták vissza ruháit; még mindig abban a rongyos, piszkos gúnyköpenyben volt, és kezét újból megkötözték.

Amint Jézus belépett a tömlöcbe, imádkozott mennyei Atyjához, hogy mindazt a bántalmazást és gúnyt, amit eddig szenvedett és szenvedni fog, fogadja engesztelô áldozatul kínzóiért és azokért az emberekért, akik hasonló szenvedések közt türelmetlenséggel és haraggal valaha vétkezni találnának.

Az Urat még itt sem hagyták békén hóhérai. Kikötötték egy alacsony oszlophoz a börtön közepén, de nem úgy, hogy hozzá támaszkodhassék, hanem úgy, hogy az esésektôl és a térdéig leérô lánc odaütôdésétôl összesebzett, megkínzott, megdagadt lábain ingott ide-oda. Szüntelenül gúnyolták és bántalmazták, és mikor az egyik pár pribék belefáradt, mások váltották föl, akik megint újabb otromba tréfákkal gyötörték.

Nem vagyok képes elmondani mindazt a gonoszságot, amit a Legtisztább és Legszentebb ellen elkövettek; ahhoz nagyon is beteg vagyok; majd meghaltam a részvéttôl. Ó, mily megszégyenítô reánk nézve, hogy mi azt a temérdek bántalmazást, amit az ártatlan Üdvözítô béketûrôen elviselt értünk, elpuhultságból és a szenvedéstôl való irtózásból még elmondani vagy meghallgatni sem bírjuk. Ilyenkor borzalom fog el minket, akárcsak a gyilkost, akit arra kényszerítenek, hogy kezét áldozata sebeire tegye. Jézus elviselt mindent, anélkül, hogy száját kinyitotta volna; az emberek, a bûnösök voltak azok, akik testvérük, Megváltójuk, Istenük ellen dühöngtek. Én is szegény bûnös vagyok; énmiattam is történt mindez a kínszenvedés. Az ítélet napján minden nyilvánvalóvá lesz; akkor mindnyájan fogjuk látni, hogy midôn Isten Fia az idôben mint Emberfia köztünk lakozott, az ô megkínzásában mi is közremûködtünk bûneinkkel, amiket még mindig egyre és egyre elkövetünk és amik Jézusnak ama pokoli had által történt bántalmazásához állandóan mintegy beleegyezésünket és csatlakozásunkat jelentik. Ó, ha ezt komolyan megfontolnánk, sokkal nagyobb buzgósággal imádkoznánk ezentúl ezeket a szavakat, melyek sok bánatimádságban elôfordulnak: ,,Uram, készebb vagyok inkább meghalni, mint Téged súlyos bûnnel ismét megbántani!''

Ebben a börtönben Jézus, álló helyzetben, folytonosan imádkozott kínzóiért, és mikor azok kifáradva kissé pihentek, Jézust az oszlophoz támaszkodva nagy fénnyel körülvéve láttam. Már új nap kezdôdött; az ô végtelen kínszenvedésének és elégtételének napja, megváltásunk napja pillantott be tétován felülrôl a börtön falán magasan vágott nyíláson át a mi szentséges, megkínzott Húsvéti Bárányunkra, aki magára vette az egész világ bûneit. És ô fölemelte megbilincselt kezeit az új nap felé és hangosan, érthetôen imádkozott mennyei Atyjához: végtelenül megható imádságban megköszönte neki e nap küldetését, mely után már az ôsatyák epedtek, mely után ô maga is földre jötte óta annyira sóvárgott, hogy azt mondotta: ,,Meg kell kereszteltetnem magamat keresztséggel, és mennyire sürgetôs az nekem, míg be nem teljesedik''. Mily meghatóan köszönte meg Jézus ezt a napot, mely mint élete célja, arra volt hivatva, hogy üdvözítésünket beteljesítse, a mennyországot megnyissa, a poklot legyôzze, az embereknek a kegyelmek forrását feltárja és a mennyei Atya akaratát teljesítse!

Én vele együtt mondtam ezt az imádságot; de most már nem tudnám ismételni; oly beteg voltam a részvéttôl és annyira kellett sírnom, mikor ô kínjai között még megköszönte azt a tengernyi szenvedést, amit érettem is elviselt, és egyre könyörögtem: ,,Ó, add nekem, add nekem kínjaidat! Az enyéim azok; az én bûneim okozták!'' Akkor bepillantott a nap, és ô oly megindító hálaimával köszöntötte ezt a napot, hogy én, teljesen megsemmisülve a szeretettôl és részvéttôl, gyermeki módon mondtam utána szavait. Leírhatatlanul szomorú, szeretetteljes, komoly és szent látvány volt, az éj szörnyû zaja után, amint Jézus ott állt a szûk börtön közepén egy alacsony oszlop mellett nagy fényben, és hálásan köszöntötte a nagy áldozat-nap elsô sugarát! Ó, olyan volt ez, mintha az a sugár úgy jönne hozzá, mint ahogyan a vérbíró jön a börtönbe a kivégzendôhöz, hogy elôbb kibéküljön vele; és az elítélt ezt kedvesen megköszönné.

A pribékek, akik elfáradva elbóbiskoltak, most felpillantottak, bámultak és -- nem zavarták; úgy látszott, csodálkoztak és megijedtek. Jézus valamivel több, mint egy órát töltött ebben a tömlöcben.

2. Júdás a törvényháznál

Mialatt Jézus a börtönben volt, Júdás, aki eddig kétségbeesetten futkosott össze-vissza, az ördögtôl ûzve Jeruzsálem déli meredekei alatt a Hinnom-völgyben, szemét- és csontdombok közt: most odajött Kaifás törvényháza környékére. Körös-körül sompolygott; övén még ott lógott a zacskó az egybefûzött ezüstpénzekkel, árulása bérével. A ház körül már csend volt; Júdás felismeretlenül a ház ôrségénél kérdezôsködött, mi lesz a galileaival.

-- Halálra ítélték, keresztre fogják feszíteni! -- felelték neki.

Mások beszélgetésébôl pedig meghallotta, mily borzasztóan bántak Jézussal és ô milyen béketûrôen viselkedett, meg hogy napkeletkor még egyszer a fôtanács elé állítják, hogy ott ünnepélyesen elítéljék. Míg az áruló, vigyázva, hogy föl ne ismerjék, ezeket a híreket innen-onnan összegyûjtötte, fölkelt a nap, és a házban és körülötte megmozdult az élet. Ekkor Júdás a ház mögé surrant, hogy meg ne lássák; úgy menekült az emberek elôl, mint egykor Kain, és lelkében már forrongott a kétségbeesés.

De íme, mi tûnik itt szemébe? Az a hely, ahol a keresztet faragták; az egyes darabok ott feküdtek rendbe rakva, a munkások pedig takaróikba burkolózva ott aludtak köztük. Fehéren derengett az ég az Olajfák-hegye fölött; olyan volt, mintha borzadna megváltásunk eszközének látásától. Júdás iszonyodva pillantott oda, aztán elfutott; meglátta a szégyenfát, melyre eladta Mesterét. Elbújt a környéken és ott várt a reggeli törvényülés befejezésére.

3. Reggeli ítélkezés Jézus fölött

Napkeltekor, amint kivilágosodott, Kaifás, Annás, a nép vénei és az írástudók még egyszer egybegyûltek a nagy törvényteremben döntô ülésre. Ugyanis az éjszakai ítélkezés nem volt jogerôs, és voltaképpen csupán elôzetes tanúkihallgatás volt, mert az idô az ünnep elôtt sürgetôs volt. A legtöbb tanácstag az éj hátralevô részét Kaifás házában, a melléktermekben és a törvényterem fölött levô nyugvóágyakon töltötte. Sokan, mint Nikodémus és Arimateai József is, virradatkor jöttek meg. Igen nagy gyülekezet volt ez, és nagy sietséggel folyt le minden. Minthogy most Jézus ellen tartottak tanácsot, hogy ôt halálra ítéljék, Nikodémus és Arimateai József és kevesen mások harcba szálltak Jézus ellenségeivel és azt kívánták, hogy az ügyet halasszák ünnep utánra, hogy zendülés ne támadjon, és mert különben sem lehet igazságos ítéletet hozni az eddig felhozott vádak alapján, minthogy az összes tanuk ellentmondtak egymásnak. A fôpapok és hívek feldühödtek ezen az ellenvetésen és elég világosan megjegyezték, hogy ez az ítélet bizonyára azért nem tetszik nekik, mert hiszen ôk maguk is vádolhatók lennének a galileai tanaiban való részességgel. Ezért mindazokat, akik jóindulattal voltak Jézus iránt, kizárták a tanácskozásból; ezek azonban tiltakoztak: ôk nem részesek abban, amit itt határoznak; és el is hagyták a házat s a templomba mentek. Ettôl fogva nem is jelentek meg többé a tanácsban.

Kaifás most parancsot adott, hogy a szegény megkínzott, álmatlanságtól kimerült Jézust hozzák fel a tömlöcbôl a tanács elé, még pedig úgy, hogy ítélet után azonnal Pilátus elé vihessék. A törvényszolgák nagy lármával lesiettek a börtönbe, nekiestek Jézusnak, szidalmak közt feloldották kötelékeibôl, ledobták válláról a gúnyköpenyt, ütlegekkel hajszolták, hogy gyorsan vegye föl hosszú szôtt köntösét, mely még mindig csupa szenny volt, ismét derekára kötötték a kötelet és fölvezették a börtönbôl. Mindez -- miként minden egyéb -- viharos gyorsasággal és rettenetes durvasággal ment végbe. Mint egy szegény áldozati állatot, úgy hajtották a pribékek, csúfolódás és ütlegek közt a ház elôtt már felállított katonák sorai között végig a törvényterembe. És amint a bántalmazások, a kimerültség és a rádobált szenny folytán ily szörnyen eltorzítva, mindössze megtépett alsó öltönyével takarva, az Úr eléjük lépett: az utálkozástól még jobban feldühödtek. Részvét nem kélt e kemény zsidó szívek egyikében sem.

Kaifás pedig, telve gyûlölettel és dühvel Jézus iránt, aki ily nyomorult állapotban állt elôtte, ráförmedt:

-- Ha te vagy az Úr fölkentje, a Messiás, mondd meg nekünk!

Jézus fölemelte fejét és szent türelemmel s ünnepélyes komolysággal felelt:

-- Ha mondom is nektek, nem fogjátok hinni; ha pedig kérdezlek, nem feleltek nekem, sem el nem bocsátotok. Ámde mostantól fogva az Emberfia az Isten hatalmának jobbján fog ülni.

Erre amazok összenéztek és megvetôen, gúnyos mosollyal mondották:

-- Tehát te Isten fia vagy?

Jézus az örök igazság hangján felelé:

-- Igen, amint magatok mondjátok, az vagyok!

Az Úr e kijelentésére így kiáltottak fel:

-- Mi szükségünk van még bizonyságokra? Íme, most saját szájából hallottuk!

Felugráltak és egyértelmûen nekitámadtak gyalázkodó szavakkal Jézusnak, a szegény, idegenbôl ideszakadt, segítséget nélkülözô, alacsonyszármazású, nyomorult embernek, aki nekik Messiásuk akar lenni és Isten jobbján akar ülni! Megparancsolták a szolgáknak, hogy kötözzék meg újból, de úgy, ahogyan a halálra ítélteket szokás: lánccal a nyakán, amelynél fogva Pilátushoz kell hurcolni ôt. Pilátushoz különben már elôbb követet küldtek, hogy legyen készen idejekorán egy gonosztevô elítélésére, mivel az ünnep miatt sietni kell. Morogtak is egymás közt a római helytartó ellen, amiért elôbb még hozzája kell menniök; mert nekik még olyan ügyekben sem volt szabad halálos ítéletet végrehajtaniuk, amelyek csupán vallásuk és templomuk törvényeit érintették. És ámbár, hogy Jézust a jognak több látszatával adhassák halálra, ôt mint a császár ellen bûnözôt akarták elítéltetni: a végérvényes ítélet mégis csak a római helytartóra tartozott.

A katonák már felálltak az elôudvarban egészen a házig és Jézus ellenségeinek és a csôcseléknek nagy tömege már egybegyûlt a ház elôtt. A fôpapok és a tanács egy része vonult ki elül, utánuk jött az Üdvözítô a poroszlók között, a katonai csapattól körülvéve; végül a csôcselék csatlakozott a menethez. Így vonultak le a Sionról az alsó városba Pilátus palotája felé. A jelenlevô papok egy része azonban a templomba ment, mert ott ma sok tennivalójuk volt.

4. Júdás kétségbeesése

Az áruló Júdás, aki még nem távozott messzire, most meghallotta a menet lármáját és egyes utána sietôk megjegyzéseit, mint pl.:

-- Most Pilátushoz viszik ôt; a fôtanács halálra ítélte a Galileait; keresztre kerül; úgyse maradna életben, olyan borzasztóan megkínozták; türelmes az iszonyatig; nem szól semmit; csak annyit mondott, hogy ô a Messiás és hogy Isten jobbján fog ülni, egyebet nem mondott; azért kell keresztre kerülnie; ha ezt nem mondta volna, nem tudták volna halálra ítélni, de így bizony megfeszítik. Az a gazember, aki eladta ôt, tanítványa volt és még kevéssel elôbb vele együtt ette a húsvéti bárányt; nem szeretném, ha részem volna ebben a cselekedetben; akárki legyen is ez a galileai, de pénzért nem adta halálra egy barátját sem; hát bizony az a gazember is megérdemelné, hogy függjön!

Júdás lelkében most harcra kelt a félelem, a késô bánat és a kétségbeesés. A Sátán futni kényszerítette. A pénzes zacskó övében a köpenyege alatt olyan volt neki, mint a pokol sarkantyúja; szorosan fogta kezével, hogy ne zörögjön és futás közben ne ütögesse oldalát; gyorsan szaladt, de nem a menet után, nem azért, hogy Jézus elé boruljon az út porában és bocsánatért s irgalomért könyörögjön hozzá, nem azért, hogy vele meghaljon! Nem, nem azért, hogy bûnét Isten elôtt beismerje és szánja-bánja, hanem, hogy bûnét és vérdíját az emberek elôtt elvesse magától. Mint egy ôrült rohant a templomba, ahol többen a tanács tagjai közül, mint a szolgálattevô papok elöljárói és néhányan a nép vénei közül is összegyûltek Jézus elítélése után. Csodálkozva néztek össze, aztán tekintetüket gôgös gúnymosollyal Júdásra szegezték, aki kétségbeesett bánattól ûzve, eltorzult arccal torpant eléjük, kiszakította övébôl a zacskót az összefûzött ezüstpénzekkel, jobb kezével eléjük nyújtotta és rettentô izgalommal rikácsolta:

-- Vegyétek vissza pénzeteket, mellyel az Igaznak elárulására csábítottatok! Vegyétek vissza pénzeteket! Bocsássátok Jézust szabadon! Én felmondom az egyességet! Súlyosan vétkeztem, elárulván az igaz vért!

Ámde a papok kiöntötték most reá minden megvetésüket: kezeiket hátrahúzták az eléjük tartott ezüstpénz elôl, mintha nem akarnák beszennyezni az árulás díjával, és azt mondták:

-- Mi közünk nekünk ahhoz, hogy te vétkeztél? Ha azt gondolod, hogy ártatlan vért adtál el, nézz utána magad; ez a te dolgod; mi tudjuk, mit vásároltunk meg tôled és mi ôt halálra méltónak találtuk. Megkaptad a pénzedet, nekünk nem kell abból semmi!

Efféle beszédek között, amiket gyorsan és olyan emberek módjára ejtettek ki, akiknek sürgôs dolguk van és szabadulni akarnak látogatójuktól, hátat fordítottak Júdásnak. E bánásmód azonban olyan dühöt és kétségbeesést kavart föl Júdásban, hogy szinte magánkívül lett, haja égnek meredt; két kezével elszakította a zsinórt, melyre az ezüstpénzek fûzve voltak, oda szórta ôket a templom padozatára és kirohant a városba.

Megláttam ôt ismét, mint egy ôrültet a Hinnom-völgyében futkosni; láttam a Sátánt rémületes alakban mellette, aki fülébe sugdosta (hogy kétségbeesésbe hajszolja) a próféták minden átkait e völgy felett, ahol a zsidók egykor saját gyermekeiket áldozták föl a bálványoknak. Úgy tûnt neki, mintha mindezek a szavak ujjal mutatnának reá, mint pl.: ,,Ki fognak menni és meg fogják nézni azoknak holttesteit, akik ellenem vétkeztek, akiknek férgük meg nem hal, akiknek tüzük ki nem alszik''. Majd ismét ez dörgött fülébe: ,,Kain, hol van öcséd, Ábel? Mit tettél? Vére felkiált hozzám! Átkozott vagy a földön, menekülô és bujdosó leszel!'' És amint a Kidron-patakhoz ért és az Olajfák-hegyére pillantott, megborzongott és elfordította szemét s ekkor e szavakat hallotta: ,,Barátom, mi végre jöttél? Júdás, csókkal árulod el az Emberfiát?'' Jaj, ekkor iszonyat fogta el lelkét, érzékei megzavarodtak, az ellenség pedig fülébe súgta: ,,Itt a Kidronon át, futott Dávid is Absolon elôl; Absolon meghalt egy fán függve; Dávid terólad is szólt, midôn így énekelt: ,,Rosszal fizetnek nekem a jóért. Rendelj bûnös embert ellene és álljon jobbja felôl vádló. Perébôl ô kerüljön ki vesztesen, Kevés legyen napjainak száma, És más foglalja el hivatalát. Legyen az Úr emlékezetében atyáinak vétke, És ne töröltessék el anyjának bûne: Legyenek ezek szüntelenül az Úr elôtt, Mivel üldözte a nyomorultat, a szegényt, S a megtört szívût, hogy megölje ôt. Szerette az átkot, érje tehát utól! Úgy öltötte magára az átkot, mint a ruhát, Hatoljon tehát belsejébe, mint a víz. És járja át olajként csontjait! Legyen rajta úgy, mint a ruha, amely fedi, És mint az öv, mely mindenkor övezi.[10]

Ily szörnyû lelkiismeretfurdalások közt ért Júdás egy puszta helyre, mely csupa szemét, piszok és pocsolya volt. Itt senki sem láthatta. Ez a hely délkeletre feküdt Jeruzsálemtôl, a Botránkozás-hegyének lábánál. Néha fel-felhallatszott idáig a város zaja. A Sátán pedig fülébe sziszegte: ,,Most viszik ôt halálra; te adtad el ôt; tudod, hogy szól a törvény: ,,Aki testvérei, Izrael fiai közül egy lelket elad és azért pénzt fogad el, halállal haljon meg!'' Végezz, nyomorult, végezz!''

... És ekkor Júdás kétségbeesve fogta övét és felakasztotta magát egy fára, mely több törzsben nôtt ott egy gödörben... És amint lógott, teste kirepedt és belei lezuhantak a földre...


VII. rész: Jézus Pilátus elôtt

1. Jézus bántalmazása útközben

A borzalmas menet, melyben az Urat Kaifástól Pilátushoz hurcolták, a város leglakottabb részén vonult át, mely csak úgy hemzsegett most az egész országból való húsvéti vendégektôl és az idegenek tömegeitôl. A menet Sion-hegyérôl lefelé északnak haladt, átvágva egy szûk völgyi úton, majd az Akra városrészen keresztül, a templom nyugati oldala mentén egészen Pilátus palotájáig és törvényházáig, mely a templom északnyugati sarkánál a nagy Fórummal vagyis piaccal átellenben állott.

Kaifás, Annás, és a fôtanács tagjai nagy számban, ünnepi öltözetben haladtak a menet élén; utánuk irattekercseket vittek. Követték ôket az írástudók és más zsidók, köztük a hamis tanuk és gonoszlelkû farizeusok, akik az Úr ellen való vádaskodásban különösen tevékeny részt vettek. Kis térköz után, körülvéve egy csapat katonától és ama hat tisztviselôtôl, akik elfogatásánál is jelen voltak, az Üdvözítôt vezették kötélen a poroszlók. Sok söpredéknép szaladt össze mindenfelôl és nagy zsivajjal és csúfolódással csatlakozott a menethez; az utcákon mindenütt nagy csoportokban tolongva várakozott a nép.

Jézuson csak az a bepiszkolt, szôtt alsóöltöny volt; nyakáról térdig lógott a hosszú, nagyszemû lánc és járásközben fájdalmasan ütôdött térdéhez; keze úgy volt megkötözve, mint tegnap, és a négy pribék kötélen hurcolta, mely derekán volt megerôsítve. Az éjszakai rettenetes bántalmazásoktól egészen el volt torzulva; tépett-zilált haj, az ütésektôl megdagadt és kékfoltos arc: egy tántorgó rémkép. Bántalmazások és csúfolódások közt hajszolták tova most is. Sok naplopó fel volt bérelve arra, hogy ebben a menetben Jézus virágvasárnapi királyi bevonulását gúnyolja ki. Mindenféle gúnyos királyneveket kiabáltak rá, útjába köveket, dorongokat, tuskókat, piszkos rongyokat dobáltak lába elé és ünnepélyes bevonulását mindenféle gúnydalokkal és ordítozásokkal pellengérezték ki. A pribékek az elébe dobált akadályokon a kötelekkel ráncigálták keresztül és rúgásokkal, öklözéssel taszigálták tovább. Az egész út szakadatlan bántalmazás volt.

Nem nagyon messze Kaifás házától, egy ház sarkában meghúzódva, várt a menetre a Fájdalmas Anya Magdolnával és Jánossal. Lelke mindig Jézussal volt; de amikor testileg is közelébe juthatott, szeretete nem hagyta nyugodni, hanem Fia útjaira és lábnyomaira ûzte. Így aztán, miután éjjel Kaifás törvényházából eljött, csak kevés idôt tölthetett néma gyászban a Coenaculumban; mert alig hogy Jézust kivezették a tömlöcbôl a reggeli törvényülés elé, Mária már fölserkent, beburkolózott köpenyébe és fátylába és elôre sietve mondotta Jánosnak és Magdolnának: ,,Kövessük fiamat Pilátushoz; saját szememmel akarom ôt látni!''.

Egy rövidebb úton elébe kerültek a menetnek, s a Szûzanya ezen a helyen állt meg a többiekkel várakozni, ô nagyon jól tudta, hogyan áll Jézus ügye, hiszen Fiát mindig látta lelki szemeivel; de lelki szemei sem láthatták Jézust oly megkínzottnak és eltorzítottnak, amilyenné tette ôt az emberi gonoszság; állandóan látta ugyan Fia szörnyû szenvedéseit, de egészen átvilágítva, átragyogva a szentségtôl, a szeretettôl és önfeláldozó akaratának türelmétôl. Most aztán megjelent elôtte egész mivoltában a látható rettenetes valóság. Ott vonultak el elôtte Jézus kevély, halálos ellenségei, az igaz Isten fôpapjai szent ünnepi öltözetükben, telve ravaszsággal, hazugsággal, képmutatással és átokkal, istengyilkos szándékkal. Isten papjai a Sátán papjai lettek: iszonyatos látvány! Aztán ott jött a nép, nagy zsivajjal, és mind a hamis tanuk és hazug vádlók. És végül ott jött Jézus, az Isten Fia, az Emberfia, az ô Fia, irtózatosan eltorzítva, megkínozva, megkötözve, összeverve, hajszolva, inkább támolyogva, mint járva, vad hóhéroktól kötélen hurcolva, gúny, szitok és káromlás fekete fellegében... Ó, ha a felszabadult pokolnak e viharrohamában Ô nem lett volna a legszegényebb, a legnyomorultabb, az egyetlen nyugodt és az egyetlen szeretve imádkozó: Anyja nem ismerte volna fel ebben a borzasztó állapotban; hiszen e rémületes kifosztottságban csupán alsó öltönye takarta testét. És midôn közeledett, Anyja emberi módon siránkozott: ,,Ó jaj, hát ez volna az én fiam? Ó jaj, igen, az én fiam! Ó Jézus, én Jézusom!'' A menet tovább hajszolódott; az Úr nagyon meghatottan oldalvást tekintett Anyjára, aki erre elvesztette külsô eszméletét. János és Magdolna elvitte onnan; de alig tért magához, ismét azt kívánta, hogy János vezesse ôt Pilátus palotájához.

Hogy barátaink a szükségben elhagynak minket, azt Jézusnak is meg kellett érnie ezen a kegyetlen úton. Mert Ofel lakói az út egyik pontján szintén összegyûltek és midôn így látták Jézust: kicsúfolva, eléktelenítve, megkínozva, megkötözve, pribékek között vezettetve: ôk is megrendültek hitükben; nem tudták elképzelni, hogy a király, a próféta, a Messiás, az Isten Fia lehessen ilyen szörnyû állapotban. Hozzá még a mellettük elhaladó farizeusok ki is gúnyolták ôket Jézushoz való ragaszkodásukért:

-- Na, lássátok a ti szép királyotokat! Nos, köszöntsétek! Most tátsátok ki szátokat, amikor koronázására megy és trónjára ülni készül! Most vége a csodatevésnek! A fôpap végét vetette a varázslatnak!

És erre megingott a hite ezeknek a jó embereknek, akik oly sok kegyelemben és gyógyulásban részesültek Jézustól; megrendült hitük e borzasztó színjáték láttára, melyet az ország legelôkelôbb személyiségei, a Fôpap és a Szanhedrin mutattak be nekik itten. A jobbak kételkedve visszavonultak; a hitványabbak pedig gúnyolódva csatlakoztak a menethez, amennyire lehetett, mert az utcákat itt-ott a farizeusok ôrsége szállta meg, hogy elejét vegye minden zavargásnak.

2. Pilátus palotája és ennek környéke

A templomdomb északnyugati lábánál emelkedik meglehetôs magasan a római helytartó, Pilátus palotája; sokfokú márványlépcsô visz fel hozzá. A palota az alatta elterülô tágas piactérre tekint le, melyet oszlopcsarnok zár körül s ebben vannak az árusok bódéi. Ezt a piacot körülvevô oszlopcsarnokot egy ôrház és a négy égtáj felôl négy bejárat osztja fel; a déli kapu néz fel Pilátus palotájára. A Forumnak nevezett piac nyugaton kinyúlik a templomdomb északnyugati sarkán túlra is; és a Forumnak ezen a nyúlványán ellátni a Sion-hegyére. A Forum valamivel magasabban fekszik, mint a környezô utcák, melyek a piac bejáratai felé menetelesen fölfelé haladnak. A csarnok külsô falaihoz több helyen a szomszédos utcák házai vannak hozzáragasztva. Pilátus palotája nem ér össze közvetlenül a Forummal, hanem egy tágas udvar választja el tôle. Ennek az udvarnak a keleti oldalon egy nagy boltíve van, mely kapuként nyílik egyenesen az egyik utcába a Juh-kapu felé, ahol az Olajfák-hegyére kezdôdik az út. Az udvar nyugati oldalán is van ugyanilyen építmény; ez a város nyugati részébe és az Akra városrészen keresztül a Sionra vezet. Pilátus lépcsôjérôl az udvar fölött észak felé a Forumra lehet látni, melynek bejáratánál itt néhány kôpad áll Pilátus udvarával szemben. A zsidó papok csak e kôpadokig közelítették meg Pilátus törvényszék-udvarát, nem tovább, nehogy tisztátalanokká legyenek; a határt egy világos vonal jelezte az udvar kövezetén.

Az udvar nyugati boltív-kapujánál a piac kerületébe egy nagy ôrház volt beleépítve, mely északról a Forummal, délen az ívkapun át Pilátus praetoriumával érintkezve, elôudvart alkotott a Forumtól a praetoriumig. Praetoriumnak nevezik pedig Pilátus palotájának azt a részét, ahol törvényt szokott ülni. Az ôrház oszlopcsarnokkal van körülvéve; középen fedetlen udvar; alatta tömlöcök, ahol éppen most a két lator van bezárva. Zsúfolva van római katonákkal. Nem messze az ôrháztól s a környezô oszlopcsarnoktól, a Forumon áll az ostorozó oszlop. Még több oszlop is áll a piacon; a közelebbiek testi megfenyítés céljára, a távolabbiak barmok megkötésére. Az ôrházzal szemben a Forumon van egy szép terasz, olyan, mint egy fôtörvényszék; lépcsôkkel és kôpadokkal. Errôl a Gabbatha nevû helyrôl szokta Pilátus kihirdetni ünnepélyesen ítéleteit. A palotához fölvezetô lépcsôzet egy nyitott teraszra visz; itt szokott tárgyalni a panaszosokkal, akik a Forum bejáratánál a padokon ültek vele szemben. Hangosan beszélve itt meg lehetett érteni egymást.

A palota mögött még magasabb teraszok feküdtek kertekkel és egy lugassal. E kertek kötik össze Pilátus palotáját felesége, Claudia Procle lakosztályával. Ez építmények mögött van egy árok, mely azokat a templomdombtól elválasztja. Ott hátul vannak még a templomszolgák lakásai is.

Pilátus palotájának keleti oldalánál áll az idôsb Heródesnek az a tanács- vagy törvényháza, melynek udvarán egykor sok ártatlan gyermeket öltek meg. Azóta átépítették; a bejárat most keletrôl van, de van egy bejárat Pilátus számára is palotája elôcsarnokából.

Ebben a városrészben négy utca fut keletrôl nyugatra; három Pilátus palotája és a Forum felé, a negyedik pedig a Forum északi oldala mentén ama kapu felé, melyen át Bethsurba visz az út. Közel e kapuhoz, ebben az utcában áll Lázárnak szép háza, melyben Mártának is saját lakosztálya van.

A négy utca közül a templomhoz legközelebb esô a Juh-kaputól indul ki, amely mellett jobbra van a birkaúsztató; oly szorosan a falhoz építve, hogy a falba ívek vannak föléje szerkesztve. Lefolyása a fal elôtt van, ki a Jozafát-völgyébe, mely emiatt ezen a helyen mocsaras. A tó körül még néhány épület van. Az áldozati bárányokat, mielôtt fölvinnék a templomba, elôször nagyjából ebben az úsztatóban mossák meg; a második, szertartásos mosás a templomtól délre, a Bethesda-tóban történik. A második utcában van Mária anyjának, Szent Annának háza és udvara, ahol ô és családja tartózkodott és tartotta áldozati állatjait, mikor az ünnepekre feljöttek Jeruzsálembe. Ebben a házban folyt le, ha jól emlékszem, József és Mária menyegzôje is.

Amint mondottam, a Forum magasabban fekszik, mint a környezô utcák és ezekben folyókák futnak le a tóhoz. Sion-hegyén szintén húzódik egy ilyen forum Dávid egykori vára elôtt; tôle délkeletre közel áll a Coenaculum, északra pedig Annás és Kaifás törvényháza. Dávid vára ma elhagyatott, puszta erôd, tele üres udvarokkal, istállókkal és kamrákkal, amiket karavánok és más idegenek bérelnek ki maguknak és állataiknak szállásul. Ez az épület már régóta áll ilyen pusztán; én már Krisztus születésekor láttam mai rendeltetésében: akkoriban a három szent királyt, kíséretét és sok-sok állatját vezették ide egyenesen a kaputól.

3. Jézus Pilátus elôtt

A mi idôszámításunk szerint körülbelül reggeli hat óra volt, mikor a fôpapok és farizeusok menete a megkínzott Üdvözítôvel Pilátus palotája elé érkezett. A piactértôl a törvényház bejáratáig az út két oldalán padok voltak, amelyeknél Annás, Kaifás és a tanácstagok megálltak, mert nem akartak tovább menni. Jézust a pribékek kötélen valamivel elôbbre vitték egészen Pilátus háza lépcsôjének lábáig. Midôn odaértek, Pilátus a kiugró teraszon feküdt egy kerevetfélén; mellette egy háromlábú asztalka, ezen néhány hivatali jelvény és más tárgyak, amikre nem emlékszem. Körülötte katonatisztek és katonák álltak s a római hatalom-jelvények is fel voltak állítva. A fôpapok és a zsidók távol álltak a törvényháztól, mert az törvényeik szerint beszennyezné ôket s emiatt nem léptek át bizonyos határvonalon.

Mikor Pilátus látta, milyen sietve s milyen zajjal és kiabálással jönnek és vezetik a lépcsô elé a megkínzott Jézust: felállt és ugyancsak gúnyosan kezdett velük beszélni, akárcsak ma egy gôgös francia marsall a kisvárosi küldöttséggel.

-- Mit akartok itt megint ilyen korán? Hogy tudtatok ily kegyetlenül elbánni ezzel az emberrel? -- kérdezte.

Azok pedig a poroszlókra kiabáltak:

-- Elôre vele a törvényházba!

Aztán Pilátusnak kezdtek beszélni:

-- Hallgasd meg panaszunkat e gonosztevô ellen! Mi nem mehetünk be a törvényházba, hogy ne legyünk tisztátalanokká.

Amint ez a kiabálás elült, a menethez csatlakozott és a Forumra tolongó néptömegbôl egy hatalmas termetû, tisztes külsejû férfiú kiáltott fel:

-- Persze hogy ti nem mehettek be ebbe a törvényházba, mert ártatlanok vére szentelte meg! Csak neki szabad belépnie; a zsidók közt csak ô tiszta, mint az ártatlan gyermekek!

Nagy izgatottan kiáltotta ezeket és aztán eltûnt a tömegben. Ez Zadoch volt, egy jómódú ember, nagybátyja Obednek, a Veronika néven ismert Szeráfia férjének; két kis fiát a többi ártatlan gyermekek közt ölték meg Heródes parancsára a törvényház udvarán. Azóta teljesen visszavonult életet élt feleségével együtt önmegtartóztatásban, mint esszénus. Ô látta egyszer Jézust Lázárnál és meghallgatta tanítását. És most, ebben a szomorú pillanatban, midôn látta, hogyan rángatják az ártatlan Jézust kegyetlenül a lépcsôhöz, szívében feltámadt ugyanott megölt gyermekeinek fájó emléke és hangos bizonyságot tett az Úr ártatlanságáról. Jézus vádlóinak azonban sürgôsebb volt a dolog és jobban mérgelôdtek Pilátus magatartásán, hogysem erre a kiáltásra ügyet vessenek.

Jézust a poroszlók felráncigálták a sok márványlépcsôn és annak a terasznak hátterébe állították, ahonnan Pilátus beszélt a vádlókkal. Midôn Pilátus meglátta Jézust, akirôl már hallott különféle híreket, ebben a megkínzott, eléktelenített állapotban, de a méltóság elpusztíthatatlan kifejezésével: csak nôtt utálata és megvetése a zsidó papság és fôtanács iránt, akik már korábban megizenték neki, hogy a halálbüntetésre méltó názáreti Jézust átadják majd neki elítélés végett. Éreztette is velük, hogy nem hajlandó Jézust bebizonyított bûncselekmény hiányában elítélni. Ezért fölényesen és gúnyosan szólt a fôpapokhoz:

-- Micsoda vádat hoztok fel ez ellen az ember ellen?

Azok pedig így feleltek:

-- Ha nem ismertük volna meg ôt gonosztevônek, nem adtuk volna ôt kezedbe!

-- Akkor hát vegyétek át ti ôt és törvényetek szerint ítéljétek meg! -- mondotta erre Pilátus.

-- Tudod jól -- válaszolták amazok --, hogy nincs korlátlan jogunk halálos ítélet végrehajtására.

Jézus ellenségei tele voltak dühvel és méreggel s minden cselekedetük viharos gyorsasággal és hevességgel történt, hogy még az ünnep beálltának törvényes idôpontja elôtt készen legyenek Jézussal, hogy a húsvéti bárányt leölhessék. De azt nem tudták, hogy Jézus a húsvéti bárány, akit ôk maguk adtak át ítéletre annak a pogány bírónak, akinek küszöbétôl nem akartak beszennyezôdni, hogy ma megehessék a húsvéti bárányt.

Minthogy a helytartó most felszólította ôket, hogy adják elô vádjaikat, el is kezdték azt olyanképp, hogy három fôvádat hoztak föl s mind a három vád mellett tíz-tíz tanút állítottak. Úgy formálták e vádakat, hogy Jézus a császár ellen vétô gonosztevônek tûnjék fel; mert pusztán vallási és templomi ügyekben nekik maguknak volt szabad igazságszolgáltatást gyakorolniok.[11]

Az elsô vád a következô volt: Jézus népámító, a köznyugalom felzavarója és lázító; s erre tanukkal támogatott néhány bizonyítékot soroltak föl. Körüljár -- mondották -- és nagy népgyûléseket tart, megszegi a szombatot, gyógyít szombatnapon. Itt Pilátus gúnyosan közbeszólt: ,,Ti nyilván nem vagytok betegek, különben nem botránkoznátok annyira a gyógyítás miatt!'' -- Ámde azok csak folytatták: ô félrevezeti a népet szörnyûséges tanaival, mert azt hirdeti, egyék az ô testét és vérét s akkor örök életük lesz. Pilátust módfelett bosszantotta az a gyûlölködô düh, amellyel ezeket elôadták; mosolyogva pillantott tisztjeire és éles szavakat vetett a zsidók felé, pl.: ,,Egyenesen úgy fest a dolog, mintha követni akarnátok tanítását és örök életet akarnátok nyerni, mert hiszen ti úgy viselkedtek, mintha az ô testét és vérét akarnátok enni!''

Második fôvádjuk úgy szólt, hogy Jézus arra lázítja a népet, hogy ne fizessenek adót a császárnak. Pilátus itt haragosan félbeszakította ôket, mert hiszen éppen az ô hivatalához tartozott az adóügyek felügyelete; tehát dolga-biztosan mondotta: ,,Ez durva hazugság! Nekem ezt jobban kell tudnom!''

De a zsidók csak tovább kiabáltak és felhozták a harmadik fôvádat, mely szerint ez az alacsony, bizonytalan és gyanús származású ember nagy pártot szervezett maga körül és jajt kiáltott Jeruzsálemre. Kétértelmû példabeszédeket is terjeszt a nép között valami királyról, aki menyegzôt készít fiának; egyszer már egy hegyen a köréje gyûlt nagy néptömeg királlyá is akarta tenni, de ô ezt még korainak találta s azért akkor elrejtôzött. Az utóbbi napokban azonban már merészebb volt: nagy, lármás bevonulást tartott Jeruzsálembe, efféle kiáltásokat rendelt meg magának: ,,Hozsanna Dávid fiának! Dicsôség Dávid atyánk országának, mely, íme jön!'' és királyi tiszteletben részesíttette magát; mert azt tanítja, hogy ô ,,a Krisztus, az Úr fölkentje, a Messiás, a zsidók megígért királya'', és így is nevezteti magát. Ezeket a vádakat is tíz tanú bizonyította.

Azok a szavak, hogy Jézus a Krisztusnak, a zsidók királyának hivatja magát, Pilátust gondolkodóba ejtették. A nyitott erkélyrôl bement a szomszédos törvénykezô terembe, menetközben figyelô pillantást vetett Jézusra és megparancsolta az ôröknek, vezessék be Jézust hozzá.

Pilátus ingadozó, babonás, állhatatlan természetû pogány volt; zavaros sejtelmei voltak istenek fiairól, akik e földön éltek; az sem volt elôtte ismeretlen, hogy a zsidó próféták jövendöltek már régóta valami Isten fölkentjérôl, megváltóról és szabadítóról, valami királyról, és hogy ezt sok zsidó várja. Arról is tudott, hogy napkeleti királyok jártak az öreg Heródesnél és a zsidóknak újszülött királyáról kérdezôsködtek, hogy tisztelegjenek elôtte, és hogy erre Heródes parancsára sok kisdedet megöltek. Tudomása volt a mondákról is egy Messiás, egy király felôl, de buzgó bálványimádó létére nem hitt bennük, nem is tudta elképzelni, miféle király is lenne az. Legfeljebb az akkori felvilágosult zsidók és herodiánusok módjára hihetett bennük, akik ama királyban egy gyôzedelmes, hatalmas uralkodót képzeltek. Most tehát annál nevetségesebbnek tûnt elôtte az a vád, hogy Jézus, aki ily nyomorult, szegény és eléktelenített állapotban állt elôtte: ez adja ki magát annak az Isten fölkentjének és királynak. De mivel Jézus ellenségei ezt a császári jogokat sértô bûntettként hozták fel vádul, Pilátus kihallgatásra maga elé vezettette Jézust.

A helytartó csodálkozó szemmel nézte végig az Urat és így szólt:

-- Te vagy-e tehát az a zsidók királya?

Jézus így felelt:

-- A magad szívébôl mondod ezt, vagy mások mondották neked felôlem?

Pilátust kellemetlenül érintette, hogy Jézus ôt oly bárgyúnak tartja talán, mint aki egy ilyen ágrólszakadt alaktól a maga ötletébôl kérdezné, vajon király-e; tehát elutasítóan válaszolt:

-- Vajon zsidó vagyok-e én, hogy efféle hitvány dolgokról tudnom kelljen? A te néped és papjaid adtak téged kezembe elítélésre ezzel a váddal, mint halálra méltót. Mondd hát, mit mûveltél?

Jézus ünnepélyesen felelé:

-- Az én országom nem e világból való. Ha e világból való volna országom, bizonyára volnának szolgáim, akik harcolnának értem, hogy ne adassam a zsidók kezébe; valójában az én országom nem innen való.

Pilátus bizonyos megrendüléssel hallgatta Jézusnak e komoly szavait és elgondolkozva kérdezte:

-- Tehát mégis király vagy te?

-- Te mondod, hogy én király vagyok. Én arra születtem és azért jöttem e világra, hogy bizonyságot tegyek az igazságról. Mindaz, aki az igazságból való, hallgat az én szómra.

Pilátus ránézett Jézusra, fölállt és szólt:

-- Igazság? Mi az igazság?!

Még beszéltek valamit, de már nem emlékszem jól, mit.

Ezután a helytartó ismét kiment a teraszra. Megérteni nem érthette meg Jézust, de annyit most már tudott róla, hogy nem olyan király, aki árthatna a császárnak; hogy nem tart igényt semmiféle országra ezen a világon; egy más világból való országgal pedig a császár nem törôdik. Lekiáltott tehát az erkélyrôl a fôpapoknak:

-- Én semmi vétket sem találok ebben az emberben.

Erre Jézus ellenségei ismét feldühödtek és a vádak egész áradatát szórták Jézusra. Az Úr pedig csak állt hallgatva és imádkozott ezekért a szegény emberekért. És midôn Pilátus feléje fordult és kérdezte: ,,Semmit sem felelsz-e ezekre a vádakra?'' -- ô egy szót sem válaszolt, úgy hogy Pilátus szerfölött elcsodálkozott és így szólt:

-- Látom jól, hogy ezek hazugságokkal támadnak ellened. (Más kifejezést használt hazugság helyett, de azt elfelejtettem.)

Amazok pedig dühödten vágtak vissza:

-- Micsoda? Te nem találsz benne vétket? Nem vétek az, hogy fellázítja az egész népet, hiszen az egész országban terjeszti tanait, Galileától idáig!

Mikor Pilátus meghallotta a Galilea szót, egy pillanatig gondolkozott, aztán leszólt: ,,Galileából való ez az ember? Heródes alattvalója?'' ,,Igen, -- felelték onnan alulról --, mert szülei Názáretben laktak és most Kafarnaum a tartózkodási helye.'' Ekkor Pilátus így szólt: ,,Akkor hát, ha galileai, Heródes alattvalója, vigyétek Heródeshez; éppen itt van az ünnepekre, ítéljen felette ô!''

Levitette Jézust ismét a törvényház udvaráról ellenségeihez, egy tisztet pedig elküldött Heródeshez a jelentéssel, hogy egy alattvalóját, a galileai származású názáreti Jézust viszik eléje ítélkezésre. Pilátus örült, hogy ilyen módon lerázhatja magáról a Jézus feletti ítélkezést, mert a dolog már nagyon kellemetlen volt neki s amellett az a politikai célja is volt ezzel, hogy szívességet tegyen Heródesnek, aki már rég kíváncsi volt Jézusra; ugyanis eddig rossz viszonyban voltak egymással.

Jézus ellenségeit módfelett bántotta, hogy Pilátus ôket az egész nép elôtt elutasította s hogy most Heródeshez kell menniök. Mérgüket Jézuson töltötték ki: újult dühvel körülfogatták ôt a poroszlókkal, ismét megkötöztették és ütlegek, rúgások közt nagy sietséggel hajszolták a néptôl hemzsegô Forumon keresztül, majd egy utcán át Heródesnek nem messze álló palotájához. Római katonák is mentek velük.

Claudia Procle, Pilátus felesége, az imént lefolyt kihallgatás alatt egy szolgával izent férjének, hogy sürgôsen beszélni akar vele. És mikor Jézust Heródeshez vezették, ott állt elrejtôzve egy magasan fekvô karzaton és nagy aggodalommal és szomorúsággal nézte a Forumon átvonuló menetet.

4. A keresztút keletkezése

Jézus anyja Magdolnával és Jánossal a Pilátus elôtt lefolyt egész tárgyalás alatt ott állt a tömeg között a Forum egyik csarnokának zugában. Szívtépô fájdalommal hallgatták a zajongást és az ordítozást. Miután pedig Jézust elvitték Heródeshez, János visszavezette Máriát és Magdolnát a szenvedés útján. Megtették az egész utat: Kaifásig és Annásig, Ofelen keresztül az Olajfák-hegyére a Getszemáni-kertbe és mindenütt, ahol ô elesett, ahol fájdalmat szenvedett, csöndesen megálltak és gyászoltak és átszenvedték az ô szenvedését. A Szûzanya többször leroskadt és megcsókolta a földet, ahol Fia elesett. Magdolna kezét tördelte; János pedig sírt, vigasztalta, fölemelte és tovább vezette ôket. Ez volt a szent keresztút elsô kezdete, és kezdete Jézus kínszenvedése együttérzô szemléletének és tiszteletének, még mielôtt beteljesedett volna.

Már akkor, az emberiség legszentebb virágában, Istennek Szûz Anyjában kezdôdött az Egyház ájtatossága Megváltójának kínszenvedése iránt; már akkor, mikor ô keserves keresztútjának közepén járt, siratta és tisztelte a malaszttal teljes Anya Fiának és Istenének lábanyomait. Ó, mily együttszenvedés! Mily kegyetlen erôvel hatolt át szívén a tôr és maradt benne kínzóan! Ô, akinek boldog méhe hordozta, boldog emlôje táplálta ôt; ô, a Boldogságos, aki az Igét, mely kezdetben Istennél és az Isten vala, valósággal és valójában hallotta és magába fogadta, és kilenc hónapig szíve alatt malaszttal teljesen ôrizte; ô, aki azután ápolta, védte és táplálta kebelén; ô, aki az Ô életét magában hordozta és érezte, mielôtt az emberek, az ô testvérei, áldást és tanítást és gyógyító segítséget kaptak tôle: ô mindent szenvedett és megosztott Jézussal, még szomját is az emberek megváltása után kínszenvedése és halála által. És így nyitotta meg a Tisztaságos és Szeplôtelen már most az Egyháznak a Keresztút ösvényét; ô maga járta meg azt, hogy Jézus Krisztus kimeríthetetlen érdemeit minden helyen, mint drágaköveket fölszedje, mint virágokat az út szélén leszakítsa és mennyei Atyjának a hívôkért felajánlja. Minden, ami kezdettôl fogva idáig szent volt az emberiségben, mindenek, akik epedtek a megváltás után, mindenek, akik valaha és mindenkor részvéttel ünnepelték az Úr szeretetét és szenvedését: együtt mentek, gyászoltak, áldoztak Jézus Anyjának szívében, aki hûséges anyja is hívô testvéreinek az Egyházban.

Magdolna azonban szinte magánkívül volt fájdalmától, ô végtelen, szent szeretettel viseltetett az Úr Jézus iránt; de éppen amikor szeretô szívét úgy igazán szerette volna kiönteni az ô lábai elé, mint a nárdus-olajat fejére, akkor egy iszonyat, egy örvény nyílt közéje és szeretete közé. Határtalan volt bánata bûnei fölött, határtalan volt hálája a bûnbocsánatért; és most, mikor szeretete háláját tömjénfüstként fel akarta emelni Hozzá, látta, hogy Jézust megkínozzák és halálba viszik az ô bûneiért is, melyeket szintén magára vett. És ekkor szeretete elborzadt bûnei elôtt, melyekért Jézusnak oly borzalmakat kellett szenvednie, és akkor lezuhant a bûnbánat örvényébe, és ismét fölemelkedett onnan Ura és Mestere után való sóvárgásában, és látta Ôt szörnyû bántalmazásokban gyötrôdni. Így hányódott kegyetlenül a lelke ide-oda tépve szeretet és bûnbánat között, hálája és népe hálátlansága között; és mindez kifejezôdött külsején, szavaiban és mozdulataiban.

János pedig szeretett és szenvedett, és elkísérte Mesterének és Istenének -- aki ôt is szerette és érte is szenvedett -- Anyját elôször az Egyház keresztútjának ösvényén, és látta a jövendôt.

5. Pilátus és felesége

Mialatt Jézust Heródeshez vezették és ô ott elszenvedte a megcsúfoltatást, láttam Pilátust feleségéhez, Claudia Procle-hez menni. Pilátus palotája mögött a kerti teraszon egy lugasban jöttek össze. Claudia nagyon izgatott és feldúlt volt. Szép termetû magas asszony volt; arca sápadt; fején hátul fátyol lógott, de lehetett látni haját feje körül fonva és benne néhány ékszert; fülében és nyakán is ékszert viselt; keblén pedig szép csat fogta össze hosszú, ráncolt ruháját. Sokáig beszélt Pilátussal és mindenre, ami szent, könyörgött neki, hogy ne bántsa Jézust, a prófétát, a szentek Legszentebbjét; és elmondott neki egyes részleteket csodálatos látomásaiból, melyeket az éjjel Jézusról látott.

Mialatt beszélt, én sokat láttam látomásaiból; de ezek most már nem jelenülnek meg elôttem akkori sorrendjükben. Mindazáltal emlékszem a következôkre: ô látta Jézus életének összes fômozzanatait; látta az angyali üdvözletet, Jézus születését, a pásztorok és a királyok hódolatát, Simeon és Anna jövendölését, a futást Egyiptomba, a betlehemi kisdedek legyilkolását, Jézus megkísértését a pusztában stb. Látott általános képeket az ô szent és üdvözítô mûködésérôl, és eközben mindig fénykörrel látta ôt körülvéve; és látta ellenségeinek fondorkodásait és gonoszságait a legszörnyûbb képekben. Látta az ô Anyjának szentségét és fájdalmait és Jézusnak szüntelen szeretetben és türelemben elviselt végtelen szenvedéseit. Mindezeket egymásra toluló képekben látta, melyek magyarázatképpen fénnyel és sötétséggel és mindenféle jelképekkel voltak körülvéve; és eközben kimondhatatlan szorongást és bánatot érzett; mert mindezek a dolgok neki újak voltak, végtelenül szívre hatóak és meggyôzôek, és egy részüket, mint pl. a gyermekgyilkosságot, valamint Simeon jövendölését a templomban, házuk közelében látta lejátszódni. Hogy egy részvevô szív milyen szorongatást szenved az ilyen képektôl, azt nagyon jól tudom; mert mások érzéseit leginkább azáltal tapasztaljuk, hogy magunk is érezzük azokat.

Így szenvedte át az éjszakát és megismert sok csodát és igazságot részint világosan, részint homályosan, midôn a Jézust hurcoló sereg lármája fölébresztette; és midôn késôbb kinézett, látta az Urat, az éj folyamán megismert csodák tárgyát, amint szörnyen bántalmazva és eléktelenítve a Forumon át Heródeshez vezették. Szívét rettenetesen szorongatta ez az új megismerés, kapcsolatban az éjszaka csodálatos tapasztalataival, és azonnal izent Pilátusnak. Most pedig aggodalommal és félelemmel beszélt el neki sokat mindezekbôl, mert nem értett meg mindent, vagyis nem tudta magát kifejezni; de kért és könyörgött megható szeretettel.

Pilátus nagyon elcsodálkozott, sôt zavarba is jött attól, amit felesége mondott; az egyezett mindennel, amit ô már itt-ott hallott Jézusról; a zsidók gyûlöletével, Jézus hallgatásával, szilárd, csodálatos feleleteivel az ô kérdéseire; tétovázó és nyugtalan lett, de aztán hajlott felesége magyarázataira és azt mondta, hogy éppen az imént jelentette ki, hogy semmi vétket nem talál Jézusban, nem is fogja elítélni, mert fölismerte a zsidók gonoszságát. Beszélt még azokról a kijelentésekrôl, melyeket Jézus, ôreá magára vonatkozóan tett, és megnyugtatta feleségét azzal, hogy zálogot adott neki annak biztosítékául, hogy nem fogja elítélni Jézust. Már nem tudom, mi volt ez a zálog, egy ékszer, gyûrû vagy pecsét. Így váltak el egymástól.

Pilátust nagyon zavaros, kapzsi, ingadozó, gôgös és egyúttal aljas embernek láttam, aki képes volt gyalázatos cselekedetekre is minden magasabb istenfélelem nélkül, ha saját javáról volt szó; egyszersmind azonban a leghitványabb, leggyávább módon mindenféle bálványtiszteletre és jóslatokra, varázslatokra is hajlandó volt, mikor zavarba került. Így most is ilyen sokszoros zavarban láttam ôt: folyton isteneihez szaladgált, akiknek háza egyik rejtett helyiségében tömjénezett és mindenféle jeleket kívánt tôlük. Keresgélt holmi babonás jeleket is és figyelte ôket, pl. hogyan esznek a tyúkok. De mindez nekem oly borzalmas, sötét és pokoli volt, hogy visszaborzadtam tôlük és nem is tudom most pontosan elmondani. Tele volt zûrzavaros gondolatokkal, és a Sátán hol ezt, hol azt sugalmazta neki. Egyszer azt gondolta, hogy Jézust, mint ártatlant szabadon kell bocsátani, máskor meg úgy vélte, hogy istenei rajta bosszulnák meg magukat, ha ô ezt a Jézust fogva tartaná, aki oly különös véleményeket és kijelentéseket mond magáról, mintha ô olyan félisten volna; mert hátha Jézus sok kárt okozhat az isteneknek.

,,Ô talán olyan istenféléje a zsidóknak -- gondolta --, hiszen annyi jövendölés van a zsidóknak valami királyáról, aki minden fölött uralkodni fog; napkeletrôl jött csillagimádó királyok már egyszer kerestek is ilyen királyt az országban; talán még az én isteneim és császárom fölé emelheti magát, s én akkor nagy felelôsséget veszek magamra, ha ô nem hal meg. Halála talán isteneim diadala lesz''.

Mindehhez hozzájárult még feleségének csodálatos éjszakai élménye is, aki pedig még sosem látta Jézust, és nehéz súlyt vetett Pilátus ingadozó mérlegébe. Jézus szabadon bocsátása mellett; úgyhogy Pilátus most határozottan erre a döntésre tökélte el magát. Igazságos akart lenni, de nem tudott, mert hiszen azt kérdezte: ,,Igazság? Mi az igazság?'' De nem várta meg a választ: ,,Názáreti Jézus zsidók királya: ez az igazság''. Annyi mindenféle gomolygott, háborgott benne; nem tudtam megérteni ezt a zûrzavart, de ô maga sem tudta, mit akar, mert különben bizonyosan nem kérdezôsködött volna a tyúkoknál.

A nép pedig egyre nagyobb tömegben gyülekezett a piactéren és azokban az utcákban, amerre Jézust Heródeshez vezették. Ámde ezek a tömegek nem keveredtek össze, hanem községeik és vidékeik szerint csoportosultak, ahogyan az ünnepre feljöttek; a legádázabb farizeusok pedig minden vidékrôl, ahol Jézus tanított, mind ott voltak községbelieiknél, hogy az ingatag, megzavart népet Jézus ellen megdolgozzák. Pilátus palotája elôtt, a római ôrháznál és a város minden fontos pontjára római katonák voltak nagy számban kirendelve.


VIII. rész: Jézus Heródes elôtt

1. Heródes kihallgatja Jézust

Heródes negyedes-fejedelem palotája a Forumtól északra az új városban állott; nem volt messze, és egy csapat római katona vonult a menettel. Ezek a Svájc és Itália közötti határvidékekrôl való emberek voltak. Jézus ellenségei nagyon el voltak keseredve emiatt a kényszerû ide-oda járkálás miatt, és nem szûntek meg Jézust szidni és a pribékektôl ôt ráncigáltatni és taszigáltatni. Pilátus küldönce már elôbb ott volt Heródesnél, mint a menet, úgyhogy Heródes már várta a menetet egy nagy csarnokban, olyan trónfélén, vánkosokon ülve; sok udvaronc és katona volt körülötte. A fôpapok az oszlopcsarnokon át léptek be és a terem két oldalán álltak föl, míg Jézus a bejáratnál maradt.

Heródesnek nagyon hízelgett, hogy Pilátus a fôpapok elôtt, nyilvánosan neki engedte át a jogot, hogy egy galileai fölött ítélkezzék; és nagyon fontoskodott és felfuvalkodott; meg örült is annak, hogy ilyen megalázott helyzetben láthatta maga elôtt Jézust, aki mindig vonakodott megmutatni magát, neki. Keresztelô János olyan ünnepélyesen nyilatkozott Jézusról, meg a herodiánusok s más kémek és besúgók annyit beszéltek neki róla, hogy már nagyon feszült kíváncsisággal várta; igen tetszett neki, hogy udvari emberei és a fôpapok elôtt egy nagyszerû kihallgatást rendezhet vele, amelyben mindkét félnek megmutathatja, milyen jól van értesülve. De azt is jelentették neki, hogy Pilátus semmi bûnt nem talált Jézusban, és ez buzdítás volt az ô alattomosságának, hogy a panaszosokkal bizonyos tartózkodással bánjék, ami ezeknek mérgét csak növelte. Vádjaikat nagyon sürgetôen adták elô tüstént, amint beléptek; Heródes azonban kíváncsian nézett Jézusra, és midôn ôt ilyen nyomorult és megkínzott állapotban, zilált hajjal, összevert, vérrel és sárral fedett arccal, beszennyezett ruhában látta, az elpuhult, kéjenc királyt utálkozó részvét fogta el. Valami Istennevet kiáltott, olyanfélét, mint ,,Jehova'', undorodást eláruló arcát elfordította és így szólt a papokhoz:

-- Vigyétek innen, tisztogassátok meg! Hogy hozhattok szemem elé ilyen piszkos, összevert embert?

A szolgák rögtön kivitték Jézust az elôcsarnokba, egy tálban vizet és törlôrongyot hoztak és bántalmazások között letisztogatták; mert arca sebes volt, és ôk durva kézzel még jobban fölsebezték.

Heródes rosszallta a papok ádáz viselkedését, és úgy látszott, Pilátus tárgyalásmódját akarja utánozni; mert ô is így szólt:

-- Látni rajta, hogy mészárosok kezébe esett; ugyancsak korán kezdtetek ma!

Azonban a fôpapok nagy sürgetôen ismételték panaszaikat és vádjaikat. Éppen visszahozták Jézust, és Heródes a kedveskedôt akarta játszani iránta; megparancsolta, hogy adjanak neki egy serleg bort: ,,hiszen egészen erôtlen''; de Jézus tagadólag intett fejével és nem fogadta el az italt.

Most Heródes nagyon beszédes lett és hízelgô szavakkal akarta Jézust megkörnyékezni; elôhozott mindent, amit tudott róla. Eleinte mindenfélét kérdezett tôle, azt is kívánta, hogy Jézus egy csodajelet mutasson neki. Midôn azonban Jézus egy szót sem válaszolt, csak nézett némán maga elé, Heródes nagyon bosszús lett és szégyellte magát a jelenlevôk elôtt; de ezt nem akarta észrevétetni, tehát a kérdések özönével mindent elôhozott, amit Jézusról tudott. Elôször hízelegve mondotta neki:

-- Sajnálom, hogy ily súlyos váddal terhelten kell itt látnom téged; sokat hallottam felôled. Tudod jól, úgy-e hogy nagyon megbántottál Thirzában, mikor engedelmem nélkül foglyokat váltottál ki, akiket én ott bezárattam? De talán jószándékkal tetted. A római helytartó most ideküldött téged hozzám, hogy elítéljelek. Mit szólsz ezekre a vádakra? Hallgatsz? Sokat beszéltek nekem a te bölcsességedrôl beszédedben és tanításaidban; szeretném, ha hallhatnám, hogyan cáfolod meg ellenségeidet! Mit mondasz hát? Igaz, hogy te a zsidók királya vagy? Hogy Isten fia vagy? Ki vagy tulajdonképpen? Hallottam, hogy nagy csodákat mûveltél; igazold ezt elôttem: tégy egy csodát! Tôlem függ szabadon bocsátásod. Igaz, hogy vakon szülötteket látókká tettél? Feltámasztottad Lázárt, több ezer embert kevés kenyérrel jóllakattál? Miért nem felelsz? Sürgetve szólítlak fel, mutass egyet csodáid közül! Csak hasznodra lesz!

Jézus hallgatott. Erre Heródes gyorsabban kezdett fecsegni:

-- Ki vagy? Mi van veled? Ki adott neked teljhatalmat? Vagy nem tudsz már semmit? Te vagy az, akinek születésérôl oly különös hírek keringenek? Egyszer napkeletrôl királyok jöttek atyámhoz és a zsidók újszülött királya felôl kérdezôsködtek, hogy hódoljanak neki; azt mondják, te voltál az a gyermek; igaz ez? Megmenekültél a haláltól, melynek akkor oly sok gyermek áldozatául esett! Hogy történt ez? Miért nem beszéltek rólad oly sokáig? Vagy csupán azért vonatkoztatják reád azt az eseményt, hogy királlyá tegyenek? Igazold magad: Miféle király vagy te? Mondhatom, semmi királyit nem látok rajtad! Amint hallottam, legújabban diadalmenetben vittek téged a templomba. Mit jelentsen ez? Beszélj! Hogy lehet az, hogy mindez ilyen szomorúan végzôdött?

Efféléket fecsegett még sokáig Heródes; de semmi választ nem kapott Jézustól. Én azonban most, sôt már elôbb is, azt a kijelentést kaptam, hogy Jézus azért nem beszélt Heródessel, mert Heródes a Heródiással folytatott házasságtörô együttélés miatt és Keresztelô János megöletése miatt átok alatt volt.

Jézus hallgatása miatt való bosszúságát Annás és Kaifás sietett kihasználni: újból telebeszélték Heródes fülét vádjaikkal. Többek közt azt is állították, hogy Jézus Heródest rókának nevezte és hogy már régóta dolgozott az egész Heródes-család pusztulásán; hogy új vallást akar alapítani és a húsvétot már tegnap ette. Ezt a vádat Júdás árulása folytán már Kaifás elôtt felhozták, de Jézus néhány barátja a törvénykönyvbôl bizonyította be annak alaptalanságát.

Heródes azonban -- noha nagyon bántotta Jézus hallgatása -- nem hagyta magát politikai szándékaitól eltéríteni. Nem akarta Jézust elítélni, részint, mert titokban félt Jézustól és már János megöletése miatt gyakran nyomot volt kedélye; részint, mert gyûlölte a fôpapokat, mert azok szintén nem akarták soha szépíteni az ô házasságtörését, sôt emiatt kizárták ôt az áldozatból; legfôképpen pedig nem akarta elítélni azt, akit Pilátus bûntelennek nyilvánított; politikai szándéka az volt, hogy Pilátus iránt ezáltal a fôpapok elôtt hízelgô kedvességet tanúsítson. Azonban Jézust megvetô gúnyszavakkal árasztotta el és szolgáinak és testôreinek (volt belôlük egy pár száz a palotában) parancsot adott:

-- Vigyétek ki ezt a bolondot és adjátok meg ennek a nevetséges királynak azt a tiszteletet, ami megilleti ôt! Hiszen inkább lehet bolondnak nevezni, mint gonosztevônek.

Az Üdvözítôt most kivezették egy nagy udvarba és kimondhatatlan bántalmazásokkal és csúfságokkal illették. Ezt az udvart a palota szárnyai vették körül, és Heródes egy lapos tetôn állva egy darabig nézte Jézus bántalmazását. De Annás és Kaifás mindig sarkában voltak és mindent elkövettek, hogy ôt rábírják Jézus elítélésére. Heródes azonban a rómaiak füle hallatára így szólt:

-- A legnagyobb bûn volna tôlem, ha elítélném.

Valószínûleg így gondolta: a legnagyobb bûn volna Pilátus ítélete ellen, aki oly udvarias volt, hogy ôt hozzám küldte.

Mikor a fôpapok és Jézus többi ellenségei látták, hogy Heródes semmiképp sem akar kedvükre tenni, néhányat maguk közül pénzzel Akrába küldtek, abba a városrészbe, ahol most sok farizeus tartózkodott és azt izenték nekik, hogy hitközségeikkel együtt jöjjenek Pilátus palotája tájára; sok pénzt is küldtek nekik, hogy osszák ki a nép között, hogy ez viharosan követelje Jézus halálát; másokat a nép közé küldtek, hogy fenyegessék meg: ha nem követeli ennek az istenkáromlónak halálát, akkor kihívja maga ellen Isten haragját; azt is híreszteltették, hogyha Jézus nem hal meg, akkor összefog a rómaiakkal: és az lesz az az ország, amelyrôl ô mindig beszélt, s akkor a zsidóknak végük van. Másfelé meg azt a hírt terjesztették, hogy Heródes elítélte Jézust, de a népnek ki kell fejeznie saját akaratát; félni lehet az ô pártjától, és ha ô szabadlábra kerül, akkor az egész ünnep meg lesz zavarva, mert abban az esetben a rómaiak és Jézus hívei szörnyû bosszút állnak. A legzûrzavarosabb és legnyugtalanítóbb híreket szórták széjjel, hogy az egész népet elkeserítsék és fellázítsák, mialatt egy másik részük Heródes katonái közt pénzt osztott ki, hogy Jézust a legdurvábban, sôt halálosan bántalmazzák; mert az volt az óhajtásuk, hogy inkább haljon meg, mintsem Pilátus szabadon bocsássa.

2. Jézus bántalmazása Heródesnél

Mialatt a farizeusok ezzel a hajszával bajlódtak, az Úr a leggyalázatosabb kigúnyolást, a legdurvább bántalmazást szenvedte a szemtelen, istentelen katonacsapattól, melynek éppen ura-parancsolója adta át kénye-kedvére Jézust, mint bolondot, aki nem akart vele szóba állni. Lelökdösték ôt az udvarba; egyik katona elôhozott egy hosszú fehér zsákot, mely a kapus kamrájában hevert; gyapjúszállításra szolgált valaha. Fenekén karddal lyukat vágtak és általános gúnyröhej közt Jézusra húzták a fején keresztül. Egy másik hozott valami piros rongyot és mint köpenyt Jézus nyakába kerítette. A zsák hosszan lelógott Jézusról. És most csúfondárosan hajlongtak elôtte, taszigálták ide-oda, szidalmazták és leköpködték, arcul vagdosták, amiért nem akart gazdájuknak felelni; ezerféle gúnyhódolatot mutattak be neki, bekenték sárral, ráncigálták, mintha táncra akarnák kényszeríteni; uszályos gúnyköpenyében lelökték a földre; majd végighurcolták egy kis árkon, mely az épület mentén körülfutotta az udvart, úgyhogy szent feje folyton beleütôdött az oszlopok lábába és a sarokkövekbe. Aztán megint felrántották és újabb gyalázatos hajcihôt kezdtek vele óriási zsivajjal, mert lehettek néhány százan: Heródes katonái és szolgái, emberek minden vidékrôl; és mindegyik gonosz kölyök, aki ott volt köztük, egy-egy újabb gaztettel akart magának és földijeinek Heródes elôtt érdemet szerezni. Szédítô gyorsasággal, tolongással és gúnyröhejjel ment végbe mindez; Jézus ellenségei pedig sokakat megfizettek, hogy a nagy tolongásban minél többször üssék meg szent fejét. Jézus sajnálkozva nézte ôket, sóhajtozott és fel-felnyögött fájdalmában, mire amazok gúnyos torzhangon utánozták; minden újabb bántalmazásra gúnykacajba törtek ki; egyetlen egy sem akadt, akiben szánalom kélt volna. Láttam, amint vére elborította fejét és lefolyt róla, és láttam, hogy az ütlegek alatt háromszor roskadt össze; s azt is láttam, hogy síró angyalok jelentek meg fölötte és kenettel kenték meg szent fejét; és az is látható lett nekem, hogy ezek az ütlegek amaz isteni segítség nélkül halálosak lettek volna. Még azok a filiszteusok, akik a megvakított Sámsont a versenypályán félholtra hajszolták, még azok sem voltak oly durvák és kegyetlenek, mint ezek a gazfickók.

Az idô azonban sürgette a fôpapokat, mert hamarosan a templomba kellett menniök; tehát amint értesültek, hogy küldönceik eljártak dolgukban, még egyszer megrohanták Heródest és sürgették, hogy ítélje el Jézust. Ámde ô csak Pilátushoz kívánt igazodni s ezért Jézust a gúnyruhában visszaküldte a helytartóhoz.

3. Jézust visszaviszik Pilátushoz

Újabb nekikeseredéssel indultak Jézus ellenségei vele Heródestôl vissza Pilátushoz. Szégyellték magukat, hogy halálos ítélet nélkül kell ismét visszamenniök oda, ahol Jézust már egyszer ártatlannak nyilvánították. Ezért egy másik, bár még egyszer oly hosszú utat választottak, hogy Jézust az ô gyalázatában a város másik részének is megmutassák, ôt útközben még tovább kínozhassák és felhajtóiknak idôt adjanak arra, hogy az összeterelt tömegeket céljaiknak megfelelôen meggyúrhassák.

Az út, melyen most vitték Jézust, sokkal rosszabb és hepehupásabb volt, és menetközben folyton bujtogatták a Jézust vezetô poroszlókat; a hosszú gúnyköpeny akadályozta Jézust a járásban és csupa sár lett; egynéhányszor el is botlott benne és elesett, mire fejbeütésekkel és rúgásokkal ráncigálták fel a kötélnél fogva. Kimondhatatlan sok csúfságban és rettenetes bántalmazásokban volt része az Úrnak ezen az úton kísérôitôl és a néptôl; de ô csak imádkozott, hogy ne haljon meg, hanem végigszenvedje a kínokat miérettünk.

Reggeli nyolc óra múlt egy negyeddel, mikor a menet Jézussal egy másik (valószínûen a keleti) oldalról a Forumon át ismét Pilátus palotája elé érkezett. A néptömeg igen nagy volt; az emberek vidékeik és községeik szerint csoportosultak, s a farizeusok futkostak egyiktôl a másikhoz és lázították ôket. Pilátus visszaemlékezett a galileai vakbuzgók zendülésére a legutóbbi húsvétkor, és ezért a praetoriumban és körülötte, valamint a Forum és a palota bejáratainál mintegy ezerfônyi ôrséget vont össze.

A Szûzanya, továbbá nénje: Héli felesége, Mária, ennek leánya: Kleofás felesége, Mária, és Magdolna, valamint több más szentasszony, körülbelül húszan, jelenvoltak a következô eseményeken. Egy csarnokban álltak, ahol mindent hallhattak, és ide-oda surrantak. Eleinte János is ott volt.

Jézust gúnyruhájában keresztülvezették a röhögô néptömeg között. A farizeusok ugyanis mindenütt a nép söpredékét tolták az elôtérbe, hogy az menjen elôl csúfondáros kiabálással. Heródesnek egy udvari embere már elôre sietett és jelentette Pilátusnak: mennyire le van kötelezve gazdája Pilátus figyelmességéért, de a híres bölcs galileaiban nem látott egyebet, mint egy néma bolondot, tehát eszerint bánt is vele s most visszaküldette. Pilátus örült, hogy Heródes nem cselekedett ellenére és nem ítélte el Jézust; üdvözletét küldte Heródesnek; így aztán ôk, akik a vízvezeték beomlása óta ellenséges viszonyban voltak, a mai napon kibékültek és jóbarátok lettek.


IX. rész: Jézus másodízben Pilátus elôtt -- A megostorozás

1. Jézust Barabbásnál alább helyezik

Jézust az utcán keresztül Pilátus háza elôtt ismét fölvezették a lépcsôn a magas elôtérre; de amint a poroszlók rángatták, belebotlott a hosszú gúnyruhába és úgy esett a fehér márványlépcsôre, hogy azt szent feje vére festette meg. Ellenségei, akik ismét elfoglalták helyüket a Forum ülôhelyein, és a durva nép, hangos gúnykacajba törtek ki Jézus elestére; a pribékek pedig rúgásokkal hajszolták ôt fel a lépcsôn.

Pilátus kis nyugvóágyhoz hasonló székén könyökölt; a kis asztal ott volt mellette; most is, mint elôbb, néhány tiszt és közkatona állt körülötte. Elôrejött az erkélyszerû teraszra, ahonnan a néppel szokott beszélni, és így szólt Jézus vádlóihoz:

-- Idehoztátok elém ezt az embert, mint néplázítót; én itt elôttetek kihallgattam ôt, de abban, amivel vádoljátok, nem találtam vétkesnek. Heródes sem talált benne semmi vétket, és így halálos ítélet nem hangzott el fölötte. Megfenyítem tehát és elbocsátom!

Erre a farizeusok közt heves morgás és lárma kelt, a nép lázítása és megvesztegetése újult erôvel indult meg. Pilátus mély megvetéssel kezelte ôket és éles megjegyzései között olyanformát is mondott, vajon nem látnak-e még ma elég ártatlan vért folyni majd a bárányok leölésekor?

De épp most volt az ideje annak a régi szokásnak, hogy a nép minden húsvét elôtt megjelent elôtte és egy fogoly szabadonbocsátását kívánta. Ezért a farizeusok Heródes palotájától már felhajtókat küldtek Akra városrészbe, nyugatra a templomtól, hogy ott megvesztegessék az összecsôdült népséget, hogy ne Jézus szabadon bocsátását, hanem megfeszítését követeljék. Pilátus azt óhajtotta ugyan, hogy a nép Jézus elbocsátását követelje, ezért elhatározta, hogy Jézussal szembe egy elvetemült gonosztevôt állít, aki már halálra volt ítélve, hogy ne ezt választhassák szabadon bocsátásra. Ez a gonosztevô Barabbás volt, az egész nép elôtt gyûlölt és átkozott lator. Egy zendülésben gyilkosságot követett el és én láttam tôle még egyéb bûntetteket is; de ezeket elfelejtettem.

Most nagy mozgás támadt a nép között a Forumon, és egy csoport nyomult elô közüle, élén szónokaival, akik hangjukat Pilátus erkélye felé irányítva kiáltották:

-- Pilátus! Tedd meg nekünk, amit mindig tettél az ünnepre!

Pilátus csak erre várt; így szólt hozzájuk:

-- Szokás, hogy az ünnepre elbocsássak nektek egy foglyot. Kit akartok, hogy most elbocsássak: Barabbást-e vagy Jézust, a zsidók királyát, Jézust, aki az Úr fölkentje volna?

Pilátus nagyon határozatlan volt; hol ,,a zsidók királyának'' nevezte Jézust, mint gôgös római, aki megvetette a zsidókat, amiért ilyen szegény királyuk van, hogy közte és egy gyilkos között áll a választás; részben így nevezte ôt azért, mert valamiképpen hitt abban, hogy Jézus csakugyan az a csodálatos megígért királya a zsidóknak, az Úr fölkentje, a Messiás lehet; de hogy ezt az igazságsejtését ki is mondta, az részben ravasz tettetés is volt: azért adta Jézusnak ezt a címet, mert érezte, hogy Jézus ellen, akit ô ártatlannak tartott, legfôképp az irigység hajtja a fôpapokat erre a kegyetlen eljárásra.

Pilátus kérdésére rövid habozás és fontolgatás állott be a tömegben és csak néhány hang kiáltott kotnyelesen: ,,Barabbást!'' Ekkor azonban Pilátust elhívta feleségének egy szolgája; ô hátra ment és a szolga felmutatta neki azt a zálogot, amelyet reggel adott feleségének: ,,Claudia Procle emlékeztet téged ezzel!'' -- mondotta a szolga. A fôpapok és farizeusok ezalatt nagyban sürögtek-forogtak; egy részük a nép közé vegyült, fenyegetett és parancsolt; de hiszen dolguk úgyis könnyû volt.

Mária, Magdolna, János és a többi szentasszonyok az egyik csarnok zugában álltak, remegtek és sírtak; és habár Jézus Anyja tudta, hogy az emberiségnek nem jöhet másképp segítség, mint Jézus halála által: mégis, mint a legszentebb Fiú anyja, szorongva kívánta Fia életben maradását, és miként Jézus, bár a kereszthalál végett szabad akaratából emberré lett, mégis mint ember elszenvedte egy borzalmasan megkínzott, ártatlanul halálra vitt ember minden kínját és gyötrelmét: úgy szenvedte el Mária is minden fájdalmát és szorongását egy anyának, akinek szent gyermeke a leghálátlanabb néptôl ilyent kénytelen elviselni. Reszkettek és csüggedtek és reménykedtek. János többször eltávozott, hogy esetleg valami jó hírt hozhasson. Mária imádkozott, hogy mégse történjék meg ilyen nagy bûn; úgy imádkozott, mint Jézus az Olajfák-hegyén: ,,Ha lehetséges, múljék el e pohár'', és így a szeretô Anya még mindig remélt. Ugyanis, minthogy a farizeusok szorgos tevékenykedése a nép között szájról-szájra járt, Máriához is eljutott az a hír, hogy Pilátus Jézust szabadon akarja bocsátani. Nem messze tôle álldogáltak csoportban emberek Kafarnaumból, közöttük sokan, akiket Jézus tanított és meggyógyított; de ezek most idegenül viselkedtek és csak lopva pillantgattak a boldogtalan elfátyolozott nôk és János felé; de Mária és a többiek azt hitték, hogy ezek bizonyára nem fogják Barabbás ellenében jótevôjüket és Üdvözítôjüket elvetni. Pedig így történt!

Pilátus tudta, mit akar felesége azzal a záloggal; visszaküldte tehát neki, annak jeléül, hogy ígéretét állja. Aztán ismét kilépett az erkélyre és elhelyezkedett a kis asztal mellett a székre; a fôpapok is leültek. Pilátus még egyszer szólt: ,,Melyiket bocsássam el a kettô közül?'' Általános fülsiketítô kiáltozás kavargott az egész Forum felett; mindenfelôl zúgott a tömeg: ,,E1 innen ezzel! Barabbást bocsásd el nekünk!'' A helytartó újból kérdezte: ,,Mit tegyek tehát ezzel a Jézussal, aki állítólag a Krisztus, a zsidók királya?'' Dühös ordítás volt a válasz:

-- Feszítsd meg ôt! Feszítsd meg ôt!

Pilátus harmadszor kérdezte:

-- De hát mi gonoszat cselekedett? Én legalább semmi halálra méltó bûnt nem találtam benne! De megfenyíttetem és elbocsátom.

Ám az üvöltés: ,,Feszítsd meg! Feszítsd meg ôt!'' pokoli viharként zúgott körös-körül; a fôpapok s a farizeusok szinte ôrjöngve kiabáltak és tomboltak. Erre az ingatag Pilátus elbocsátotta nekik Barabbást, a rablógyilkost, Jézust pedig megostorozásra ítélte.

2. Jézus megostorozása

Pilátus, ez a hitvány, ingatag bíró, már többször kimondta az ellentmondó szavakat: ,,Én nem találok semmi vétket benne, tehát megfenyíttetem és elbocsátom''; de a zsidók kiabálása egyre tovább harsogott: ,,Feszítsd meg ôt! Feszítsd meg ôt!'' Mindazáltal Pilátus elôbb megkísérelte szándékát keresztülvinni; parancsot adott tehát, hogy Jézust római módon ostorozzák meg. Ekkor a poroszlók Jézust, a megkínzott, összevert, összeköpdösött Üdvözítôt rövid botjaikkal durván taszigálva és verve kivezették a tomboló és üvöltô nép között a Forumra, északra Pilátus házától, közel a praetoriumhoz, egy ostorozó oszlophoz, amely itt a piacteret körülvevô csarnokok egyike elôtt állott.

Jöttek a hóhérszolgák korbácsaikkal, virgácsaikkal és köteleikkel, melyeket az oszlopnál ledobtak Jézus elé. Hatan voltak, barnaképû emberek, kisebbek, mint Jézus, bozontos kondor hajjal; ritkás, zilált, tüskés szakállal; összes ruhájuk egyetlen kötény volt ágyékuk körül, rossz sarujuk és egy darab bôr vagy valami más ócska kacat, amely oldalt nyitva skapulárészerûen fedte felsô testüket; karjaik meztelenek. Hitvány gonosztevôk voltak, Egyiptom vidékeirôl, akik mint rabszolgák és fegyencek itt dolgoztak építkezéseknél és csatornázásoknál. Ilyenek közül a leggonoszabbakat és legelvetemültebbeket válogatták ki a praetoriumban ilyen hóhérmunkára.

Ezek az emberi fenevadak ugyanezen az oszlopon már sok nyomorult bûnöst korbácsoltak halálra. Valami állati és ördögi volt lényükben, és rendszerint jóformán részegek voltak. Vad dühvel, ütlegelve ráncigálták az Urat az oszlophoz, pedig hiszen ment önként. Ez az oszlop szabadon áll, nem támasztéka semmiféle építménynek. Olyan magas, hogy egy megtermett ember kinyújtott kézzel elérheti felsô, gömbölyû végét, melyre vaskarika van erôsítve. Hátul, középmagasságban szintén karikák és kampók vannak rajta. Lehetetlen elmondani azt a barbár durvaságot, ahogyan ezek a dühödt ebek még ezen a rövid úton is bántalmazták az Urat; letépték róla a heródesi gúnyköpenyt és majdnem levágták szegény Jézust a földre.

Az Úr remegett és reszketett az oszlop elôtt; a szoros megkötözéstôl megdagadt és véres kezeivel maga vetette le lázas sietséggel utolsó ruháját, miközben hóhérai egyre taszigálták és ráncigálták. Imádkozott és forrón könyörgött mennyei Atyjához. Minthogy most az altestét fedô utolsó ruhadarabját is le kellett oldania, az oszlop felé fordult, hogy legalább így rejtse meztelenségét; és fejét egy pillanatra a fájdalomtól teljesen megtört Anyja felé fordította, aki a szentasszonyokkal a vásárcsarnok egyik zugában állt, és így szólt Anyjához: ,,Fordítsd el rólam szemedet!'' Nem tudom, hangosan mondta-e ezt hallható szóval, vagy csak bensô hangon; de én tudtam, hogy Mária meghallotta, mert láttam, hogy e pillanatban elfordult és ájultán roskadt a lefátyolozott asszonyok karjai közé.

Jézus most átkarolta az oszlopot, a pribékek pedig förtelmes szitkok és ráncigálások közben felhúzták kezeit az oszlop tetejéig és a vasgyûrûhöz kötözték s ekképp egész testét úgy nyújtották ki a magasba, hogy alig tudott megállni alul szorosan az oszlop aljához kötözött lábain. Ott állt tehát a Szentek Legszentebbje teljes emberi meztelenségében, véghetetlen szorongásában és szégyenkezésében, a latrok oszlopán kifeszítve! Most két vad pribék nekiesett és vadállati vérszomjjal kezdte szétmarcangolni szentséges testének egész hátsó oldalát. Ennek a két elsô pribéknek korbácsai vagy virgácsai úgy látszottak, mintha fehér nyers favesszôkbôl volnának; de lehet, hogy erôs ökörinakból vagy kemény fehér szíjakból font kötegek voltak.

Urunk és Üdvözítônk, Isten Fia, igaz Isten és igaz ember, vergôdött és vonaglott, mint egy nyomorult féreg, a gonosztevôk ostorcsapásai alatt. Nyögött és sóhajtozott, és egy tiszta, édesen csengô jaj szó, mint szeretetteljes imádság marcangoló kínok közt, hatott át kínzóinak süvöltô vesszôcsapásain. Néha-néha elnyelte ezeket a siralmas, szent, áldásteljes panaszhangokat a nép és a farizeusok ordítása, mint egy rémületes fekete viharfelhô; tömegben kiáltották: ,,E1 vele! Feszítsd meg ôt! Mert Pilátus még mindig tárgyalt a néppel; valahányszor a tömeg zsivaját néhány szóval félbe akarta szakítani, elôbb kürtszó hangzott fel, hogy csendet teremtsen; aztán ismét hallatszottak az ostorcsapások, Jézus jajszava, a pribékek káromkodásai és az áldozati bárányok bégetése. Ezeket innen keletre, a Juh-kapu melletti úsztatóban mosták meg nagyjából, aztán bekötött szájjal vitték ôket egészen a tiszta templomútig, hogy közben be ne piszkolódjanak, majd kint körülterelték ôket a nyugati oldalra, és ott szertartás szerint mosták meg. Volt valami leírhatatlanul megható ebben a tehetetlen bégetésben; ezek voltak az egyedüli hangok, melyek egyesültek Jézus sóhajtásaival.

A zsidó nép az ostorozó-tértôl bizonyos távolságban tartózkodott, körülbelül egy utca szélességnyire. Helyenkint római katonák állottak, különösen az ôrségház felé. A tér közelében mindenféle csôcselék hullámzott hallgatva vagy gúnyolódva; láttam, hogy egyik-másik mégis meghatódott; s akkor úgy tûnt, mintha Jézusból fénysugár vetôdött volna rája.

Láttam hitvány, félmeztelen fickókat, amint az ôrség háza mellett friss virgácsokat készítettek, mások meg elmentek töviskoronát hozni. A fôpapok poroszlói és az ostorozók azonban összeköttetésben voltak egymással; amazok dugdosták ezeket pénzzel és vitettek nekik nagy korsóban valami sûrû vörös nedût, amibôl ezek hörpentgettek, annyit, hogy egészen megvadultak és részegek lettek. Negyedóra múlva a két pribék abbahagyta az ostorozást, és a másik kettôvel nekiláttak megint az ivásnak, Jézus teste egészen barna, kék és piros volt már, telis-tele daganatokkal, és vére csurgott lefelé. Reszketett és vonaglott. Szidalom és csúfolódás hangzott minden oldalról.

Ez éjjel hideg volt; reggel óta mostanáig nem derült ki az ég; rövid jégesô-záporok hullottak, a nép nagy ámulatára. Déltájban kiderült és sütött a nap.

Most a második pár ostorozó pribék esett neki Jézusnak újult dühvel; ezek valami fodros, tövisszerû virgácsokkal dolgoztak, melyekbe gombok és szögek voltak tûzködve. Vad ütéseik alatt felszakadtak Jézus testének minden hegei, vére körös-körül fröccsent, a hóhérok karjait is elborította. Az Úr nyögdécselt és imádkozott és vonaglott kínjában.

Most sok idegen vonult át tevéken a Forum elôtt; rémület és szomorúság ült ki arcukra, midôn a néptôl megtudták, mi történik itt. Utasok voltak, akik részint már megkeresztelkedtek, részint hallották Jézus hegyi tanításait. A kiabálás és zsivajgás Pilátus háza elôtt egyre tartott.

A következô két pribék korbácsokkal verte Jézust. Ezek a korbácsok vasnyélbe erôsített kis láncok és szíjak voltak, melyek vaskampókban végzôdtek; ezek aztán egész darabokat szaggattak ki Jézus hátának bôrébôl és húsából. Ó, ki tudná leírni ezt az iszonyatos, siralmas látványt!

De még nem volt elég a borzalmakból. Leoldották Jézus kötelékeit és most háttal kötözték az oszlophoz; és mivel már annyira elgyöngült, hogy nem tudott megállni, vékony kötelekkel odakötözték mellén, karjai és térdei alatt az oszlophoz, kezeit pedig az oszlop közepén hátra kötötték. Kínosan összehúzódott, vérrel és sebekkel fedett ágyéka és altestének széttépett bôre alig takarta meztelenségét. Mint dühödt ebek támadtak rá a pribékek; egyiknek bal kezében vékonyabb korbács volt, s azzal Jézus arcát verte össze. Nem maradt egyetlen ép hely Urunk testén; vérzô szemével ránézett hóhéraira és irgalomért könyörgött; de azok csak annál vadabbul estek neki, s Jézus egyre halkabban nyögdécselte: ,,Jaj, jaj!''

A rettenetes ostorozás jó háromnegyed óráig tartott. Ekkor egy apró idegen férfi, rokona a Jézus által meggyógyított vak Ktezifonnak, haragosan odarohant az oszlop mögé, egy görbe késsel kezében és kiabált:

-- Hagyjátok abba! Ne verjétek halálra ezt az ártatlan embert!

A részeg pribékek meghökkenve álltak meg, amaz pedig egyetlen metszéssel hirtelen elvágta Jézus köteleit, melyek hátul az oszlopon egy csomóba voltak egy szeghez erôsítve, aztán elszaladt és eltûnt a tömegben. Jézus egész vérzô testével szinte ájultán rogyott az oszlop tövéhez, saját vére tavába. A pribékek otthagyták; ittak és odakiáltottak a hóhérinasoknak, akik az ôrség házában foglalatoskodtak, hogy fonják meg a töviskoronát.

Jézus még ott feküdt vérzô sebeivel az oszlop tövében és vonaglott kínjában, mikor láttam, hogy néhány szemérmetlenül öltözött ledér nô vonul el arra; kézen fogták egymást és csendesen megálltak Jézus elôtt és finnyás undorral néztek rá; ekkor sebei még jobban fájtak neki és eltorzult arcát szánalmasan feléjük emelte. Erre amazok tovább mentek, a poroszlók és katonák pedig kacagva kiáltoztak utánuk mindenféle piszkos szavakat.

Az ostorozás alatt többször láttam, hogy szomorú angyalok jelentek meg Jézus körül; és hallottam, amint ô keserves, szégyenletes kínjai közt folytonosan imádkozva teljesen átadta magát Atyjának az emberek bûneiért. Most pedig, amint ott feküdt vérében az oszlop tövén, láttam, hogy egy angyal csillapítja, úgy tetszett, mintha valami fénylô falatot nyújtott volna neki.

Ekkor ismét odaléptek a pribékek és megrugdosták, hogy keljen föl: ôk még nincsenek készen a királlyal! Jézus a földön csúszva igyekezett elérni derékkötényét, mely oldalt hevert; de az elvetemült fickók gúnyröhejjel rugdalták ide-oda a ruhadarabot, úgyhogy szegény Jézus véres meztelenségében, mint egy eltaposott féreg volt kénytelen a földön csúszni-mászni, míg végre elérte övruháját és betakarhatta szétmarcangolt ágyékát. Aztán ütlegekkel és rúgásokkal ingadozó lábára állni kényszerítették és nem engedtek neki idôt arra, hogy magára öltse felsôruháját; csak úgy rádobták vállára. Miközben kerülô úton sietve az ôrség házához hajtottak, ezzel a ruhával törölte le a vért arcáról. Ugyan hamarább odaértek volna az ostorozó térrôl, hiszen a csarnokok az épület körül nyitottak voltak, úgyhogy oda lehetett látni a folyosóra, ahol a latrok és Barabbás feküdtek megkötözve; de a poroszlók Jézust el akarták vezetni a fôpapok ülései elôtt, akik javában kiabálták: ,,El vele! El vele!'' és utálattal fordultak el tôle. Jézust az ôrség-ház belsô udvarába vitték; ott e pillanatban nem volt egy katona sem, hanem mindenféle rabszolgák, poroszlók, csirkefogók és egyéb söpredék.

Látva a nép nagy izgatottságát, Pilátus a római ôrségnek erôsítést rendelt az Antonia-várból. A csapatok rendben körülzárták az ôrség épületét. Szabad volt ugyan beszélgetniök, nevetgélniük és Jézus kigúnyolásában is résztvenniök, de a glédában kellett maradniok. Pilátus ezzel akarta a népet féken tartani és tiszteletet parancsolni. Mintegy ezerfônyi katonaság volt együtt.

3. Mária Jézus megostorozása alatt

A Szûzanyát szent Fia megostorozása alatt állandó révületben láttam; ami Fiával történt, azt mind látta és szenvedte ô is bensôleg, kimondhatatlan szeretetben és szenvedésben. Gyakran halk panaszhangok siklottak ki ajkán; szeme már gyulladt volt a könnyektôl. Lefátyolozott fejjel feküdt nénje, Héli felesége, Mária karjaiban, aki már nagyon idôs volt és nagyon hasonlított anyjához, Annához. Kleofás felesége, Mária is ott volt és leginkább anyja karjába kapaszkodott. Jézus és Mária szent barátnôi mind be voltak burkolózva és lefátyolozva; fájdalmukban és aggodalmukban remegve, halk siránkozással szorongtak a Szûzanya körül, mintha saját halálos ítéletüket várnák. Mária hosszú, csaknem égszínkék ruhát viselt, azon hosszú fehér köpenyt és sárgásfehér fátyolt. Magdolna teljesen megrendült és zavart volt a fájdalomtól és a sok siránkozástól; haja kibontva a fátyol alatt.

Láttam, hogy midôn Jézus a megostorozás után leroskadt az oszlop tövébe, Claudia Procle, Pilátus felesége, a Szûzanyának egy csomag nagy kendôt küldött. Már nem tudom biztosan, vajon azt hitte-e, hogy Jézust szabadon fogják bocsátani és akkor az Úr Anyja bekötözheti azokkal Fia sebeit; vagy pedig a jószívû pogány nô arra a célra küldte, amire Mária azokat felhasználta.

A Szûzanya, amint magához tért, látta megkínzott Fiát a pribékektôl elôre hajszoltatni; Jézus letörölte a vért ruhájával szemérôl, hogy Anyjára nézzen; Mária fájdalmasan nyújtotta ki kezét utána és nézett véres lábnyomaira. Most azonban láttam, hogy a Szent Szûz és Magdolna, midôn a nép inkább a másik oldal felé fordult, az ostorozó térhez közeledett. A többi szentasszonyoktól és néhány, hozzájuk csatlakozó jó embertôl körülfogva és fedezve, az ostorozó oszlop mellett leborultak a földre és azokkal a kendôkkel felitatták Jézus szent vérét mindenütt, ahol csak egy cseppet találtak.

Jánost most a szentasszonyok között láttam, akik körülbelül húszan voltak. Simeon fia, Obed fia, Veronika fia, valamint Aram és Themeni, Arimateai József két unokaöccse, nagy aggodalommal és szomorúsággal telve a templomban voltak elfoglalva.

A Szûzanya szemei ma csaknem vérvörösek voltak a sírástól. Csodálatraméltó és leírhatatlan, milyen egyszerû, ôszinte és nyílt az ô egész megjelenése. De most, bár tegnap óta és egész éjszaka rémületben, szorongásban és könnyek közt járta be a Jozafát-völgyét és Jeruzsálem utcáit, és a néptömegek közt kellett szorongania, öltönye mégis egész tiszta és egyáltalán nincs szétzilálva. Nincs ruhájának egy ránca sem, amely ne volna -- hogy így mondjuk -- szentséggel telve. Minden oly egyszerû és ôszinte rajta, oly komoly, tiszta és ártatlan. Tekintete oly nemes, és fátyla oly egyszerû, tiszta ráncokat vet, ha fejét kissé megfordítja. Mozdulatai nem hevesek, s a legszívszaggatóbb fájdalomban is minden cselekedete egyszerû és nyugodt. Ruhája ugyan nedves az éjjeli harmattól és tenger könnyeitôl, de tiszta, ép és rendezett. Kimondhatatlanul és egészen érzékfölötti módon szép ô; mert minden szépség rajta egyúttal szeplôtelenség, igazság, egyszerûség, méltóság és szentség.

Magdolna ellenben egészen más jelenség. Magasabb és teltebb; alakjában és mozgásában sokkal több formát mutat; de szenvedélyessége, bûnbánata és szörnyû fájdalma minden szépségét lerontotta; most csaknem ijesztô, szinte rút, szenvedésének féktelenségétôl. Ruhája nedves és sáros, rendetlenül és tépetten lóg le róla; hosszú haja kibontva és ziláltan hull le tépett nedves fátyla alól. Teljesen össze van törve; nem gondol egyébre, mint fájdalmára és csaknem olyan, mint egy ôrült. Sokan vannak itt Magdalából és környékérôl, akik még látták az ô elôbbi bûnös életét; és mivel sokáig elrejtetten élt, most mindenki ujjal mutat reá és gúnyolja zavart külseje miatt; sôt némely hitvány magdalaiak sárral dobálták meg, amint elmentek mellette; de ô nem tud semmirôl, annyira elmerült szenvedésében.

Körülbelül reggeli kilenc óra volt a megostorozás után.


X. rész: Jézus tövissel koronázása és kigúnyolása

1. A tövissel való megkoronázás

A megostorozás leírása után a kínszenvedés látomásai rövid megszakítást szenvedtek. Midôn a látnoknô aztán e képek folytatását ismét elkezdte, nagyon beteg lett. Heves láz és oly nagy szomjúság gyötörte, hogy nyelve görcsösen összehúzódott és szinte kiszáradt. Annyira kimerült, hogy csak nagy fáradsággal és pontos sorrend nélkül közölte a következôket, és kijelentette, hogy képtelen ebben az állapotban minden bántalmazást Jézus tövissel koronázására vonatkozóan elbeszélni, mert akkor ismét minden megjelenik szeme elôtt.

Krisztus megostorozása alatt Pilátus még többször tárgyalt a néppel. Egyszer azt is kiáltották: ,,Meg kell halnia, még ha mindnyájan elpusztulunk is emiatt''. És amint Jézust a megkoronázásra vitték, még mindig kiabálták: ,,E1 vele! Halálra vele!'' Mert mindig újabb zsidó csoportok jöttek, melyeket a fôpapok megbízottai erre a kiáltozásra fölbéreltek és izgattak.

Ekkor rövid szünet állott be. Pilátus parancsokat osztogatott katonáinak, a fôpapok és tanácstagok pedig, akik Pilátus erkélye elôtt az utca mindkét oldalán fák és kifeszített ponyvák alatt magas padokon ültek, szolgáikkal enni-innivalót hozattak maguknak. Azt is láttam, hogy Pilátus különös zavarában ismét babonájával foglalkozik; visszavonult és megint isteneinek tömjénezett és mindenféle jósjelekkel veszôdött.

A Szûzanya és szûkebb környezete, miután felitatta Jézus vérét, visszavonult a Forumról. Láttam ôket a véres kendôkkel egy kis házban, mely egy kôfalhoz volt hozzáépítve, nem messze innen. Nem emlékszem már, kié volt. Arra sem emlékszem, hogy Jánost láttam volna a megostorozásnál.

Jézus megkoronázása és kigúnyolása az ôrség házának belsô udvarában történt, mely a Forumon a börtönök felett volt. Oszlopok vették körül, bejáratai nyitva voltak. Mintegy ötvenen voltak a hitvány gazemberek a nép söpredékébôl, börtönôrök szolgái, poroszlók, suhancok, rabszolgák és az ostorozó szolgák, akik Jézusnak e bántalmazásában tevékeny részt vettek. Eleinte a nép is odatolongott, de csakhamar ezer római katona vette körül az épületet. Arcvonalban álltak, de azért ôk is nevettek és gúnyolódtak, és ezzel újabb biztatásokat adtak Jézus kínzóinak a hencegésre, hogy kínzását fokozzák; mert a katonák nevetése és tréfái ösztönözték ôket, mint a taps a színészeket.

Egy régi oszlop lábát a középre hengerítették; ennek közepén volt egy lyuk, amelynél fogva az oszlop valaha meg volt erôsítve; rátettek egy kerek, alacsony zsámolyt, melyen hátul fogantyú volt és csupa gonoszságból hegyes köveket és éles cserepeket raktak rá.

Most megint leszaggatták Jézus sebekkel borított testérôl minden ruháját és egy ócska, piros, rongyos rövid katonaköpenyeget adtak rá, mely térdéig sem ért. Itt-ott sárga bojt-rongyokat akasztottak rá. Ez a köpeny a poroszlók kamrájának egy zugában hevert; a megkorbácsolt gonosztevôkre szokták ráadni, vagy gúnyból, vagy vér felszárítására. Most Jézust a kövekkel és cserepekkel fedett székhez hurcolták és összesebzett, meztelen testét durván rálökték. Aztán fejére tették a töviskoronát. Ez a korona párarasznyi magas és sûrû volt, mesterien megfonva; fölül kiálló karimával. Mint egy kötést, úgy tették fejére és hátul szorosan megkötötték s ekképp olyan süvegkorona formája volt. A bozótban termett, háromujjnyi vastag tüskébôl fonták meg ügyesen, a tüskéket szándékosan befelé fordítva. Háromféle tövisbôl volt, amilyen nálunk is terem: varjútüskébôl, kökény és galagonya tövisébôl. Fölül egy kiugró peremet fontak rá olyan szederféle tüskébôl, ezzel fogták meg és igazították a fejre a koronát. Láttam a tájat is, ahol a suhancok a tüskét szedték. Aztán egy vastag, buzogányvégû nádszálat adtak Jézus kezébe. Mindezt csúfondáros ünnepélyességgel tették, mintha csakugyan valóságos királlyá koronáznák. Majd kivették kezébôl a nádat és azzal erôsen rásújtottak a töviskoronára; egyszerre elborította szemét a vér. Térdet hajtogattak elôtte, nyelvüket öltögették rá, arcul ütötték és köpték s kiabáltak: ,,Üdvözlégy, zsidók királya!'' Nagy gúnyröhejjel felfordították székestül és ismét feltaszigálták.

Nem vagyok képes elmondani, mi minden gazságot kieszeltek ezek a förtelmes fickók Jézus csúfságára. Ó, mily rettentôen gyötörte a szomjúság;[12] mert az embertelen ostorozás okozta szétmarcangoltság folytán sebláza volt. Reszketett; oldalain a hús itt-ott a csontokig ki volt szaggatva; nyelve görcsösen összezsugorodott, csak szent fejérôl lecsurgó vére könyörült izzó száján, mely epedôn nyitva volt. Az elvetemedett népség pedig éppen nyitott száját választotta ki undok nyálának céltáblájául, így bántalmazták Jézust egy félóra hosszat s a cohors,[13] mely a praetoriumot glédában állva körülvette, nevetett és mulatott ezen.

2. Ecce Homo

Ezután Jézust, fején a töviskoronával, megkötözött kezében a nádjogarral, vállán a bíborköpennyel, ismét átvitték Pilátus palotájába. Az Üdvözítô felismerhetetlen volt a vértôl, mely szemét elborította s lefolyt szájába és szakállára. Teste csupa daganat és seb volt, hasonló egy vérbemártott kendôhöz. Görnyedten és ingadozva ment; köpenye oly rövid volt, hogy meghajolva kellett járnia, hogy meztelenségét takarhassa; mert a koronázáskor megint letépték minden ruháját róla.

Midôn szegény Jézus odaért a lépcsôhöz Pilátus elé, még ezt a kegyetlen embert is megborzongatta valamelyes részvét és undor; egyik tisztjére támaszkodott és mivel a nép és a papok még mindig lármáztak és gúnyolódtak, így kiáltott fel:

-- Ha a zsidók ördöge ilyen kegyetlen, akkor nem jó lehet nála lakni a pokolban!

Jézust most felrángatták a lépcsôn az erkélyre és hátra állították. Pilátus ekkor az erkély szélére lépett, megszólaltak a kürtök, hogy csendet teremtsenek, mert a helytartó szólni akar. A fôpapokhoz és az összes jelenlevôkhöz intézte szavait:

-- Íme, még egyszer elétek vezetem ôt, hogy lássátok, hogy én semmi vétket nem találok benne!

Most a poroszlók Jézust az erkélyre vezették Pilátus mellé, úgyhogy a Forumról az egész nép jól láthatta. Iszonyatos, szívtépô látvány volt, és az elsô percekben csöndet és néma borzalmat keltett, midôn Isten Fia, vérrel borítva, a szörnyû töviskorona alól véres szemét a hullámzó tömegre fordította. Pilátus melléje lépett, reá mutatott és lekiáltott a zsidókhoz:

-- Íme, az ember!

Miközben Jézus, vörös gúnyköpenyében, szétmarcangolt testével, vérrel borított, tövislyuggatta fejét lehajtva, megkötözött kezében a nádjogart tartva, elôre hajolva, hogy meztelenségét kezeivel elfödhesse, Pilátus palotája elôtt, véghetetlen bánatban és szelídségben, a fájdalomtól és szeretettôl megôrölten, mint egy véres árny, ott állt, céltáblájaként a papok és a nép dühkitöréseinek: rövidruhás idegen férfiak és nôk csoportjai vonultak át a Forumon a birkaúsztató felé, hogy ott segédkezzenek az áldozati bárányok mosásában. A bárányok megindító bégetése még mindig belehallatszott a nép vérszomjas kiáltozásába, mintha csak bizonyságot akart volna tenni a hallgatag igazságról. Csak Isten igazi Báránya, ennek a szent napnak kinyilatkoztatott, de föl nem ismert titka, teljesítette be a jövendöléseket és némán hajolt a vágóhídra.

A fôpapok és írástudók vad dühbe jöttek, amint megpillantották Jézust, lelkiismeretük rettenetes tükrét, és ordítoztak:

-- El vele! Feszítsd meg ôt!

Pilátus lekiáltott:

-- Még mindig nem elég ez nektek? Hiszen úgy elbántak vele, hogy már alig akar többé király lenni!

Amazok azonban valósággal ôrjöngeni kezdtek, egyre dühödtebben üvöltöttek, a nép pedig összevissza tombolt:

-- El vele! Keresztre vele!

Pilátus ismét megfúvatta a kürtöket és szólt:

-- Hát vigyétek és feszítsétek meg; én ugyan nem találok benne bûnt!

Erre néhányan a fôpapok közül így kiáltottak:

-- Nekünk törvényünk van, és e törvény szerint meg kell halnia, mert Isten Fiává tette magát!

Pilátus felelé:

-- Ha ilyen törvényetek van, hogy ennek meg kell halnia, akkor nem szeretnék zsidó lenni.

Azonban a zsidóknak az a szava, hogy ,,Isten Fiává tette magát'', gondolkodóba ejtette Pilátust és újra fölélesztette babonás aggodalmait. Ezért egy külön helyiségbe vezettette Jézust és négyszemközt kérdezte:

-- Honnan való vagy?

Jézus azonban nem felelt. Pilátus tovább faggatta:

-- Nekem nem felelsz? Nem tudod-e, hogy hatalmamban van téged megfeszíteni vagy elbocsátani?

Jézus most válaszolt:

-- ,,Nem volna semmi hatalmad fölöttem, ha felülrôl nem adatott volna neked. Azért annak, aki engem kezedbe adott, nagyobb bûne van''.

Minthogy Claudia Proclét nagyon aggasztotta férje tétovázása, még egyszer küldött hozzá és a zálog felmutatásával még egyszer figyelmeztette ígéretére. Pilátus valami zavaros, babonás választ küldött, melybôl csak annyira emlékszem, hogy isteneire hivatkozott benne.

Midôn Jézus ellenségei, a fôpapok és a farizeusok tudomást szereztek arról, hogy Pilátus felesége közbelépett Jézus érdekében, ezt a hírt terjesztették a nép között: ,,Jézus hívei megvesztegették Pilátus feleségét! Ha pedig Jézust szabadon bocsátják, akkor egyesül a rómaiakkal és mi mind elpusztulunk!''

Pilátus az ô határozatlanságában már egészen olyan volt, mint a részeg; nem tudott dönteni. Még egyszer beszélt Jézus ellenségeivel: hogy ô egyáltalán nem talál benne semmi bûnt; de midôn ezek csak annál hevesebben követelték Jézus halálát, Pilátus -- akit saját zûrzavaros gondolatai, felesége álmai és Jézus jelentôségteljes szavai tökéletesen összezavartak, -- még megpróbált Jézusból valami olyan feleletet kicsikarni, amely ôt ebbôl a kínos helyzetbôl kiragadhatná. Visszament tehát a törvényterembe és ismét négyszemközt beszélt Jézussal. Fürkészô és szinte csüggeteg szemmel nézett szegény vérzô Jézusra, akire nem lehetett borzadás nélkül tekinteni, és tétován gondolta magában: ,,Ez mégis Isten volna?'' Majd hirtelen esküszavakban tört ki, melyekkel arra akarta Jézust kényszeríteni, mondja meg hát, Isten-e ô, nem pedig ember, és király-e; meddig terjed országa, milyen rangú az ô istensége. Mondja meg s akkor elbocsátja. Amit Jézus Pilátusnak válaszolt, csak értelme szerint tudom ismételni, szó szerint nem. Az Úr rettenetesen komoly szavakban felelt. Nyilván megmagyarázta neki, milyen király ô és milyen országon kell uralkodnia; bizonyára megmagyarázta neki, mi az igazság, mert az igazságot mondotta neki. Szemébe mondta lelki állapotának egész rejtett borzalmasságát; megmondta neki elôre, mi vár reá: nyomorúság és szörnyû vég, és hogy egykor majd el fog jönni, hogy igazságos ítéletet tartson fölötte.

Pilátus félig megrémülve, félig bosszankodva Jézus szavai fölött, kiment az erkélyre és még egyszer lekiáltott, hogy Jézust szabadon akarja bocsátani; de azok visszakiabáltak:

-- Ha ezt elbocsátod, nem vagy a császár barátja, mert mindenki, aki királlyá teszi magát, ellensége a császárnak!

Mások meg azt kiabálták, hogy bepanaszolják ôt a császárnál, amiért megzavarja ünnepüket; vessen már véget az ügynek, mert tíz órára a templomban kell lenniök, erre súlyos büntetés terhe alatt vannak kötelezve. Újból felzúgott mindenfelôl a kiáltás: ,,Keresztre vele! El vele!'' Sokan felmentek a forumi házak lapos tetôire és onnan ordítoztak lefelé.

Pilátus most már látta, hogy ezekkel az ôrjöngôkkel semmire sem megy. A zsivaj és az ordítozás már rémületessé fokozódott és az egész néptömeg a palota elôtt oly vészjósló izgalomban volt, hogy nagy zendüléstôl kellett tartani. Ekkor Pilátus vizet hozatott, szolgájával egy kancsóból vizet öntetett kezére a nép elôtt és lekiáltott az erkélyrôl:

-- Én ártatlan vagyok ennek az igaznak vérétôl; rajtatok a felelôsség!

Irtózatos egyhangú ordítással válaszolt a tömeg, mely Palesztina valamennyi tájáról verôdött össze:

-- Az ô vére legyen mirajtunk és a mi fiainkon!

3. Gondolatok e látomások fölött

Valahányszor Jézus kínszenvedéseinek szemlélete közben a zsidóknak e borzasztó kiáltását hallom: ,,Az ô vére legyen rajtunk és a mi fiainkon!'' -- ennek az ünnepélyes önelátkozásnak hatása csodálatos, rettenetes képekben válik számomra láthatóvá és érezhetôvé. Látom, mintha az ôrjöngô nép fölé sötét égbolt borulna, tele vérvörös felhôkkel, tüzes sugárkévékkel és kardokkal. Látom, mintha ennek az átoknak sugarai áthatolnának rajtuk csontig-velôig, sôt egészen az anyaméhben levô magzatokig. Látom az egész népet mintegy elsötétülni és a szörnyû kiáltást zavaros, ádáz tûzzel kilövellni szájukból, fejük fölött egyesülni és ismét rájuk lezúdulni, némelyekbe mélyen belehatolva, mások fölött csak egy ideig lebegve. Ez utóbbiak azokat jelentik, akik késôbb, Jézus halála után megtértek. Ezeknek száma pedig nem is volt jelentéktelen, mert látom, amint Jézus és Mária az irtózatos szenvedések közben is folyton imádkoznak a kínzók lelkiüdvéért és egy pillanatig sem bosszankodnak a rettenetes bántalmazások miatt. Látom, hogy Urunk az egész kínszenvedést utolsó leheletéig, ellenségeinek és ezek szolgáinak leggonoszabb, legkegyetlenebb kínzásai között, kevély és aljas gúnyolódásai között, gyûlöletük, dühük és vérszomjuk között, -- némely híveinek hálátlansága és megtagadása, mint neki legkeserûbb testi és lelki szenvedése között, -- irántuk való szüntelen szeretetben, állandó imádság között, megtérésükért való állandó könyörgés között viselte el; de látom, hogy mind e türelem és szeretet csak még nagyobb lángra lobbantja ellenségei dühét és ôrjöngését; emészti ôket a méreg, amiért minden kegyetlenkedésük sem volt képes panasztalan ajkáról egyetlen tiltakozó szót is kicsikarni, amely gonoszságukat menthetné. Ma, a Passzah napján, midôn leölik a húsvéti bárányt, nem tudják, hogy Krisztusban egy Bárányt ölnek meg.

Ha az ilyen szemlélôdés közben gondolataimat a nép és a bírák lelkületére és Jézus és Mária szentséges lelkére irányítom, akkor minden, ami velük történik, nekem gyakran jelenségekben mutatódik meg, amiket az emberek akkoriban nem láttak, de tartalmát mind érezték. Azonkívül látok temérdek ördögalakot, mindegyiket olyanképp formálva, amilyen bûnt jelent, ahogy a tömegben ûzi pokoli tevékenységét: látom, amint futkosnak, izgatnak, zavart keltenek, a fülekbe suttognak, a szájakba hatolnak; látom, amint a néptömegbôl egyenként nagy számban elôtörnek, egyesülnek és az embereket Jézus ellen izgatják, majd megreszketnek az ô szeretete és türelme elôtt és újból eltûnnek a tömeg között. Ámde minden sürgésük-forgásukban látok bizonyos kétségbeesést, zûrzavart, maga-emésztést, zagyva kapkodást. Ugyanígy látok Jézus fölött és mellett, Mária és a többi kevés szent egyén körül sok-sok angyalt tevékenykedni, ôket is különbözô feladatuk szerint különbözô alakban és öltözetben látom, és ilyeténképpen cselekedeteik is hol vigasztalásnak, hol imádságnak, vagy kenetnek, étel- vagy italnyújtásnak, felöltöztetésnek, vagy az irgalmasság egyéb cselekedeteinek bizonyulnak.

Hasonló módon látom továbbá gyakran a vigasztalás vagy a fenyegetés hangjait, mint különféle színekben fénylô szókat, ezeknek a jelenségeknek szájából kisugárzani; vagy -- ha üzenetek -- cédulák alakjában látom kezeikben. Látom gyakorta azt is, amennyiben tudomásomra kell jutnia, hogy lelki mozzanatok, bensô szenvedélyek, szeretetek és szenvedések, minden, ami érzés, különféle alakban, irányban, és színek, formák változásaiban, lassan és sebesen, az emberek keblén és egész testén átmennek és átcikáznak: és akkor megértek mindent. De ezt elmondani lehetetlen, mert végtelenül sok; s amellett annyira eltölt a fájdalom, kín és bánat a magam és az egész világ bûnei miatt, és annyira marcangol Jézus kínszenvedése, hogy azt sem tudom, miként szedem még össze azt a keveset is, amit elmondok. Sok más jámbor lélek is részesül ilyen látomásokban, melyekben angyali és ördögi jelenések is elôfordulnak; ezek lelki behatásokból létrejött képek, amiket az illetôk lelki adottságaik szerint más és másként jegyeznek meg és fûznek bele elbeszélésükbe. Az ellentmondások is abból magyarázhatók, hogy az elbeszélôk némely dolgokat elfelejtenek, másokat mellôznek, míg ismét más képeket megjegyeznek. Minthogy pedig minden gonoszság Krisztusban megbûnhôdött és minden szeretet benne megszenvedett; mivel ô, az Isten Báránya, magára vette a világ bûneit: ki nem tudná itt felismerni és elmondani a borzalom és a szentség dolgait?

Ha tehát sok jámbor lélek látomásai és szemléletei nem egyeznek mindenben, az onnan ered, hogy ôk nem egyenlô kegyelmi magasságról szemléltek és beszéltek el, és onnan is, hogy nem értették meg ôket kellôképpen.


XI. rész: Jézust kereszthalálra ítélik

Pilátus, aki nem az igazságot kereste, hanem valami megkerülô utat, most még ingadozóbb volt, mint valaha. Lelkiismerete azt mondta: Jézus ártatlan; felesége azt mondta: Jézus szent; bálványimádó felfogása azt mondta: Jézus az istenek ellensége; gyávasága azt mondta: Jézus maga is Isten és meg fogja magát bosszulni. Most tehát aggódva és ünnepélyesen még egyszer megkérdezte Jézust; Jézus pedig eléje tárta legtitkosabb bûneit, nyomorult jövendôjét és végét s megmondta neki, hogy ô (Jézus) ama napon, az ég felhôin ülve, igazságos ítéletet fog tartani fölötte. És ekkor Pilátus igazságszolgáltatásának hamis mérlegére újabb súly esett Jézus elbocsátása ellen. Bántotta ôt, hogy ott áll bensô szégyenének teljes meztelenségében Jézus elôtt, akit ô nem tudott kiismerni és hogy az, akit ô megostoroztatott s akit keresztre feszíttethet, nyomorult véget jövendölt neki; sôt, hogy az a száj, melyet soha hazugságról nem vádoltak, az a száj, mely saját igazolására sohasem nyílott szóra: ilyen végsô veszedelemben még ôt idézi ama napon igazságos ítélôszéke elé! Ez felgyújtotta kevélységét; és minthogy ebben a nyomorult, ingatag emberben egyetlen érzelem sem volt egyeduralkodó, feltámadt benne a félelem is Jézus fenyegetése miatt, amiért is még egy utolsó kísérletet tett Jézus szabadon bocsátására.[14]

Azonban a zsidók fenyegetôzésére, hogy feljelentik a császárnál, ha Jézust felmenti, egy másféle gyávaság fogta el. A földi császártól való félelme legyûrte attól a királytól való félelmét, akinek országa nem e világból való. A gyáva, ingatag gazember így gondolkozott: ,,Ha meghal, akkor vele meghal az is, amit rólam tud és amit nekem jósolt''. És a császárral való fenyegetésre Pilátus teljesítette akaratukat, ellenére saját szavának, melyet feleségének adott, ellenére a jognak és igazságnak, és ellenére saját meggyôzôdésének. A császártól való félelembôl a zsidóknak odaadta Jézus vérét, a maga lelkiismerete számára azonban csak vize volt: azt öntetett kezére, kiáltva: ,,Én ártatlan vagyok ennek az igaznak vérétôl; ti lássátok!'' Nem, Pilátus, te lásd! Hiszen igaznak nevezed ôt és mégis vérét ontod; te vagy az igazságtalan, lelkiismeretlen bíró! És ugyanazt a vért, melyet ô kezérôl le akart mosni, de lelkérôl lemosni nem tudott: azt a vért a vérszomjas zsidók magukra és fiaikra átkozták; azt kiáltották: ,,Az ô vére legyen rajtunk és a mi fiainkon!''

E borzasztó kiáltozás közben Pilátus megparancsolta, hogy készítsenek elô mindent az ítélethirdetésre. Ünnepélyes öltözetet hozatott és vett föl; fejére olyan korona-félét tettek, melyen valami drágakô vagy más csillogó dolog volt; más köpenyt adtak vállára és pálcát vittek elôtte. Sok katona ment mellette, elôtte pedig törvényszolgák haladtak és vittek valamit; aztán következtek az írnokok az irattekercsekkel és írótáblákkal. Egy kürtös ment legelôl és fújta a kürtöt. Így vonult a helytartó palotájából ki a Forumra, ahol az ostorozó térrel szemben egy szépen megépített magas emelvény állott az ítéletmondás céljára. Csak olyan ítélet volt jogerôs, amelyet innen hirdettek ki. Ezt az ítélôszéket Gabbathának nevezték. Kerek terasz volt, melyhez több oldalról lépcsôk vezettek föl; ott állt egy szék Pilátusnak s emögött egy pad más törvényszéki személyeknek. Katonaság vette körül ezt az emelvényt s katonák álltak a lépcsôkön is. Néhányan a farizeusok közül már a palotából elmentek a templomba. Csak Annás és Kaifás, meg vagy huszonnyolcan mások vonultak egyenesen a Forumra a tribunálhoz, vagyis az ítélôszékhez, amint Pilátus fölvette hivatalos öltönyét. A két latrot már akkor kivezették az ítélkezô helyre, mikor az Ecce Homo elhangzott. Pilátus széke piros takaróval volt leborítva és egy kék vánkos volt rajta sárga bojtokkal.

Most aztán kivezették Jézust, még mindig abban a bíbor gúnyköpenyben, a töviskoronával fején, megkötözött kezekkel, körülfogva a poroszlóktól és katonáktól, a gúnyolódó néptömegen keresztül és a két lator közé állították. Pilátus leült székére és még egyszer szólt erôs hangon az Úr ellenségeihez:

-- Íme a ti királyotok!

-- El vele, el vele! Feszítsd meg ôt! -- ordítottak azok.

-- A ti királyotokat feszítsem meg? -- kérdezte a helytartó.

-- Nekünk nincs királyunk, hanem csak császárunk! -- kiáltották a fôpapok.

Ettôl kezdve Pilátus egy szót sem szólt többé sem Jézus ellen, sem mellette, hanem hozzákezdett az ítéletmondás aktusához. A két lator halálra ítélése már korábban megtörtént; kivégzésüket a fôpapok kérésére halasztották mára, mert Jézust akarták meggyalázni azzal, hogy közönséges gyilkosokkal együtt feszítik keresztre. A latrok keresztjei már ott feküdtek készen mellettük; a hóhérsegédek vonszolták oda. Urunk keresztje még nem volt ott, valószínûleg azért, mert halálos ítélete még nem volt kimondva.

A Szûzanya, aki Jézus nyilvános elôvezetése után Pilátus által és a zsidók vérkiáltása után eltávozott, több asszony kíséretében ismét keresztültörte magát a néptömegen Fia és Istene halálos ítéletének meghallására. Jézus ott állt, körülvéve a poroszlóktól, célpontjaként ellenségei dühének és gúny kacajának, Pilátus elôtt, a lépcsôk alján. Kürtszó csendet parancsolt és Pilátus gyáva dühvel kimondta a halálos ítéletet Jézus felett.

Teljesen lesújtva éreztem magamat aljasságától és kétszínûségétôl; a felfuvalkodott pogány látása, a kimerült és most már kielégített fôpapok vérszomja és diadala, szegény Üdvözítônk nyomorult állapota és mélységes fájdalma, Anyjának és a szentasszonyoknak kimondhatatlan szorongása és szenvedése, a zsidók mohó, gyûlölködô lesben állása, a katonák hideg, büszke lénye körös-körül és az én látomásom azokról az iszonyatos ördögalakokról a néptömeg között, egészen megsemmisítettek engem. Ó, éreztem, hogy ott kellene állnom, ahol Jézus, az én drága szent jegyesem állott; akkor az ítélet igazságos lett volna. De annyira szenvedtem és szívem oly megtört volt, hogy már nem is tudom jól az esemény lefolyását. Amire emlékszem, fôbb vonásaiban elmondom.

Pilátus elôször fecsegett valamit Claudius Tiberiusról, a nagynevû császárról, aztán megnevezte a vádat Jézus ellen, akit mint lázítót, izgatót és a zsidó törvény megszegôjét, mivel Isten fiának és a zsidók királyának hivatja magát, a fôpapok halálra ítéltek és a nép egyhangúlag megfeszíttetni követel. Midôn azonban azt is hozzáfûzte, hogy ô ezt az ítéletet helyesnek találta, ô, aki több órája már folyton Jézus ártatlanságát hangoztatta: szemem-szám elállt e gyalázatos, kétszínû ember viselkedésén. Kijelentette:

-- Tehát a názáreti Jézust, a zsidók királyát, arra ítélem, hogy keresztre feszíttessék!

És megparancsolta a poroszlóknak, hogy hozzák elô a keresztet. Arra is emlékszem, de nem határozottan, mintha eközben egy pálcát, melynek még megvolt a bele, eltört és Jézus lábaihoz dobott volna.

Jézus szent Anyja e szavak után eszméletlenül roskadt össze, mintha meg akarna halni. Most hát már eldôlt a dolog; most hát már bizonyos lett szentséges, hôn szeretett Fiának és Megváltójának iszonyatos, kínos, szégyenteljes halála! Asszonytársai és János elvitték ôt onnan, nehogy az elvakult emberek Üdvözítôjük Anyjának fájdalmán még gyalázkodással vétkezzenek.

De Mária nem nyughatott, míg végig nem járta Jézus szenvedésútját; kísérôi kénytelenek voltak ôt helyrôl-helyre vezetni; mert az együttszenvedésnek, ennek a titokzatos istentiszteletnek buzgalma ösztökélte, hogy mindenütt kiöntse könnyeinek áldozatát, ahol a tôle született Megváltó testvéreinek, az embereknek bûneiért szenvedett. Így vette birtokába Isten Anyja a föld minden megszentelt helyét, könnyeivel elôre megszentelve azokat, a mi közös Anyánk, az Egyház részére, jövendô tisztelet tárgyául, miként Jákob a követ, melynél a nagy ígéret adatott neki s melyet emlékül állított és olajjal fölszentelt.

Ezután a bírói emelvényen Pilátus ítéletét még írásba is foglalták, s a mögötte álló írnokok több mint háromszor lemásolták. Küldöncöket is menesztettek széjjel, mert valamit a többieknek is alá kellett írniok; de nem tudom, az ítélethez tartozó írást-e, vagy valami más parancsot. Azonban ezek közül az iratok közül is néhányat elküldtek távoli helyekre. Egy ítéletszöveget azonban maga Pilátus írt meg, amely teljesen megmutatta kétszínûségét, mert egészen másképp hangzott, mint az, amit élôszóval hirdetett ki; és láttam, hogy akarata ellenére, kínos lelki zavarban írja és mintha egy haragos angyal vezetné kezét. Ez az irat, amennyire emlékszem, körülbelül a következôket tartalmazta:

,,Tekintettel a fôpapokra, a fôtanácsra és a népre, akik a názáreti Jézust lázítással, istenkáromlással, törvénysértéssel és egyebekkel vádolták és halálra követelték, bár ezeket a vádakat nem láttam igazoltaknak, mégis kényszerhelyzetben, mivel tartani lehetett a nép fenyegetô zendülésétôl, és hogy be ne panaszolhassanak a császárnál, mint a zsidók igazságtalan bíráját és lázadás okozóját: ezt a Jézust, akit mint gonosztevôt és törvényeik megsértôjét erôszakosan halálra követeltek, átadtam nekik megfeszítésre két másik elítélt gonosztevôvel együtt, akiknek kivégzését az ô kívánságuk szerint mára kellett halasztani, minthogy Jézust ezekkel együtt akarták kivégeztetni''.

Itt tehát ez a nyomorult ember egészen mást írt. Azután még megírta a kereszt feliratát is három sorban, firniszfestékkel egy sötétbarna táblára. A mentegetôzô ítéletet több példányban leírták és különbözô helyekre elküldték. A fôpapok azonban még mindig veszekedtek Pilátussal a tribunál elôtt; az az ítélet nem volt szájuk íze szerint való, különösen az nem, hogy azt írta, ôk követelték a latrok kivégzésének elhalasztását avégbôl, hogy Jézus velük együtt legyen megfeszítve. Meg aztán a kereszt felirata miatt is veszekedtek vele; azt akarták, ne írja: ,,Zsidók királya'', hanem az legyen írva: ,,Aki a zsidók királyává tette magát''. De Pilátus már nagyon bosszús volt reájuk, gúnyolódott velük és haragosan kiáltott: ,,Amit írtam, megírtam!'' -- Azt is követelték, hogy Krisztus keresztje a fej fölött ne nyúljon magasabbra, mint a két latoré; csakhogy mégis magasabbra nyúlt, mert az ácsolásnál rövidebbre mérték, hogysem Pilátus feliratát el lehetett volna helyezni rajta. Különben ez a tiltakozás a magasítás ellen csak ürügy akart lenni arra, hogy a rájuk nézve szégyenletes felírást ne lehessen föltenni rá. De Pilátus nem engedett s ezért a kereszt törzsét egy beékelt darabbal meg kellett fölül toldani és oda szegezni a felírást. Így kapta a kereszt sok mindenféle esemény révén azt a jelentôségteljes formát, amelyet sokszor láttam. T. i. mindig úgy láttam a keresztet, hogy két ága a törzsbôl fölfelé ágazott, mint a fa ágai s így egy Y betûhöz hasonlított volna, ha törzse a két ág között fel nem nyúlt volna az ágak magasságáig. A két ág vékonyabb volt, mint a törzs, melybe ezek az ágak, mindegyik külön-külön, bele voltak csaptatva és e csapok mindkét oldalon még egy-egy ékkel bele voltak erôsítve; minthogy pedig a törzs a fej fölött rövidre sikerült, a fölirat elhelyezése végett még egy darab fát kellett a törzs tetejébe erôsíteni. A kereszt lábánál egy kis tuskót vertek be, hogy a kereszt szilárdan álljon.

Mialatt Pilátus az igazságtalan ítéletet kihirdette, láttam, hogy Claudia Procle, felesége, visszaküldte neki a zálogot és megizente, hogy elválik tôle; azt is láttam, hogy még azon éjjel a palotából Jézus barátaihoz költözött és Lázár jeruzsálemi házában egy pincehelyiségben elrejtôzött. Láttam azt is, amint Jézusnak egy barátja Pilátus gyalázatos ítéletének és felesége elválásának megörökítésére egy zöld kôbe a Gabbatha mögött két sort vésett be, melyekbôl e szavakra: judex injustus[15] és Claudia Procle nevére emlékszem. De azt már nem tudom, vajon ez aznap történt-e, vagy késôbbi idôben; csak arra emlékszem, hogy egy csoport férfi szorosan összebújva a Forumnak ezen a pontján állt és beszélgetett, miközben az az ember, amazoktól fedezve, azokat a sorokat bekarcolta, anélkül, hogy valaki észrevette volna; és láttam, hogy az a kô ismeretlenül még ma is ott fekszik Jeruzsálemben egy ház vagy templom alapzatában, ott, ahol a Gabbatha áll. Claudia Procle késôbb már mint keresztény fölkereste Szent Pált és hívei közé szegôdött.

Midôn a halálos ítélet elhangzott és az írás, veszekedés a fôpapokkal elkezdôdött, Jézust kiszolgáltatták a poroszlóknak; addig még csak voltak némi tisztelettel a törvényszék iránt, de most Jézus valóságos prédája lett ezeknek a borzasztó embereknek. Elôhozták ruháját, amiket Kaifás udvarán lehúztak róla és félre tették; azt hiszem, jólelkû emberek közben kimosták, mert most tiszta volt. Úgy gondolom, szokás is volt a rómaiaknál, hogy a kivégzendôket tiszta ruhában vitték a vesztôhelyre. Most Jézust a gyalázatos fickók ismét levetkôztették, keze kötelékét kioldották, hogy saját ruhájába öltöztethessék. Letépték a vörös gyapjú gúnyköpenyt sebes testérôl s ezzel fölszakították sebeit. Reszketve kötötte föl ágyékára ô maga az alsó ruhát, azután amazok nyakába akasztották gyapjú vállruháját. Minthogy azonban a barna varratlan köntöst, melyet Anyja szôtt neki, a széles töviskoronán nem tudták áthúzni, letépték fejérôl a töviskoronát, miáltal minden fejsebe új vérrel öntötte el leírhatatlan fájdalmak között. Ekkor a szôtt köntöst ráhúzták össze-sebzett testére, de még fehér, bô gyapjú ruháját, széles övét és végül köpenyét is ráadták. Aztán rákötötték a bilincsövet s az arról lógó köteleknél fogva vezették ôt. Mindez rettenetes durvasággal, ütlegek, taszigálások és rúgások között történt.

A két lator megkötözött kezekkel állt tôle jobbra és balra; nekik is lánc lógott le nyakukról, mint Jézusnak, amikor a törvényszék elôtt állt. Csak egy kis alsóruha és egy nyomorúságos, oldalt nyitott, hitvány anyagból való kacat fedte testüket; fejüket pedig gyûrött szalmasapka. Bôrük piszkosbarna volt, az ostorozástól daganatokkal borítva. Az, amelyik késôbb megtért, már most is csöndes és magába szállott, a másik ellenben dühös és szemtelen volt, a poroszlókkal együtt káromolta és gúnyolta Jézust, aki pedig mindkettôjükre szeretettel és üdvösségükért való vágyakozással nézett és minden kínját velük együtt értük is viselte. A poroszlók nagy buzgón hordták össze szerszámjaikat; mindenki készült a legszomorúbb, legkegyetlenebb fölvonulásra, amelyen a szeretettel és fájdalommal teljes Megváltó a hálátlan emberiség bûnterhét az áldozat hegyére akarta vinni, hogy ott szentséges vérét ontsa ugyancsak miértünk, engesztelôen, testének a legelvetemültebb embertôl átszúrt kelyhébôl.

Annás és Kaifás végre sok veszekedés és dühöngés után otthagyták Pilátust; kaptak néhány másolatot hosszú keskeny papírszeleteken vagy pergamentekercseken és most siettek a templomba. Fontos volt, hogy idejében ott legyenek.

Itt a fôpapok elváltak az igazi húsvéti báránytól; siettek a kôbôl épült templomba, hogy leöljék és megegyék a jelképet, de annak megvalósulását, Isten igazi Bárányát, hagyták, hogy hitvány hóhérok vigyék a kereszt oltárára. Itt szétvált az út a rejtett és a beteljesült áldozathoz; ôk az Isten tiszta, engesztelô Húsvéti Bárányát, akit külsôleg elvetemültségük egész rettenetességével igyekeztek meggyalázni és bemocskolni, ott hagyták piszkos és kegyetlen hóhérok prédájául és siettek a templomba, hogy ott a megmosott, megtisztított, megáldott bárányokat feláldozzák. Kínos aggodalommal vigyáztak, hogy külsôleg tisztátalanokká ne legyenek, miközben bensôjük egész borzalmassága gyûlöletben, irigységben és gúnyban forrva és kifutva, beszennyezte ôket. ,,Az ô vére legyen rajtunk és fiainkon!'' -- ezek a szavak voltak beteljesülése amaz elôképi szertartásnak, melyben az áldozó az áldozat fejére tette kezét. Szétváltak az utak: a törvény oltára és a kegyelem oltára felé; Pilátus pedig, a kevély, ingatag, Istentôl reszketô és a bálványoknak szolgáló, a világgal kacérkodó pogány, a halál rabszolgája, uralkodva az idôben egészen az örök halál förtelmes célpontjáig: ment, vonult segédeivel, ôrségével körülvéve, ugyancsak a két út között végighaladva, harsonák hangjaival az élen, vissza palotájába.

A világ legigazságtalanabb ítélete a mi idôszámításunk szerint délelôtt tíz órakor hangzott el...


XII. rész: A keresztút

1. Jézus vállára veszi a keresztet

Midôn Pilátus elhagyta az ítélôszéket, a katonák egy része követte ôt és sorfalat állt a palota elôtt. Egy kis raj maradt az elítéltek mellett. Huszonnyolc felfegyverzett farizeus (köztük az a hat, akik jelen voltak Jézus elfogatásán az Olajfák-hegyén) lovon érkeztek a Forumra, hogy a menetet kísérjék. A poroszlók Jézust a Forum közepére vezették; több rabszolga a nyugati kapun át már hozta a keresztfát és nagy puffanással dobta a földre Jézus lába elé. A két vékonyabb ág még csak rá volt kötve kötéllel a széles, nehéz törzshöz; az ékeket, lábtuskót s az utólag faragott felsô toldalékot, meg egyéb szerszámokat hóhérinasok hozták.

Mikor a keresztet ledobták a földre, Jézus letérdelt melléje, átkarolta és háromszor megcsókolta, és megható hálaimát rebegett halkan mennyei Atyjának, az emberiség megváltásának megkezdéséért. Miként a papok a pogány országokban átölelik az új oltárt, úgy ölelte át az Úr az ô keresztjét, az elégtételadói, véres áldozat örök oltárát. A poroszlók azonban egyenes térdeplô helyzetbe rántották ôt, és kénytelen volt nagy fáradságosan, csekély és durva segítséggel, a nehéz gerendát jobb vállára venni és jobb karjával átfogni. Láttam, hogy angyalok segítenek neki láthatatlanul, különben nem bírta volna ezt egyedül megtenni. Ott térdelt, meggörnyedve a súlyos teher alatt. Mialatt Jézus imádkozott, más hóhérok a két latorral foglalkoztak: keresztjüknek a törzstôl még külön levô ágait keresztben a nyakukra tették és felhúzott kezeiket szorosan hozzákötözték. Ezek a keresztágak nem voltak egyenesek, hanem kissé görbék; a megfeszítéskor ezeket a törzs felsô végére erôsítették; a törzseket a szerszámokkal rabszolgák vitték utánuk.

Most felharsant Pilátus lovasságának kürtje; az egyik lovas farizeus Jézushoz ugratott, aki még ott térdelt drága terhével és kiáltott:

-- Most aztán vége a szép beszédeknek! Rajta, szabaduljunk meg végre tôle! Elôre, elôre!

Ekkor felrántották Jézust, és most reánehezedett vállára a kereszt egész terhe, melyet érettünk viselni akart és melyet nekünk a mi szenvedéseinkben utána kell vinnünk az ô szentséges, örök-igaz szavai szerint.

És megindult a Királyok Királyának a földön oly gyalázatos, a mennyben oly dicsôséges diadalmenete...

A kereszt törzsének alsó végére két kötelet kötöttek és két poroszló ezeknél fogva fölemelte a keresztet, hogy ne súrolja a földet, hanem lebegjen. Jézustól bizonyos távolságban négy poroszló ment, ezek fogták a négy kötelet, amelyek a Jézus derekára kötött bilincsövre voltak kapcsolva. Köpenyét feltûrték és derekára kötötték. Jézus így, az összekötözött keresztfa-darabokkal vállán, élénken emlékeztetett engem Izsákra, aki szintén maga vitte a hegyre a fát saját feláldozására. A kürtszó most jelt adott, hogy a menet induljon. Pilátus maga is ki akart vonulni egy csapattal, hogy elejét vegye a városban esetleg kitörô zendülésnek. Lovon ült, teljes fegyverzetben, tisztjeitôl és egy szakasz lovas katonától körülvéve; aztán jött egy 300 fônyi gyalogos csapat; mind Itália határvidékeirôl és Svájcból való emberek.

A menet élén egy kürtös haladt, aki minden utcasarkon megfújta kürtjét és kikiáltotta az irányt. Néhány lépésnyire mögötte vonult egy sereg suhanc és csôcselék; ezek vitték az italt, köteleket, szegeket, ékeket és mindenféle szerszámokat kosarakban; erôsebb szolgák póznákat, létrákat vittek és a latrok keresztjeinek törzseit. A létrák csak póznák voltak, melyekbe fogak voltak beledugva. Aztán következett néhány lovas farizeus, majd egy fiatalember; ez vitte a kereszt feliratát maga elôtt, vállán pedig egy póznára tûzve a töviskoronát, mert a kereszthordozás alatt azt a fejen viselni lehetetlen volt. Ez az ifjú nem volt nagyon rosszlelkû.

Utána jött Urunk és Megváltónk, a keresztfa súlyos terhe alatt meggörnyedve és támolyogva, összekorbácsolva, összeverve, halálosan kimerülve. A tegnapi Utolsó Vacsora óta étlen-szomjan, álmatlanul, folytonos halálos bántalmazás között, a vérveszteségtôl, sebektôl, láztól, szomjúságtól és a megnevezhetetlen belsô kíntól és iszonyattól kimerülve, ingadozva és görnyedten vánszorgott fölsebzett mezítelen lábával. Jobb keze átfogta a súlyos terhet jobb vállán, bal keze mindegyre fáradtan igyekezett fölemelni bizonytalanul lépkedô lába elôl a járást akadályozó bô ruhát. Négy poroszló fogta a bilincsövre kapcsolt köteleket és tartotta meglehetôs távolságban. A két elül haladó poroszló elôre ráncigálta, a két mögötte jövô pedig hajszolta; így aztán járása nem lehetett biztos és a kötelek mindig akadályozták abban, hogy ruháját fölemelje. Kezei a korábbi szoros megkötözéstôl sebesek és dagadtak voltak. Arca vérrel és daganatokkal borítva, haja és szakálla zilált és a vértôl összetapadt, a teher és a kötelékek a nehéz gyapjúruhát benyomták össze-sebzett testébe és a gyapjú beletapadt az újból felszakított sebekbe; körülötte csupa gúny és gonoszság; ô maga kimondhatatlanul nyomorult, kínnal és szeretettel telve; ajka imádkozó, szeme könyörgô, megbocsátó és fájdalommal teljes. Mögötte a két poroszló, aki a kereszt törzsének végét a rákötött kötéllel a magasba emelve csak növelte Jézusnak a kereszthordozás fáradságát, mert a folytonos emeléssel és leengedéssel az egyensúlyt egyre változtatták.

A menetet két oldalt lándzsás katonaság kísérte. Most következett a két lator; két pribék vezette mindegyiket; nyakukon vitték keresztjük görbe, a törzstôl még külön levô ágait, karjaik kifeszítve azoknak végéhez voltak kötözve; csak ágyékkötényük volt rajtuk, felsô testüket ujjatlan, oldalt nyitott átvetô fedte; fejükön szalmasapkát viseltek. Kissé mámorosak voltak valami italtól, amit adtak nekik. De a jobb lator mégis csöndesen viselkedett, a másik azonban szemtelenkedett, dühöngött és káromkodott. A poroszlók apró, barna, zömök fajta volt, rövid, fekete kondor, gyapjas hajú; szakálluk alig volt, csak itt-ott egy-egy szôrpamacs. Arcuk nem volt zsidós; csatornamunkások voltak egy egyiptomi rabszolgatörzsbôl. Valósággal állatias formájuk volt. A latrok mögött a lovas farizeuscsapat fele zárta be a menetet. Ezek a lovasok egyenkint haladtak az egész felvonulás alatt a menet körül ide-oda, hogy azt hajszolják és rendben tartsák. A csôcselék között, mely a szerszámokkal a menet élén haladt, akadt egy pár hitvány zsidó suhanc is, akik maguk tolakodtak oda.

Jelentékeny távolságban következett Pilátus és kísérete. Ezt a csapatot egy lovas kürtös nyitotta meg, mögötte jött Pilátus hadi öltönyben, két tiszt között egy raj lovas élén, melyet háromszáz gyalogos követett. Pilátus csoportja áthaladt a Forumon, de azután egy széles utcára tért le.

A menetet Jézussal hátsó épületek között egy nagyon szûk utcán vezették végig, hogy a népnek helye maradjon a templom felé vezetô utakon, és hogy Pilátus csapatának se legyen útjában.

A néptömeg legnagyobb része mindjárt az ítélethirdetés után mozgásba jött. A legtöbb zsidó hazament vagy a templomba; reggel máris sok idôt mulasztottak, tehát siettek, hogy a húsvéti bárány leölésének elôkészületeit folytassák; de azért még mindig nagy nézôtömeg maradt ott mindenféle népségbôl: idegenek, rabszolgák, munkások, gyerekek, asszonyok és mások; ezek kerülô utakon elôre rohantak, hogy itt-ott még egyszer láthassák a szomorú menetet. Azonban a római katonák csapata megakadályozta ôket abban, hogy közvetlenül a menethez tolakodjanak, ezért mindegyre kerülô utakon oldalt kellett elôrefutkosniok. A nép zöme kifelé áramlott a Golgothára.

A szûk utca, melyen eleinte vezették Jézust, alig egypár lépés széles volt; hátsó épületek között, sok szemét és piszok között kanyargott. Jézusnak itt is sokat kellett szenvednie: a poroszlók még jobban lökdösték, az ablakokból és falrésekbôl a csôcselék és rabszolgák, akiknek ott dolguk volt, gúnyolták, sárral és konyhahulladékokkal dobálták meg, gonosz fickók piszkos, bûzös trágyalével öntötték le; sôt gyermekek is arra vetemedtek, hogy kötényükbe követ szedtek és átszaladva a meneten, lábai elé szórták az útra, szitkozódva és káromkodva, így cselekedtek a gyermekek vele, aki annyira szerette, megáldotta és boldogoknak magasztalta a gyermekeket!

2. Jézus elôször esik el a kereszt alatt

A szûk utca a vége felé ismét balra kanyarodik, szélesebb lesz és kissé fölfelé emelkedik. Ott egy földalatti vízvezeték nyúlik be erre a Sion-hegyérôl; azt hiszem, ez a Forum mellett folyik el, ott, ahol a mélységben is boltozott folyókák futnak a Juh-kapunál levô úsztatóhoz. Hallottam a víz bugyborékolását és csörgedezését a csövekben. Itt a vízvezeték emelkedése elôtt van egy mélyebb hely, ahol esô idején összegyûlik a víz és a sár, s ezért, hogy át lehessen menni rajta, egy nagy kô van beleállítva, mint sok jeruzsálemi utcán, amelyek némely helyen nagyon gödrösek. Midôn a szegény Jézus súlyos terhével ideér, nem tudott tovább menni. A pribékek irgalmatlanul ráncigálták és hajszolták; ekkor az isteni Kereszthordozó a kiálló kövön egész hosszában a földre esett, a keresztfa pedig melléje zuhant. Hóhérai átkozódva rángatták és rugdalták; a menet megakadt és nagy torlódás és tolongás keletkezett Jézus körül. Hiába nyújtotta kezét, hogy valaki fölsegítse. ,,Ó, hiszen mindjárt vége lesz!'' mondotta, és imádkozott. A farizeusok pedig kiabáltak: ,,Fel! Rántsátok fel ôt, különben meghal kezünk között!'' Itt-ott az út szélén lehetett látni síró asszonyokat gyermekeikkel, akik ijedelmükben nyöszörögtek. Természetfölötti segítséggel Jézus fölemelte fejét, és az ördögi kölykök, ahelyett, hogy segítettek volna neki, megint fejébe nyomták a töviskoronát. Rémes bántalmazások közben ismét talpra rángatták, ismét vállára tették a keresztet, úgy hogy tövisektôl megkínzott fejét rettentô helyzetben egészen oldalra kellett hajtania, hogy a széles töviskorona mellett elférjen vállán a nehéz kereszt. Így támolygott újabb, fokozott kínok közt fölfelé az emelkedô széles utcán.

3. A keresztvivô Jézus és Anyja -- Jézus második elesése a kereszt alatt

A fájdalomtól teljesen összetört Szûzanya körülbelül egy órával elôbb, amikor az igazságtalan ítéletet kimondották Fia fölött, Jánossal és néhány asszonnyal elhagyta a Forumot. Ismét bejárták Fia szenvedésének sok szent helyét, és amint a nép futkosása, a kürtök harsogása, Pilátus és katonái megjelenése a keserves keresztút megkezdését jelentette, Mária nem bírta ki tovább: látnia kellett isteni gyermekét kínszenvedésében; megkérte tehát Jánost, vezesse olyan helyre, ahol Jézus át fog vonulni.

Lejöttek a Sion tájáról. Elhaladtak a törvénytér egyik oldalán át, melyet Jézus az imént hagyott el, majd kapukon és fasorokon keresztül, melyek máskor zárva szoktak lenni, de most nyitva voltak, s a nép áramlott rajtuk ki és be. Aztán egy palota nyugati oldala mentén mentek végig; ennek a palotának egyik kapuja abba az utcába nyílik, melybe a menet Jézus elsô esésekor befordult. Már nem tudom bizonyosan, vajon ez a ház Pilátus lakosztályainak egyik szárnya-e, mely udvarok és fasorok által van összeköttetésben amazokkal; vagy pedig (amint ma jut eszembe) Kaifás fôpap tulajdonképpeni lakása; mert a Sionon álló csak hivatali épület. János egy jólelkû szolgától vagy kapustól kieszközölte az engedélyt, hogy Máriával és kíséretével a másik oldalra mehessenek át; a szolga kinyitotta nekik a túlsó kaput. Velük volt Arimateai József egyik unokaöccse, és Zsuzsanna, Johanna Chusa, meg Salome.

Midôn a szegény Szûzanyát sápadtan, vörösre sírt szemekkel, reszketve és ingadozva, tetôtôl-talpig egy kékes-szürke lepelbe burkolózva, a többiekkel ezen a házon áthaladni láttam, szívszaggató borzadás fogott el. A házak fölött keresztül már idehallatszott a közeledô menet zaja és kiabálása, a kürtök harsogása és az utcasarkokon a kikiáltó hangja, mely jelentette, hogy valakit visznek keresztre feszíteni. Midôn a szolga kinyitotta a kaput, a lárma még hallhatóbb és rettentôbb lett. Mária imádkozott és kérdezte Jánostól: ,,Lássam-e, vagy siessek el innen? Hogyan bírom ki?'' János felelé: ,,Ha most nem maradnál itt, késôbb mindig nagyon fájlalnád''. Erre kiléptek a kapu alól és jobb felé néztek le az útra, mely itt kissé emelkedett és éppen ott lett sík, ahol Mária állt.

Ó, hogyan szurkálta át szívét a harsona hangja! A menet közeledett, már csak mintegy nyolcvanlépésnyire volt tôlük, mikor kiléptek az útra. Most nem jött elül a nép, csak oldalt és hátul tolongott egy-egy csoport. A csôcselék zöme, mely utolsónak hagyta el a törvényteret, szétoszlott a mellékutcákra és azokon át szaladt elôre, hogy jó helyeket foglaljon le a bámészkodásra.

Amint a hóhérszolgák csoportja közeledett a kínzóeszközökkel, Jézus Anyja reszketett és nyöszörgött, és kezét tördelte. Egy gyerek azt kérdezte a mellette elvonuló néptôl:

-- Ki ez az asszony, aki ilyen keservesen jajgat?

-- A Galileai anyja, -- felelt valaki.

Erre a szemtelen fickók kiröhögték és kicsúfolták a siránkozó anyát, ujjal mutogattak rá, sôt egy aljas suhanc fogta a kereszt szegeit és gúnyolódva rázta a Szûzanya arca elôtt. De ô csak kezét tördelve nézett Fia után és a fájdalomtól összezúzva a kapu oszlopának támaszkodott. Sápadt volt, mint egy halott, ajkai kékek.

A farizeusok lovagoltak elül; mögöttük jött az ifjú a felirattal, és -- ó jaj! -- néhány lépésnyire utána az Isten Fia, a Szent, a Megváltó! -- Ott jött támolyogva és görnyedten az ô szerelmes Fia, Jézus; töviskoronás fejét kínosan hajtva félre a vállát nyomó nehéz kereszttôl. A poroszlók a kötelekkel rángatták ôt elôre. Arca sápadt, véres és zúzott volt, szakálla vértôl csapzott és összetapadt. Vérbeborult, beesett szemével koronájának borzasztó, kusza tövisfonadéka alól komolyan és részvéttel tekintett gyötrôdô Anyja felé, és a kereszt terhe alatt elbotolva másodszor roskadt a földre térdére és kezére. Az Anya, fájdalmának és szeretetének rohamában nem látott katonákat, nem látott hóhérokat, csak az ô szeretett, nyomorult, megkínzott Fiát látta; kezét tördelve sietett a ház kapujától a hajszolódó poroszlók között Jézushoz és átkarolva ôt melléje roskadt térdre. Hallottam szavaikat (nem tudom, vajon valóban ajkukkal mondták-e, vagy csak lelkükben): ,,Fiam!'' -- ,,Anyám!''

Nagy zûrzavar keletkezett; János és az asszonyok Máriát vissza akarták húzni, a poroszlók szitkozódtak és gúnyolódtak; az egyik azt mondta: ,,Asszony! mit akarsz itt? Nevelted volna jobban, akkor nem került volna kezünkbe!'' Több katonában némi meghatottságot vettem észre. De a Szûzanyát mégis visszakergették, azonban egy poroszló sem érintette meg. János és az asszonyok elvezették, s ô a kapu sarkában a fájdalomtól halottként esett térdére. Hátat fordított a menetnek, kezei a ferdén felnyúló kapukôhöz tapadtak, amely mellé roskadt. Zöld eres kô volt; ahol térdeit rányomta, lapos gödrök maradtak benne; ahová kezét tette, laposabb nyomok keletkeztek. Tompa lenyomatok voltak, olyanformák, mint mikor az ember a meggyúrt tésztára ráüt. Nagyon kemény kô volt. Láttam, hogy abban az idôben, amikor az ifjabb Jakab püspök volt, az elsô katolikus egyházba, a Bethesda-tavi hitközségbe került. -- Már említettem és most még egyszer mondom, hogy nagy, komoly események alkalmával szent érintés által többször láttam létrejönni köveken ilyen nyomokat, mint itt. Olyan igaz ez, mint a szó: ,,Egy kônek is könyörületre kell indulnia ezen''; olyan igaz, mint ez a szó: ,,Ez benyomást tesz''.[16] Az Örök Bölcsesség az ô irgalmasságában sohasem szorult a könyvnyomtatás mûvészetére, hogy valamely szentrôl vagy szent dologról bizonyságot hagyjon az utókorra.

A két tanítvány -- minthogy a kísérô lándzsás katonák folyton elôre hajszolták a menetet -- bevezették Máriát a kapu mögé, melyet aztán bezártak.

Eközben Urunkat a poroszlók ismét talpra ráncigálták s most a keresztet másképp tették vállára. A törzsre kötözött keresztágak meglazultak, s az egyik már csak úgy lógott hurokján a törzsrôl; az Úr most ezt átfogta karjával s így a kereszttörzs is hátul lejjebb lógott, közelebb a földhöz.

A tömeg között, mely gúnyolódva kísérte a menetet, láttam lefátyolozott síró nôket menni támolyogva.


XIII. rész: A keresztút folytatása

1. Cyrenei Simon -- Jézus harmadik elesése a kereszt alatt

A menet tovább vonult a széles utcán, egy régi belsô városfal boltíves kapuján át. E kapu elôtt van egy nagy tér; három utca torkollik bele. Itt Jézusnak ismét egy nagy követ kellett átlépnie; megbotlott és elesett; a kereszt melléje zuhant, s ô a kôre támaszkodva, teljesen kimerülten bukott a földre; nem is tudott többé fölegyenesedni. Jólöltözött emberek jöttek éppen arra; a templomba igyekeztek és részvevôen kiáltottak föl:

-- Ó, ó! Ez a szegény ember meghal itten!

Nagy tolongás támadt; a poroszlók már nem tudták Jézust talpra állítani; mire a menetet vezetô farizeusok rászóltak a katonákra:

-- Nem tudjuk ôt élve kivinni; keressetek valakit, aki segít neki vinni a keresztet!

A középsô utcán éppen akkor jött lefelé Cyrenei Simon, egy pogány ember, három fiával. Kertész volt, a keleti városfal melletti kertekben dolgozott. Egy nyaláb rôzsét hozott hóna alatt. Mint sok más munkás, ô is feleségével és gyermekeivel az ünnepekre minden évben bejött Jeruzsálembe, sövényeket nyesni. Nagy volt a tolongás, nem tudott kitérni. Amint öltözetérôl felismerték, hogy pogány és alsóbb rangú munkás, a katonák megfogták, odahurcolták és azt követelték, segítsen a Galileai-nak vinni a keresztet. Ô vonakodott és hevesen ellenállt, de azok erôszakkal kényszerítették. Gyermekei sírtak és kiabáltak; néhány asszony, aki ismerte ôket, oltalmába vette a gyermekeket. Simont undorodás és ellenkezés fogta el, oly rettenetes nyomorultan és eléktelenítve nézett ki Jézus és ruhája csupa piszok és sár volt. Sírt és oly szánalomra méltóan nézett Simonra, hogy ez kénytelen volt ôt felsegíteni a földrôl. Akkor a poroszlók az egyik keresztkart hátrább kötötték és egy hurokkal, Simon vállára erôsítették. Így ment Jézus mögött, akinek most már nem kellett akkora terhet vinnie. A töviskoronát is másképp igazították. Végre a szomorú menet ismét megindult.

Simon negyvenéves, jóerôben levô ember volt. Fedetlen fôvel járt, rövid, testhez álló felsôruhát és derekán körülcsavart kötényt viselt; hegyes orrú saruja szíjakkal lábszárára kötve. Fiain tarkacsíkos ruha. Kettô közülük már felserdült: Rufus és Alexander, ezek késôbb a tanítványok sorába kerültek. A harmadik még kisfiú volt; még Istvánnál is, mint gyermeket láttam ôt.

Simon nem sokáig vitte a keresztet Jézus mögött, midôn máris mély megindulást érzett.

2. Veronika kendôje

A menet most egy hosszú, kissé balra kanyarodó utcába fordult be; ebbe több mellékutca torkollott. Mindenfelôl jólöltözött emberek igyekeztek a templom felé; némelyek visszafordultak, abból a farizeusi óvatosságból, hogy tisztátalanokká ne legyenek; mások némi részvétet tanúsítottak. Mintegy kétszáz lépésnyire segített Simon az Úrnak a kereszthordozásban, midôn az utca bal során álló egyik szép házból, melynek elôudvarába széles falakkal és csillogó ráccsal védett lépcsôs terasz vezet, egy magas termetû, elôkelô asszony rohant a menet elé, egy kis leányt vezetve kezénél fogva. Szeráfia volt, Siráknak, a templomtanács tagjának felesége, akit e mai cselekedete miatt Veronikának neveznek, a latin-görög vera ikon (valódi kép) szavak alapján.

Szeráfia otthon finom fûszeres bort készített, azzal a jámbor szándékkal, hogy azzal felüdíti az Urat keserves szenvedés-útján. Fájdalmas várakozásában már egyszer elébe ment a menetnek; láttam ôt egy kis lánykával, akit gyermekéül fogadott, már akkor a menet mellett sietni lefátyolozva, amikor Jézus találkozott édesanyjával. De abban a tolongásban nem volt módja szándéka megvalósítására, tehát visszament házába, hogy megvárja a menetet.

Lefátyolozva lépett az utcára, vállán kendôvel. A körülbelül kilencéves kislány mellette állt és tartotta a borral telt korsót, lepellel letakarva. A menet odaért. Akik elül mentek, hiába próbálták ôt visszazavarni; ô szinte magánkívül volt a szeretettôl és részvéttôl; a ruhájába kapaszkodó gyermekkel áttört a rohanó csôcseléken, át a katonákon és poroszlókon, Jézus elé lépett és térdre hullva felnyújtotta neki a kendôt, egyik oldalán szétnyitva, e szavakkal esedezve: ,,Méltass engem arra, hogy Uram arcát felszárítsam!''

Jézus bal kezével megfogta a kendôt és tenyerével véres arcára nyomta, aztán balját a kendôvel jobbja felé mozdítva, mellyel a kereszt törzsét átfogta, a kendôt két keze közé szorította és köszönô szóval visszaadta. Szeráfia megcsókolta a kendôt és köpenye alatt szíve fölé rejtette és felállt. Ekkor a kislány félénken fölemelte a magasba a boros edényt, de a katonák és poroszlók szitkozódása miatt lehetetlen volt Jézust fölüdítenie az itallal. Csak cselekvésének gyors merészsége érhetett el annyit, hogy a váratlan esemény körül akkora tolongás támadt, hogy a menet két percre megakadt s így a kendô odanyújtása lehetségessé vált. Azonban a lovas farizeusok és a poroszlók feldühödtek e feltartóztatás miatt, de még inkább Jézus nyilvános tisztelete miatt: kezdték Jézust ütni-verni és rángatni. Veronika a gyermekkel visszamenekült házába.

Alighogy belépett lakosztályába, a kendôt letette az asztalra és ájultán esett össze; a leányka a korsóval nyöszörögve térdelt melléje. Így találta ôket egyik ismerôsük, aki bejött a lakásba: ott látta Veronikát halottként fekve a szétterített kendô elôtt, melyre Jézus véres arca borzalmasan, de csodálatos élesen rá volt nyomódva. A látogató megrémült és magához térítette Veronikát és mutatta neki az Úr arcát. Veronika siránkozva de vigasz teljesen térdelt a kendô elé és felkiáltott:

-- Most elhagyok mindent: az Úr emléket adott nekem!

Ez a kendô finom gyapjúból készült, háromszor olyan hosszú volt, mint széles. A nôk rendszerint nyakukon viselnek ilyet, néha egy másikat is vállukon lelógatva. Szokás volt bánkódók, sírok, megtörtek, betegek, fáradtak elé lépni vele és arcukat megtörölni, a gyász és részvét jeléül. A meleg égövi országokban ajándékul is szoktak adni egymásnak ilyen kendôket. Ez a kendô Jézus képével ezentúl mindig Veronika ágya felett lógott. Halála után a szentasszonyok révén Jézus Anyjához s tôle az apostolok révén az egyházhoz került.

Szeráfia-Veronika jeruzsálemi születésû volt; nagynénje Keresztelô Jánosnak, mert atyja Zakariás fivérének fia volt. Midôn Máriát hároméves korában a templomi szüzek közé hozták, láttam Joakimot és Annát többek kíséretében bemenni Zakariás atyai házába, nem messze a halpiactól. Zakariásnak egy nagyon öreg rokona lakott ottan; alighanem nagybátyja és Szeráfia nagyatyja. Szeráfiát már akkor jóval idôsebbnek láttam, mint Máriát; körülbelül öt évvel lehetett öregebb. Mária és József jegyváltásakor is idôsebbnek láttam, mint a Szent Szüzet. Rokona volt az agg Simeonnak is, aki Jézus bemutatásakor azt a jövendölést mondotta; és gyermekkora óta, jóbarátnôje volt Simeon fiainak. Ezek már korán örökölték atyjuktól a Megváltó után való epekedést, melyben Szeráfia is osztozott.

A Simeon által fölkeltett üdvösség-várás akkoriban némely jó lelkekben mint titokzatos vágyakozás mindeddig megmaradt; de a nagy többség ebben az idôben semmit sem tudott róla.

Midôn a tizenkét éves Jézus ottmaradt a templomban tanítani, Szeráfiát még hajadonnak láttam. Ô küldött Jézusnak élelmet egy kis jeruzsálemi szállásra, negyedórányira Jeruzsálemtôl Betlehem felé, ahol tartózkodni szokott, ha nem volt a templomban. Ez ugyanaz a szállás volt, ahol Mária és József egy napot és két éjjelt töltött két öregnél, midôn Betlehembôl Jézus születése után a templomba igyekeztek a Gyermeket bemutatni. A két öreg esszénus volt; az asszony Johanna Chusa rokona. Ismerték a szent családot és Jézust. Ez a szállás alapítvány volt szegények számára; Jézus és tanítványai gyakran használták; és én láttam, hogy Jézus utolsó idejében, mikor a templomban tanított, Szeráfia gyakran küldött oda élelmet. De akkor már mások voltak ott a házigazdák.

Szeráfia késôn ment férjhez; férje, Sirák, a bibliai Zsuzsanna sarjadéka, a templomi tanács tagja volt. Minthogy Sirák kezdetben nagy ellenszenvvel viseltetett Jézus iránt, Szeráfia sokat szenvedett férjétôl Jézussal és a szentasszonyokkal való kapcsolata miatt. Sôt az ura többször be is zárta ôt hosszú idôre a pincébe. Sirák aztán Arimateai József és Nikodémus révén megtért, megszelídült és megengedte feleségének, hogy Jézust kövesse. Midôn Kaifás törvényt ült Jézus fölött, tegnap éjjel és ma reggel, Sirák Arimateai Józseffel, Nikodémussal és a többi jóérzésûekkel Jézus mellett nyilatkozott és ezekkel együtt elhagyta a szanhedrint.

Szeráfia még most is szép és nemes külsejû nô, bár már bizonyára túl van az ötvenen. Jézus diadalmas bevonulásakor Jeruzsálembe, melyet virágvasárnap ünnepelünk, láttam ôt egy gyermekkel karján a többi nôk között, amint fátyolát levette fejérôl és az útra terítette. Ugyanaz a kendô volt ez, amelyet most egy szomorúbb, de gyôzedelmesebb diadalmenetben odanyújtott az Úrnak, hogy letörölje vele a kínszenvedés nyomait; ugyanaz a fátyolkendô, mely részvevô szívû tulajdonosának az új, diadalmas Veronika nevet adta, és most az Egyház nyilvános tiszteletének tárgya.

3. Jeruzsálem síró leányai -- Jézus negyedik és ötödik elesése a kereszt alatt

Még jókora út volt a kapuig; a talaj itt arrafelé lejt egy kissé. A kapu erôs és hosszú. Elôször egy ívboltozat alatt megy az ember, aztán egy hídon, majd ismét egy ívboltozaton. A kapu délnyugati irányban áll. A kapun kívül a város fala húzódik egy darabon, körülbelül annyira, mint az én lakásomtól a várostemplomig (tehát néhány percnyire), déli irányban, majd jó hosszan nyugatnak, aztán megint délnek a Sion-hegye körül. A kaputól jobbra a fal déli irányban vonul a saroktoronyig, onnan pedig Jeruzsálem északi oldala mentén keleti irányban.

Mikor a kapuhoz ért a menet, a poroszlók jobban kezdtek hajszolódni. Közvetlen a kapu elôtt a gidres-gödrös, feljárt úton volt egy nagy pocsolya. A kegyetlen poroszlók húzkodták Jézust elôre; a menet összeszorult, Cyrenei Simon oldalt keresett jobb utat, ezáltal a kereszt terhének egyensúlya kibillent, és szegény Urunk negyedszer esett el, belezuhanva a sáros pocsolyába, úgyhogy Simon alig tudta a keresztet fenntartani. Jézus magas, megtört, de hangos szóval jajgatott: ,,Ó jaj! Jeruzsálem, úgy szerettelek, mint a tyúk, mely szárnya alá gyûjti csibéit! Te pedig ily kegyetlenül kitaszítasz kapudon!'' Csupa panasz és fájdalom volt az Úr, de a farizeusok feléje fordultak és szidták: ,,Ennek a lázítónak még nem elég, amit kapott! Még mindig jár a szája!'' stb. Ütlegelték, böködték, kiráncigálták a pocsolyából és hajszolták tovább. Ez az embertelenség fölbôszítette Simont; felkiáltott:

-- Ha nem hagytok fel ezzel a gazsággal, ledobom ezt a keresztet, ha agyonvertek is!

Mindjárt a kapu elôtt az országútból jobb felé egy hepe-hupás, nem széles dûlôút ágazik ki északnak a Kálvária-hegye felé. Maga az országút nem messze innen háromfelé válik: balra délnyugatnak Betlehem felé, Gihon-völgyén keresztül; középütt nyugatnak Emmaus és Joppe felé, és jobbra északnyugatnak a Kálvária-hegye körül a saroktorony felé, mely Bethsur irányában nyílik. Innen a kaputól, melyen át Jézust kivezetik, balra, délnyugat felé lehet látni a betlehemi kaput. Ez a két kapu van legközelebb egymáshoz Jeruzsálem kapui között.

Az országút közepén, a kapu elôtt, ahol az út elágazik a Kálvária felé, állt egy dúc, rajta tábla, melyen Jézus és a két lator halálos ítélete volt felírva nagy, fehér, mintegy ráragasztott betûkkel. Nem messze innen, az elágazás szögében állt egy csoport síró-kesergô asszony. Részint jeruzsálemi hajadonok és szegény anyák voltak gyermekeikkel, akik a menet elé kerültek, részint Betlehembôl, Hebronból és más, környékbeli községekbôl való nôk voltak, akik az ünnepekre jöttek föl s most csatlakoztak itt ezekhez az idevalókhoz.

Itt Jézus ismét elesett, nem ugyan a földre, hanem mintegy magánkívül leroskadt. Simon mögötte leeresztette a keresztet a földre, odalépett és feltámogatta Jézust, aki rátámaszkodott Simonra. Ez a kereszthordozó Üdvözítô ötödik esése. Az asszonyok és hajadonok erre a borzasztó látványra nagy siránkozásba és jajgatásba törtek ki és zsidó szokás szerint részvétük jeléül kendôiket nyújtották Jézusnak, hogy letörölje verítékét. Jézus feléjük fordult és így szólt:

,,Jeruzsálem leányai'' -- s ez azt is jelentette: ti mind Jeruzsálem fiókvárosaié is -- ,,ne rajtam sírjatok! Magatokon és fiaitokon sírjatok! Mert íme, eljô az idô, midôn azt mondják: Boldogok a magtalanok, és a méhek, melyek nem szültek, és az emlôk, melyek nem szoptattak. Akkor majd kezdik mondani a hegyeknek: Szakadjatok ránk! és a halmoknak: Takarjatok el minket! Mert ha a zöldellô fával ezt cselekszik, mi lesz a szárazzal''?

Aztán meg egyéb szép szókat is intézett hozzájuk, de ezeket elfelejtettem; többek közt azt is mondta, hogy könnyeik jutalmat fognak nyerni, ezentúl más utakon járjanak stb.

Ekkor egy kis szünet állt be, a menet megállott egy idôre; a hóhérszerszámokat vivô csôcselék ment elôre a Kálvária-hegyére, utánuk vonult száz katona Pilátus csapatából; ô maga kis távolságban egészen idáig kísérte a menetet és itt a kapunál visszafordult s visszament a városba.


XIV. rész: Jézus a Golgothán

1. Jézus hatodik és hetedik elesése és sziklabörtöne

A menet újra megindult. Jézust ütlegelés és ráncigálás között hajszolták elôre keresztjével vállán, a gödrös, köves úton a városfal és a Kálvária közt északi irányban. Majd ismét emelkedik a kígyódzó ösvény a hegynek, déli irányba fordulva. Itt esett el hatodszor szegény Jézus a kereszt terhe alatt; ez igen súlyos, új sebeket okozó esés volt. Ám most még durvábban verték és hajszolták, mint eddig, míg csak föl nem ért a vesztôhely-sziklához. Ott aztán hetedszer roskadt a földre a kereszttel.

Cyrenei Simon, maga is bántalmazásokat szenvedve és kimerülve, egészen odavolt a felháborodástól és a részvéttôl. Itt is segíteni akart Jézusnak, de a poroszlók szitkokkal és ököllel kergették le a hegyrôl. (Nem sok idô telt bele, s ô is a tanítványok közé került.) A feleslegessé vált suhancokat és lábatlankodókat is, akik idáig jöttek, most elkergették. A lovas farizeusok a hegy nyugati oldalán kényelmes szerpentin utakon lovagoltak föl. Innen felülrôl egyenesen a városfalakra lehetett látni.

A hegy sík teteje, a vérmezô, vagy vesztôhely, kerek tér, akkora, mint itt nálunk a plébánia-templom elôtti tér; olyanforma, mintegy lovaglótér; alacsony földsánc veszi körül, melyet öt út vág át. Ilyen öt-út-rendszer szokásos itt az országban majdnem minden középítkezésnél, fürdôkben, keresztelôtereken, a Bethesda-tónál; sok városban is öt kapu található. Ez a rendszer látható a régi idôk minden közmûveiben, sôt az újabbakban is, melyeket jószándékkal még alkotnak. Ezzel, mint mindennel a Szentföldön, mély értelmû prófétai jelentés van összekötve, amely ma úgy teljesült, hogy Jézus öt sebében az üdvösség öt útja nyílt meg.

A lovas farizeusok a körönd elôtt nyugatra álltak meg, ahol a hegy szelíden lejt; a város felôli oldalon, amerre a kivégzendôket vezetik föl, a hegy kopár és meredek. Mintegy száz svájcvidéki római katona állt föl, részint elszórtan a hegyen, részint a vérmezô kerek sánca körül. Néhányan a két lator mellett álltak, akiket a tér szûke miatt nem hoztak föl egészen a hegytetôre, hanem a keresztjükhöz kötözött karokkal, hátukra fektetve tettek le a vérmezô elôtti lejtôn, ahol az út ismét délnek kanyarodik. Tömérdek nép, leginkább közönséges emberek, idegenek, szolgák, rabszolgák, pogányok, és sok-sok asszonynép, mind olyanok, akiknek nem kellett óvniok magukat a tisztátalanítástól, álldogáltak a körönd körül és a környezô dombokon; még növelte számukat a városba tartó sok ember. Nyugatra, a Gihon-hegyén, egész tábora állt a húsvéti vendégeknek, akik onnan messzirôl nézegettek errefelé vagy oda is jöttek egymásután.

Körülbelül háromnegyed tizenkettô volt, mikor Jézus, a kereszttel a vérmezô köröndjébe hurcoltatva, összerogyott, és Simont elkergették. A poroszlók a kötelekkel felrántották Jézust, szétoldották a keresztfa egybekötözött darabjait és úgy-ahogy egybetákolták. Ó, iszonyatos látvány volt, amint szegény Jézus ott állt a vesztôhelyen, nyomorultan, szomorúan, szétmarcangolva, halálsápadtan, véresen! Aztán a földre taszították és gúnyolódva mondták:

-- Mértéket kell vennünk rólad a trónusodhoz!

Önként feküdt volna rá a keresztre, azonban halálos kimerültségében nem tudott elég gyorsan mozogni, hát azok taszították le durván. Aztán kinyújtották ôt a kereszten és megjelölték teste hosszát kezeinél és lábainál. A farizeusok körülállták és gúnyolták.

Majd ismét felrántották és megkötözve elvitték mintegy hetvenlépésnyire a hegy lejtôjén észak felé egy sziklába vájt üregbe, olyanfélébe, mint egy pince vagy ciszterna; fölemelték az ajtót és oly durván lökték le oda, hogy csoda nélkül összetörte volna térdeit a kemény sziklatalajon. Hallottam hangos, éles, jaj szavát. Rácsapták az ajtót és ôrt állítottak oda. Én vele együtt tettem meg azt a hetven lépést és úgy hiszem, láttam magasabb látomásban, amint angyalok vigyáztak rá, hogy össze ne zúzza térdeit; ô szívtépôen jajgatott és nyögött. A kô meglágyult térdei alatt.

A poroszlók most nekiláttak a munkának. A vérkörönd közepén volt a Kálvária sziklahegyének legmagasabb pontja: egy körülbelül két láb magas, kerek halom, néhány lépcsôvel. Ezen a halmon ásták meg a gödröket, melyekbe be kellett állítani a kereszteket, miután mértéket vettek a keresztek alsó végérôl. A két lator keresztjét ezen a halmon jobb és bal felôl állították fel; ezek a törzsek durván faragottak és alacsonyabbak voltak, mint Jézus keresztje, és felül ferdén lefûrészelve; a két keresztágat, melyekhez még kezeik hozzá voltak kötözve, csak késôbb, a megfeszítéskor erôsítették szorosan a keresztek felsô vége alá.

Ekkor a poroszlók Urunk keresztjét letették a megszögezés helyére, hogy aztán ott könnyen a magasba húzhassák és a gödörbe süllyeszthessék. A két keresztkart becsaptatták jobbról és balról, felszegezték a lábtönköt is, megfúrták a lyukakat a szegeknek és Pilátus feliratának, ékeket vertek a beeresztett ágak alá; itt-ott kivájták a kereszt törzsét, a töviskorona és a hát számára, hogy a test inkább álljon, mint függjön s így nagyobb kínokat szenvedjen és a kezek ki ne szakadjanak. A halom mögött dúcokat vertek a földbe s ezekre egy keresztgerendát, hogy az ezeken átvetett kötelekkel a keresztet fölemelhessék. És még egyéb hasonló elôkészületeket tettek.

2. Mária és barátnôi a Golgothára mennek

Miután a Szûzanya oly kegyetlen fájdalmak közt találkozott a kereszthordozó Jézussal és aléltan roskadt össze, Johanna Chusa, Zsuzsanna és Salome, János és Arimateai József unokaöccse, a katonáktól hajszoltatva, visszavitték ôt a házba, s a kapu közötte és szeretett, megkínzott Fia között bezárult. A szeretet és a vágy, hogy Fia mellett lehessen, mindent vele együtt szenvedhessen és ne hagyja el a végsô pillanatig: természetfölötti erôt adott neki. Kísérônôi lefátyolozva siettek vele Lázár házába a saroktorony tájára, ahol a többi szentasszonyok Magdolnánál és Mártánál siránkozva összegyûltek. Néhány gyermek is volt velük. Onnan indultak el most mintegy tizenheten Jézus keresztútjára.

Láttam ôket, amint komolyan, határozottan, nem törôdve a csôcselék gúnyolódásával, gyászukkal tiszteletet parancsolva, tisztesen beburkolózva, átmentek a Forumon és azon a helyen, ahol Jézus fölvette keresztjét, megcsókolták a földet. Majd végigjárták Jézus egész keresztútját és tisztelettel illették szenvedésének mindenegyes helyét; Mária és azok, akik mélyebb lelki megvilágításban részesültek, igyekeztek járás közben Jézus lábnyomaiba lépni. A Szûzanya mindent érzett és bensôleg szemlélt és eszerint intézte lépéseit és idôzéseit ezen a keresztúton; mindenegyes pont elevenen benyomódott lelkébe; sôt meg is számolta a lépéseket és kísérôinek megjelölte a megszentelt helyeket.

Ilyen módon az Egyház legmeghatóbb, elsô ájtatossága legelôször Mária szeretô anyai szívébe íródott be a Simeon megjövendölte tôrrel, és az ô szent ajkáról került szenvedése társnôihez, és tôlük tovább egészen mihozzánkig. Isten adta át ezt az Anya szívének, onnan került tovább szívrôl-szívre a gyermekekhez; így plántálódik szerte az Egyház hagyománya. Ha valaki úgy lát, mint én, annak az ilyen áthagyományozódás elevenebben és szentebben mutatkozik meg, mint minden más hasonló. Hiszen a zsidók is tiszteletben tartanak kezdettôl fogva minden olyan helyet, ahol valami szent és nekik emlékezetes esemény történt; nem feledik el semmi magasabb esemény színhelyét, kôemlékkel jelölik meg azokat, odazarándokolnak és ott imádkoznak, így jött létre a szent Keresztút is, nem valami utólagos tervszerûséggel, hanem az emberi természetbôl és Istennek az ô népével való szándékaiból kifolyólag, a leghûségesebb anyai szeretet révén, mondhatni: Jézus lábai alatt, melyek ezt az utat elôször járták meg.

Most ez a szent csapat Veronika házához érkezett; be is ment oda, mivel éppen jött Pilátus, lovasaival és kétszáz katonával a kaputól vissza a városba. Odabent sok sírás és kesergés között megtekintették Veronika kendôjét Jézus képével és áldották Jézus kegyességet hûséges szolgálója iránt. Elvitték innen a fûszeres boros edényt, melyet Veronikának nem engedtetett meg Jézusnak nyújtania; aztán kivonultak a kapun át fel a Golgothára. Útközben is csatlakoztak többen, jóérzésû emberek, férfiak is, a menethez, mely végtelenül meghatóan és rendben vonult az utcákon keresztül. Már szinte nagyobb volt ez a menet, mint Jézusé, leszámítva a népet, mely utánuk futott.

Lehetetlen leírni Mária szívszaggató fájdalmait ezen az úton, a vesztôhely megpillantásakor és a magaslatra való lépésekor; csak fokozták fájdalmait, hogy Fia szenvedéseit nem viselheti különösképpen is vele együtt. Magdolna teljesen össze volt zúzva, kábult volt és támolygott a fájdalomtól, mintha egyik kínból a másikba zuhanna; némaságból jajveszékelésbe csapott át, megmerevültségbôl kéztördelésbe, panaszkodásból fenyegetôzésbe; mindig másoknak kellett ôt támogatni, védeni, inteni, takarni.

Nyugat felôl, a szelíd lejtôn mentek föl a dombra és három csoportban különbözô távolságban álltak meg a körsánc elôtt. Jézus anyja, Mária unokanôvére: Kleofás felesége Mária, Salome és János egészen a sánchoz léptek; Márta, Héli felesége Mária, Veronika, Johanna Chusa, Zsuzsanna, Márkus anyja Mária, valamivel hátrább álltak Magdolna körül, aki nem tudott magához térni. Még távolabb álltak körülbelül heten, közbül pedig néhány jólelkû ember, akik az összeköttetést tartották fenn a csoportok közt. A lovas farizeusok szanaszét álltak csoportokban a körönd körül, az öt bejáratnál pedig római katonák.

Micsoda látvány volt Máriának: ez a keresztdomb, ez az elôtte fekvô keresztfa kiterjesztett karjaival, a kalapácsok, a kötelek, a szegek egy rakáson, és közöttük a félmeztelen, káromkodó, félig részeg, undok hóhérok, amint ide-oda futkosva tesznek-vesznek! A latrok kereszttörzsei már állnak, a beléjük fúrt lyukakba már bele vannak dugva a fogak, hogy föl lehessen mászni rájuk. Jézus távolléte csak meghosszabbította az Anya gyötrelmeit; tudta, hogy Fia még él, akarta látni, reszketett látásáért, kell ôt látnia kimondhatatlan kínszenvedésében!

Reggel tíz óráig, az ítélethirdetésig, közben jégesô hullott; a kivonulás alatt derült volt az ég, sütött a nap; most tizenkét óra felé zavaros, vöröses fátyol keletkezett a nap arca elôtt.

3. Jézust megfosztják ruháitól és ecettel itatják

Ekkor négy poroszló elment északi irányban hetvenlépésnyire az üregbörtönhöz és kiráncigálta onnan Jézust, aki ott mennyei Atyjához megerôsítésért könyörgött és újból felajánlotta magát ellenségei bûneiért. Hajszolva, verve és gyalázkodva hurcolták végig kínszenvedésének e végsô ösvényén; a nép bámészkodott és gúnyolódott, a katonák hidegen és komolyan rendet tartva pöffeszkedtek; a poroszlók dühösen lökték be ôt a köröndbe.

Mikor a szentasszonyok látták Jézust odavánszorogni, egy embernek pénzt adtak, hogy adja át azt a poroszlóknak a boros edénnyel együtt s azok adjanak abból innia Jézusnak. De azok a gazemberek nem adták oda a bort Jézusnak, hanem késôbb megitták maguk. Azonban volt náluk két másik barna edény; az egyikben epével kevert ecet, a másikban valamiféle ecetalja; ez bor akart lenni ürmössel és mirhával! Ez utóbbi italból egy serleget megtöltve odatartották a megkötözött Jézus ajkához; ô megízlelte, de nem ivott belôle.

Tizennyolc poroszló volt a vesztôhelyen: a hat ostorozó, a négy, aki Jézust vezette, a két keresztkötél tartó és hat megfeszítô. Egyik részük itt volt elfoglalva, másik részük a latroknál; dolgoztak és közbe-közbe ittak. Piszkos, félmeztelen, apró, erôs fickók voltak, idegen arcvonásokkal, gyapjas hajjal, tüskés szakállal, borzalmasak és állatiasak.

Mindezek látása nekem annál rémületesebb volt, mert énnekem látnom kellett itt a másoknak láthatatlan Gonoszt is. Tudniillik láttam nagy, iszonyatos ördögalakokat tevékenykedni ezek közt a borzasztó emberek közt: amint kezük ügyébe adtak mindent, tanácsoltak és segítettek nekik mindenben; láttam számtalan apró, utálatos béka-, kígyó- és sárkányalakokat hegyes karmokkal, és mindenféle undok, mérges férgeket rajzani oly tömegben, hogy elhomályosították az eget. Behatoltak az emberek szájába, mellébe, ráültek vállukra, még pedig olyan embereknek, akikben gonosz gondolatok tanyáztak vagy káromkodtak, gúnyolódtak. Az Úr Jézus fölött azonban a megfeszítés alatt gyakran láttam nagy, síró angyalokat és glóriákat (fényköröket), melyekben azonban nem ismertem föl arcokat. Ilyen vigasztaló és részvevô angyalokat láttam a Szent Szûz és minden jóérzésû ember fölött erôsítôen és bátorítóan megjelenni.

Most a poroszlók letépték Jézusról köpenyét, mely felsôteste köré volt feltûzve. Levették róla bilincsövét és saját övét; a fehér gyapjú felsôruhát fején át lehúzták; ezen egy szíjakkal összefogott mellnyílás volt. Aztán letekerték nyakáról és válláról a hosszú, keskeny pólyát; aztán, mivel a barna, varratlan köntöst, melyet édesanyja szôtt neki, a széles töviskorona miatt nem tudták lehúzni róla, leszakították fejérôl a koronát s ezzel föltépték összes fejsebeit, majd felsodorták a köntöst és átkozott gúnyolódások közben sebektôl vérzô fején át lehúzták róla.

Ott állt az Emberfia, reszketve, vérrel, daganatokkal, beszáradt és nyílt sebekkel, kék foltokkal borítva. Már csak a rövid gyapjú vállruha fedte felsôtestét és egy ruhadarab alsótestét. A vállruha gyapja beleszáradt sebeibe, és ráragadt új sebeire, melyeket a keresztfa vágott vállába és kegyetlenül sajogtak. Irgalmatlanul szakították le mellérôl a vállruhát, s ô ott állt irtózatosan szétmarcangolva és eltorzultan teljes mezítelenségében; válla és lapockája csontig felszakítva, fehér vállruhájának gyapja beragadva sebeibe és melle megszáradt vérébe.

Akkor letépték derekáról az utolsó övet is; így állt mezítelenül és szégyenkezésében meggörnyedten. És mivel mindjárt kezük közé roskadt volna, leültették egy odahengerített kôre, ismét fejébe nyomták a töviskoronát és meg akarták itatni a másik edénybôl ecettel és epével; de ô némán elfordította fejét.

Ám amint a poroszlók megragadták karjainál fogva, melyekkel mezítelenségét takarta, és felrántották, hogy a fekvô keresztre lökjék, e gyalázatos lemeztelenítés láttára jóbarátai közt botránkozás, hangos zúgolódás és panasz támadt. Anyja izgatottan imádkozott és készült levenni fátyolát, hogy odarohanva neki nyújtsa teste betakarására; de Isten meghallgatta ôt, mert ebben a pillanatban a kapu felôl, keresztültörve a tömegen, lihegve, feltûrt ruhával, egy ember rontott be a körbe a poroszlók sorát áttörve, és egy kendôt nyújtott át Jézusnak, aki azt hálásan átvette és úgy kötötte derekára, hogy hosszabb végét lábai között hátra hajtva, hátul felköthette.

Ennek az embernek heves föllépésében, akit Isten a Szûzanya könyörgésére Üdvözítôjének jótevôjéül küldött: volt valami parancsoló; öklével fenyegette meg a poroszlókat és csak ennyit mondott:

-- Azt mondom, hagyjátok, hogy ez az ember betakarja magát!

Senkivel sem beszélt, és eltûnt olyan hirtelen, ahogyan megjelent. Ez Jonadab volt, Szent József unokaöccse, Betlehem vidékérôl, fia József testvérének, akinek József Jézus születése után a fölöslegessé vált szamarat zálogba adta. Nem volt határozott barátja Jézusnak; ma is távol tartotta magát mindentôl, csak nézelôdött és hallgatózott mindenfelé. De már, amikor az ostorozás elôtti lemeztelenítésrôl hallott, nagyon felháborodott, és midôn közeledett a megfeszítés ideje, különös szorongás fogta el ôt a templomban. És miközben Jézus Anyja a Golgothán Istenhez kiáltott, Jonadabot egyszerre ellenállhatatlan kényszer kerítette hatalmába: ki kellett mennie a templomból és kisietnie a Kálvária-hegyére, hogy betakarja Jézus mezítelenségét. Bosszankodva érezte lelkében Khám gyalázatát, aki kicsúfolta a bortól mámoros Noé pôreségét; sietnie kellett, mint egy új Sémnek, a szôlôtaposó ágyékát betakarni. A megfeszítôk pedig khamiták voltak, és Jézus éppen taposta már az új, megváltó bor véres prését, midôn Jonadab betakarta ôt. Egy elôkép beteljesedése volt ez a cselekedet és meg is kapta jutalmát, amint késôbb láttam.


XV. rész: Urunk Jézus keresztrefeszítése

1. Jézust a keresztre szegezik

Jézust, a nyomorúság képét, a poroszlók kinyújtották a keresztre; ô magától ráült, de azok lenyomták hátára, jobb karját kihúzták s kezét a kereszt jobb ágán fúrt lyukra illesztve, karját szorosan lekötözték. Egyikük rátérdelt Jézus szent mellére, a másik kinyitotta az ökölbe szoruló kezet és fogta erôsen, a harmadik pedig ráillesztette a hegyesre köszörült, hosszú, vastag szeget az Úr áldó jobbjának tenyerébe és irtózatos ütésekkel verte bele a vaskalapáccsal. Édes, tisztán hallható, megtört jajszó hangzott az Úr ajkáról. Vére a poroszló karjára fröccsent. Keze inai szétszakadtak és a háromélû szeggel együtt beverôdtek a szûk szeglyukba. Megszámoltam a kalapácsütéseket, de a számot elfelejtettem nagy megtörtségemben. A Szûzanya halkan nyöszörgött és egészen eszméletlennek látszott; Magdolna pedig végleg magánkívül volt.

A fúrók nagy darab vasak voltak, latin T alakúak; faalkatrész nem volt bennük; a nagy kalapácsok is nyelükkel együtt egy darab vasból valók, majdnem olyanok, mint nálunk az asztalosok fakalapácsai, melyekkel a vésôre ütnek.

A szegek, melyeknek megpillantásakor Jézus úgy megborzadt, oly hosszúak voltak, hogy az ember markába fogva, fönt és lent egy hüvelyknyire kiálltak. Felül lemez volt kupakkal, akkorával, mint egy koronatallér, úgy hogy kitöltötte az ember markát. A szegek háromélûek voltak, felül oly vastagok, mint egy vaskos hüvelykujj, alul, mint egy kisujj, és hegyesre reszelve. Mikor már be voltak verve, láttam hegyüket a keresztfa alsó oldalán kissé kiállni.

A jobb kéz leszegezése után a hóhérok észrevették, hogy Jézus bal keze, mely még rá volt kötözve a keresztághoz, nem ér a lyukig, mert ezt az ujjak hegyétôl jó kéthüvelyknyire fúrták ki. Ezért a kötelet rákötözték a bal kézre és lábukkal nekivetve magukat a keresztnek, addig húzták, nyújtották Jézus bal karját, míg el nem érte a szeglyukat. Jézus szívrehatóan jajgatott: hiszen karját egészen kiszakították forgóiból, válla ki volt feszülve, könyökén kilátszottak a csontok. Melle fölemelkedett, térdei alteste felé húzódtak. Rátérdeltek karjaira és mellére, szorosra kötözték karjait és aztán beleverték a másik rettenetes szeget bal kezébe; a vér magasra szökött, és Jézus édes, tiszta, jaj szava áthangzott a súlyos kalapács ütésein. Karjai egyenes vonalban úgy szét voltak feszítve, hogy már nem fedték a kereszt rézsútmenô ágait; ezek és hóna között át lehetett látni.

A Szûzanya minden kínt együtt érzett Jézussal; halálsápadt volt és halk fájdalomhangok röppentek el ajkáról. A farizeusok gúny- és szitokszavakat szórtak a sánc ama pontja felé, ahol ô állott, ezért hátrább vezették ôt a köröndtôl a többi szentasszonyhoz. Magdolna olyan volt, mint az ôrült: saját arcát marcangolta, szeme és arca véres volt.

A kereszten, körülbelül magassága egyharmadában, alul, egy kiugró tönk volt, hatalmas szeggel odaerôsítve, hogy ahhoz szegezzék Jézus lábait úgy, hogy inkább álljon, mint függjön, mert különben kezei leszakadtak volna és lábait sem lehetett volna megszögezni úgy, hogy szét ne zúzzák. Ebbe a tönkbe is lyukat fúrtak a szegnek. Kivájták a sarkak helyét is, ahogyan általában a kereszt törzsén is vájtak ilyen mélyedéseket, hogy így lehetôvé tegyék azt, hogy a megfeszített tovább függhessen, és megakadályozzák azt, hogy a kezek leszakadjanak és a test saját súlyánál fogva lezuhanjon.

Megváltónk egész teste, karjainak erôszakos kifeszítése miatt a hibás távolságban fúrt lyukakig, felhúzódott és térdei felgörbültek. Most a hóhérok nekiestek, hurkot kötve lábaira húzták lefelé, de szentséges lábai még így sem értek a szerencsétlen szeglyukak miatt az alsó tönkig. A poroszlók káromkodtak és szitkozódtak; némelyek azt mondták, új lyukakat kell fúrni a kezeknek, mert a lábtönköt alig lehetne áthelyezni magasabbra; mások förtelmesen gyalázkodtak: hogy ô nem akar kinyújtózkodni, de majd segítenek neki! Kötelet kötöttek jobb lábára és irtózatosan kínzó erôvel nyújtották ki a lábtönkig és lábszárát erôsen lekötözték a kötéllel. A test kifeszítése oly borzalmas volt, hogy Jézus mellkasa ropogott s ô hangosan kiáltozott: ,,Istenem! Ó Istenem!'' Mellét és karjait is lekötötték, hogy kezei ki ne szakadjanak a szögekbôl. Alteste is egészen elcsavarodott, mintha bordái letörtek volna melltörzsérôl. Rettenetes kínszenvedés volt.

Most bal lábát húzták le kötéllel éppoly erôszakosan jobb lábára és átszegezték a lábfejet, még pedig mivel nem feküdt rá elég alkalmasan a leszegezés végett a jobb lábra, finomabb, laposabb fejû szeggel, mint a kezek szegei; olyanforma szeg volt ez, mint egy elôfúró, árszerû heggyel. Akkor elôvették a legborzasztóbb, sokkal hosszabb szeget s nagy erôfeszítéssel, inakat ropogtatva, verték át a már átszúrt bal lábfejen és alatta levô jobb lábfejen, be a lábtönkön fúrt lyukba s azon át a kereszt törzsébe. Oldalról nézve láttam, hogy az egyik szeg áthatolt mind a két lábon.

A lábak megszegezése -- az egész test kinyújtása miatt -- rettenetesebb volt, mint minden egyéb. Harminchat kalapácsütést számláltam meg szegény Urunk panaszszava közben, mely fülemben oly édesnek, csengônek és tisztának hangzott; míg a gúny és düh hangjai tompán és gyászosan zúgtak.

A Szûzanya közben visszatért a vesztôhely körébe és a csattogás, recsegés és jajszók zajától Fia lábainak megszegezése alatt, a végtelen együttérzéstôl megtörve, ismét kísérônôi karjába roskadt. Nagy zenebona támadt; a farizeusok odarúgtattak és szidták ôt, míg barátai megint el nem vitték onnan. Azonban néha-néha, a felszegezés és a kereszt felállítása közben, fel-felhangzott a részvét kiáltása, különösen a nôk részérôl: ,,Ó, hogy nem nyeli el a föld ezeket a gazokat! Hogy tûz nem jön az égbôl és nem emészti meg ôket!'' Gyalázkodás és gúny volt a válasz a szeretet ilyen megnyilvánulásaira.

Jézus panaszszavai csupa fájdalomhangok voltak imádsággal vegyest egyes zsoltárokból és próféta-írásokból, melyeknek jövendöléseit most beteljesítette; az úton is és egészen haláláig ilyen imádságban és az elôképek s jövendölések beteljesítésében olvadt föl. Én hallottam és együtt mondtam mindezeket a szövegeket; de máskor is, midôn a zsoltárokat imádkoztam, mindig eszembe jutottak ezek a részek; most azonban annyira meg vagyok törve mennyei Jegyesem kínszenvedésétôl, hogy nem vagyok képes azokat összeszedni. E szörnyû kínzás alatt láttam síró angyalokat megjelenni Jézus fölött.

Már a felszegezés kezdetekor történt, hogy a római ôrség parancsnoka feltûzette Pilátus feliratát a kereszt csúcsára. A farizeusok mérgelôdtek, mert a rómaiak hangosan kacagtak a címen: ,,Zsidók királya''. Néhány farizeus, miután mértéket vettek egy új feliratnak, belovagolt a városba, hogy még egyszer megpróbáljon más feliratot kicsikarni Pilátustól.

Még a felszegezés alatt is ásták-vésték a kereszthalmon a gödröt, melybe a keresztet kellett beállítaniuk, mert még kicsiny volt, a szikla pedig kemény. A poroszlók nem adták Jézusnak az asszonyok hozta fûszeres bort, hanem néhányan maguk ittak belôle; egészen mámorosak lettek és olyan égést és csikarást kaptak tôle egész testükbe, hogy szinte megbolondultak; Jézust varázslónak szidták, dühöngtek türelmén, többször leszaladtak a hegyrôl és nagy mohón ittak szamártejet. A húsvéti vendégek közeli táborából asszonyok voltak ott a közelben fejôs szamarakkal és árulták a tejet.

A nap állása szerint körülbelül tizenkét óra múlt egynegyeddel, midôn Jézust megfeszítették. És éppen amikor felállították a keresztet, a templom felôl erôs trombitaszó hangzott ide. A húsvéti bárány leölése megtörtént.

2. A kereszt felállítása

A felszegezés után a keresztre hátul ráerôsített karikákba fûzött kötelekkel felhúzták a kereszt felsô végét a halomra, aztán a köteleket átvetették az ott felállított bakon, és így emelték föl a keresztet a kötelekkel, más poroszlók meg kampós póznákkal a kereszt törzsét igazgatták és a kereszt lábát a gödörre húzták; akkor egyenesre állították a keresztet, úgy, hogy függôleges helyzetbe került, és teljes súlyával, egy rettentô zuhanással belezökkent a gödörbe. A kereszt megrendült a zökkenéstôl, Jézus hangosan jajveszékelt, a kifeszített testet súlya lehúzta, a sebek kitágultak, a vér még dúsabban folyt és a kificamodott csontok összeakadtak. Ezután jól megrázták a keresztet és lábánál öt éket vertek a gödörbe: elül, jobbról, balról és kettôt hátul, a kissé kivájt oldalon.

Irtóztató és egyben megindító látvány volt, amint a kereszt föllendült a magasba és megrázkódtató zökkenéssel lesüllyedt, miközben a poroszlók és farizeusok, meg a távolabb álló néptömeg, mely most ismét láthatta Jézust, gúnyos ordításba tört ki, de ugyanakkor a jószívek panaszos siráma is felhangzott. A föld legszentebb hangjai, az Anya, a jóbarátnôk és a jóbarát jajszavai és mindazok siralma, akik tisztaszívûek voltak, szívbemarkoló panasszal köszöntötték a kereszten fölmagasztalt, megtestesült örök Igét, és a hívek karjai, mintha segíteni akartak volna, bánatosan nyúltak feléje a magasba, ahová a Szentek Legszentebbje, minden lelkek Jegyese, elevenen a keresztre szegezve, a tomboló bûnösök kezében föllendült. De midôn a kereszt hangos zuhanással belesüllyedt sziklagödrébe és egyenesen fölmeredt, rövid csend állott be, mintha mindeneket egy új, még soha nem tapasztalt érzés rohant volna meg. Maga a pokol is rémülten megérezte a lezuhanó kereszt lökését és még egyszer nekitámadt eszközeiben dühvel és gúnnyal; de a tisztítóhely lelkeit, és a pokol tornácában levôket valami aggódva várakozó öröm töltötte el; ôk epedô reménnyel figyeltek föl arra a zuhanásra s ez úgy hangzott nekik, mint a közeledô gyôztes zörgetése a megváltás kapuin. A szent kereszt most elôször állott a föld közepén, mint az élet új fája a paradicsomban. És Jézus kitágult sebeibôl négy szent folyam csörgött le a földre, hogy megbûnhôdje átkát és érte, az új Ádámért, új paradicsommá termékenyítse.

Midôn a Megváltó keresztjén a magasba emelkedett és a gúnyüvöltést néhány percre néma megdöbbenés szakította meg, a templom felôl kürtök és harsonák hangja szállott erre és hirdette a húsvéti bárány, az elôkép, leölésének kezdetét, megszakítva ekképp sejtelemteljes ünnepélyességgel Isten igazi Bárányának megölésénél felhangzott gúny- és gyászkiáltást. És megrendült nem egy kemény szív és megemlékezett a Keresztelô szavairól: ,,Íme, az Isten Báránya, aki magára vette a világ bûneit!...''

A lábtartó tönk a kereszten mintegy kétlábnyira volt a földtôl. Mielôtt a keresztet fölállították, Jézus lába embermagasságban volt a földtôl, és mikor már a gödörben állt a kereszt, Jézus barátai átölelhették és csókolhatták lábait. E dombhoz rézsútos feljárás vezetett. Jézus arca északnyugat felé nézett.

3. A latrok megfeszítése

Jézus megfeszítése alatt a két lator ott feküdt a hátán, még mindig a vállukon levô keresztágakhoz kötözött kezekkel, az úton a Kálvária-hegy keleti lejtôjén, ôrség állt mellettük. Mindkettôt azért fogták el, mert gyilkosság gyanújába kerültek, melyet két utazó zsidó asszonyon és gyermekeiken követtek el Jeruzsálem és Joppe között egy ottani kastélyban, ahol Pilátus is lakott néha hadgyakorlatok idején és ahol ez a két ember mint gazdag kereskedô jelent meg. A bûntény rájuk bizonyulásáig és az ítéletig fogságban ültek. A közelebbi részleteket elfelejtettem. Az úgynevezett bal lator idôsebb volt és nagy gonosztevô; ez volt a másiknak is elcsábítója és mestere. Általában Dizmasnak és Gezmasnak nevezik ôket; valódi nevüket elfelejtettem, azért én is a jobb latort Dizmas, a másikat Gezmas néven fogom említeni.

Mind a ketten abból a rablócsapatból valók voltak, mely az egyiptomi határon tanyázott, és melynek tanyáján a szent család az egyiptomi futáskor éjszakázott. És Dizmas volt az a bélpoklos gyermek, akit anyja a Boldogságos Szûz tanácsára a kis Jézus fürdôvizében megmosott s aki ettôl abban a pillanatban meggyógyult. Az irgalmasság és a védelem, melyben akkor Dizmas anyja, cinkostársai ellenében is, a szent családot részesítette, abban az elôképi megtisztulásban nyerte meg jutalmát, mely most a keresztre feszítéskor ment teljesedésbe, midôn tudniillik Dizmas Jézus vére által megtisztult bûneitôl. Dizmas egészen elzüllött; Jézust nem ismerte; de nem volt gonoszlelkû; és az Úr türelme meghatotta. Míg ott feküdtek, ô folyton Jézusról beszélt cimborájával, Gezmasszal:

-- Rettenetesen elbánnak ezek a galileaival! Nyilván sokkal nagyobb rossz lehet az, amit ô cselekedett az ô új törvénye által, mint a mi cselekedetünk; de neki igen nagy türelme és hatalma van minden emberek fölött!

-- Ugyan micsoda hatalma volna? -- felelt Gezmas. -- Ha olyan hatalmas, mint amilyennek mondják, akkor segítsen magán és rajtunk!

Így és efféléket beszélgettek, és mikor Jézus keresztje már állott, odajöttek a poroszlók és elhurcolták ôket e szavakkal:

-- Most rajtatok a sor!

Leoldották vállukról a keresztágakat nagy sietve, mert a nap zavaros fényû volt és a természetben valami nyugtalanság mutatkozott, mintha vihar volna készülôben.

A poroszlók létrát állítottak a leásott keresztfatörzsekhez és beleerôsítették a hajlított keresztágakat egy-egy fadarabbal a törzsek felsô végébe. Most két létrát állítottak mindkét kereszt mellé és egy-egy hóhér mászott fel rájuk; eközben a két elítéltnek inni adtak a mirha-ecetbôl, lehúzták róluk rongyos ruhájukat, aztán a karjaikra kötött kötelekkel felvonták ôket a keresztre, miközben a hóhérok a kereszttörzsbe fúrt lyukakba dugott fokokon mentek föl, ütve-verve a latrokat. A törzsön és a keresztágakon már ott voltak a -- gondolom -- háncsból sodrott kötelek. A latrok karjait kifordítva a keresztágak köré csavarták, a csuklókban és könyökökben, valamint lábaikat a térdekben és bokákban a kötelekkel átkötötték és a csomókba dugott faékekkel oly erôsen megszorították, hogy a nyomorult emberek izmai véreztek és a csontjaik ropogtak. Borzalmas üvöltésbe törtek ki a szerencsétlenek. Dizmas, a jobb lator, felhúzás közben így szólt:

-- Ha úgy bántatok volna el velünk, mint azzal a szegény galileaival, akkor most nem is kellene felhúznotok minket!

4. Jézus ruháira sorsot vetnek

Azon a helyen, ahol a latrok feküdtek, a köröndön kívül, a pribékek egy halomba hordták Jézus ruháit, hogy maguk közt kisorsolják. A köpeny fönt szûkebb volt, mint alul és több ránca volt; a mellen kétrétû s így zsebeket képezett. Hosszú csíkokra szabdalták és elosztották maguk közt; úgyszintén a hosszú fehér köntöst is, mely a mellén nyitott volt és ott szíjjak fogták össze, sávokra tépve osztották el. Megosztoztak a nyakpólyán, az övön, a vállruhán és az alsóruhán is, melyek mind tele voltak itatva Jézus vérével. Minthogy azonban a barna szôttes köntösön nem tudtak megegyezni, mert az szétszabdalt állapotban használhatatlan lett volna, elôvettek egy megszámozott táblát és borsóalakú, jelekkel ellátott kövecskéket; ezeket a táblára vetették és így sorsolták ki a köntöst. De ekkor hozzájuk futott egy küldönc azon emberek közül, akiket Nikodémus és Arimateai József rendeltek oda, és jelentette nekik, hogy odalent vevôk vannak Jézus ruháira; mire amazok összekapkodták mind a ruhát és eladták. Így aztán ezek a szent ereklyék keresztények birtokába jutottak.


XVI. rész: Jézus a kereszten

1. A megfeszített Jézus és a latrok

Midôn a keresztet besüllyesztették a gödörbe, ez a rázkódtatás Jézusnak a töviskoronával is megterhelt fejét annyira megkínozta, hogy egyszerre elöntötte a vér, sôt kezeibôl és lábaiból is csak úgy patakzott szentséges vére. A poroszlók most létrán fölmentek a keresztre és eloldották a köteleket szent testérôl, melyekkel elôbb a törzshöz kötözték, hogy a kereszt felállításakor le ne szakadjon a szegekrôl. Erre a vízszintes helyzettôl és a megkötözéstôl megzavart vérkeringés a függôleges helyzetben új irányú mozgásnak indult. Ettôl minden fájdalom megújult és egészen elkábította Jézust, úgy hogy lehajtotta fejét és mintegy hét percig eszméletlenül függött, mint egy halott.

Rövid nyugalom állott be. A megfeszítôk Jézus ruháinak elosztásával voltak elfoglalva; a templom felôl a harsonahang elszállt a levegôben. Mind a jelenlevôk ki voltak merülve a kegyetlenkedéstôl vagy a fájdalomtól; és én láttam Jézusomat, üdvömet, a világ üdvét, mozdulatlanul, mint a halottat, a fájdalmaktól eszméletlenül, és néztem ôt komolyan, rémülten és részvéttel; magam is közel voltam a halálhoz és azt hittem, inkább halott vagyok, mint élô. Szívem tele volt keservvel, szeretettel és szenvedéssel, fejemet mintha ôrülten szorította volna valami tövisbokor, kezem és lábam a kíntól olyan volt, mint egy izzó kemence; ereimen és idegeimen kimondhatatlan fájdalmak ezernyi villáma cikázott keresztül-kasul és összetalálkozott testem minden külsô és belsô tagjában és harcolt, ahol összetalálkozott, és új kínok forrásává lett... És mind e szörnyû szenvedés csak csupa szeretet volt, és a fájdalmak mind e vonagló tüze mégis csak egy éj volt, melyben nem láttam most egyebet, mint az én és minden lelkek keresztre feszített Jegyesét, és én csak néztem ôt nagy-nagy keservvel és vigasztalással.

Arca, a rettenetes koronával, a vérrel, mely elborította szemgödreit, haját, szakállát és tikkadtan nyitott száját, mellére esett; csak késôbb, akkor is csak kegyetlen kínnal tudta fölemelni a korona nagysága miatt. Melle tágra feszült és erôszakosan felrándult; hóna rémesen kinyúlt; könyöke és csuklói mintha kicsavarodtak volna forgóikból; vére tágra szétszakadt kezeibôl végigfolyt karjain. A felhúzódott mellkas alatt mély gödör volt, egész alteste üres és vékony volt, szinte eltûnt. Miként karjai, úgy lábszárai és csípôje is borzalmas módon kicsavarodtak izületeikbôl. Tagjai oly rettenetesen ki voltak nyújtva, izmai és szétszaggatott bôre oly kegyetlenül kifeszültek, hogy minden csontját meg lehetett számlálni; vére a lábait átverô szörnyû szeg alól végigcsorgott a keresztfa törzsén lefelé; egész szentséges testét teljesen elborították a sebek, vörös daganatok, kék, barna és sárga foltok, csíkok, tályogok és véresre marcangolt cafatok. A sebek fölszakadtak a heves feszüléstôl és közbe-közbe piros vért eresztettek. Késôbb a vér sápadt és vizes lett, a szent test egyre fehérebb, a sebhegek leestek; vérehagyott húshoz hasonlított. Ez erôszakos eltorzítás ellenére is Urunk teste a kereszten kimondhatatlanul nemes és megindító volt; sôt -- Isten Fia, az idôben magát feláldozó örök szeretet, szép, tiszta és szent volt a haldokló húsvéti Báránynak szétzúzott, az emberiség bûneivel megterhelt testében.

A Szent Szûznek, tehát az Úr Jézusnak is, bôrszíne finoman sárgásfényû volt, áttetszô piros árnyalattal. Az utóbbi évek sok megerôltetése és a sok vándorlás következtében Jézus arca szemei alatt és orrcsontja kissé vörösbarna színt kapott. Magas és széles melle volt, sima, szôrtelen; Keresztelô Jánosé sûrû rôt szôrrel volt benôve, mint egy állatbôr. Jézus válla széles, karizmai erôsek voltak, csípôje is erôs izmú; térde erôteljes és izmos, mint olyané, aki sokat jár-kel és sokat imádkozik térdelve; lábszárai hosszúak és lábikrái erôsek, miként sok járás és hegymászás következtében szokott lenni. Lába igen szép és erôteljes volt, de a sok mezítlábjárástól a rossz utakon talpán kemény daganatok voltak. Keze szép, ujjai hosszúak és finomak, de nem nôiesek, de nem is olyanok, mint a nehézkes kézimunkáskezek. Nyaka nem rövid, de erôs és izmos; feje szép arányban testével, nem nagy; homloka szabad, magas; arca tiszta, szép tojásdad; haja nem túl sûrû, vörösesbarna, simán kétfelé választva hullott le majdnem válláig; szakálla nem hosszú, hegyes és állán kétfelé váló.

Most azonban haja nagy részben kitépve s ami megmaradt, a vértôl összetapadt; testén seb, seb mellett; melle mintha össze volna zúzva, mellkasa alatt gödör; teste mintegy kicsavarodott, bordái itt-ott kilátszottak széttépett bôre alól. Kiálló csípôcsontjain teste a kinyújtás folytán olyan vékony volt, hogy nem takarta a kereszt törzsét sem.

A keresztfa hátul gömbölyû volt, elôl sima; a megfelelô helyeken kivájva; a törzs körülbelül éppoly széles volt, mint vastag. A kereszt egyes darabjai különbözô színû fából voltak; az egyik ág barna, a másik sárga, a törzs sötét, mint a sokáig vízben állott fa.

A latrok keresztjei durvábbak voltak és a domb szélén álltak jobbról és balról, olyan távolságban Jézus keresztjétôl, hogy keresztül lehetett lovagolni köztük. Mélyebben is álltak és úgy voltak felállítva, hogy a rajtuk függôk kissé egymásra nézhettek. A latrok Jézushoz fölfelé beszéltek és gúnyolódtak, Jézus pedig Dizmashoz lefelé beszélt. A két lator a kereszten borzalmas látványt nyújtott, különösen a bal, egy elvetemedett gazember, tele gonoszsággal és gyalázattal, aki szüntelen káromkodott és gúnyolódott. Egészen kicsavartan, összezúzottan, megdagadtan és összevagdosva függtek ott. Arcuk barnáskék, ajkuk barna az italtól és a fejükbe szaladt vértôl, szemük megdagadt és vörösen kidülledt. Kiáltoztak és üvöltöttek kötelékeikben; Gezmas átkozódott és káromkodott; a keresztágak szegei elôrenyomták fejüket; vonaglottak és tekergôztek a kíntól és lábszáraik lekötözött volta ellenére is az egyiknek lába fel-felrúgott, úgyhogy térde egészen kiugrott.

2. Jézus kigúnyolása és elsô szava a kereszten

A latrok megfeszítése és az Úr ruháinak szétosztása után a poroszlók összeszedték szerszámaikat és Jézust szidalmazva s gúnyolva eltávoztak. A jelenlevô lovas farizeusok is megmozdultak, körüllovagolták Jézust, gyalázkodó szavakat szórtak feléje és elvágtattak. Épp így elvonult a római század is tisztjeivel le a hegyrôl, mert másik ötven katona jött már fölfelé és felváltotta ôket. Ennek a csapatnak parancsnoka Abenadar volt, egy arab, akit késôbb Ktezifónnak kereszteltek meg; az altiszt neve Cassius volt, olyan küldöncféléje Pilátusnak, ez késôbb Longinus nevet kapott. Jött még föl lovon tizenkét más farizeus, tizenkét szadduceus, tizenkét írástudó és néhányan a nép vénei közül; visszajöttek azok is, akik hiába próbáltak Pilátustól más keresztfeliratot kieszközölni. A helytartó nem is bocsátotta ôket maga elé s emiatt még jobban fel voltak dühödve. Körüllovagolták a kört és szidalmak közt elkergették a Szûzanyát. János Máriát a hátulálló asszonyokhoz vezette, Magdolna és Márta vette karjaiba.

Mikor az Úr ellenségei körüljárva a keresztet, Jézus elé álltak, megvetôen ingatták fejüket és mondották:

-- Piha! Te hazug! Nos, hogyan rontod le a templomot és hogyan építed fel három nap alatt?!

-- Mindig másokon akart segíteni, most önmagán nem tud segíteni!

-- Ha Isten Fia vagy, szállj le a keresztrôl!

-- Ha Izrael királya, szálljon le a keresztrôl és akkor hiszünk neki!

-- Istenben bízott, hát segítsen rajta!

Még a katonák is csúfolták:

-- Ha a zsidók királya vagy, segíts magadon!

Midôn Jézus szinte eszméletlenül függött, a bal lator, Gezmas, odakiáltott:

-- Most elhagyta ôt az ördöge!

Egy katona ecetbe mártott szivacsot tûzött egy póznára és Jézus szájához emelte; ô szívott is belôle egy keveset, mialatt a gúnyolódás tovább tartott; az a katona is mondta:

-- Ha a zsidók királya vagy, segíts magadon!

Mindez aközben történt, hogy Abenadar szakasza felváltotta az elôbbi ôrséget.

Jézus most kissé fölemelte fejét és szólt:

-- Atyám, bocsáss meg nekik, mert nem tudják, mit cselekesznek!

És csendesen tovább imádkozott. Gezmas ismét kiáltott:

-- Ha te vagy Krisztus, segítsd magadon és rajtunk!

A gúnyolódás folytatódott; de a jobb lator, Dizmas, mélyen megindult, midôn Jézus ellenségeiért imádkozott.

Máriát, amint meghallotta Fia hangját, nem tudták kísérôi tovább visszatartani: besietett a köröndbe. János, Kleofás felesége Mária és Salome követték ôt és a százados nem ûzte vissza ôket.

Dizmas, a jobb lator, Jézus imádsága által abban a kegyelemben részesült, hogy lelkébe belsô megvilágosítás sugara hatolt, midôn Mária odalépett. Most ismerte föl bensôleg, hogy Jézus és Anyja már gyermekkorában segítettek rajta. Megszólalt tehát erôs hangon és körülbelül ezeket mondotta:

-- Hogyan? Hát lehetséges, hogy ti gyalázzátok ôt, míg ô értetek imádkozik? Ô hallgatott és tûrt és imádkozik, ti pedig káromoljátok ôt; Ô próféta, Ô ami királyunk, Ô Isten Fia!

Ez a váratlan vádbeszéd, mely egy nyomorult, keresztre vert rablógyilkos szájából hangzott el, a gúnyolódó tömegben nagy zenebonát keltett. Köveket kaptak fel és ott a kereszten meg akarták kövezni; de Abenadar százados megakadályozta ezt, szétverette ôket és helyreállította a rendet.

Eközben a Szûzanya Jézus imádsága folytán egészen magához tért és erôre kapott. Gezmas odakiáltott Jézusnak: ,,Ha te vagy Krisztus, szabadítsd meg magadat és minket!'' -- Dizmas átkiáltott társához: ,,Te sem félsz az Istentôl, holott ugyanazon büntetésben vagy! Mi ugyan igazság szerint vagyunk ebben a kínban, mert tetteink méltó bérét vesszük; de ez itt semmi rosszat sem mûvelt! Ó, gondolj most órádra és fordítsd lelkedet a megtérésre!'' -- És még egyéb hasonlókat mondott Dizmas; az ô lelke már teljes világosságban járt, megvallotta bûnös voltát Jézusnak: ,,Uram, ha elítélsz engem, joggal történik velem; de könyörülj rajtam!'' Jézus így felelt neki: ,,Részed lesz irgalmamban!'' És Dizmas hátralevô negyedóráján keresztül érezte a bûnbánat nagy kegyelmét.

3. A nap elsötétülése -- Jézus második és harmadik szava a kereszten

Tíz óráig, amikor Pilátus ítélete elhangzott, rövid jégesôk záporoztak közbe-közbe; azután délig derült ég és napsütés volt s akkor zavaros vöröses felhô úszott a nap elé. De a hatodik órában, vagyis a nap állása szerint -- amint én láttam -- körülbelül fél egykor (mert a zsidó idôszámítás más, mint a mienk és eltér a nap járásától) a napnak valami csodálatos elsötétedése következett be. Ennek létrejöttérôl kimerítô magyarázatot kaptam, de sajnos, nem tudtam jól megjegyezni és nem találok megfelelô kifejezéseket sem annak leírására. Eleinte, amint láttam jönni a természeti tüneményt, mintha a földön kívül lettem volna; mindenféle égköröket és csillagpályákat láttam egymáson csodálatosan keresztülkörözni. A holdat a Föld másik oldaláról néztem és mintha egy ugrást vagy gyors mozgást tett volna, mint egy lebegô tûzgömb; majd ismét Jeruzsálemben voltam és láttam a holdat az Olajfák-hegye fölött elszáguldani tele és sápadtan; és kelet felôl nagy sebességgel elvonult a felhôtakarta nap elôtt. Kezdetben láttam a nap keleti oldalán valami fekete foltot, ez olyan lett, mint egy hegy és csakhamar eltakarta a napot egészen. E kép magja fakó volt, körülötte piros fény, mint egy izzó gyûrû. Az égbolt egészen sötét lett, a csillagok vörösen izzottak. Nagy rémület szállta meg az embereket és állatokat; a barmok bôgtek és szétfutottak, a madarak elbújtak vagy csapatostul hullottak le a Kálvária körüli dombokra, úgyhogy kézzel lehetett fogni ôket. A gúnyolódók elhallgattak, a farizeusok megpróbálták mindezeket a jelenségeket természetes módon magyarázgatni, de kudarcot vallottak és végül ôket is belsô szorongás fogta el. Mindenki az égre nézett. Sokan mellüket verték, kezüket tördelték és kiáltoztak: ,,Az ô vére szálljon gyilkosaira!'' Mások távolban és közelben térdre hulltak és bocsánatért esdekeltek Jézushoz. Jézus pedig gyötrelme közepette feléjük fordította szemét.

Miközben a sötétség egyre fokozódott és mindenki az égre nézett és a kereszt elhagyatottan állt, csupán Jézus Anyja és leghívebb barátai állották körül, Dizmas, mélységes bûnbánatba merülve, alázatos reménnyel, fejét Jézus felé fordította és szólt:

-- Uram, engedd, hogy olyan helyre jussak, ahol te megválthatsz engem! Emlékezzél meg rólam, ha országodba jutsz!

Jézus így felelt neki:

-- Bizony mondom neked, még ma velem leszel a paradicsomban!

Jézus Anyja, Kleofás felesége Mária, Magdolna és János a latrok keresztjei közt Jézus keresztje körül álltak és ôreá néztek. A Szûzanya, egészen lenyûgözve az anyai szeretettôl, magában nagyon forrón esedezett Fiához, hogy engedje ôt vele együtt meghalni. Az Úr rendkívül komolyan és részvevôen tekintett szeretett Anyjára, szemét aztán János felé fordította és mondotta Anyjának:

-- Asszony, íme a te fiad! Ô sokkal inkább fiad lesz, mintha te szülted volna ôt!

Jánost pedig megdicsérte:

-- Ô mindenkor jámborul hivô volt és sohasem botránkozott meg, csak akkor egyszer, midôn anyja fel akarta ôt magasztaltatni. -- És Jánoshoz így szólt: ,,Íme a te anyád!''

János ekkor tiszteletteljesen átölelte a Megváltó keresztje alatt, mint hû fiú, Jézus anyját, aki most neki is anyja lett. A Szûzanyát haldokló Fiának ez ünnepélyes végrendelkezése után a fájdalom és e végrendelet jelentése annyira megrendítette, hogy a szentasszonyok karjaiba roskadva elvesztette külsô eszméletét. Lefektették tehát egy kis idôre szemben a kereszttel a földsáncra, majd elvitték a vesztôhelyrôl barátnôihez.

Nem tudom, vajon Jézus mindezeket a szavakat szent ajkaival hangosan mondta-e ki; de azt világosan értettem, amint halála elôtt szent Anyját Jánosnak adta át anyául, Jánost pedig Anyjának fiául. Az ilyen látomásokban sok mindent megtud az ember, ami nincs megírva és bizony csak nagyon keveset tud az ember közönséges szókkal ismét elmondani. Ami ott oly világos, hogy az ember azt egészen magától értetôdônek hiszi, azt itt nem képes aztán szavakkal megértetni. Például ott egyáltalán nem csodálkozunk, azon, hogy Jézus az ô édesanyjának nem azt mondja: ,,anyám'', hanem ,,asszony''; mert e pillanatban Máriát az ô méltóságában annak az asszonynak érezzük, akinek a kígyó fejét el kellett tipornia, mert ebben az órában teljesedett be amaz ígéret az ô Fiának, az Emberfiának áldozati halála által. Ott nem csodálkozunk azon, hogy Jézus annak, akit az angyal így köszöntött: ,,Malaszttal teljes'', Jánost adja fiául, mert látjuk, hogy ennek neve a kegyelem neve; mert ott mindenki az, amit neve jelent, János pedig Isten gyermeke lett és Krisztus élt benne.[17] Ott megérzi az ember, hogy Jézus ama szavakkal Máriát mindenkinek anyjául adta, akik ôt (Jézust) úgy fogadják, mint János és hisznek az ô nevében s ezáltal Isten gyermekeivé válnak, és nem a vérbôl, sem a test ösztönébôl, sem a férfi indulatjából, hanem Istenbôl születtek. Ott megérzi az ember, hogy a Legtisztább, Legalázatosabb, Legengedelmesebb, aki így szólván az angyalhoz: ,,Íme az Úr szolgáló leánya, legyen nekem a te igéd szerint'', a megtestesült Örök Ige anyjává lett: most -- midôn haldokló Fiától megtudja, hogy ô most egy másik fiúnak is lelki anyjává lesz -- a búcsúzás szívszaggató fájdalmai közepette alázatos-engedelmes szívvel ismét azt mondja lelkében: ,,Íme az Úr szolgálóleánya, legyen nekem a te igéd szerint!'' és megérezzük, hogy ô Isten valamennyi gyermekét, Jézus valamennyi testvérét gyermekeiül fogadta. Azonban mindez ott olyan egyszerûnek és szükségképpeninek tûnik fel, itt pedig oly különlegesnek, hogy Isten kegyelme által inkább lehet érezni, mint szavakkal kifejezni. Az ilyen esetekben mindig arra kell gondolnom, amit egyszer mennyei Jegyesem mondott nekem: ,,Az Egyház hivô, reménylô és szeretô gyermekeiben minden meg van írva''.[18]

4. A város és a templom a sötétség alatt

Körülbelül fél kettôre járt az idô, midôn a városba vezettettem, hogy lássam, mi történik ott. Általános szorongást és rémületet találtam; köd és éjszaka ülte meg az utcákat; az emberek megzavarodva tapogatództak ide-oda; sokan beburkolva fejüket, zugokban ültek és mellüket verték; sokan az eget kémlelték a háztetôkrôl és jajveszékeltek. Az állatok bôgtek és elbújtak, a madarak alacsonyan röpködtek és lehullottak. Láttam, hogy Pilátus meglátogatta Heródest és mindketten nagy meg-zavarodottan nézték az eget ugyanarról a teraszról, ahonnan Heródes reggel végignézte Jézus megcsúfolását. Ez nem természetes dolog, mondották; azzal a Jézussal bizonyára túlságosan elbántak. Aztán láttam, amint Heródes Pilátussal a Forumon keresztül emennek palotájába ment át; mindketten nagy aggodalomban voltak és keményen kiléptek, ôrséggel körülvéve. Pilátus nem nézett a gabbathai törvénykezô székre, ahol Jézust elítélte. A Forum puszta volt; az emberek itt-ott a házakba siettek, mások meg jajgatva futkostak össze-vissza. Csoportok gyûltek össze a nyilvános tereken. Pilátus palotájába hivatta a nép véneit és megkérdezte tôlük, véleményük szerint mit jelent ez a sötétség; ô úgy véli, ez valami fenyegetô vészjel; úgy látszik, az ô istenük haragszik rájuk, amiért azt a galileait erôszakosan halálra követelték; pedig az bizonyosan prófétájuk és királyuk volt; de ô mosta kezeit stb. Amazok azonban nyakasak maradtak, igyekeztek mindent szokásos természeti jelenségnek magyarázni, és nem tértek meg. Másutt azonban sokan megtértek, elsôsorban mindazok a katonák, akik tegnap az Úr elfogatásakor az Olajfák-hegyén leestek és ismét fölkeltek.

Eközben sok nép gyûlt össze Pilátus palotája elôtt, és ahol reggel azt kiabálták: ,,E1 vele! Feszítsd meg ôt!'', most ezt kiáltozták: ,,Igazságtalan bíró! Az ô vére szálljon gyilkosaira!'' Pilátus kénytelen volt katonákkal körülvétetni magát; és az a Zádok, aki reggel, midôn Jézus a törvényházba ment, hangosan hirdette Jézus ártatlanságát, most annyira kiabált és ágált a palota elôtt, hogy Pilátus majdnem lefogatta. Pilátus, ez a lelkierô nélküli nyomorult ember, a legnagyobb szemrehányásokkal halmozta el a zsidókat: neki semmi része a dologban; az ô királyuk, az ô prófétájuk, az ô szentjük volt, akit halálra vittek, nem az övé; neki semmi köze az egészhez; ôk akarták halálát!

A templomban a legnagyobb szorongás és rémület uralkodott; éppen a húsvéti bárány leölésénél tartottak, mikor beállott a hirtelen sötétség; egy zûrzavar lett minden és olykor-olykor rémült jajveszékelésbe törtek ki. A fôpapok mindent elkövettek, hogy fenntartsák a rendet és a nyugalmat; meggyújtottak minden lámpát olyan idôpontban, mikor különben fényes nappal szokott lenni; de a zavar csak fokozódott. Láttam, hogy Annás kínos szorongásban futkosott egyik zugból a másikba, hogy elrejtse magát. Mikor ismét kimentem a városba, az ablakok zsalui és ernyôi hajladoztak és reszkettek, pedig nem volt szél. A sötétség egyre nagyobb lett. A város külsô szélén, északnyugatra a falak irányában, ahol kertek és sírok vannak, néhány sírbejárat besüllyedt, mintha földrengés lett volna.


XVII. rész: Jézus elhagyatottsága

1. Jézus negyedik szava a kereszten

A Golgothán a sötétség csodálatosan borzasztó benyomást tett; az iszonyatos dühöngés és kínzás, az ordítozás és a szitkozódás közt végrehajtott megfeszítés, és a kereszt felállítása, a két lator keresztre kötözése és üvöltése, a farizeusok gúnyolódása és ide-oda vágtatása, a katonacsapat felváltása, a részeg hóhérok lármás elvonulása az elsötétedés kezdetén: még ellensúlyozta a rémületes benyomást; aztán következett Dizmas vádbeszéde és a farizeusok dühöngése ellene; de amint a sötétség növekedett, az emberek elkomolyodtak és figyelmük mindinkább elfordult a kereszttôl. Ekkor ajánlotta Jézus az ô anyját Jánosnak és ekkor vitték ki a Szûzanyát a köröndbôl. Most tompa szünet állott be; a népet aggodalom fogta el a sötétség növekedtével, legtöbben az eget kémlelték; sokakban megmozdult a lelkiismeret; némelyek bûnbánóan fordították szemüket a kereszt felé, sokan mellüket verték bûnbánattal; a farizeusok még mindig próbálgatták természetes módon magyarázgatni a jelenségeket, de szavuk egyre csöndesebb lett s végül egészen elnémult. Hébe-korba még kiszalasztottak szájukon egy-egy szemtelen szót, de ez is már nagyon kényszeredetten sikerült. A nap közepe fakó volt, fátyolos, mint a hegyek holdfényben; vörös gyûrû övezte; a csillagok, rôt fényben emelkedtek ki a sötét háttérbôl. A madarak leestek a levegôbôl a Kálvária-hegyén és a közeli szôlôhegyeken az emberek közé és hagyták magukat kézzel megfogni; az állatok mindenfelé körös-körül üvöltöttek és reszkettek, a lovas farizeusok lovai és szamarai összebújtak és lógatták fejüket. Pára és köd vett körül mindent.

A kereszt körül csend volt. Mindenkinek gondolatai másutt jártak. Sokan a városba futottak. A megfeszített Üdvözítô a teljes elhagyatottság érzetével, véghetetlen kínjai közt, barátai iránt való szeretetével és értük rebegett imádságaival mennyei Atyjához fordult. Miként egész szenvedése alatt, most is azokat a zsoltárrészeket imádkozta, amelyek most rajta beteljesedtek. Angyalalakokat láttam körülötte. Amint azonban a sötétség fokozódott és szorongás ülte meg a lelkeket és tompa csend nehézkedett az egész tömegre, Jézust teljesen egymagára hagyva és vigasz nélkül láttam függni a keresztfán. Szenvedte mindazt, amit egy nyomorult, összekínzott, összetört ember szenved a legnagyobb elhagyatottságban, megfosztva minden emberi és isteni vigasztalástól, mikor a hit, a remény, a szeretet egészen magára maradva, viszonzás és felhasználás nélkül, minden világosság nélkül, mintegy mezítelenül és kiüresítve, ott áll a megpróbáltatás sivatagában és végtelen kínnal egyedül önnönmagából él. Ezt a fájdalmat lehetetlen kifejezni. Ebben a szenvedésben küzdötte ki a szeretô Jézus számunkra az erôt ahhoz, hogy az elhagyatottság végsô kínjában, egyesítve a mi elhagyatottságunkat az ô elhagyatottságának érdemeivel, diadalmaskodjunk, bár ha megszakad minden kötelék és kapcsolat is, ami minket idelent ahhoz a másik léthez és élethez fûz, és bár ha bezárulnak azok a kilátások is, melyeket ez az élet magamagából nyit nekünk egy másik létre. Kiharcolta nekünk a gyôzelem érdemeit az ô tökéletes elhagyatottságának végsô tusájával, és feláldozta nyomorúságát, szegénységét, kínszenvedését, elhagyatottságát érettünk, hitvány bûnösökért, avégbôl, hogy az Egyház testében Jézussal egyesült ember ne eshessek kétségbe többé a végórában, midôn minden elsötétedik és minden világosság és minden vigasztalás eltûnik. A bensô éjszakának e sivatagába nem kell többé egyedül és veszedelmek közt leszállnunk. Jézus ez elhagyatottság keserû tengerének mélyére süllyesztette az ô bensô és külsô elhagyatottságát a kereszten, s így nem hagyta magára a keresztényt a halál elhagyatottságában, minden vigasztalás elsötétülésében. A kereszténynek a végsô halálküzdelemben nincs többé sivatag, nincs magányosság, nincs elhagyatottság; mert Jézus, aki a világosság, az út és az igazság, szintén megjárta ezt a sötét utat, megáldotta azt és számûzött róla minden rémet és felállította keresztjét ebben a sivatagban.

Jézus, teljesen elhagyatva, egészen szegényen, minden segítség híján, önnönmagát adta oda, miként a szeretet szokta tenni; sôt magát az ô elhagyatottságát avatta a legdrágább kinccsé; mert önmagát és egész életét, minden munkáját, minden szeretetét, szenvedését és hálátlanságunk miatt való keserû érzését föláldozta mennyei Atyjának a mi gyöngeségünkért és szegénységünkért. Isten elôtt végrendeletet készített és minden érdemét az Egyháznak és a bûnösöknek adta. Mindenkirôl gondoskodott; elhagyatottságában mindenkivel volt az idôk végezetéig, és így azokért a tévhitûekért is imádkozott, akik azt vélik, hogy ô, mint Isten, nem érezte a szenvedést és nem szenvedett, vagy csak sokkal kevésbé szenvedett, mint egy ember, aki hasonló szenvedésbe kerül. -- Míg azonban én vele együtt imádkoztam és szenvedtem, hallottam, mintha mondaná, hogy tanítsák azt, hogy ô az elhagyatottságnak ezt a kínját keservesebben szenvedte, mint ahogy egy ember képes lett volna, mert ô teljesen egyesült az istenséggel és mert ô egészen Isten és ember volt, és most az Istentôl elhagyott emberség érzetében mint Istenember, az elhagyatottság szenvedését teljes mélységében érezve, tökéletesen kimerítette.

És ekképp szenvedésében hangos kiáltással bizonyította elhagyatottsága tényét s ezzel megadta a szabadságot minden mélyen sújtottaknak, akik Istent Atyjuknak ismerik el, arra, hogy bizalmas, gyermeki panasszal forduljanak Istenhez.

Három óra tájban Jézus hangos szóval kiáltott: ,,Eli, Eli, lamma szabaktáni?!'' -- azaz: ,,Istenem, Istenem, miért hagytál el engem?''

Midôn Urunk e hangos kiáltása megtörte a körötte uralkodó csöndet, a gúnyolódok ismét a kereszt felé fordultak. Valaki így szólt: ,,Illést hívja ez''. Egy másik felkiáltott: ,,Hadd lássuk, eljön-e Illés és lesegíti-e ôt?'' Az Anya pedig, amint meghallotta Fia hangját, nem tudta magát visszatartani és ismét a kereszthez sietett: János, Kleofás felesége Mária, Magdolna és Salome követték ôt.

Mialatt a tömeg ott zajongott és jajongott, lovon odaérkezett egy csapat, mintegy harminc elôkelô férfiúból, akik Júdeából és Joppe vidékérôl jöttek az ünnepekre. Midôn meghallották, mily rettenetesen bántak el Jézussal, és látták a félelmetes természeti jelenségeket, hangos kifejezést adtak iszonyodásuknak és így szóltak:

-- Ó, ó, föl kellene égetni ezt a kegyetlen várost, ha nem állna benne Isten temploma, oly borzasztó bûnterhet vett magára!

Az elôkelô idegeneknek e kijelentése kapóra jött a népnek: zúgolódás és jajgatás hangzott fel mindenfelôl és a rokonérzésûek összecsoportosultak. A tömeg két pártra oszlott: az egyik jajveszékelt és zúgolódott, a másik dühöngött és gyalázkodott. A farizeusok egyre csöndesebbek lettek, és minthogy zendüléstôl féltek, hiszen Jeruzsálemben is nagy volt a zûrzavar, tanácsot tartottak Abenadar századossal, minek folyományaképpen embereket küldtek a közeli kapuhoz és azt bezáratták, hogy így elzárják az érintkezést a várossal; sôt hogy elejét vegyék a lázadásnak, küldönc útján ötszáz katonát kértek Pilátustól és Heródes testôrségébôl. Egyelôre Abenadar teremtett rendet és nyugalmat az ô komolyságával és megtiltotta a gúnyolódást, hogy az se izgassa a népet.

Mindjárt három óra után kezdett világosodni, a hold távolodott a naptól, mégpedig ellenkezô irányban. A nap fénytelen, ködborított és vörös volt, és a hold lement az ellenkezô oldalon, oly gyorsan, mintha leesett volna. Lassankint megjelentek a nap sugarai is; a csillagok eltûntek; de azért még mindig homály ült a tájon. A világosság közeledtével a gúnyolódok ismét bátrabbak lettek és diadal-ujjongásba törtek ki; ekkor mondták, hogy ,,Illést hívja ez!'' De Abenadar csöndet és nyugalmat parancsolt.

2. Jézus ötödik szava a kereszten

Amint világosabb lett, elôtûnt Jézus teste a kereszten; halvány és elgyöngült, egészen elernyedt és fehérebb volt, mint eddig, annyi vért veszített. És így szólt (de nem tudom, imádkozva és csak nekem hallhatóan-e, vagy félhangosan): ,,Kisajtoltattam, mint a szôlô, melyet itt elôször sajtoltak; minden véremet oda kell adnom, míg víz nem jön ki és a héj fehér nem lesz; de soha többé itt nem sajtolnak szôlôt''.

E szavakra vonatkozóan késôbb láttam egy képet, amint Jáfet itt ezen a helyen szôlôt sajtolt.

Jézus egészen el volt epedve és kiszáradt nyelvvel mondá: ,,Szomjúhozom!'' És mivel övéi szomorúan néztek rá, így szólt: ,,Nem adhatnátok egy korty vizet?'' Úgy vélte, a sötétség leple alatt bizonyára senki sem akadályozta volna meg ôket. János felelt zavartan: ,,Ó Uram, elfelejtettük!'' Jézus erre ilyesfélét mondott: ,,Még felebarátaimnak is meg kellett feledkezniük rólam, és nekem egy ital vizet sem nyújthattak, hogy beteljesedjenek az írások!'' De ez a feledékenység keservesen fájt neki. Panaszszavára övéi pénzt kínáltak a katonáknak és kérték, adjanak Jézusnak egy kis vizet. De azok nem azt tették, hanem egyikük egy körte alakú szivacsot bemártott az ecetbe, mely egy gyékénnyel befont hordócskában állt ott, de epét is kevert bele. Ámde Abenadar századost már nagyon megindította Jézus sorsa; elvette a katonától a szivacsot, kifacsarta és tiszta ecettel itatta be. Aztán egy rövid darab izsópcsövet dugott bele, mely szívócsôül szolgált, feltûzte lándzsája hegyére és föltartotta Jézus arca elé, úgyhogy az izsópszár éppen Jézus szájához ért és ô a csövecskén kiszívhatta az ecetet.

Azokból a szavakból, melyeket az Úr még intelmül mondott a népnek, már csak erre emlékszem: ,,És ha nekem már nem lesz hangom, a halottak szája fog szólani''. Mire némelyek azt kiabálták: ,,Még gyalázkodik!'' Abenadar azonban csöndet parancsolt.


XVIII. rész: Jézus meghal a kereszten

1. A hatodik és hetedik szó -- Jézus halála

Elkövetkezett az Úr Jézus órája. Tusakodott a halállal és hideg veríték szivárgott ki tagjaiból. János a kereszt mellett állt és törölgette Jézus lábait kendôjével. Magdolna, teljesen megtörve a fájdalomtól, a kereszt hátának dûlt. A Szûzanya Jézus és a jobb lator keresztje között állt, Kleofás felesége Mária és Salome karjára támaszkodva, és nézett föl, haldokló Fiára. Ekkor így szólt Jézus:

-- Beteljesedett!

Fölemelte fejét és hangos szóval kiáltott:

-- Atyám, kezeidbe ajánlom lelkemet!

Édes, hangos kiáltás volt; betöltötte a földet és eget. Aztán lehajtotta fejét és kiadta lelkét. Láttam lelkét, mint fényes árnyékot a kereszt mellett a földbe és a pokol tornácának körébe leszállni. János és a szentasszonyok arcra borultak.

Abenadar százados (születésére nézve arab, késôbb, mint tanítványt Ktezifon névre keresztelték), itt, amióta Jézust megitatta az ecettel, lovával a keresztdomb közepén állt, úgyhogy lova elülsô része magasabban volt. Hosszan, komolyan, mélyen megrendülve, szüntelen az Úr töviskoronás arcába nézett. Paripája feje szomorúan, betegen lógott, és Abenadar, akinek büszkesége most meghajolt, meg sem húzta már lova kantárját. Ekkor mondotta ki az Úr utolsó szavát, hangos, erôs, eget, földet és poklot átható kiáltással. A föld megrendült és a sziklatalaj Jézus és a bal lator keresztje között szélesen tátongóra repedt. Isten tanúságtétele rémülettel és borzadállyal, fenyegetôen, hatotta át a gyászoló természetet.

Beteljesedett, igen! Urunk lelke elhagyta testét, és a meghaló Üdvözítô halálkiáltásától megreszketett mindenki, aki hallotta, sôt a Föld is megrendült és így ismerte el Megváltóját; de csak a rokonszíveket hasította át a fájdalom éles kardja. Ekkor történt, hogy a kegyelem leszállt Abenadar lelkébe; akkor reszketett lova, akkor ingott meg a százados szenvedélye és tört meg büszke, kemény értelme, mint a Kálvária szirtje: eldobta lándzsáját és kemény öklével erôsen verte mellét, hangosan kiáltva egy új ember hangján: ,,Dicsértessék Isten, a Mindenható, Ábrahám és Jákob Istene! Ez igaz ember volt, ez valóban Isten Fia!'' És sokan a katonák közül, századosuk szavától megrendülve, hasonlóképpen cselekedtek.

Azonban Abenadar, aki most már új emberré, megváltott emberré lett, most, miután Isten Fiának nyilvánosan behódolt, nem akart tovább az Úr ellenségeinek szolgálatában maradni. Leszállt lováról és átadta Cassius altisztnek, akit Longinusnak neveznek, fölvette a földrôl lándzsáját, azt is átadta neki, beszélt katonáival és Cassiusszal, aki most felült a lóra és átvette a parancsnokságot, mert Abenadar elsietett a Kálvária-hegyérôl a Gihon-völgyén keresztül a Hinnom-völgy barlangjaihoz, hírül adta az ott rejtôzô tanítványoknak az Úr halálát, aztán besietett a városba Pilátushoz.

Midôn Jézus halálkiáltásakor a föld megrendült és a keresztdomb megrepedt, nagy rémület fogta el az összes jelenlevôket; de ez a rémület áthatott az egész természeten is, mert ugyanakkor széthasadt a templom kárpitja is, sok halott kikelt sírjából, a templomban falak süllyedtek meg, hegyek omlottak le és épületek dûltek össze a világ sok táján.

Abenadar hangosan kimondta meggyôzôdését és sok katona ugyanígy tett; a jelenvolt népbôl és a legutóbb odaérkezett farizeusok közül is sokan megtértek. Mellüket verték, jajveszékeltek és a szent hegyrôl a völgyön keresztül hazatámolyogtak. Mások megszaggatták ruhájukat és port hintettek fejükre. Félelem és rémület ült meg mindeneket.

János fölkelt a földrôl, néhány szentasszony, aki eddig a köröndön kívül állott, most benyomult a kereszthez; fölemelték Jézus Anyját és barátnôit s kivezették a köröndbôl, hogy megnyugtassák ôket.

Miután minden élet Ura megfizette a bûnösökért a halál kínteljes adósságát, és miután, mint ember, lelkét Istenének és Atyjának ajánlotta, testét pedig a halálnak szolgáltatta ki: ezt a szentséges, összetört edényt bevonta a halál hideg, sápadt színe; teste kínokban reszketett és elfehéredett, és a sebekbôl lefolyt vércsíkok sötétebbek és láthatóbbak lettek. Arca megnyúlt, orcái beestek, orra vékony és hegyes lett, álla leesett, lehunyt, vérrel befutott szemei megtörve kinyíltak; még egyszer, utoljára fölemelte néhány pillanatra töviskoronás fejét és a kínok súlya alatt mellére ejtette. Kiszáradt, elkékült ajkai között nyitott szájában látszott véres nyelve. Kezei, melyek eddig a szegfejeket markolták görcsösen, most szétnyíltak és jobban elôre álltak; karjai kinyúltak, háta a kereszthez tapadt, és szent testének egész súlya lábaira nehezedett. Ekkor térdei megcsuklottak s egy oldalra fordultak; lábai megvonaglottak a szeg körül, mellyel át voltak fúrva.

Erre megmerevedtek Anyja kezei; szeme elborult, arca halálsápadtra vált, füle nem hallott, lábai inogtak s ô a földre roskadt. De Magdolna, János és a többiek is, a fájdalomtól megtörtén, arcukat elfedve, a földre borultak.

Midôn aztán a legszeretôbb, legfájdalmasabb Anya, barátaitól támogatva ismét fölkelt és szemeit fölvetette, látta Fiának a Szentlélektôl tisztán fogantatott testét, a húst az ô húsából, a csontot az ô csontjából, a szívet az ô szívébôl, isteni megárnyékozásban az ô méhébôl alkotott szent edényt, most itt minden ékességtôl, minden formától és szentséges lelkétôl is megfosztva, kiszolgáltatva a természet törvényeinek, melyeket ô teremtett és melyekkel az ember a bûnben visszaélt és eltorzította ôket; látta ôt összetörve, megkínozva, elalaktalanítva, megölve azok kezétôl, akiknek megújhodásáért és megelevenítéséért testet vett! Ó jaj, ott függött kitaszítva, megvetve, kicsúfolva, mint egy bélpoklos, Jézus holtteste, minden szépségnek, igazságnak és szeretetnek élettôl megrabolt edénye, szertezúzva, két lator közt a keresztfán! Ki foghatja föl Jézus Anyjának, a Vértanuk Királynéjának fájdalmát!

A nap fénye még zavaros és ködös, a levegô a földrengéskor fülledt és nyomasztó volt, de aztán érzékeny hideg következett. Az Úr holttestének alakja rendkívül tiszteletreméltó és megható volt. A latrok rémesen kicsavarodott testtel, mintegy ittasan függtek keresztjükön; most már mindketten hallgattak; Dizmas imádkozott.

Három óra múlt, midôn Jézus meghalt. Amint a földrengés okozta rémület elmúlt, több farizeus merészebb lett; odaléptek a hegyen nyílt repedéshez, köveket dobtak bele, köteleket kötöttek össze és leeresztették a szakadékba; de mivel nem érték el fenekét, kissé gondolkodóba estek; a nép jajveszékelése és mellverése is hatott rájuk, és sietve ellovagoltak. Többen közülük egészen megváltoztak lelkükben. A néptömeg is hamarosan elszéledt rémületben és szorongásban a város felé és a völgyekbe. Sokan megtértek. Az ott levô ötven római katona közül egy rész, erôsítésül ment a kapuôrséghez; míg a kívánt ötszáz fônyi csapat megérkezett; akkor bezárták a kaput, néhány katona más ôrhelyeket foglalt el szanaszét, hogy elejét vegyék a nép összetorlódásának és a zûrzavarnak. Cassius (Longinus) és öt katona ott maradt a köröndben s lehevert a sáncra. Jézus rokonai a keresztet vették körül, vagy leültek vele szemben és siránkoztak, gyászoltak. Több szentasszony visszament a városba. A Kálvária csöndes, magános lett, a gyász helye lett. A távolban, a völgyben és a szemközti magaslatokon hébe-hóba megjelent egy-egy tanítvány óvatos alakja, félénken és kíváncsian nézett a kereszt felé és rögtön visszavonult, ha valaki közeledett.

2. Földrengés és halottak megjelenése a városban

Midôn Jézus hangos kiáltással lelkét visszaadta mennyei Atyjának, láttam lelkét, mint fényjelenséget a kereszt mellett a földre leszállani s vele együtt fényes angyalsereget, közte Gábort is; láttam, amint ez az angyalsereg egy nagy tömeg gonosz szellemet ûzött le a földrôl a mélységbe. Jézus pedig sok lelket felküldött a pokol tornácából testükbe, hogy a bûnben megátalkodottakat megijesszék, figyelmeztessék és Jézusról tanúságot tegyenek.

Az Úr halálakor történt földrengés alkalmával, midôn a Kálvária-hegye megrepedt, sok minden összeomlott és elsüllyedt az egész világon, fôképpen Palesztinában és Jeruzsálemben. Még alig állt be némi nyugalom a növekvô sötétségben a város és a templom területén, midôn a földrengés, a sok helyen bekövetkezett beomlások dübörgô zaja még általánosabb rémületet idézett elô; a jajveszékelô, egymáson keresztül-kasul rohanva menekülô emberek végsôkig fokozott borzadalmára innen is, onnan is a feltámadt, támolygó, tompa hangon szóló halottak jöttek velük szembe.

A templomban a fôpapok éppen folytatni akarták a bárány leölését, melyet a sötétség okozta ijedelem némiképp megzavart, és már ujjongtak a visszatérô világosságnak, midôn hirtelen megrendült a föld, tompa dübörgés hallatszott és a beomló falak recsegése-ropogása, kísérve a nagy függöny végighasadásának sivító-sziszegô zajától. Az óriási tömegen egy pillanatra néma borzadály lett úrrá, melyet csak az innen-onnan feltörô jaj kiáltás tört meg. Azonban a tömeg oly rendben volt tartva, az óriási templom annyira zsúfolt, a bárányok leölésével elfoglalt emberek nagy seregének jövése-menése oly pontosan szabályozva, a cselekmények: a levágás, a vér kieresztése, és az oltáron való elhintése a megszámlálhatatlan papok hosszú sorai által, hangos énekszóval és kürtök harsogásával körülzengve, oly összefüggô rendben és egymásba kapcsolódó láncolatban volt szabályozva, hogy az ijedelem nem robbant ki mindjárt általános fejvesztettséggé és zûrzavarrá. Így tehát az óriási épületben, a sok helyiségben és folyosón, egyes helyeken nyugodtan folyt tovább az áldozati tevékenység, míg más pontokon rémület és borzadály lett úrrá; miközben másutt a papok úgy ahogy lecsillapították az izgalmat. De végül is, mikor itt is, ott is megjelentek a halottak, a templomban minden felbomlott és az áldozatot abbahagyták, mintha a templom tisztátalanná lett volna. De még ez az esemény sem tört rá a tömegre oly hirtelenséggel, hogy az emberek egymást taposva hanyatt-homlok menekülve, rohantak volna lefelé a templomlépcsôn, hanem lassankint oszlottak szét, úgy hogy egyes csoportok elsiettek, míg más csoportokat a papok és a sorompók feltartóztattak. Ámbár a rémület és félelem nem volt mindenütt egyenlôképpen nagy, mégis egészben véve leírhatatlan volt.

Az ott uralkodó zavarról és fejetlenségrôl úgy alkothatunk magunknak képet, ha magunk elé képzelünk egy nagy-nagy hangyabolyt teljes, szabályos tevékenységében, amint egyszerre köveket dobnak közibe, vagy egy részét ásóval feltúrják; míg itt minden felfordul, ott a tevékenység még zavartalanul folytatódik és még a legfeldúltabb pontokon is rögtön mindent helyrehoznak.

Kaifás fôpap és udvara azonban kétségbeesett szemtelenséggel nem vesztette el fejét és mint egy fellázadt város okos hatósága, fenyegetésekkel, csoportok szétoszlatásával, rábeszéléssel és mindennemû ravaszkodással elejét vette a veszedelemnek és fôképp ördögi nyakasságával s látszólagos nyugodtságával elért annyit, hogy általános, vészhozó felfordulás nem következett be és hogy az egész nép véleménye ezeket a rémes fenyegetô jeleket nem értelmezte úgy, mint Jézus ártatlan halálának bizonyítékait. Az Antonia-vár római helyôrsége is mindent elkövetett a rend fenntartására. Ekképp aztán, bár a rémület és zavar nagy volt, és az ünnep el volt rontva, zendülés nem tört ki, és a nagy láng, pislogó ijedtséggé lett, melyet a lassan-lassan szétoszló nép hazavitt magával és melyet ott a legtöbbeknél a farizeusok tevékenykedése ismét kioltott.

Így volt ez általánosságban; a részletek pedig, amennyire emlékszem, a következôk voltak. A templomszentély bejáratának két nagy oszlopa, melyek közt egy gyönyörû függöny lógott, fönt szétvált és ledûlt, a baloldali délnek, a jobboldali északnak; az architráv, melyet tartottak, leomlott, és a nagy függöny felülrôl lefelé egész hosszában süvöltve végigrepedt és szétnyílva kétfelé hullott. Ez a függöny több színben pompázott: piros, kék, fehér és sárga színben. Égkörök voltak rajta kirajzolva, meg alakzatok, pl. az érckígyó. Most be lehetett látni a szentélybe. Simeon imacellájánál a templomnak ebben a részében az északi falból kidûlt egy hatalmas kô és a cella boltozata beomlott. Egyes csarnokokban a padlózat besüllyedt, küszöbök elmozdultak és oszlopok meginogtak.

A szentélyben megjelent a templom és az oltár között megölt Zakariás fôpap és fenyegetô szavakat kiáltott; szólt a másik Zakariás[19] és János haláláról is és általában a próféták legyilkolásáról. Abból a nyílásból tûnt elô, mely a Simeon cellája mellett kiesett kô helyén támadt, és a szentélyben levô papokhoz beszélt.[20]

Az agg Simeon papnak, aki Jézus bemutatásakor a templomban jövendölt, egyik ôsapja volt Simon Justus, egy jámbor fôpap. Most ennek két, korán elhalt fia is megjelent a természetesnél nagyobb szellemalakban a nagy tanító szószékén és fenyegetô szókat mondott a próféta megölésérôl és az áldozatról, melynek most már vége, és intett mindenkit, hogy fogadják el a Megfeszített tanításait.

Az oltárnál megjelent Jeremiás és ô is fenyegetô szavakat mondott: az áldozat lezárult s most egy új áldozat kezdôdik. Ezeket a megjelenéseket és beszédeket azokon a helyeken, ahol csakis Kaifás vagy a papok hallották, ezek letagadták és eltitkolták és szigorúan tilos volt errôl beszélni.

De támadt még egy nagy zaj: a Szentek Szentjének ajtai felpattantak és egy hang hallatszott: ,,Menjünk innen!'' És láttam angyalokat kivonulni a templomból. A füstölô-áldozat oltára megingott és egy füstölô edény feldûlt; az írástekercsek tartálya kiborult és az írások szanaszét gurultak; a zûrzavar fokozódott, már azt sem tudták, mennyi idô van. Nikodémus, Arimateai József és sokan mások elhagyták a templomot és eltávoztak. Itt-ott holttestek hevertek, más feltámadt halottak járkáltak a nép közt és a csarnokokban és fenyegetô szavakat mondtak; de a templomból kivonuló angyalok szavára visszatértek sírjukba. A tanító szószék az elôcsarnokban összeomlott. Többen ama harminckét farizeus közül, akik legutóbb érkeztek a Kálváriára, e zûrzavar közepette visszatértek a templomba, és mivel a kereszt alatt már megtértek, most e jelenségek még jobban megrendítették ôket, úgyhogy Annásnak és Kaifásnak heves szemrehányásokat tettek és elhagyták a templomot.

Annás, aki titokban Jézus legfôbb ellensége volt és már régóta vezette Jézus és tanítványai ellen az összes fondorlatokat s a hamis tanukat is kioktatta, most szinte ôrült volt a félelemtôl és a templom rejtett helyiségeiben egyik zugból a másikba menekült. Láttam, amint a görcsökben vonagló, nyöszörgô és kiabáló fôpapot egy eldugott helyiségbe vitték, s ott feküdt néhány hívétôl körülvéve. Kaifás egyszer erôsen átölelte, hogy bátorságot öntsön beléje, de hiába; a halottak megjelenése a végsô kétségbeesésbe hajszolta. Kaifásban, noha ôt is nagy félelem gyötörte, olyan kevély és nyakas ördög lakott, hogy nem árulta el rémületét. Dacolt mindennel és Isten fenyegetô jeleinek és saját titkos félelmének, vakmerô homlokkal, gyûlöletét és kevélységét szegezte ellene. Midôn azonban a szent cselekmények folytatását nem tudta többé keresztülvinni, megparancsolta, hogy titkoljanak el minden jelenséget és eseményt, ami nem lett köztudomású az egész nép elôtt. Ô maga is, de papjai által is azt hirdette, hogy Isten haragjának e jeleit a megfeszített galileai hívei okozták, akik tisztátalanul jöttek a templomba; és hogy csakis a szent törvénynek ellenségei, melyet Jézus maga is fel akart forgatni, idézték elô ezeket a borzalmakat, és hogy igen sokat a galileai varázslatának rovására kell írnia, aki, mint életében, úgy halálában is megzavarta a templom nyugalmát. Ekképp sikerült Kaifásnak sokakat meggyôzni, másokat meg fenyegetésekkel megfélemlíteni; mindazáltal sokan mélyen meg voltak rendülve és eltitkolták véleményüket. Az ünnepet a templom megtisztulásáig elhalasztották. Sok bárány nem is került leölésre. A nép apránkint elszéledt.

Zakariás sírja a templom fala alatt mélyen besüllyedt és beomlott, s ezáltal a falból kövek estek ki. Zakariás kijött a sírból, de nem tért vissza bele; én nem tudom, hol vetette le ismét porhüvelyét. Simon Justus feltámadt fiai visszahelyezték testüket a sírboltba a templomhegy alatt, midôn Jézus holttestét elôkészítették a temetésre.

Mialatt mindezek történtek a templomban, Jeruzsálem sok részében is hasonló rémület uralkodott. Mindjárt három óra után sok sír beomlott, különösen az északnyugati kertvidéken a városon belül. Láttam a sírokban néhol benn feküdni a beburkolt holttesteket; másutt meg elporladt ruhákat és csontokat; némely sírból kellemetlen szag áradt. Kaifás törvényházában beomlottak azok a lépcsôk, melyeken Jézus állt a gúnyolódások közepette; ugyanott az elôcsarnokban beomlott a tûzhely egy része is, ahol Péter tagadása kezdôdött. Oly nagy lett a pusztulás, hogy új bejáratot kellett csinálni. Itt jelent meg az életbe visszatért teste annak a Simon Justus fôpapnak, akinek nemzetségébôl való volt Simeon, aki Jézus bemutatásakor a templomban jövendölt. Ez a jelenség fenyegetô szavakat mondott az igazságtalan ítéletrôl, melyet itt mondtak ki. A fôtanács több tagja jelen volt. Azok a férfiak, akik tegnap éjjel Péternek kieszközölték a bebocsátást, megtértek és elmentek a barlangokba a tanítványokhoz.

Pilátus palotájában összetört az a kô és besüllyedt az a hely, ahol Pilátus megmutatta Jézust a népnek. Minden ingott és rengett, és a közeli törvényházban elsüllyedt az egész hely, ahol az aprószentek testei el voltak ásva. A városban még sok más helyen is beomlottak építmények és meghasadtak falak; de teljesen egy épület sem pusztult el. A megzavarodott és babonás Pilátus nagy rémületben volt és képtelen minden kormányzati ténykedésre; a földrengés megrendítette az ô palotáját is, hullámzott és mozgott alatta a talaj, s ô egyik szobából a másikba szaladgált. A halottak az elôudvarból kiáltozták fejére igazságtalan bíráskodását és ellentmondó ítéletét. Abban a hiszemben, hogy ezek annak a Jézus prófétának istenei, bezárkózott a ház legtitkosabb zugába, ott isteneinek tömjénezett és áldozott, és fogadalmat tett nekik, avégett, hogy azok a galileai isteneit tegyék ártalmatlanná. Heródes szinte ôrjöngött palotájában és bezáratott minden ajtót-ablakot.

Mintegy százan voltak azok a halottak, minden korszakból, akik Jeruzsálemben és környékén beomlott sírjukból testükkel kiszálltak és legtöbbnyire párosával jártak-keltek a városban, az ide-odafutkosó emberek elé álltak és rövid vádbeszédekkel Jézusról tanúságot tettek. A sírok legnagyobb része magánosan feküdt kint a völgyekben; de volt sok sír az újabban benépesült városrészekben is, fôképp északnyugaton a kertek táján, a saroktorony és a megfeszítés tornya közt, továbbá a templom körül és alatt is voltak nagy számmal elfeledett, eldugott sírok.

Nem minden holttest támadt fel, amely a sírok beomlása folytán látható lett; némelyek csak azért lettek láthatók, mert a feltámadtakkal közös sírban voltak. Sokan azonban, akiknek lelkét Jézus a pokol tornácából felküldte a földre, kikeltek sírjukból, fölemelték halotti leplük arcfedôjét, és mintegy lebegve mentek végig az utcákon övéik háza felé. Bementek utódaik lakásába és fenyegetô vádbeszédekben vetették szemükre részességüket Jézus megölésében. Láttam egyes alakokat összejönni, egykori barátságuk alapján, és kettesével az utcákon járni. A hosszú halotti lepeltôl nem láthattam lábuk mozgását; mintegy könnyedén lebegve vonultak a talaj fölött. Kezeik vagy be voltak pólyázva széles gyolcssávokkal, vagy a karjaik köré kötött bô ruhaujjaik kezeiken túl hosszan lelógtak. Az arcfedôk fel voltak hajtva fejükre; sárga, sápadt arcuk szárazan és kiaszottan nézett ki hosszú szakállukból. Szavuk idegenül és szokatlanul hangzott; az egyetlen életjel, amit adtak, beszédük volt és az a cirkálás egyik helyrôl a másikra, feltartóztathatatlanul és semmire körülöttük ügyet nem vetve; sôt beszédjük is mintha csupán puszta hang lett volna. Különbözôképpen voltak öltözve, haláluk idejének szokása, életkoruk és állásuk szerint. Az útelágazásoknál, ahol a Golgothára vonuló menet elôtt kikürtölték Jézus halálos ítéletét, meg-megálltak, Jézus dicsôségét hirdették s gyilkosaira jajt kiáltottak. Az emberek távol álltak meg tôlük, figyeltek és remegtek, s ha a szellemalakok feléjük mentek, elszaladtak. A Forumon Pilátus palotája elôtt hallottam, amint fenyegetô szavakat kiáltottak; emlékszem erre a szóra: ,,Véres bíró!'' Az emberek házaik legbelsôbb zugaiba menekültek és elbújtak; nagy volt a félelem a városban. Négy óra tájban a halottak visszatértek sírjaikba. De Urunk feltámadása után sokan ismét feltámadtak közülük. Az áldozati ünnepség megszakadt és mindenütt zûrzavar uralkodott; a népnek csak egy csekély része ette meg este a húsvéti bárányt.

A sötétséget és a földrengést nemcsak Jeruzsálemben és környékén láttam, hanem az ország más vidékein is, sôt láttam a rémületet és pusztulást egészen távoli helyeken is elterjedni. Ma is emlékszem még a következôkre. Thirzában leomlottak annak a börtönnek tornyai, melybôl Jézus egykor foglyokat váltott ki, és még más épületek is. Chabul földjén sok helység nagy károkat szenvedett. Egész Galileában, ahol Jézus legtöbbet járt-kelt, láttam sok községben épületeket, különösen farizeusok házait, akik leghevesebben üldözték Jézust és most mind az ünnepen voltak, összedûlni, és asszonyaikat, gyermekeiket maga alá temetni.

A galileai tónál nagyon jelentékeny pusztulások történtek. Kafarnaumban igen sok épület beomlott; a rabszolgafalu, Tibériás és a kafarnaumi százados, Zerobabel kertjei között, úgyszólván teljesen elpusztult. Az egész szirtfok a százados szép kertjei elôtt Kafarnaum mellett leszakadt, a tó vize elárasztotta a völgyet és egészen Kafarnaum közelébe áradt, pedig a város egyébként jó félórányira van onnan. Péter háza és a Szûzanyáé Kafarnaum elôtt a tó felé épségben maradt.

A galileai tó erôsen háborgott; partjai némely helyeken kiterjedtek, másutt visszahúzódtak; alakja feltûnôen megváltozott: közeledett mai alakjához és egyáltalán közelebbi környékében alig lehet már felismerni. Fôképpen nagy volt a változás déli végén mindjárt Tarichea alatt, ahol egy hosszú, fekete, kocsival is járható kôgát elválasztja a tavat egy ingoványtól és biztos irányba tereli a Jordán áradását. Ez a gát most teljesen beomlott és ott nagy pusztulás következett be.

A tó keleti partján, ahol a gergezaiak sertései a tóba pusztultak, sok töltés elsüllyedt; éppígy Gergezában, Gerazában és az egész Chorazin-kerületben. A második kenyérszaporítás hegye is erôsen megrendült és az a kô, melyen a kenyérszaporítás végbement, kettérepedt. Paneasban és környékén is sok építmény összedûlt. Dekapolisz tartományban fél városok elsüllyedtek és sok ázsiai helység nagy károkat szenvedett, pl. Nikaea, de leginkább sok község Paneastól keletre és északkeletre, Felsô-Galileában is nagy pusztulást láttam és a legtöbb farizeus hazatérett az ünnepekrôl, otthon gyászos állapotokat talált. Többek még Jeruzsálemben hírt kaptak a bajokról, s ezért Jézus ellenségei is egészen pünkösd utánig nagyon csöndesek voltak és nem mertek Jézus hitközségének bármi kellemetlenséget okozni.

A Garizim-hegyén láttam az ottani templom sok részét beomolva. Állt ott egy kút fölött egy bálványszobor, kis csarnokban, melynek teteje a szoborral együtt a kútba zuhant. Názáretben a fele beomlott a zsinagógának, melybôl Jézust kitaszították; a hegynek az a része is, ahonnan le akarták lökni, lezuhant a völgybe.

Egyes hegyek, völgyek és városok nagy pusztulást szenvedtek. A Jordán medrében is sok változás történt, mert a tópart eltolódásai és a tóba torkolló kis folyók eltérülései akadályokat hoztak létre és megváltoztatták az árteret, úgyhogy azóta a Jordán folyása több ponton jelentékenyen eltér az azelôttitôl. Machaerusban és Heródes más városaiban minden csöndes maradt; ez a vidék kívül feküdt a bûnhôdés és fenyegetés körén, hasonlóan azokhoz a férfiakhoz, akik a Getszemáni-kertben nem estek le, tehát nem is keltek föl ismét.[21]

Némely tájakon, ahol sok gonoszlélek tartózkodott, láttam, amint ezek gyakran a leomló épületekkel és hegyekkel együtt csapatostul elsüllyedtek; és ilyenkor a föld megrendülései emlékeztettek a megszállottak vonaglásaira is, midôn az ellenség érzi, hogy távoznia kell. Mikor Gergezában az a hegyfok, ahonnan egykor az ördögök a sertéscsordával együtt a tópart melletti ingoványba rohantak, most maga is beleszakadt ebbe a mocsárba, láttam egy nagy sereg gonoszlelket a heggyel együtt, mint valami vészes felhôt, a mélységbe zuhanni.


XIX. rész: Események közvetlenül Jézus halála után

1. Arimateai József elkéri Pilátustól Jézus holttestét

Alig, hogy e borzasztó események után némi nyugalom állott be Jeruzsálemben, a megzavarodott Pilátust is azonnal megrohanták mindenfelôl hírekkel a történtekrôl, és a zsidók fôtanácsa is -- miként már reggel elhatározta -- izent Pilátusnak, hogy töresse meg a megfeszítettek csontjait és az így megölteket vétesse le a keresztrôl, nehogy ott maradjanak lógva szombatra. Pilátus tehát kiküldette evégbôl a poroszlókat a vesztôhelyre.

Rögtön ezután láttam Arimateai Józsefet, a tanács tagját, Pilátushoz menni, ô már értesült Jézus haláláról és megbeszélte Nikodémussal, hogy az Úr holttestét az ô (József) kertjében, közel a Kálváriához, egy új sziklasírban fogják eltemetni. Azt hiszem, már láttam ôt odakint a kapu elôtt is, amint mindent megfigyelt; emberei pedig már kint voltak a sírkertben, tisztogattak és a sír belsejében mindent elrendeztek. Nikodémus elment egy-két helyre, lepleket és fûszereket vásárolt be és várta most Józsefet.

József Pilátust nagy zavarban és félelemben találta. Megkérte nyíltan és bátran, engedje meg, hogy levehesse Jézusnak, a zsidók királyának testét a keresztrôl, mert el akarja temetni saját sírjába. Pilátust csak még jobban felizgatta, hogy íme, egy elôkelô férfi oly sürgetve kéri azt, hogy tisztelhesse Jézus testét, melyet ô oly gyalázatosan megfeszíttetett; így aztán Jézus ártatlansága még jobban nyomasztotta. De leplezte zavarát és kérdezte: ,,Hát már meghalt?'' Ugyanis csak pár perccel elôbb küldött ki poroszlókat, hogy a megfeszítetteket csontjaik összetörésével megöljék. Hivatta tehát Abenadar századost, aki már hazatért a barlangokból, ahol néhány tanítvánnyal beszélt. Abenadar jött és Pilátus megkérdezte tôle, vajon meghalt-e már a zsidók királya. Erre Abenadar elmondta az eseményeket: az Úr halálát három órakor, utolsó szavait és hangos kiáltását, a földrengést és a szikla megrepedését. Pilátus látszólag csak csodálkozott, hogy Jézus halála oly gyorsan következett be, mert a megfeszítettek rendszerint tovább szoktak élni; de bensôleg megrettent s megzavarodott a jeleknek és Jézus halálának összetalálkozásától. Talán némiképp szépíteni akarta kegyetlenségét azzal, hogy Arimateai Józsefnek rögtön parancsot állított ki, melyben neki ajándékozza a zsidók királyának holttestét és rábízza, hogy levegye a keresztrôl és eltemesse. A helytartó örült, hogy ekképp keresztülhúzhatja a fôpapok tervét, akik arra számítanak, kaján örömmel, hogy Jézus tetemét a két latorral együtt tisztesség nélkül egyszerûen elássák. Pilátus küldött is ki valakit, valószínûleg magát Abenadart, mert láttam ôt a keresztnél Jézus levételekor.

Arimateai József ekkor eltávozott Pilátustól és elment Nikodémushoz, aki ôt egy jólelkû asszonynál várta; ennek háza egy széles utcában állt, közvetlen ama szûk utca mellett, ahol Jézust mindjárt a keresztút kezdetén annyi gyalázat érte. A bebalzsamozáshoz szükséges füvek és fûszerek egy részét maga Nikodémus vásárolta be ennél az asszonynál, aki fûszerrel kereskedett, más cikkeket pedig, amiket az asszony nem tartott, meg bizonyos kendôket és pólyákat a tetem beburkolózására az asszony másutt vásárolt be és hazahozott. Mindezeket aztán összegöngyölte és Nikodémusnak kényelmesen vihetô csomagba kötötte. József még elment valahová és vett egy nagyon szép, finom gyapotlepedôt, hatkönyöknyi hosszút és többkönyöknyi széleset; szolgái pedig a Nikodémus házánál levô fészerbôl elôszedtek létrákat, kalapácsokat, harapófogókat, víztömlôket, vedreket, szivacsokat és mindenféle egyebeket, amire dolgukhoz szükség volt; az apróbb tárgyakat felrakták egy könnyû tragacsra, olyanfélére, amilyenen Keresztelô János holttestét tanítványai elszállították Machaerusból, Heródes várkastélyából.

2. Jézus oldalát megnyitják -- A latrok csontjainak összetörése

A Golgothán eközben szomorú csönd uralkodott. A nép, félénken elszéledt és elrejtôzött. Jézus Anyja, János, Kleofás felesége, Mária Magdolna és Salome hol álltak, hol ültek befödött fejjel a kereszttel szemben és gyászoltak. Néhány katona a sáncon üldögélt; lándzsájukat beszúrták a földbe maguk mellett; beszélgettek lefelé a hegyrôl távolabb álló bajtársaikkal. Cassius ide-oda járkált lován. Az ég borús volt és valami mély gyász feküdt rá az egész természetre. Ekkor hat poroszló érkezett; létrákat, lapátokat és köteleket hoztak magukkal és súlyos, háromélû vasrudakat a lábszárcsontok összetörésére.

Midôn a poroszlók bevonultak a köröndre, Jézus hozzátartozói kissé hátrább mentek, és Máriát újabb szívtépô aggodalom fogta el, hogy a poroszlók talán még a kereszten is bántalmazni fogják Jézus testét; mert már másztak is fel a keresztre és azt állították, hogy Jézus csak színleli a halált. De mivel megtapogatták és úgy találták, hogy már egészen kihûlt és merev, azonkívül János is a Szûzanya óhajtására kérlelte a katonákat, egyelôre békén hagyták, az Úr tetemét, bár nem látszottak meggyôzôdve lenni arról, hogy igazán meghalt. Ezután létrán felmásztak a latrok keresztjeihez; ketten az éles vasrudakkal összezúzták mindkét lator karcsontjait a könyök alatt és fölött, egy harmadik ugyanígy tett a térdük fölött és a lábszárcsontokkal; miközben Gezmas irtózatosan üvöltött, mert neki három ütéssel még mellét is beszakították. Dizmas nyöszörgött és meghalt a kínok közt, és ô lett az elsô halandó, aki viszontlátta Megváltóját. Ezután kioldották a köteleket és hagyták a tetemeket a földre lezuhanni; ezeket aztán kötelekkel elvonszolták a völgybe a domb és a városfal közé és ott elásták.

Jézus halálában még mindig kételkedni látszottak, és Jézus hozzátartozói -- a borzalmas csonttörések láttára -- még jobban rettegtek attól, hátha még visszajönnek a poroszlók. Azonban Cassius altiszt, akit késôbb Longinusnak neveztek, egy huszonöt éves, hebehurgya, roppant ügybuzgó katona, akinek bamba, kancsal szeme és fontoskodó magaviselete sok csúfolódásra adott alkalmat alantasai közt, hirtelen valami csodálatos buzgóságra gyulladt. A poroszlók gyalázatos kegyetlensége és dühe, a szentasszonyok gyásza és félelme, és a benne hirtelen felgyûlt szent buzgalom kegyelme egy jövendölés beteljesítôjévé tette ôt. Összetolható lándzsáját kihúzta, rátûzte hegyét, és megfordítva lovát, felvágtatott a szûk kereszt dombra, ahol a ló alig tudott megfordulni, és láttam, amint a sziklarepedés elôtt megállította paripáját. Ekképpen megállva a jobb lator és Jézus keresztje között, úgyhogy az Úr keresztje tôle jobbról esett, két marokra kapta lándzsáját és oly erôvel döfte bele fölfelé a szentséges testnek behorpadt, megfeszült jobb oldalába a beleken és a szíven keresztül, hogy a lándzsa hegye a bal mellen kijött és egy kis sebet nyitott; és amint a szent lándzsát hevesen kihúzta a testbôl, Jézus jobb oldalának széles sebébôl bôséges vér- és vízpatak ömlött alá és Cassius fölfelé nézô arcát elárasztotta üdvvel és kegyelemmel. Leugrott lováról, térdre esett, mellét verte és hangosan megvallotta Jézust az összes jelenlevôk elôtt.

A Szûzanya és a többiek, akiknek szeme állandóan Jézusra volt szegezve, riadtan szemlélték Cassius hirtelen cselekvését és a kereszthez rohanva, jaj kiáltással kísérték a lándzsadöfést. Mária úgy érezte, mintha a döfés az ô szívét járta volna át, és barátnôi karjaiba omlott, mialatt Cassius térden állva hangosan megvallotta Jézust és örvendezve magasztalta Istent, mert hitt és lelke megvilágosodott, s most már tisztán és világosan látott. Testi szemei éppúgy, mint lelki szemei meggyógyultak és megnyíltak. De mindnyájukat is azonnal a legtiszteletteljesebb meghatottság fogta el a Megváltó vérének láttára, mely vízzel vegyülve habzóan gyülemlett össze a kereszt alatt a sziklatalaj gödrébe. Cassius, Mária, a szentasszonyok és János a náluk levô ivóedényekkel a vért és vizet palackokba gyûjtötték és kendôkkel felitatták.[22]

Cassius teljesen megváltozott; kancsalsága eltûnvén, arca egészen kisimult, egész lénye mélyen meghatódott és megalázkodott. A katonákat is megindította a rajta végbement csoda: ôk is térdre estek és mellüket verve megvallották Jézust. A vér és a víz az Úr tágan megnyílt oldalából bôségesen omlott le. Mélységes meghatottsággal felgyûjtötték, és Mária és Magdolna könnyei belevegyültek. A poroszlók nem jöttek vissza, mert idôközben megkapták Pilátus parancsát, hogy Jézus holttestét ne bántsák, minthogy ô azt Arimateai Józsefnek ajándékozta.

Cassius lándzsája több darabból állt, melyeket egymásba lehetett illeszteni, úgy hogy ha össze volt tolva, vaskos, erôs rúdnak látszott, és sima, körte alakú nyele volt. Felsô végébe beleillesztették a hegyét, alul pedig két mozgatható, éles, görbe vasat húztak ki, ha a lándzsát használni akarták.

Mindez négy óra után történt Jézus keresztje körül. Ezalatt, Arimateai József és Nikodémus a temetéshez szükséges dolgok beszerzésével voltak elfoglalva. Mikor azonban Jézus barátai a Golgothán József szolgáitól, akik a sírt mentek kitisztogatni, megtudták, hogy József Pilátus engedélyével Jézus testét leveszi a keresztrôl és eltemeti a saját kertjében levô sírba: János a szentasszonyokkal rögtön a városba ment a Sion-hegyére, hogy a Szent Szûz kissé kipihenje magát és hogy ô maga még néhány, a temetéshez szükséges holmit elvigyen. A Szûzanyának volt egy kis lakása a Coenaculum melléképületében. Nem a közeli kapun mentek át, hanem délebbre azon a kapun át, mely Betlehembe vezet, mert a közelebbi kapu zárva volt és belül katonaság szállta meg, ahogyan a farizeusok kívánták a nép nagy izgatottsága miatt.

3. Néhány helyszíni adat a régi Jeruzsálemrôl[23]

Jeruzsálem keleti oldalán az elsô kapu a templom délkeleti sarkától délre az, amely Ofel városrészbe vezet; az a kapu pedig, mely a templom északkeleti sarkától északra legközelebb áll, a Juh-kapu. E két kapu közt azonban nemrég még egy kaput nyitottak; ez néhány olyan utcába visz, melyek keresztül-kasul futnak a templomhegy keleti oldalán és leginkább kôfaragók és más munkások lakják. Ezek a házak a templom alapfalaihoz vannak ragasztva. E két utca házai legtöbbnyire Nikodémus tulajdonai, ô építtette azokat. A bérlô kôfaragók vagy bért fizetnek neki, vagy ledolgozzák a házbért, mert vele és barátjával, Arimateai Józseffel állandó összeköttetésben vannak; az utóbbinak ugyanis hazájában nagy kôbányái vannak s ô ezzel kereskedik. Nikodémus pedig nemrégiben szép új kaput építtetett ezekhez az utcákhoz. Ezt Moriah-kapunak nevezik. Mikor elkészült, Jézus ment át rajta elôször virágvasárnap. Tehát Nikodémus új kapuján vonult át, amelyen keresztül még senki sem ment; és Arimateai József új sírboltjában temették el, amelyben ôelôtte még senki sem feküdt. Ezt a kaput a késôbbi idôkben befalazták és az a monda keletkezett róla, hogy a keresztények egykor ezen fognak bevonulni. Még ma is áll azon a tájon egy befalazott kapu, melyet a mohamedánok ,,aranykapunak'' neveznek.

Ha a falakon keresztül lehetne menni, az egyenes út a Juh-kaputól nyugati irányban körülbelül a középen jutna ki a Sion északnyugati vége és a Golgotha között. Ettôl a kaputól a Golgotháig egyenes vonalban jó háromnegyed óráig tart az út, Pilátus palotájától pedig a Golgotháig egyenes vonalban mintegy negyven percig.

Az Antonia-vár a templomhegy északnyugati sarkán áll egy elôreugró sziklán. Ha az ember Pilátus palotájától nyugat felé balra fordul az ívboltozaton keresztül, akkor a vár balról esik. Ennek az erôdnek egyik falán van egy magasan fekvô nyitott tér, ahonnan el- és le lehet látni a Forumra. Onnan szokott Pilátus egyet-mást kihirdetni a népnek, pl. új törvényeket.

A keresztúton, a városon belül a Kálvária-hegye többször Jézustól jobb felé esett (tehát Jézus útja részben okvetlenül délnyugati irányban ment); Jézus útja egy belsô városfal kapuján vitt keresztül; ez a fal Sion felé vonul, amely városrész nagyon magasan fekszik. Ezen a falon kívül nyugatra fekszik egy városrész, melyben több a kert, mint a ház. A legkülsô városfal felé vannak szép sírok is, mûvészien kifaragott, kifalazott bejáratokkal és fölöttük gyakran kedves kertecskék díszelegnek. Ezen a tájon áll Lázár jeruzsálemi háza.

A saroktoronnyal szemben, ahol a külsô nyugati városfal délnek kanyarodik, szép kertek terülnek el, melyek Lázár házához tartoznak és a falakig terjednek; úgy hiszem, a nagy Juh-kapu mellett Lázárnak saját kis kapuja vezet a városfalon át ezekbe a kertekbe. Lázár beleegyezésével Jézus és övéi gyakran jártak ezen ki és be. Az a kapu az északnyugati sarkon Bethsur irányában visz, mely északabbra fekszik, mint Emmaus és Joppe.

A legkülsô városfaltól északra több királysír fekszik. A városnak ez a nyugati, még kevéssé beépített része a legmélyebben fekvô rész; a városfal felé kissé lejt, majd annak közelében ismét emelkedik. Ezen az emelkedésen szép kertek és szôlôk feküsznek; mögöttük egy széles kifalazott út visz a falakon belül, mely kocsival is járható itt-ott és felhágói vannak a falakhoz és tornyokhoz, mert ezeknek nincs a belsejükben feljárat, mint a mi tornyainkban. A falon túl, a városon kívül, van még egy lejtô a völgy felé, úgyhogy a fal e mély városrész körül fut, mint valami magas sáncon. A külsô lejtôn a falak elôtt még vannak kertek és szôlôk. Jézus keresztútja nem ment keresztül a város kertes területein; ez a táj útja végén északra, jobbról feküdt. Cyrenei Simon pedig errôl jött, aztán befordult a keresztútra. A kapu, melyen át Jézust kivezették, nem néz egyenesen nyugatnak, hanem a nap délután négyórai állása irányában (délnyugatnak).

A baloldali városfal, ha a kapun kilépünk, rövid darabon délnek halad, majd nagyot kanyarodik nyugat felé és aztán újból déli irányban megy a Sion-hegye körül. A falnak e baloldala után, ha kifelé megyünk a Sion felé, áll egy hatalmas torony, olyan, mint egy erôd. Ezen az oldalon, nagyon közel a kivezetés kapujához, áll egy másik; ezek a városnak egymáshoz legközelebb levô tornyai. Nincsenek messzebb egymástól, mint itt Dülmenben a vártorony a Lüdinghausertortól. Ez a torony nyugatra néz a völgy felé és az út tôle balra kissé déli irányban Betlehem felé visz.

Jézus kivezetésének kapuján túl az út csakhamar északnak (jobbra), a Kálvária-hegye felé visz, mely a város felé nézô, keleti oldalán meredek, nyugati oldalán pedig szelíden lejtôs. Rajta túl nyugat felé lehet látni az emmausi út egy darabját; itt van egy rét az út mellett, ahol láttam Lukácsot, amint növényeket gyûjtött, mikor Kleofással Jézus feltámadása után Emmausba ment, és az Úr Jézus megjelent nekik. Jézus a kereszten északnyugati irányban nézett. Ha fejét a kereszten jobbra fordította, láthatott valamit az Antonia-várból. A Kálváriától keletre és északra szintén kertek, sírok és szôlôk feküdtek egészen a városfalakig. A Kálvária-hegy lábánál, északkeletre ásták el a keresztet. A kereszt feltalálásának helyétôl északkeletre is szép szôlôteraszok terülnek el. Ha az ember a kereszt helyétôl délfelé néz, Dávid vára alatt ellát Kaifás házára.

4. A Koponyák Hegye elnevezés

Midôn a keresztrefeszítés sziklájának különféle neveirôl: ,,Golgotha'', ,,Kálvária'', ,,Koponyák Hegye'' elnevezésekrôl elmélkedtem, nagyon részletes képet kaptam errôl a helyrôl és szemléletem kiterjedt Ádámtól egészen Krisztusig. Amire még emlékszem belôle, az a következô.

Láttam Ádámot, amint abban a barlangban, ahol Jézus az Olajfák-hegyén vért izzadott, a Paradicsomból kiûzetvén kesergett. Láttam, amint Isten Évának a betlehemi istállóbarlangban megígérte Szethet és ahol Éva csakugyan megszülte Szethet. Láttam Évát ugyanazokban a barlangokban tartózkodni, ahol késôbb a Hebronnál a Maszfa esszénus-kolostor állt.

Jeruzsálem vidékét késôbb, a vízözön után, egészen másnak láttam. Sivár, fekete sziklatáj volt és egészen mélyen a Kálvária-hegy alatt (a vízözönkor egy nagy szikla gördült reá) megmutattatott nekem Ádám és Éva sírja. Hiányzott egy fej és egy csontváz fele és mélyen a föld alatt feküdt egy koponya egy hozzá nem tartozó csontvázban.

Már láttam többször, hogy Ádám és Éva csontjai nem maradtak mind sírjukban. Noéval volt egynéhány a bárkában e csontokból és ezek aztán öröklôdtek az ôsatyáknál nemzedékrôl nemzedékre. Láttam, hogy Noé, sôt Ábrahám is, áldozatbemutatáskor mindig föltették az oltárra Ádámnak néhány csontját és eközben emlékeztették Istent adott ígéretére. Mikor Jákob Józsefnek azt a tarka köntöst ajándékozta, láttam, hogy átadta neki Ádám csontjait is mint szentséget. József azokat állandóan keblén hordozta, és azok József csontjaival együtt belekerültek az elsô szentségládába, melyet Izrael fiai Egyiptomból magukkal vittek. Sok ilyen tárgyat láttam, de ezeket részint elfelejtettem, részint most nem érek rá elmondani.

A ,,Koponyák Hegye'' elnevezés keletkezésérôl a következôket adatott látnom: Láttam a Kálvária-hegyét Elizeus próféta idejében. Nem olyan volt, mint Jézus idejében; domb volt, sírokhoz hasonló barlangokkal és falakkal. Láttam Elizeus prófétát ott lemenni a mélységbe; nem tudom, testileg tette-e vagy látomásban; láttam, amint egy kôteknôbôl, melyben csontok voltak, egy koponyát fogott meg. De láttam valakit mellette állni -- azt hiszem, angyali jelenés volt --, aki így szólt hozzá: ,,Ez Ádám koponyája''. A próféta ki akarta emelni a koponyát, de az, aki mellette állt, nem engedte meg. Ezen a koponyán láttam néhány vékony sárga hajszálat. Azt is megtudtam, hogy ennek a prófétának elbeszélése alapján kapta ez a hely a ,,Koponyák Hegye'' nevet. Láttam, hogy Jézus keresztje pontosan Ádám koponyája fölött állott, és megtudtam, hogy ez a Föld közepe,[24] miközben méreteket és számokat hallottam valamennyi világtáj irányában; de ezeket elfelejtettem, mint sok egyéb részletet és az egésznek összefüggését is. Mindazáltal azt a földközepét magam is láttam, mintegy felülrôl nézve; ott sokkal világosabban lehet látni, mint a térképeken; az ember lát országokat, hegyeket, sivatagokat, tengereket, folyókat, városokat és kisebb helységeket, a távoliakat éppoly világosan, mint a közelieket.[25]

5. Arimateai József kertje és sírboltja

Ez a kert legkevesebb hétpercnyire van a Kálvária-hegytôl, közel a betlehemi kapuhoz, azon az emelkedésen, mely a városfalakig nyúlik. Szép kert ez, nagy fákkal, padokkal és lugasokkal és egyik oldala felnyúlik a magaslaton egészen a városfalig. Ha az ember észak felôl fent belép a völgybe, a kert talaja balról a városfalig emelkedik. Jobbról a kert végében áll egy magános szikla: ebben van a sír. A kert bejáró útjától jobbra az út a sziklasír bejáratához visz, mely kelet felé az emelkedô kertre és a városfalra néz. Ugyanennek a sziklának délnyugati és északnyugati oldalán még két kisebb sírbarlang van alacsony bejárattal. A szikla nyugati oldalán még egy keskeny út kanyarog körül. A föld szintje a sírüreg bejárata elôtt magasabban fekszik, mint maga a bejárat; a szikla mélyen áll és a keleti oldalán levô ajtóhoz lépcsôn kell lemenni. Ez a külsô bejárat fonadékajtóval van elzárva. A sziklaüreg akkora terjedelmû, hogy falai mellett jobbról és balról négy-négy ember állhat és a holttestet kényelmesen átviheti köztük másik néhány ember.

Ez a helyiség nyugati végén, szemben az ajtóval egy tágas, de nem nagyon magas kerek fülkében végzôdik, amennyiben a sziklafal ott a két láb magas sírpad fölé boltozódik. A sírpad lapja egy bepólyázott tetem számára ki van vájva. Ez a sírpad oltár módjára csak hátsó oldalán függ össze a sziklával; fejtôl és lábtól még van hely egy álló ember számára, valamint elôtte is van ugyanennyi hely, még ha a sírfülke ajtaja be is van zárva. Ez az ajtó rézbôl vagy valami más fémbôl van és kétfelé nyílik, jobbra és balra, ahol az oldalfalakat érinti; nem áll függôlegesen, hanem kissé rézsút a fülkére és annyira leér a földig, hogy egy elébe tett kô megakadályozhatja kinyitását. Az erre szánt kô egyelôre a sírbolt bejárata elôtt fekszik; csak késôbb, az Úr eltemetése után fogják behengeríteni és a bezárt sírajtó elé helyezni. A kô jó nagy és a sírajtó felé kissé legömbölyített, mert a fal az ajtó mellett sem derékszögben törik. Hogy ezt az ajtót ki lehessen nyitni, azt a nagy követ nem kell elôbb kihengeríteni a sírboltból, ami a térszûke miatt úgyis nagyon nehezen menne, hanem egy, a boltozatról lelógó láncot kell beakasztani a kôbe erôsített gyûrûkbe és a kötelet felvonva az ajtó elôl a sírbolt fala mellé, a követ el lehet húzni; de ez is több embernek kemény munkájába kerül.

Szemben a sírbolt bejáratával, a kertben van egy kôpad. Fönt a fûvel benôtt szikla tetején lehet járni-kelni és éppen a városfal fölött látni Sion tetejét és néhány tornyot; ugyancsak látni lehet innen a betlehemi kaput, Gihon kútját és a vízvezetéket is. A szikla belül fehér, vörös és barna erezettel, szépen kifaragva.


XX. rész: Krisztus levétele a keresztrôl

Mialatt a kereszt, csak néhány ôrtôl körülvéve elhagyottan állott, láttam, hogy mintegy öt férfiú Bethánia felôl a völgyeken át jövet, felkémlel a kereszthez, aztán ismét elsurran; azt hiszem, bizonyára tanítványok voltak. Azonban két férfit, Arimateai Józsefet és Nikodémust ma már háromszor láttam e tájon fürkészni és fontolgatni. Egyszer a keresztrefeszítés alatt egészen a közelben voltak (talán akkor, midôn megvásároltatták Jézus ruháit a poroszlóktól). Késôbb azért jöttek, hogy lássák, elszéledt-e már a nép, majd elmentek a sírhoz, hogy valamit elôkészítsenek; onnan megint visszajöttek a kereszthez, néztek föl és néztek körül, mintha a helyi viszonyokat tanulmányoznák. Megállapították a keresztrôl való levétel tervét és visszamentek a városba.

Most nekiláttak összehordani a bebalzsamozáshoz szükséges szereket; szolgáik pedig a Nikodémus csûrébôl két létrát vittek el és egyéb dolgokat, amik a szentséges test levételéhez szükségesek voltak. Mind a két létra voltaképpen csak egy-egy dúc volt, melybe kétoldalt fogak voltak beeresztve; kampók is voltak a létrákon, melyeket följebb vagy lejjebb lehetett szerelni, hogy velük a létrát valamihez hozzá lehessen erôsíteni, vagy valami tárgyat munka közben rájuk akasztani.

Az a jó asszony, akinél a balzsamozó fûszereket beszerezték, mindent ügyesen becsomagolt nekik. Nikodémus 100 font balzsamozó fûszert vásárolt, ami 37 fontot tett ki a mi mértékünk szerint, amint késôbb világosan értésemre adatott. E fûszereket részben a nyakukba akasztott kis háncshordócskákban vitték. Az egyik hordócskában valami por volt. Növény csomókat bôr- vagy pergamenzacskóban vittek. József vitt valami kenetszelencét is; hogy miféle anyagból volt a kenet, azt nem tudom; a szelence piros volt kék karimával. A szolgák (mint már mondottam) egy tragacson edényeket, tömlôket, szivacsokat és szerszámokat is vittek ki és égô tüzet is egy zárt tartóban.

A szolgák uraikat megelôzve mentek ki a Kálváriára egy másik kapun, gondolom a betlehemi kapun át. A városon keresztül menet elhaladtak ama ház elôtt is, ahol a szentasszonyok és János összegyûltek, hogy egyet-mást összeszedjenek az Úr tetemének elôkészítésére; ôk aztán kis távolságban követték a szolgák csapatát. Öten voltak a szentasszonyok; némelyikük köpenye alatt nagy csomó kendôt vitt. A nôk, ha este vagy valami titkos vallásgyakorlatra kimennek, hosszú, jó egy könyöknyi széles lepellel szokták magukat ügyesen bepólyázni. Kezdték az egyik karjukon és a pólyát oly szorosan tekerték magukra, hogy hosszabb lépést nem is tudtak tenni. Láttam, amint teljesen bepólyázták magukat; bôségesen futotta nekik a lepel egyik karjuktól a másikig, úgyhogy még fejüket is beburkolta. Ma ez a viselet feltûnt nekem; gyászruha volt az!

József és Nikodémus is gyászöltözetben volt: fekete ujjas és széles öv; köpenyük, melyet fejükön keresztül húztak át, bô és hosszú volt, sötétszürke színû. Mindent, amit magukkal vittek, betakartak e bô köpennyel. Mindketten a kivezetés kapuja felé mentek (t. i., amelyen Jézust kivezették).

Az utcák csöndesek és kihaltak voltak; az általános félelem mindenkit otthon fogott. Sokan bûnbánatot tartottak; csak nagyon kevesen tartották meg az ünnep rendjét. Mikor József és Nikodémus a kapuhoz ért, azt zárva találták, az utak pedig és a falak körös-körül katonasággal voltak megrakva; ezek azok a katonák voltak, akiket a farizeusok követeltek délután két órakor, amikor zendüléstôl tartottak; és mindeddig még nem hívták vissza ezeket a katonákat. József felmutatta nekik Pilátus írott parancsát, mely szerint ôt át kell engedni; ôk készségesen meg is tették volna, de kijelentették, hogy éppen az imént hiába próbálták a kaput kinyitni, nyilván a földrengés következtében valahogy megszorult s emiatt a csonttörô poroszlók is kénytelenek voltak a saroktorony felé kerülni s úgy bejutni. Amint azonban József és Nikodémus megragadták a reteszt, a kapu mindenek ámulatára egész könnyen kinyílt.

Még borús, komor és ködös volt az idô, mikor kiértek a Kálvária-hegyre. Már ott találták elôreküldött szolgáikat és a szentasszonyokat, akik sírva üldögéltek a kereszttel átellenben. Cassius és több megtért katona ott állt némi távolságban, mintegy megváltozva, félénken és tiszteletteljesen. József és Nikodémus elmondta a Szûzanyának és Jánosnak, mi mindent el nem követtek, hogy Jézust a gyalázatos haláltól megmentsék; ezek viszont elbeszélték, mily nehezen tudták megakadályozni Jézus csontjainak megtörését és miképp teljesedett be ezáltal a jövendölés. Szóltak Cassius lándzsadöfésérôl is. Ekkor megjött Abenadar százados is, mire hozzáláttak mélységes gyásszal és tisztelettel, hogy véghezvigyék Uruk, Mesterük és Megváltójuk szent testén a keresztrôl való levétel és tetem-elôkészítés legszentebb szeretetmûvét.

A Szent Szûz és Magdolna a dombon ült jobb oldalon, Jézus és Dizmas keresztje közt, a többi nôk azzal voltak elfoglalva, hogy rendezgették a fûszereket, lepedôket, vizet, szivacsokat és edényeket. Cassius is odajött, mikor Abenadart közeledni látta, és elmondta neki kancsalságának csodálatos gyógyulását. Mindnyájan nagyon meghatottak, ünnepélyesen komolyak, szomorúak és szeretettel teljesek voltak, szófecsérlés nélkül. Néha, mikor a szent foglalatosság sietsége és kellô figyelme engedte, fájdalmas sirám és sóhajtások hangzottak föl. Legfôképpen Magdolna volt a leghevesebb izgalomban; teljesen rabja volt fájdalmának, nem hallott, nem látott senkit és semmit.

Nikodémus és József a létrákat a kereszt mögé támasztották, fölmentek egy nagy lepedôvel, melyre három széles heveder volt varrva, és ezzel rákötötték szorosan Jézus testét hóna és térde alatt a kereszt törzséhez, más lepedôkkel pedig karjait kezei alatt a kereszt ágaihoz. Azután hátul a szegek kiálló hegyére illesztett peckekkel kiverték a szegeket; Jézus kezei nem nagyon rázkódtak meg ettôl; a szegek pedig könnyedén kiestek a sebekbôl, minthogy ezek a test súlya folytán nagyon kitágultak, és a lepedôkkel fölhúzott test most már nem nehézkedett egész súlyával a szegekre. Jézus alteste, a halálban megroggyant térdeivel, most ülô helyzetben nyugodott az egyik lepedôn, mely a keresztágakon áthúzva kezeihez volt kötve. Akkor, mialatt József kiverte a bal szeget és a bal kart lassan leeresztette a kötelékben a testhez, Nikodémus ugyanúgy odakötötte a jobb kart a kereszt jobb ágához és az Úr töviskoronás fejét is, mely a jobb vállra volt hajtva, ebben a helyzetben megkötötte, kiütötte a jobboldali szeget és lebocsátotta a jobb kart a kötelékben a test mellé. A lábakat átverô nagy szeget Abenadar húzta ki meglehetôs erôfeszítéssel.

Cassius tiszteletteljesen fölvette a földrôl a szegeket és a Szûzanya mellé tette le. Akkor a létrákat elül támasztották a kereszthez, szorosan a szent test mellé; leoldották a felsô hevedert a kereszt törzsérôl és a létrák kampójára akasztották; ugyanígy tettek a másik két hevederrel is, és fokonkint leszállva mindig a lejjebbi kampókra akasztották a hevedereket. A szent test ekképp mindig lejjebb csúszott, Abenadar százados felé, aki a lépcsôn állva a testet a térd alatt karjába fogta és leszállt vele, míg Nikodémus és József Jézus felsôtestét maguk között karjukkal tartva, lassan és óvatosan -- mintha egy súlyosan sebesült drága barátjuk testét tartanák, -- fokról-fokra szállottak le a létrákról. Így ért le a földre a keresztrôl az Üdvözítô szentséges, megkínzott teste.

Végtelenül megható volt ez a keresztrôl való levétel. Akik végrehajtották, oly óvatosan és kíméletesen jártak el, mintha attól tartottak volna, hogy fájdalmat okoznak az Úrnak; át meg áthatotta ôket a szent test iránt az a szeretet és tisztelet, melyet a Szentek Szentje iránt még életében tápláltak. A jelenlevôk valamennyien szüntelen az Úr tetemére szegezték szemüket és annak minden mozdulatát karjaik fölemelésével, könnyekkel és a fájdalom s aggodalom mindenféle taglejtéseivel kísérték. De mindnyájan csöndben voltak, sôt a levétellel foglalatoskodók is önkéntelen tiszteletbôl a szent cselekmény közben, csak keveset és halkan beszéltek, ha éppen szükséges volt. Mikor felcsattantak a kalapácsütések, melyekkel kiverték a szegeket, Mária és Magdolna, de valamennyien is, akik ott voltak, új fájdalomban reszkettek meg, mert ez a kalapácshang emlékeztette ôket Jézus kegyetlen fölszegezésére, és attól féltek, ismét meghallják éles jaj kiáltását, és szent ajkainak némaságában halálát gyászolták.

Miután a szent testet levették, a férfiak begöngyölték térdétôl derekáig és letették egy lepedôre Anyja karjaiba, aki fájdalmas epedéssel fogadta Fia tetemét ölébe.


XXI. rész: Jézus sírbatétele

1. Jézus holttestét elôkészítik a temetésre

A Szûzanya egy kiterített takarón ült; kissé magasabban tartott jobbtérdével és hátával egy köpenyekbôl összehajtott göngyölegnek támaszkodott, amelyet azért tettek oda neki, hogy a fájdalmaktól és megerôltetéstôl kimerült anyának megkönnyítsék a szeretet szomorú munkáját megölt Fia tetemén, melyet a férfiak egy lepedôre fektetve ölébe helyeztek. Jézus feje Máriának kissé fölemelt térdére volt nyugtatva, teste pedig a lepedôn kinyújtva feküdt. A Szentséges Anya fájdalma és szeretete egyenlôképpen nagy volt; hiszen ismét karjaiban tartotta szeretett Fia testét, melynek a hosszú kínzás alatt semminô szeretetszolgálatot nem tudott tenni, de íme, egészen közelrôl látta ennek a szentséges testnek szörnyû megkínzottságát is, belenézhetett sebeibe, csókolhatta véres arcát. Magdolna arcával a földre borulva feküdt lábánál.

A férfiak most elvonultak a Kálváriától délnyugatra egy mélyebben fekvô völgykatlanba, ahol a tetem elôkészítését akarták elvégezni, és ott elrendeztek minden szükséges dolgot. Cassius néhány megtért katonával tiszteletteljes távolságban állott. Az ellenséges érzületûek mind visszamentek a városba, s akik itt maradtak, mintegy díszôrséget alkottak a végtisztelethez, melyet most adtak meg Jézusnak, hogy senki ne közelíthessen oda, aki azt megzavarhatná. Egyesek közülük megindultan és alázatosan segítettek a munkában: kézhez adtak egyet-mást, mikor szóltak nekik.

A szentasszonyok szintén segítettek: a férfiak keze ügyébe adták a vizesedényeket, szivacsokat, kendôket, keneteket és fûszereket, mikor kellett, majd ismét figyelve álltak kissé távolabbra. Köztük volt Kleofás felesége Mária, Salome és Veronika. Magdolna mindig ott foglalatoskodott a szent test körül; Héli felesége, Mária pedig, a Szûzanya nénje, egy idôs asszony, csöndesen szemlélôdve ült némi távolságban a körönd sáncán. János folyton Mária mellett volt, hogy bármikor segítségére legyen; ô volt a közvetítô az asszonyok és férfiak között; hol az asszonyoknak segített, hol a férfiaknak szolgált minden módon a tetem elôkészítésében. Mindenrôl történt gondoskodás; a nôknél bôrtömlôk voltak vízzel, melyeket szét lehetett nyitni és laposra összerakni, továbbá szénparázson vizet melegítettek. Máriának és Magdolnának kezébe adták a váltogatott vizesedényeket és szivacsokat, tiszta vízzel telve, a használt szivacsokat pedig kifacsarták a bôrtömlôkbe. Legalább én azt hiszem, hogy azok a gomolyagok, amiket láttam, hogy kifacsarnak, szivacsok voltak.

A Szûzanya azonban kimondhatatlan szenvedései mellett erôs lélekkel volt megáldva;[26] gyásza nem tarthatta vissza attól, hogy szeretetével el ne árassza a szentséges testet; nem hagyhatta azt szégyenletes és megkínzott állapotában, tehát azonnal hozzáfogott fáradhatatlanul Fia testének szeretô gondozásához és letisztításához. Nagy vigyázattal és a többiek segítségével levette Jézus fejérôl a töviskoronát, melyet elôbb hátul szétnyitott; hogy pedig a fejbe behatolt tövisek mozgás folytán ne tágítsák ki a sebeket, egyes tüskéket le kellett metszeni a koronáról. A koronát letették a szegek mellé, és Mária most egy gömbölyû, sárga, rugós fogóval kiszedegette Jézus fejsebeibôl azokat a hosszú tövishegyeket és szilánkokat, melyek beletörtek a fejbe, és szomorúan körülmutogatta a részvevô lelkeknek. A töviseket részben a koronához tették, részben megtartották emlékül.

Az Úr arca annyira el volt torzítva a vér és sebek által, hogy alig lehetett már fölismerni. A megtépázott haj és szakáll egészen összecsapzott a vértôl. Mária megmosta Jézus siralmasan eléktelenített fejét és arcát, vizes szivaccsal leáztatta és letisztította a hajba és szakállba tapadt vért. A lemosás alatt egyre láthatóbbá lett Jézus kegyetlen megkínzása, és egyre megújuló részvéttel, gonddal és szeretettel mentek sebrôl sebre. Mária szivaccsal és jobb keze ujjai köré csavart kendôcskével kimosta a vért a fejsebekbôl, a megtört szemekbôl, az orrlyukakból és a fülekbôl; a kendôcskét mutatóujjára csavarva megtisztította a félig nyitott szájat, a nyelvet, a fogakat és ajkakat. A megmaradt kevés hajat háromfelé fésülte: két oldalra és hátra; az oldalra fésült fürtöket a fül mögé simította. Mikor az Úr feje rendbe volt hozva, Anyja megcsókolta arcát és betakarta. Ezután Jézus nyakát, vállát, mellét és hátát vette gondjába, meg karjait és csupa vér, szétmarcangolt kezeit. Ó, most mutatkozott meg teljes borzalmában az a rettenetes pusztulás: az összes mellcsontok, inak és izmok ki voltak nyújtva és csavarva s ennek folytán hajlíthatatlanná merevedtek; vállát, melyen a nehéz keresztet vitte, hatalmas seb marcangolta szét; egész felsôteste csupa daganat és korbács-seb. Bal mellén egy kis seb, ott, ahol Cassius lándzsájának hegye kijött; jobb oldalán pedig tátongott az a széles nagy lándzsaseb, mely szívét áthasította egyik oldalától a másikig. Mária kimosta és kitisztogatta valamennyi sebet; Magdolna pedig elôtte térdelve segített neki, leginkább Jézus lábainál, melyeket most még egyszer utoljára inkább könnyeivel, mint vízzel, lemosott és hajával megtörölt.

Ott feküdt tehát a szentséges test Anyja ölében, kékesfehéren, fénylôen, mint az elvérzett hús, véraláfutásos barna foltokkal és bôrétôl megfosztott piros helyekkel; feje, felsôteste és lába megtisztítva a vértôl és szennytôl. Mária most betakarta a megmosott testrészeket és elkezdte újból a fejtôl kezdve az összes sebeket megkenni. A szentasszonyok egymást fölváltva elébe térdeltek és odatartották neki a szelencét, melybôl ô jobb mutató- és hüvelykujjával kiszedegetett valami kenetfélét vagy efféle értékes dolgot, mellyel a sebeket kitöltötte és bekente. Az Úr haját is megöntözte a kenettel, és láttam, amint Jézus kezeit baljába fogva megcsókolta és a szegek okozta mély sebeket kitöltötte azzal a kenôccsel vagy fûszerrel, melybôl aztán a fülekbe, orrlyukakba és az oldalsebbe is tett. Magdolna leginkább az Úr lábaival foglalatoskodott: elôbb megtörölte és megkente, aztán megint könnyeivel áztatta és többször sokáig rájuk nyugtatta arcát.

Láttam, hogy az elhasznált vizet nem öntötték ki, hanem összegyûjtötték a bôrtömlôkbe, amelyekbe kifacsarták a szivacsokat. Többször láttam, hogy a tömlôkben és korsókban, melyeket az asszonyok magukkal hoztak, egyik-másik férfi, Cassius vagy más katona, friss vizet hoztak a Gihon kútjából, amely oly közel volt, hogy a sírkertbôl oda lehetett látni.

Mikor a Szûzanya az összes sebeket megkente, bepólyázta Jézus fejét; de az arcfedôt még nem húzta le. Lefogta a félig megtört szemeket, egyideig rajtuk pihentette kezét, aztán összezárta az Úr száját, átölelte Fia szent testét és sírva arcára hajtotta arcát. Magdolna tiszteletbôl nem érintette arcával Jézus arcát, hanem állandóan csak lábára nyugtatta.

József és Nikodémus már jó ideje ott állt várakozva a közelben, midôn János a Szûzanyához lépett és kérte, váljon meg Fia tetemétôl, hogy elôkészíthessék a temetésre, mivel közeledik a szombat. Mária még egyszer bensôségesen átölelte Jézus testét és megható szavakkal búcsúzott el tôle. Ekkor a férfiak leemelték Anyja ölérôl Jézus testét a lepedôn, melyen feküdt, és levitték a tetem-elôkészítés helyére. Mária, újból leigázva fájdalmától, mely a szeretô ápolásban némi vigaszt lelt, betakart fôvel a szentasszonyok karjában feküdt; Magdolna pedig, mintha elrabolnák tôle azt, akit szeretett, néhány lépést kitárt karokkal utánuk ment, aztán visszatért a Fájdalmas Anyához.

A szent tetemet levitték a Golgotha magaslatáról egy ösvényen oda, ahol a domb egy behajlásában egy szép sima sziklalap volt. Ezt a helyet szemelték ki a férfiak a bebalzsamozásra és ide készítettek elô mindent. Láttam elôször is egy hálószerûén áttört, csipkeszerû lepedôt kiterítve; olyanformát, mint az úgynevezett ,,éhség-kendô'', melyet nálunk a templomban szoktak kifüggeszteni.[27] Gyermekkoromban mindig azt hittem, mikor ezt a leplet kifüggesztve láttam, hogy ez az, amelyet az Úr tetem-elôkészítésénél láttam. Valószínûleg hálószerû volt, hogy a víz a lemosáskor kifolyjon. De láttam még egy nagy lepedôt is kiterítve. Az Úr testét letették az áttört lepedôre, mások meg a másik lepedôt tartották föléje; Nikodémus és József letérdeltek és a lepel alatt leoldották az Úr altestérôl a pólyát, mellyel a levételkor térdétôl derekáig begöngyölték, majd levették róla azt az övkötényt, melyet Jonadab, Szent József unokaöccse hozott Jézusnak a megfeszítés elôtt.

Ezután alaposan megmosták szivacsokkal Jézus altestét a föléje tartott lepel alatt, mely szemük elôl eltakarta ôt. Akkor a felsôteste és térde alá keresztbe helyezett lepedôkön a felsô lepellel még mindig letakart testet fölemelték és anélkül, hogy megfordították volna, a test hátulsó felét mosták meg. Mindig addig mosták, míg a szivacsokból kifacsart víz egészen tiszta nem lett. Ezután megmosták ôt mirha-vízzel; és láttam, amint a szent testet lefektették és kezükkel tiszteletteljesen kiegyenesítették, mert a dereka és térde még meg volt görbülve és oly merev volt, ahogyan haldoklásában a kereszten összezsugorodott. Majd ágyéka alá egy könyöknyi széles, háromkönyöknyi hosszú lepedôt terítettek, ölét megtöltötték gyógyfû-csomókkal aminôket néha mennyei asztalokon látok zölden, kékszélû aranytányérokon, meg finom, bodros, sáfrányszerû növényrostokkal és végül beszórták valami porral, melyet Nikodémus hozott. Aztán mind e fûszerekkel együtt altestét begöngyölték az alája helyezett pólyába, ennek végét áthúzták a lábak közt és felkötözték az altest fölött szorosan a derekát körülfogó pólyába. E bepólyázás után bekenték az ágyék sebeit, behintették fûszerekkel, gyógyfû-csomókat raktak lábszárai közé egészen le a lábfejekig és a lábszárakat alulról fölfelé bepólyázták ezekbe a fûszerekbe.

Ekkor János a Szûzanyát és a többi szentasszonyokat ismét odavezette. Mária az Úr fejéhez térdelt és egy finom kendôt, melyet Claudia Proclétôl, Pilátus feleségétôl kapott, és melyet köpenye alatt nyakában hordott, Jézus feje alá tett; aztán ô és a többi nôk kitöltötték a közöket Jézus vállai és feje között, az egész nyak körül egészen arcáig gyógyfû-csomókkal, azokkal a finom rostokkal és azzal a finom porral; végül Mária azzal a kendôvel az egészet szorosan bekötötte a fej és vállak köré. Magdolna egy egész palack illatszert öntött Jézus oldalsebére, az asszonyok fûszereket raktak az Úr kezeibe és lábai alá. A férfiak még megtöltötték a hónaljakat is fûszerekkel, valamint a szívgödröt és az összes közöket a test körül, merev karjait keresztbe tették mellén, végül az egész testet a fûszerekkel együtt egészen mellig szorosan begöngyölték a nagy fehér lepedôbe, úgy, ahogyan kisgyermeket szokás bepólyázni. Akkor az egyik hóna alatt megkötötték egy széles pólya egyik végét, és a testet s a kezeket fölemelve, körültekerték a fej köré és az egész test köré lefelé, úgyhogy a test egy bepólyált bábu alakját vette föl. Most lefektették a testet a nagy, hatkönyöknyi lepedôre, melyet Arimateai József vásárolt, és belepólyázták. A test keresztben feküdt a lepedôn, s ennek egyik sarkát a lábtól föl a mellig, másik sarkát a fejen át a vállakra hajtották, kétoldalról aztán a test köré göngyölték.

Midôn ezután Jézus szent testét mindnyájan sírva körültérdelték, hogy elbúcsúzzanak tôle, megható csoda ment végbe szemük elôtt: a szentséges test egész alakja megjelent az ôt takaró lepel felszínén, minden sebével együtt, barnás-rôt színben lerajzolódva, mintha szeretô ápolásukat és gyászukat akarná hálásan megjutalmazni és képét minden burkolaton keresztül nekik hátrahagyni. Sírva és keseregve ölelték át a szent testet és tisztelettel csókolták meg a csodálatos képmást; ámulatuk oly nagy volt, hogy még egyszer fölemelték a leplet, és még jobban csodálkoztak, midôn az összes kötéseket fehérnek találták, amilyennek elôbb látták; csak a felsô lepelén volt lerajzolódva az Úr alakja.

A lepelnek az az oldala, melyen a test feküdt, mutatta az Úr egész hátának képét; az az oldala pedig, amely takarta, az ô testének elülsô alakját; de ezt az oldalt össze kellett hajtogatni, mert a lepel különbözô sarkai voltak rajta egymásra hajtva. A kép azonban nem volt véres sebek lenyomata, mert az egész test fûszerekbe volt szorosan csavarva a sok pólyával. Egy csodakép volt az; a teremtô, alkotó Isten bizonysága Jézus testén.

Ennek a szent lepelnek késôbbi történetére vonatkozólag is sok mindent láttam, de most már nem tudom pontosan rendbe hozni. A feltámadás után a többi kendôkkel együtt Jézus barátainak birtokában volt. Láttam, hogy egyszer valakitôl, amint hóna alatt vitte, kirántották; kétszer zsidók kezei közt láttam; és láttam különbözô helyeken sokáig keresztényeknél nagy tiszteletben állni. Egyszer veszekedés támadt miatta, aminek hogy véget vessenek, a tûzbe dobták a szent leplet, de az csodálatosképpen kirepült a tûzbôl egy keresztény kezébe.

Három lenyomat készült róla, akként, hogy szent emberek imádság között rátették más leplekre, mégpedig az egész hátsó oldalról és az egész összerakott elülsô oldalról. Ezek a lenyomatok vagyis másolatok az eredetivel való érintkezés által szentelôdtek meg, mint az oly tárgy, melyet az Egyház ünnepélyesen megszentel; és sok nagy csoda történt általuk. Az eredetit láttam egyszer némi sérüléssel, néhány szakadással, Ázsiában nemkatolikus keresztényeknél, nagy tiszteletben. Az illetô város nevét elfelejtettem; annyit tudok, hogy egy nagy országban van, mely közel fekszik a három szent király hazájához. Ezekben a látomásokban megtudtam valamit Turinról és Franciaországról is, meg I. Kelemen pápáról és Tibériusz császárról, aki öt évvel Krisztus halála után halt meg; de ezeket az adatokat elfelejtettem.

2. Jézus holttestét a sírba helyezik

A férfiak most Jézus holttestét a bôrbôl készült hordágyra helyezték, betakarták egy barna takaróval, és oldalt két rudat dugtak át. Ez nagyon élénken emlékeztetett engem a frigyszekrényre. Nikodémus és József vitték vállukon a rudak elülsô végeit, a hátsókat Abenadar és János. Utánuk mentek: Mária, nénje: Héli felesége Mária, Magdolna és Kleofás felesége Mária, majd azok az asszonyok, akik a keresztdombon távolabb ültek: Veronika, Johanna Chusa, Márkus anyja Mária, Zebedeus felesége, Salome, Mária Salome, jeruzsálemi Salome, Zsuzsanna, és Anna, Szent József fivérének Jeruzsálemben nevelkedett leánya. A menetet Cassius és a katonák zárták be. A többi nôk, pl. a naimi Maroni, Dina, a szamariai asszony, és Mara, a szufanita nô, most Betlehemben tartózkodtak Mártánál és Lázárnál.

Néhány katona csavart fáklyákkal elôre ment, mert a sírboltban világításra volt szükség. Így vonultak körülbelül hétpercnyire, halk sirámhangon zsoltárokat énekelve, a völgyön át a sírkertbe. A túlsó dombon láttam állni az idôsebb Jakabot, János testvérét, amint nézte a menetet, aztán elment, hogy a történtekrôl értesítse a barlangokban tartózkodó többi tanítványokat.

A szabálytalan alakú kertet, melynek végében áll a fûvel benôtt sziklasírbolt, élôsövény keríti, s ezen belül a bejáratnál még egy palánkkerítés van, mely vascsapokkal dúcukra van szerelve. A kert bejárata elôtt és a kertben jobbról álló sírszikla elôtt néhány pálmafa áll. A kert egyéb növényzetét bokrok, virágok és fûszercserjék teszik.

Láttam, amint a menet a kert bejáratánál megállt, a bejáratot néhány léc kiemelésével kinyitották s ezeket a léceket késôbb emeltyûknek használták, hogy a sírajtó zárókövét a barlangba hengerítsék. A sziklasír elé érkezve felnyitották a hordágyat és a szent testet átemelték egy deszkára, mely alá keresztben lepedôt helyeztek. Nikodémus és József fogták a deszka végeit, a másik kettô pedig a lepedôt. A sírboltot, mely még egészen új volt, Nikodémus szolgái már kitakarították és kifüstölték; egészen díszes volt, belsejében fönt szép faragott párkányzattal. A sírpad fejtôl valamivel szélesebb volt, mint lábtól; egy beburkolt test alakjára mélyedés volt kivésve rajta, a fej és láb helyén egy kis kiemelkedéssel.

A szentasszonyok a sírbolt bejáratával szemben leültek egy padra. A négy férfi levitte az Úr tetemét a sírboltba. Ott letették, a sírpad mélyedését megtöltötték fûszerekkel, egy lepedôt terítettek rája és a szent testet ráfektették. A lepedô szélei lelógtak a sírpadról. Most egyszer még kifejezték szeretetüket a szent test iránt könnyekkel és ölelésekkel, aztán kijöttek a sírboltból. Ekkor a Szûzanya lépett be oda, és láttam, hogy leült fejtôl a sírpadra, amely a talajtól mintegy kétarasznyi magas volt, és sírva borult Fia tetemére. Amint elhagyta a sírboltot, Magdolna sietett be; ô már elôbb virágot és zöld lombot szedett a kertben és most a szent testre szórta. Kezét tördelte, sírva és jajgatva ölelte át Jézus lábait. Midôn azonban a férfiak odakint figyelmeztették, kijött és visszaült a padra. Most a férfiak ráborították a lelógó lepedôt Jézus testére, az egész sírpadot letakarták a barna takaróval és bezárták a barna, valószínûleg rézbôl vagy más ércbôl való szárnyas ajtót; erre egy vízszintes és egy függôleges vaspántot tettek, úgyhogy a két pánt keresztalakot mutatott. (A látnoknô nem határozta meg, vajon ezeket a pántokat az ajtóra tették-e, vagy pedig csak az ajtónak kiemelkedô párkányai voltak, melyek keresztezték egymást.)

A sírajtó elzárására szolgáló nagy kô, mely még a sírbolt elôtt feküdt, körülbelül koporsó alakú volt; egy ember egészen jól ráfekhetett kinyújtózva. Nagyon nehéz volt és a férfiak a kert bejáratánál kiemelt lécek segítségével a sír elôcsarnokába hengerítették a bezárt sírajtó elé. Az elôcsarnok külsô bejáratát egy könnyû fonott ajtóval zárták el.

Mindezek az intézkedések a sírbolt belsejében fáklyafény mellett mentek végbe, minthogy odabent sötét volt. A sírbatétel alatt láttam több férfit a kert és a Kálvária-hegy közelében, akik félénken és szomorúan jártak-keltek; azt hiszem, tanítványok voltak, akik Abenadar híradása után elôjöttek a barlangokból, és ismét visszamentek.

3. Hazatérés a sírtól -- Szombat

Itt volt az idô: kezdôdött a szombat. Nikodémus és József bementek a városba egy kis kapun át, mely a kert közelében a városfalon vezetett keresztül és amelynek használata, úgy gondolom, magánkedvezmény volt. Megmondták a Szent Szûznek, Magdolnának, Jánosnak és néhány asszonynak, akik még egyszer vissza akartak menni a Kálváriára imádkozni és az ott hagyott dolgokat elhozni, hogy ezt a kis kaput és a Coenaculum kapuját zörgetésükre majd kinyitják nekik. A Szûzanya, koros nôvére: Héli felesége Mária, Márkus anyja Mária és más asszonyok kíséretében a városba ment. Nikodémus és József szolgái fölmentek a Kálváriára, hogy az ott maradt szerszámokat hazavigyék.

A katonák elvonultak és csatlakoztak azokhoz, akik a kivezetés tornya mellett álltak; Cassius pedig a lándzsával Pilátushoz lovagolt és elbeszélt neki mindent, ami vele történt, és megígérte neki, hogy minden további eseményrôl pontos híradással lesz, ha Pilátus megbízza ôt a sír ôrzésével, amit a zsidók -- amint már értesült errôl -- bizonyosan követelni fognak tôle. Pilátus titkos rémülettel hallgatta végig Cassius elbeszélését, de úgy kezelte ôt, mint egy rajongót, és babonából és finnyáskodásból megparancsolta neki, hogy lándzsáját, melyet ott nála tett le, az ajtó elé tegye ki.

Midôn a Szent Szûz és kísérete holmijaival visszatért a Kálvária-hegyrôl, ahol imádkoztak és sírtak, látták, hogy egy csapat katona jön velük szembe fáklyákkal, ezért szétváltak az út két oldalára, míg a csapat elhaladt mellettük. A katonák a Kálváriára mentek, valószínûleg azért, hogy a kereszteket még a szombat beállta elôtt elvigyék és elássák. Mikor már elhaladtak az asszonyok mellett, ezek folytatták útjukat a kapu felé.

József és Nikodémus a városban találkozott Péterrel, az idôsebb Jakabbal és az ifjabb Jakabbal. Mind sírtak; különösen Péter volt nagyon szomorú és rendkívül izgatott; könnyezve ölelte meg ôket, vádolta magát, kesergett, hogy nem volt jelen Jézus halálánál, és köszönetet mondott nekik az Úr sírjáért és eltemetéséért. Mindnyájan egészen odavoltak a fájdalomtól. Ôk is megkapták az ígéretet, hogy zörgetésükre beengedik ôket a Coenaculumba, aztán elbúcsúztak, hogy a többi elszéledt tanítványokat fölkeressék.

Láttam késôbb, amint a Szent Szûz és kísérete zörgetett a Coenaculum kapuján, mire bebocsátották ôket. Beengedték Abenadart is és egymásután az apostolokat és több tanítványt. A szentasszonyok félrevonultak a Szûzanya lakásába. Némi frissítôket vettek magukhoz és még néhány percet töltöttek együtt gyászolva, aggódva és egyet-mást még megbeszélve. A férfiak más ruhát öltöttek és láttam, amint a lámpa alatt állva a szombatot ünnepelték. Aztán megették a bárányt a Coenaculum asztalainál szétoszolva, de szertartások nélkül. Ez nem a húsvéti bárány volt. Azt már tegnap ették. Mély gyász honolt mindannyiuk lelkében. A szentasszonyok is Máriával együtt imádkoztak egy lámpa alatt. Késôbb, mikor már egészen sötét volt, bebocsátották Lázárt, Mártát, a naimi özvegyasszonyt, Maronit, a szamariai asszonyt, Dinát, Marát, a szufanitát, akik a szombatra Bethániából jöttek meg. Beszélgetésük felújította a közös fájdalmat.

4. Arimateai József elfogatása

Arimateai József néhány tanítvánnyal és asszonnyal késô este ment haza a Coenaculumból. Félénken és szomorúan haladtak végig Sion utcáin. Hirtelen Kaifás törvényháza közelében lesbôl egy csapat fegyveres lépett elô és lefogta Arimateai Józsefet. A többiek rémült kiáltásokat hallatva elfutottak. Láttam, amint ezt a derék Józsefet nem messze a törvényháztól a városfal egy tornyába bebörtönözték. Kaifás rendelte el ezt az elfogatást és hajttatta végre pogány katonákkal, akik nem ünnepeltek szombatot. Az volt a terv, hogy Józsefet halálra éheztetik és sehol semmit sem jelentenek eltûnésérôl.

5. Ôrség Jézus sírjánál

A péntekrôl szombatra virradó éjjel láttam, amint Kaifás és a zsidók fôbbjei tanácsot tartottak mindenrôl, amit a csodálatos események után és a nép hangulata szerint cselekedni szándékoztak. Ennek folytán még az éjjel elmentek Pilátushoz és azt mondták neki, emlékeznek arra, hogy az a népámító még életében azt állította, hogy harmadnapra feltámad; tehát Pilátus ôriztesse a sírt harmadnapig, nehogy Jézus tanítványai esetleg ellopják holttestét és akkor azt híreszteljék, hogy feltámadt, és aztán a második csalódás rosszabb legyen az elsônél.

Ámde Pilátus már nem akart tovább veszôdni ezzel az üggyel és így felelt: ,,Van ôrségtek, menjetek és ôriztessétek a sírt, ahogy tudjátok!'' De azért Cassiust kirendelte az ôrségbe, hogy mindent megfigyeljen és ôt értesítse. Ezután láttam ôket tizenkettesével napkelte elôtt kimenni; az ôket kísérô katonák nem voltak rómaiasan öltözve; tehát templomi katonák voltak és nekem olyan darabontféléknek tûntek föl. Póznákra akasztott tûzkosarakat vittek magukkal, hogy az éjjeli sötétségben mindent megfigyelhessenek és világításuk legyen a sötét sírboltban.

Amint megérkeztek és a holttest jelenlétérôl meggyôzôdtek, egy szalagot húztak a sírfülke ajtaja elé keresztben és innen egy másik szalagot le az ajtó elôtt fekvô kôhöz, és ezeket a szalagokat lepecsételték egy félholdalakú pecsétnyomóval. Aztán visszatértek a városba, az ôrség pedig a külsô sírajtóval szemben helyezkedett el. Öt ember ôrködött felváltva, közbe-közbe egyesek élelmiszert hoztak a városból. Cassius azonban nem hagyta el ôrhelyét. Ott állt vagy ült az árokban a sírbolt bejárata elôtt, olyan ponton, ahonnan odaláthatott az elzárt sírpadnak arra az oldalára, ahol az Úr lába nyugodott, ô nagy bensô kegyelmekben és sok titok lelki szemléletében részesült, úgyhogy ô, aki nem volt szokva az ilyen lelki állapotokhoz, most legtöbb idejét csodálatos bensô megvilágításban, mintegy révületben és a külsô dolgok tudata nélkül töltötte. Itt változott meg igazában egészen és lett új emberré; bûnbánatban, hálaadásban és imádásban telt el egész napja.


XXII. rész: Jézus barátainak nagyszombatja

Tegnap este láttam a férfiakat a vacsorateremben, ahol mind együtt voltak, szám szerint mintegy húszan, amint hosszú fehér ruhában, egy lámpa világánál ünnepelték a szombatot, azután ettek. Késôbb szétoszlottak és nyugovóra tértek, sokan más házakba mentek. Ma is láttam legtöbbjüket csöndesen egybegyûlve a házban, amint felváltva imádkoztak és olvastak, közbe-közbe egy-egy újonnan jöttet bebocsátottak.

Abban a házban, ahol Szûz Mária tartózkodott, volt egy nagy terem, melyben több kis fülke, szônyegekkel és tolófalakkal elkülönítve, hálóhelyekké volt berendezve. Midôn a szentasszonyok visszatértek a sírtól, minden holmit rendbe tettek és helyére raktak, egyikük meggyújtott a terem közepén egy függôlámpát; mindnyájan ez alá léptek körülvéve a Szûzanyát és két csoportban váltakozva imádkoztak nagy szomorúsággal és áhítattal. Azután némelyek frissítôket vettek magukhoz. Majd megjött Márta, Maroni, Dina és Mara, akik a szombatnapra idejöttek Bethániából Lázárral együtt, aki a férfiakhoz ment a vacsoraterembe. Miután az újonnan jötteknek könnyek közt elmondták az Úr halálát és temetését, és mivel már késô volt, néhány férfi, köztük Arimateai József, áthivatták azokat a nôket, akik haza akartak menni lakásukra a városba, aztán elbúcsúztak. Útközben történt az, amit már említettem, hogy Kaifás törvényháza mellett Józsefet kiragadták közülük és egy toronyba börtönözték.

Az együttmaradt asszonyok most elvonultak a teremben körös-körül elfüggönyözött fülkékbe, hosszú kendôt borítottak fejükre, és még egyideig csöndes gyászban ültek a földön, a falhoz göngyölt takaróknak támaszkodva. Majd fölkeltek, kigöngyölítették a takarókat, lerakták saruikat, öveiket és némely ruhadarabjaikat, beburkolták magukat tetôtôl talpig, ahogyan aludni szoktak, és lenyugodtak fekvôhelyükre rövid álomra. De éjfélkor már ismét talpon voltak, felöltöztek, összegöngyölték ágynemûiket, újból a Szûzanya köré gyûltek a lámpa alá és imádkoztak váltakozva.

Amióta csak imádkoznak az emberek, az éjjeli imádságnak ezt a gyakorlatát -- amint láttam -- Isten hû gyermekei és szent emberek gyakran ápolják, részint különös kegyelmi hatásra, részint isteni és egyházi rendelkezésre. Amint Jézus Anyja és társnôi még ennyi szenvedés után is eleget tettek éjjeli ima kötelességüknek, János és néhány tanítvány, miután a férfiak is elvégezték imádságukat a lámpa alatt a vacsorateremben, kopogtak az asszonyok termének ajtaján, mire ezek azonnal köpenyükbe burkolóztak és a Szent Szûzzel együtt követték a férfiakat a templomba.

Körülbelül ugyanabban az idôben, mikor a sírt lepecsételték, vagyis hajnali három óra tájban, láttam Máriát a többi szentasszonyokkal, Jánossal és több tanítvánnyal a templomba vonulni. Sok zsidónak szokása volt, pirkadatkor, a húsvéti bárány elköltése után a templomba menni, melyet ilyenkor már éjfélkor kinyitottak, minthogy az áldozatok ezen a reggelen nagyon korán elkezdôdtek. Ma azonban az ünnep megzavarása és a templom megszentségtelenítése miatt mindent elhanyagoltak, és nekem úgy tetszett, mintha a Szent Szûz övéivel csak el akart volna búcsúzni a templomtól, amelyben a Szentek Szentjének imádására nevelték, míglen ô maga nem tartotta ölében a Szentek Szentjét, aki tegnap, mint igazi húsvéti bárány oly kegyetlenül feláldoztatott. A templom ennek a napnak szokása szerint nyitva volt és ki volt világítva lámpákkal, sôt a papok elôudvarába is ezen a reggelen szokás szerint a nép is beléphetett. Azonban a templom néhány ôrön és szolgán kívül majdnem egészen üres volt. A tegnapi nap rémes zavarai következtében még minden szanaszét volt. A halottak miatt a templom tisztátalanná lett, s én ennek láttára folyton azt gondoltam magamban: ,,Hogyan fogják ezek mindezt helyrehozni?''

Simeon fiai és Arimateai József unokaöccsei, akiket nagybátyjuk elfogatásának híre rendkívül levert, találkoztak Máriával és kíséretével, és körülvezették ôket mindenütt, mert ôk voltak megbízva a felügyelettel a templomban. Mária és kísérôi rémülettel látták a pusztulást és magukban imádták Isten bizonyságtételeit; vezetôik csak itt-ott beszélték el szûkszavúan a tegnap eseményeit.

Láttam, hogy a tegnapi pusztítások jó része még egyáltalán nincs helyrehozva. Azon a ponton, ahol az elôcsarnok és a szentély összeér, a falak annyira meghasadoztak, hogy a réseken át lehetett bújni, és a falak összedûléssel fenyegettek. Az architráv a széthasadt függöny felett a szentély elôtt leomlott; az oszlopok melyek tartották, fölül széthajoltak; a függöny pedig felülrôl lefelé kettéhasadva lógott kétfelé. Annak következtében, hogy a templom északi oldalán, Simeon beomlott imacellája mellett egy nagy kô kiesett a falból, azon a ponton, ahol Zakariás megjelent, akkora rés keletkezett, hogy az asszonyok minden nehézség nélkül átmehettek és ott a nagy tanítószék mellett, ahol Jézus gyermekkorában tanított, a megrepedt függönyön keresztül beláthattak a szentélybe, ami máskor nem volt szabad. Azonkívül is sok helyen a falak meg voltak repedve, a padlózat besüppedt, küszöbök, architrávok kimozdultak, oszlopok elferdültek.

Szûz Mária kíséretével együtt bejárt minden helyet, amely neki Jézus miatt szent volt. Térdre borulva megcsókolta ezeket a szent helyeket és könnyek közt néhány megható szóval megmagyarázta, milyen emlék fûzi ôt azokhoz. Kísérônôi ugyanilyen módon tisztelték meg a szent helyeket.

A zsidók rendkívül nagy tisztelettel illetik mindazon helyeket, ahol olyasvalami történt, ami nekik szent; megérintik és megcsókolják és arccal rájuk borulnak. Ezen sohasem tudtam csodálkozni. Ha az ember tudja, hiszi és érzi, hogy Ábrahám, Izsák és Jákob Istene az élô Isten és népe között lakik a templomban, jeruzsálemi házában, akkor inkább azon csodálkozhatna, ha a zsidók nem úgy tennének. Aki egy élô Istenben hisz, az emberek Atyjában, Megváltójában és Megszentelôjében, az nem csodálkozik, ha Ô szeretetbôl élôen van az élôk közt, és ha az emberek, az Ô gyermekei, iránta és minden iránt, ami reá vonatkozik, több szeretetet, tiszteletet és megbecsülést tanúsítanak, mint földi szüleik, barátaik, tanítóik, felsôbbségeik és uralkodóik iránt. A zsidóknál a templom és a szent helyek olyanok voltak, mint nálunk keresztényeknél az Oltáriszentség. A zsidóknál is voltak vakok és ,,felvilágosultak'', mint nálunk, akik az élô és jelenlevô Istent nem imádják, ellenben a világ bálványainak a legbabonásabb hódolattal szolgálnak. Nem gondolják meg Jézus szavait: ,,Aki megtagad engem az emberek elôtt, azt én is megtagadom mennyei Atyám elôtt''. Az olyan emberek, akik a világ és a hazugság szellemének gondolattal, szóval és cselekedettel szüntelen szolgálnak, de a külsô istentiszteletet elvetik, azt mondogatják, ha ugyan még nem lettek annyira külsôségesek, hogy jóformán magát Istent is elvetnék: ,,Mi lélekben és igazságban imádjuk Istent''; azonban nem tudják, hogy ez annyit jelent: az Igazság Lelkében és a Fiúban, aki Szûz Máriától testet vett, és aki az igazságról bizonyságot tett, közöttünk élt, érettünk meghalt és a földön Egyházával az Oltáriszentségben jelen akar lenni a világ végezetéig.

A Szûzanya ilyen tisztelettel járta be kísérônôivel a templom sok helyét. Megmutatta nekik, hol lépett elôször, mint kis leányka a templomba, és hol nevelkedett, a templom déli részében, eljegyzéséig. Megmutatta, hol történt eljegyzése Józseffel, hol mutatta be a kis Jézust és hol jövendölt Simeon és Anna; itt keservesen sírt, a jövendölés beteljesedett, a tôr átjárta szívét. Megmutatta, hol találta meg a tizenkét éves Jézust tanítva a templomban, és tisztelettel megcsókolta a szószéket. Megnézték a perselyt is, amelybe az özvegy fillérkéjét hullatta és azt a helyet, ahol Jézus megbocsátott a házasságtörô nônek. Miután emlékezéssel, megérintéssel, könnyekkel és imádsággal megtisztelték mindazon helyeket, amiket Jézus életének bármely eseménye megszentelt, visszatértek Sion-hegyére.

A Szent Szûz csöndes könnyhullatással, mély komolyságban vált meg a templomtól, melynek pusztulása és pusztasága ezen a különben oly szent napon bizonyságot tett népének bûnérôl. Megemlékezett arról, hogyan sírt Jézus a templom fölött és mit jövendölt: ,,Bontsátok le ezt a templomot és én három nap alatt ismét fölépítem azt'', és megemlékezett arról, hogyan rombolták le Jézus testének templomát ellenségei, és epekedett a harmadnap után, hogy az Örök Igazság szava beteljesedjék.

Midôn napkeltekor ismét megérkeztek Sion-hegyére a Coenaculumba, a Szûzanya kíséretével visszavonult az udvarban jobbra különálló lakásába. A bejáratnál János és a tanítványok elbúcsúztak tôlük és bementek a Coenaculumba a többi férfiakhoz, akik ma húsz és egynéhányan gyûltek össze és az egész szombatot a vacsorateremben gyászban és imádságban töltötték a lámpa alatt az ima-idôk pontos megtartásával. Láttam, hogy közbe-közbe félénken bebocsátották az újonnan jövôket és könnyek közt beszélgettek velük. Mindnyájan bensô tiszteletet és bizonyos szégyenkezést éreztek János elôtt, aki jelen volt az Úr halálánál. János viszont részvéttel és szeretettel volt irántuk, és elfogulatlanul, mint egy gyermek, a háttérbe vonult mindegyikük elôl. Egyszer láttam ôket enni is. Egyébként nagyon csendesek voltak és a ház be volt zárva. Itt különben úgy sem tehetett ellenük senki semmit, mert a ház Nikodémusé volt és ôk azt kibérelték a húsvéti vacsorára.

Most ismét láttam a Szûzanyát egész estig a homályos teremben, melyet csak a lámpa fénye világított meg, és vele a szentasszonyokat is, zárt ajtók és befüggönyözött ablakok mögött egybegyûlve. Hol imádsághoz álltak fel a lámpa alatt a Szûzanya körül, hol visszavonultak fülkéikbe, letakarták fejüket a gyász kendôvel, és vagy leültek gyászolni a hamuval behintett lapos ládába, vagy a fal felé fordított arccal imádkoztak. Valahányszor imádságra álltak fel a lámpa alá, elôbb mindig letették gyászleplüket a fülkében. Láttam azt is, hogy a gyöngébb szervezetûek némi eledelt vettek magukhoz, a többiek azonban böjtöltek.

Tekintetem gyakran fordult ide, és mindannyiszor úgy láttam ôket, ahogyan leírtam: a homályos teremben imádkozva vagy gyászolva, és miközben elmélkedésem csatlakozott a Szûzanya megemlékezéséhez az Úr Jézusról, néha láttam a szent Sírt és mintegy hét ôrt, amint a bejárattal szemben álltak vagy ültek. Közvetlenül a sziklasír ajtaja elôtt egy gödörben állt szüntelenül Cassius csöndesen és magábaszállva. Láttam a sírpad zárt ajtaját és az eléje hengerített követ. De az ajtón keresztül is láttam az Úr holttestét, amint ott feküdt, ragyogó fénnyel övezetten, két imádkozó angyal között. Midôn pedig most szemléletem Megváltónk szent lelke felé fordult, látnom adatott a pokolba való leszállásnak oly hatalmas és változatos képét, hogy én abból bizony csak nagyon keveset tudtam megjegyezni. Ezt most elmondom, úgy, ahogyan tudom.


XXIII. rész: Leszállás a poklokra

Midôn Jézus hangos kiáltással kiadta szentséges lelkét, láttam, amint lelke fényjelenség alakjában, sok angyallal, köztük Gáborral, a kereszt tövénél leszállt a földbe. De azt is láttam, hogy istensége lelkével éppúgy, mint a kereszten függô testével, egyesülve maradt. A módot, ahogyan ez történt, nem vagyok képes kifejezni. Azt a helyet, ahová Jézus lelke szállt, három részben láttam, mint három világot, és az az érzésem volt, hogy ezek gömb alakúak és hogy mindegyiket egy ôt körülvevô tér, egy-egy szféra, választja el a másiktól.

A pokoltornáca elôtt egy világos, hogy úgy mondjam: zöld és derûs tér volt. Ez volt az a tér, ahová mindig láttam a tisztítóhelybôl megváltott lelkeket belépni, mielôtt a mennybe vezették volna ôket. A pokoltornáca, ahol azok tartózkodtak, akik a megváltásra vártak, egy szürke, ködös szférával volt körülvéve és különbözô körökre oszlott. A Megváltó, ragyogó fényben és az angyaloktól diadalmenetben kísérve, áthatolt két ilyen körön, melyek közül a baloldali körülvette a pátriárkákat Ábrahámig, a jobboldali pedig a jólelkeket Ábrahámtól Keresztelô Szent Jánosig. Jézus áthatolt a kettô közt és ôk még nem ismerték fel ôt; de mindenek megteltek örömmel és vágyakozással, és úgy tetszett, mintha az epedésnek e bágyadt, szûk körei kitágulnának. Mintha a megváltás levegôje, fénye harmata hatotta volna át ôket enyhítôén, üdítôen. És mindez végtelen gyorsan ment végbe, mint egy szellô lehelete.

Az Úr e két körön áthaladva, egy ködös térbe szállott át, ahol ôsszüleink, Ádám és Éva tartózkodtak. Szólt hozzájuk, és ôk kimondhatatlan elragadtatással imádták ôt. Innen az Úr, kíséretével és az ôsszülôkkel együtt átment abba a körbe, ahol az Ábrahám elôtt élt ôsatyák voltak. Ez a tér olyan tisztítóhely-féle volt, mert itt gonoszlelkek is tartózkodtak, akik az ott levô lelkek egynémelyikét sokféleképpen gyötörték és rémítgették.[28] Az angyalok kopogtattak és parancsolták, hogy nyissák ki a kaput; mert itt volt kapu, mivel ez zárt hely volt, itt zörgetni kellett, mivel jelezni kellett a jövetelt. Mintha ezt kiáltották volna az angyalok nekem úgy tetszett: ,,Nyissátok meg az ajtókat! Tárjátok ki a kapukat!'' Diadalmenetben vonult be Jézus; a gonoszlelkek visszatorpantak és üvöltöttek: ,,Mi dolgod velünk? Mit akarsz itt? Most minket akarsz megfeszíteni?'' De az angyalok megkötözték ôket és hajtották maguk elôtt. Az itt levô lelkek azonban Jézust csak kevéssé ismerték és csak nagyon homályos tudatuk volt róla; ekkor ô kinyilatkoztatta magát nekik, ôk pedig erre dicsôítették ôt.

Ekkor az Úr lelke a jobboldali kör felé fordult, a tulajdonképpeni pokoltornáca felé és ez elôtt találta a jobb lator lelkét, amint angyaloktól kísérve Ábrahám kebelébe vonult be, és a bal latorét, melyet a gonosz lelkek a pokolba hurcoltak. Jézus lelke megszólította ôket, azután az angyali seregtôl, a megváltottaktól és az elûzött gonoszlelkektôl kísérve bement Ábrahám kebelébe. Úgy tûnt föl, ez a tér magasabban fekszik; olyan volt, mintha az ember a temetô alatt menne és akkor a föld alul följutna a templomba. A megkötözött gonoszlelkek ágaskodtak és nem akartak bemenni, de az angyalok erôszakkal bevezették ôket. Itt voltak mind a szentizraeliták, balról a pátriárkák, aztán Mózes, a bírák, a királyok; jobbról a próféták és Jézus ôsei és ezek rokonai le egészen Joakimig, Annáig, Józsefig, Zakariásig, Erzsébetig és Jánosig. Ebben a térben nem voltak gonoszlelkek, és nem volt egyéb gyötrelem, mint az epedés az ígéret után, mely most beteljesedett. Kimondhatatlan gyönyör és boldogság árasztotta el most e lelkeket, akik köszöntötték és imádták Megváltójukat; a megbilincselt gonoszlelkek pedig kényszerülve voltak szégyenüket elôttük bevallani. Sok lelket felküldött az Úr, hogy emeljék ki testüket a sírból és abban tegyenek láthatóan tanúbizonyságot mellette. Ekkor történt tehát, hogy Jeruzsálemben oly sok halott jött elô a sírokból. Mint vándorló hullák jelentek meg, azután visszahelyezték testüket a földbe, mint ahogy a törvényszéki hírnök leveti egyenruháját, miután teljesítette felsôbbsége parancsát.

Most láttam az Üdvözítô diadalmenetét egy mélyebb szférába leszállni, ahol jámbor pogányok tartózkodtak bizonyos tisztítóhely-félén, akik sejtették az igazságot és epedtek utána. De mivel bálványképeket tiszteltek, azért gonoszlelkek is voltak közöttük; ámde láttam, hogy Jézus bevonulása után ezek kényszerültek csalásaikat beismerni, és láttam a jólelkeket megindító örömmel hódolni a Megváltónak. Itt is megbilincseltek ördögöket és továbbûzték ôket.

Láttam, amint Jézus diadalmenete az elhunytaknak több tartózkodási helyén nagy gyorsasággal vonult át, kiszabadította ôket és más végtelen sok egyebet is tett, de nyomorult állapotomban nem vagyok képes elmondani.

Végül láttam az urat rendkívüli komolysággal a mélységek magjához: a pokolhoz közelíteni. A poklot egy beláthatatlanul nagy, borzalmas, fekete, ércfényû, szikla építménynek láttam, melynek bejáratát óriási, iszonytató, fekete, és reteszekkel, zárakkal ellátott kapuk alkották, melyek borzadályt keltettek. Az iszonyat ordítása és üvöltése hangzott, a kapuk felpattantak, és egy rémületes, sötét világ tárult fel.

Mint ahogy a boldogok honát a mennyei Jeruzsálem alakjában olyannak láttam, mint egy várost, és a boldogság különféle fokai szerint mint különbözô kastélyokat és kerteket, tele csodálatos gyümölcsfákkal és ezerféle virányokkal; úgy itt a poklot is egy összefüggô világnak láttam, különféle épületek, terek és tájak alakjában. De az egésznek alapvonása és célja a boldogság ellentéte volt: csupa kín, gyötrelem és szenvedés. Miként a boldogság országában minden a végtelen béke, az örök harmónia és elégtétel alapelvei és viszonyai szerint alakul ki: úgy itt minden az örök harag, a gyûlölet és a kétségbeesés torz aránytalanságaiban jelenül meg. Miként a mennyben az örömnek és imádatnak kimondhatatlanul szép, átlátszó és változatos épületei ragyognak: úgy itt a kínnak, az átoknak, a kétségbeesésnek számtalanul sokféle sötét börtönei és örvényei éktelenkednek. Miként amott a legcsodálatosabb kertek az isteni enyhületnek gyümölcseivel pompáznak: úgy itt a legborzasztóbb sivatagok és ingoványok terjengenek, tele szenvedéssel, iszonyattal, utálattal és rettenettel. Láttam itt az átoknak, a gyûlöletnek, a borzalomnak, a kétségbeesésnek, a zûrzavarnak, a kínnak, a gyötrelemnek templomait, oltárait, várkastélyait, trónusait, kertjeit, tavait és folyamait: miként a mennyben láttam az áldásnak, a szeretetnek, az egyetértésnek, az örömnek és a boldogságnak ilyen otthonait és alkotásait. Itt az elkárhozottaknak kínteljes örök gyûlölködése: ott a szenteknek boldog egyessége. Itt a visszásságnak és hazugságnak minden csirája és gyökér ága volt kifejlôdve számtalan formában és mûben, és ehhez arányosan a gyötrelem és szenvedés; itt semmi sem volt jó, egy gondolat sem volt megnyugtató, csupán egy: az isteni igazságosságnak komoly tudata, annak tudata, hogy mindegyik elkárhozottat az a szenvedés és kín sújt, melyet bûne plántált magának; mert minden borzalom, ami itt megjelent és történt, lényege és alakja és dühe volt a leálcázott bûnnek, a kígyónak, mely azok ellen emeli fel fejét, akik ôt keblükön melengették. Láttam itt egy rendkívül rémületes oszlop-építményt, éppúgy berendezve a borzalomra és iszonyatra, mint Isten országában egy fönségesen megalkotott építményt berendezve békére és nyugalomra. Ezt mind meg lehet ugyan érteni, de részletesen elmondani soha!

Midôn az angyalok kitárták a kapukat, nyüzsgô gomolyaga lett látható a veszekedésnek, átkozódásnak, szitkozódásnak, üvöltésnek és jajveszékelésnek. Láttam, hogy Jézus megszólította Júdás lelkét. Némely angyalok a gonoszlelkek egész seregeit terítették le. Mindnyájan kényszerültek Jézust megvallani és imádni, ami pedig nekik a legszörnyûbb kínt jelentette. Egy nagy tömeget körbe állítottak egy másik köré; a középen vaksötét örvény tátongott; Lucifert megbilincselve beledobták; az örvény feketén fortyogott körülötte. Mindez meghatározott törvények szerint történt. Hallottam, hogy Lucifer (ha nem tévedek) ötven vagy hatvan évvel a Kr. u. 2000. év elôtt egy idôre ismét szabadon lesz bocsátva. Sok más számadatot elfelejtettem. Több más elkárhozottat még elôbb szabadon fognak engedni az emberek büntetésére és kísértésére. Napjainkban úgy vélem, megtörtént néhányuknak szabadon bocsátása, másoké röviddel a mi idônk után fog bekövetkezni.

Lehetetlen mindent elmondanom, amit látnom adatott; nagyon sok az, és nem tudom rendbe szedni; de meg oly nagyon beteg is vagyok és mikor errôl beszélek, újra szemem elôtt látok mindent és e látványtól szinte meg lehet halni.

De még láttam azt is, amint a megváltott lelkek végtelen seregekben Üdvözítôjük lelkét a tisztítóhelyekrôl és a pokol tornácából felkísérték egy boldog helyre a mennyei Jeruzsálem alatt. Oda, ahol bizonyos idôvel ezelôtt egy boldogult barátomat is láttam. Ide került a jobb lator lelke is, aki az Úr ígérete szerint a paradicsomban látta viszont Megváltóját. Láttam, hogy itt a lelkeket öröm és felüdülés várta ama mennyei asztaloknál, aminôk gyakran megjelentek nekem vigasztaló látomásaimban.

Minderrôl nem tudok semminô idôpont- vagy idôtartamadatot mondani; elbeszélni sem tudok mindent, amit láttam és hallottam, részint, mert már magam sem értem meg egészen, részint pedig, mert félreértésekre adna alkalmat. Azonban az Urat nagyon különbözô helyeken láttam, még a tengeren is; mintha megszentelne és fölszabadítana minden teremtményt; a gonosz lelkek és rossz szellemek mindenütt az örvénybe menekültek elôle. Aztán láttam az Úr lelkét a föld sok pontján is. Láttam ôt megjelenni a Golgotha alatt Ádám sírjában, és Ádám és Éva lelke ott hozzá jött s ô beszélt velük. És láttam ôt, amint velük bejárta mindenfelé a próféták nyugvóhelyeit sírról-sírra; láttam, midôn ezeknek lelkei csontjaik mellett hozzája csatlakoztak és ô sok mindent megmagyarázott nekik. Aztán láttam ôt a választottak e seregével, közte Dáviddal, életének és kínszenvedésének sok helyén megjelenni, ahol megmagyarázta nekik az elôképeket, melyek ott velük történtek és végtelen szeretettel kiosztotta nekik ama kegyelmeket, melyeket ez elôképek megvalósításával számukra kiérdemelt.

Többek közt láttam ôt megkeresztelkedése helyén is, ahol sok elôkép történt; itt is mindent megmagyarázott a lelkeknek; én pedig mélyen meghatva elmélkedtem az ô végtelen irgalmasságáról, mellyel szent keresztsége kegyelmeit az ô javukra fordította.

Leírhatatlanul megindító volt látni, amint az Úr Jézus lelke, körülvéve ezektôl a boldog, megvigasztalt lelkektôl, fényárban ragyogva nyugodtan átlebegett a sötét föld, sziklák és vizek fölött, a levegôn át...

Ez az a kevés, amire még emlékszem gazdag látomásaimból az Úr leszállásáról az alvilágba és az ôsatyák jámbor lelkeinek megváltásáról. Azonban ezen az idôbeli képen kívül láttam egy örök képet is az ô irgalmasságáról a szegény lelkek iránt e napon. Láttam, hogy valahányszor az Egyház e napot évente ünnepli, ô mindannyiszor szabadító pillantást vet a tisztítóhelyre; láttam, hogy ma is, nagypénteken, midôn e látomásom volt, kiszabadított a tisztítóhelyrôl egyeseket, akik megfeszítésekor vétkeztek. Ma láttam sok, elôttem ismeretlen léleknek, sôt ismerôs lelkeknek is kiszabadulását, de nem nevezem meg ôket.

Jézus elsô leszállása a pokol tornácára, korábbi elôképeknek beteljesedése, de maga is elôkép, melynek teljesedése a mai megváltás. A leszállás egy kép az elmúlt idôkbôl míg a mai megváltás egy folyton tartó tény; mert a leszállás valójában az ô érdemei kegyelemfájának elültetése a szenvedô lelkek javára, míg az állandó és mai megváltás is e kegyelemfának gyümölcstermése az egyházi év lelki kertjében; azonban a küzdô Egyház kötelessége ezt a fát ápolni, gyümölcseit összegyûjteni és a szenvedô Egyháznak juttatni, mert ez magától semmit sem tehet magáért. Így van ez az Úr minden érdemeivel; együtt kell munkálkodnunk velük, hogy részesei legyünk. Arcunk verejtékével kell ennünk kenyerünket. Minden, amit Jézus értünk az idôben tett, örök gyümölcsöket hoz; de nekünk azokat az idôben kell ápolnunk és leszakítanunk, mert különben nem élvezhetjük ôket az örökkévalóságban. Az Egyház tökéletes házigazda; esztendeje minden örök gyümölcsnek legtökéletesebb kertje az idôben; egy évben elegendô jut mindenbôl mindenkinek. Jaj a rest és hûtlen kertészeknek, ha valamely kegyelem kárba vész amely egy beteget meggyógyíthatott volna, egy gyöngét megerôsíthetett volna, egy éhezôt jóllakathatott volna! Az ítélet napján számot kell majd adniok a családatyáknak az utolsó szalmaszálról is!


XXIV. rész: A feltámadás elôestéje

1. Jézus lelke megjelenik Anyjának

A szombatnap végén János bement a szentasszonyokhoz, gyászolt velük és vigasztalta ôket. Midôn rövid idôzés után elhagyta ôket, jött Péter és az idôsebb Jakab ugyanazzal a céllal; aztán ôk is elmentek. Ekkor a szentasszonyok külön-külön még egyszer leültek a hamuval behintett alacsony ládákba és beburkolózva gyászleplükbe egyideig gyászoltak.

Mialatt a Szûzanya Jézus után epekedve bensôséges imádságban ült, egy angyalt láttam hozzája lépni, aki azt mondta neki, hogy menjen ki Nikodémus kis kapujához, mert közeledik az Úr. Mária szívét nagy öröm töltötte el; beburkolta magát köpenyébe és eltávozott anélkül, hogy a szentasszonyoknak szólt volna. Láttam ôt egyedül sietni ahhoz a kiskapuhoz a városfalnál, amelyen át a sírkertbôl hazajöttek.

Esti kilenc óra lehetett, midôn láttam, hogy Mária a kapu közelében egy magányos helyen sietôs útjában hirtelen megállt; elragadtatva, örvendô vágyakozással nézett a magas fal felé, és láttam, amint Jézus lelke fényesen és sebek nélkül az ôsatyák lelkéinek nagy seregétôl kísérve Mária felé lebegett; és az ôsatyák felé fordulva s a Szent Szûzre mutatva így szólt: ,,Mária, az én anyám!'' És úgy tetszett, hogy átölelte ôt, aztán eltûnt. Ekkora Szûzanya térdre borult és megcsókolta a földet, ahol Fia állott; térde és lába lenyomata megmaradt a kôben. Kimondhatatlanul megvigasztalódva ment vissza az asszonyokhoz, akiket egy asztalnál talált kenetek és fûszerszámok készítésével foglalatoskodva. Nem mondta el nekik, mi történt vele, de nagyon meg volt erôsödve, vigasztalta és megerôsítette a hitben mindnyájukat.

Mikor Mária visszajött, láttam a szentasszonyokat egy hosszú asztal mellett állni, mely egy kecskebaklábú állványon állt tálalóasztal módjára és földig érô terítôvel volt lefedve. Ezen az asztalon mindenféle gyógyfüveket válogattak, kevertek és rendeztek; kis üvegekbe keneteket és nárdusvizet töltögettek; sok élôvirág is volt ott, köztük csíkos írisz és liliom. Mindent lepedôkbe csomagoltak. Mária távolléte alatt Magdolna, Kleofás felesége Mária, Salome, Johanna Chusa és Mária Salome a városban jártak mindezt bevásárolni. Az volt a tervük, hogy holnap korán reggel Jézus beburkolt tetemét ezekkel behintik és meglocsolják. Láttam, hogy e szerek egy részét néhány tanítvány hozta a fûszerárusnôtôl és beadta a házba anélkül, hogy az asszonyokhoz bement volna.

2. Arimateai József kiszabadulása

Nem sokkal azután, hogy a Szent Szûz látta Fia lelkét és visszament az asszonyokhoz, láttam Arimateai Józsefet börtönében imádkozva. Láttam, hogy a börtönt egyszerre nagy fényesség árasztja el és hallottam, hogy Józsefet nevén szólítja valaki. S akkor láttam, hogy fönt az egyik kôfugánál mintha a tetôt fölemelnék a faltól és ott egy fényes alak jelenik meg, aki egy lepedôt bocsát le; ez a lepedô emlékeztetett engem a sírlepelre, melybe József az Úr Jézust takarta. A jelenség felszólította Józsefet, hogy másszék föl a lepedôn. Erre József két kézzel megragadta a lepedôt, lábaival a fal kiálló köveibe támaszkodva felmászott jó két embermagasságnyira a nyíláshoz, mely mögötte ismét bezárult. Amint József feljutott, a jelenség eltûnt. Nem tudom, vajon az Úr volt-e vagy egy angyal, aki ôt kiszabadította.

Most láttam ôt észrevétlenül egy darabon a városfalon a Coenaculum közeléig szaladni, mely a Sion déli falához közel áll. Itt leszállt a falról és zörgetett a Coenaculum kapuján. Az ott együttlevô tanítványok ugyanis bezárták az ajtókat és már nagyon szomorkodtak József eltûnésén; már-már elhitték azt a hírt, hogy a csatornába dobták. Midôn kinyitották neki a kaput és ô belépett hozzájuk, örömük éppoly nagy volt, mint késôbb, mikor Péter kiszabadult a börtönbôl és hozzájuk jött. József elbeszélte a jelenést, melyet látott, ôk pedig nagyon örültek és megvigasztalódtak, hálát adtak Istennek és Józsefnek enni adtak. De ô még az éjjel Jeruzsálembôl elmenekült szülôvárosába, Arimateába; azonban arra a hírre, hogy már nem fenyegeti semmi veszedelem, ismét visszatért Jeruzsálembe.

Láttam a szombatnap végén Kaifást és több fôpapot Nikodémus házában vele tárgyalni, miközben látszólag egész barátságosan kérdezgettek tôle egyet-mást, de már nem tudom mit. Ô azonban keményen és hûségesen kitartott Jézus védelmében. Aztán elváltak.

3. A föltámadás elôtti éjszaka

Csakhamar ezután láttam az Úr sírját; csend és nyugalom honolt ott, mintegy hét ôr álldogált és üldögélt a sziklasírral szemben és körülötte. Cassius a helyét a bejárat elôtti gödörben egész nap csak ritkán hagyta el pár pillanatra. Most éppen megint ott állt elmélkedésbe és várakozásba merülve; mert nagy kegyelmekben és megvilágosításban részesült és sok belsô meglátásai és buzdulásai voltak. Éjszaka volt és a tûzkosarak a sírbolt elôtt rôt fényt vetettek körül; ekkor az én szemléletem imádva közeledett Jézus szentséges holttestéhez, mely változatlanul, beburkolva, fényárral körülvéve két angyal közt nyugodott, akiket a sírbatétel óta folyton ott láttam csendes imádásban a szent test fejénél és lábánál. Ezek az angyalok papi alakoknak látszottak és helyzetükkel, mellükön keresztbetett karjaikkal egészen a frigyszekrény kerubjaira emlékeztettek, csak éppen hogy szárnyakat nem láttam rajtuk. Különben az egész temetés és a sír általában nagyon gyakran élénken felidézte elôttem a frigyszekrényt, történetének különbözô korszakaiban. Ez a fény és az angyalok jelenléte némiképp alighanem Cassiusnak is láthatóvá lett és ezért állt ô folytonosan a bezárt sírra szegezett tekintettel, hasonlóan olyan emberhez, aki az Oltáriszentséget imádja.

Miközben a szent testet szemléltem imádva, úgy láttam, mintha az Úr lelke a megváltott ôsatyák lelkeivel a sziklán keresztül a sírpadhoz lépne és megismertetné velük megkínzott testének minden bántalmazását. Ugyanebben a pillanatban úgy tetszett, mintha a burkolatok mind eltûntek volna és én láttam a szent testet sebekkel elborítva; úgy tûnt, mintha a vele egyesült istenség a szent testet egész megkínzottságában titokzatos módon kinyilatkoztatná a lelkeknek. A test teljesen átlátszó volt és legbelsôbb rejtekéig feltárult. Sebesülései megszégyenítése, fájdalmai a legbelsôbb részletekig megismerhetôk lettek. A lelkek kimondhatatlan tisztelettel vették körül, remegtek és sírtak a részvéttôl.

Most olyan szemléletbe mentem át, melynek titkát egész tartalmában nem tudom világosan elmondani. Láttam egy képet: mintha Jézus lelke, bár az élet visszatérése nélkül, tökéletesen egyesülve a szent testtel, de mégis benne és vele elhagyná a sírt; úgy tetszett nekem, mintha az imádó angyalok vinnék fölfelé a sebekkel borított, megkínzott testet, abban a testtartásban, ahogyan a sírban feküdt. Megdöbbenve láttam, amint áthatolnak a sziklán és föllebbennek a mennybe és az a látomásom volt, mintha Jézus az ô vértanú-testét mennyei Atyja trónja elôtt bemutatná az imádó angyalok megszámlálhatatlan karai között. Olyan módon történt ez, ahogyan Jézus halála után némely próféták testét, lelkük fölvette és a templomba vezette anélkül, hogy valóban újra éltek volna és újból meg kellett volna halniok; mert hiszen lelkük minden erôszak nélkül ismét letette a testet. Úgy láttam, hogy ezúttal az ôsatyák lelkei nem kísérték el Jézus testét. Ma sem tudom, hol voltak addig, míg újból az Úr lelkével együtt nem láttam ôket.

Ebben a látomásban a sírszikla megrendülését figyeltem meg. Négy katona bement a városba valamiért; a másik három ott mintegy ájulásba esett. Földrengésnek vélték a dolgot és nem vették észre, mi volt az igazi oka. Cassius azonban nagyon izgatott és megrendült volt, mert neki volt némi világos bepillantása abba, ami történt, anélkül, hogy valójában tisztán látott volna. De kitartott ôrhelyén és nagy áhítattal várta, mi fog még történni. A városba ment katonák idôközben visszajöttek.

Szemlélôdésem most ismét a szentasszonyok felé fordult. Láttam, hogy miután bevégezték a fûszerek elôkészítését és azokat becsomagolták a lepedôkbe, ismét visszavonultak fülkéikbe, de nem feküdtek le aludni, csak éppen ledûltek a felgöngyölített ágynemûknek támaszkodva egy kissé pihenni, mert még napkelte elôtt ki akartak menni Jézus sírjához. Már többször kifejezték aggodalmukat e szándékuk dolgában, mert nagyon féltek, hogy Jézus ellenségei meglesik ôket, mikor kimennek; de a Szent Szûz, akit Jézus megjelenése új bátorsággal töltött el, vigasztalta és felbátorította ôket, hogy egy kis pihenés után csak menjenek ki nyugodtan a sírhoz, semmi bajuk sem esik majd. Így hát most szépen lepihentek.

Éjjel tizenegy óra tájban a Szûzanya, szeretettôl és sóvárgástól ösztökélve, már nem bírt maradni. Fölkelt, teljesen beburkolta magát egy szürke köpenybe és egyedül elhagyta a házat. Még azt gondoltam magamban: Ó, hát hogy engedhetik el egyedül ezt a fájdalmas szent anyát ilyen körülmények közt?! De aztán láttam, amint gyászolva elment Kaifás házáig s onnan Pilátus palotájáig -- jókora út vissza a városba. Végigjárta Jézus keresztútját egészen, a kihalt utcákon át, egymaga, és meg-megállt kis idôre minden egyes helyen, ahol Fiát bármi fájdalom, bántalom érte. Mintha keresett volna valamit, amit elveszített. Több ízben letérdelt a földre, kezével körültapogatott a köveken, majd ajkaival érintette azokat, mintha valami szentséget, az Úr vérét érintené és tisztelné meg csókjaival. Ám ô a szeretet felfokozott hevében és magasabb fénytôl megvilágosítva cselekedett és teljesen elmerült a szeretetben és imádatban. Én elkísértem egész útján és gyönge erômbôl telhetôleg együttéreztem és cselekedtem mindent, amit ô érzett és cselekedett.

Útját a Kálvária-hegyig folytatta. Midôn már közel volt hozzá, megállt; úgy láttam, mintha Jézus jelenne meg neki szent mártírtestével; egy angyal haladt elôl, a sírboltbeli két angyal kétoldalt volt mellette és megváltott lelkek nagy serege mögötte. Teste tagjai nem mozogtak; olyan volt, mint egy járó holttetem, fénnyel övezve; de hangot hallottam belôle kijönni, mely kijelentette Anyjának, mit cselekedett a pokol tornácában és hogy megdicsôült testtel elevenen föl fog támadni és hozzá fog menni, tehát várakozzék reá a Kálvária mellett annál a kônél, amelynél elesett. Akkor aztán láttam ezt a jelenséget a városba vonulni, a Szent Szüzet pedig betakart fôvel imádkozva letérdelni azon a helyen, ahol Fia elbúcsúzott tôle. Éjfél elmúlt bizonyára, mert Mária elég sok idôt töltött el a keresztúton.

De láttam azt is, hogy az Úr serege is végigjárta a keresztutat, és az Üdvözítô megmutatta nekik minden elszenvedett bántalmazását és megkínzását, az angyalok pedig titokzatos módon felgyûjtötték minden csepp szent vérét, melyet kínszenvedése folyamán hullatott; és láttam, hogy megmutatta nekik keresztre szegezését, a kereszt felállítását, oldala megnyitását, levételét és tetem elôkészítését; a Szûzanya pedig lélekben együtt végigszemlélte mindezeket és szeretett és imádva imádkozott.

Ezután úgy tûnt nekem, mintha az Úr teste ismét ott pihenne a szent sírban és az angyalok titokzatos módon pótolnák neki mindazt, amit a kínszenvedés elvett tôle. Láttam ôt úgy, ahogyan elôbb volt: beburkolva a halotti leplekkel, körülragyogva fénnyel, és a két imádkozó angyalt a sírpad fejénél és lábánál. Nem vagyok képes kifejezni, hogyan történt mindaz, ami történt; oly sok az, oly bonyolult és amellett annyira kimondhatatlan, hogy értelmünk a dolgok megszokott rendje szerint azt sohasem lesz képes felfogni. De ott, a látomásban, nekem világos és érthetô minden, ami itt oly homályosan jelentkezik, hogy nem tudom kifejezni.

Midôn most a hajnal egy fehér vonallal jelentkezett az égen, láttam, hogy Magdolna, Kleofás felesége Mária, Johanna Chusa és Salome, köpenyükbe burkolózva elhagyták a Coenaculum-beli lakást. Vitték a lepedôkbe csomagolt fûszereket; egyikük égô lámpást is vitt; de minden a köpenyük alá volt rejtve. A fûszerek vagy élôvirágokból voltak elôállítva és ezeket rá kellett szórni a megfelelô helyre, vagy pedig kisajtolt nedvek, esszenciák és olajok voltak, locsolni valók. A jó asszonyok nagy aggódással mentek Nikodémus kis kapuja felé.


XXV. rész: Az Úr Jézus feltámadása

1. Jézus feltámad és megjelenik Anyjának

Láttam Jézus lelkének jelenségét, mint egy nagy fényt, két harcos angyal közt (az elôbbiek papi alakban jelentek meg), sok fényalaktól körülvéve, felülrôl a sírsziklán keresztül szent holttestére leszállani és föléje hajolva beleolvadni; és most láttam a test tagjait a burkolat alatt megmozdulni, és láttam a fénylô, eleven testet lelkével és istenségével egyesülve, mintegy a halotti burkolat egy részébôl, amely a tetem oldalát takarta, elôjönni, mintha az oldalsebbôl emelkednék ki. A látvány emlékeztetett Évára, amint Ádám oldalából elôtûnt. Minden csupa fény és ragyogás volt.

Most egy másik képben azt láttam, mintha a mélységbôl, mintegy a sírpad alól, egy szörnyeteg jelensége tolná ki magát; fölegyenesedett kígyófarkára és sárkányfejét dühösen az Úr felé fordította. Azonkívül, úgy emlékszem, emberfeje is volt. A föltámadott Megváltó kezében láttam egy vékony fehér pálcát, rajta fönt egy lobogó zászlócskát, és az Úr rálépett a sárkányfejre, a pálcával pedig háromszor beleszúrt a kígyó farkába; és ez mindannyiszor összébb zsugorodott és végül eltûnt, miután sárkányfeje egészen betaposódott a földbe, míg emberfeje egymaga nézett fölfelé. Ezt a képet már többször láttam a föltámadásnál, és ilyenforma kígyót láttam már Jézus fogantatásánál is leselkedni. Ennek a kígyónak lénye mindig arra a paradicsombeli kígyóra emlékeztetett engem, csak még utálatosabb volt. Azt hiszem, ez a kép erre az ígéretre vonatkozik: ,,Az asszony ivadéka megrontja fejedet''. Az egész úgy tetszett nekem, mint a halál legyôzésének jelképe; mert mialatt a sárkányfej eltaposását láttam, nem láttam az Úr sírját.

Most láttam az Urat nagy fényben átlebbenni a sziklán keresztül. A föld rengett, és egy angyal harcos alakban, mint a villám röppent le a mennybôl a sírhoz, a követ jobbra hengerítette és ráült. A rázkódtatás oly nagy volt, hogy a tûzkosarak ide-oda lengtek és a lángok kicsaptak. Az ôrök, mikor ezt látták, elkábulva megtántorodtak, leestek a földre és mint a halottak, megmerevedve, elferdült helyzetben terültek el. Cassius csupa fényben látott mindent; de hamar összeszedve magát a sírpadhoz lépett és az ajtót félig kinyitva megtapogatta az üres lepleket, aztán eltávozott, hogy Pilátusnak hírt adjon az eseményekrôl; de egyideig még a közelben maradt, hogy megvárja, nem történik-e még valami újabb esemény, mert csak a földrengést látta, meg azt, amikor az angyal félretolta a követ és ráült, és az üres sírt, de Jézust magát nem látta. Ô is, meg az ôrök is elbeszélték ezeket az eseményeket a tanítványoknak.

Abban a percben, mikor az angyal az égbôl leröppent s a föld ott megrendült, láttam a feltámadott Megváltót megjelenni a Kálvária-hegyen Édesanyjának. Jézus végtelenül szép, fényes és komoly volt; öltözete, mintegy testén átvetett bô köpeny, járás közben utána lebegett és csillogott, mint a kékesfehér füst a napfényben. Sebhelyei igen nagyok voltak és ragyogtak; a kéz-sebbe az ember az ujját beledughatta volna. A sebajkak olyan vonalakat mutattak, mint három egyenlô háromszög, mely egy kör középpontjában találkozik. A kezek közepérôl sugarak mentek az ujjak felé. Az ôsatyák lelkei meghajoltak Jézus Anyja elôtt, akihez az Úr valamit mondott a viszontlátásról, de elfelejtettem, hogy mit. Megmutatta neki sebeit és mikor Mária a földre borult, hogy megcsókolja lábát, Jézus megfogta kezét, fölemelte és eltûnt.

A távolban láttam a tûzkosarakat csillogni a sírnál és Jeruzsálem fölött a keleti égbolton egy fehér vonalat derengeni.

2. A szentasszonyok a sírnál -- Jézus megjelenései

A szentasszonyok Nikodémus kis kapujához közel voltak, mikor Jézus feltámadt; nem vettek észre semmit a jelekbôl, amik akkor történtek; a sír ôrzésérôl sem tudtak, mert tegnap, szombat lévén, senki sem volt kint a sírnál, ôk maguk gyászban és a legnagyobb visszavonultságban töltötték a napot. Útközben aggódva kérdezgették: ,,Ki hengeríti el majd nekünk azt a követ az ajtó elôl?'' Ugyanis nagy vágyakozásukban, hogy az Úr testének tiszteletet tehessenek, nem is gondoltak a kôre. Az volt a szándékuk, hogy a nárdusvízzel s a kenetekkel belocsolják a szent tetemet, a füveket és virágot pedig ráhintik; mert ôk semmivel sem járultak hozzá a tegnapi tetem-elôkészítés fûszereihez, azokat mind Nikodémus szerezte be; tehát most oda akarták áldozni Uruk és Mesterük testének a legbecsesebbet, amit meg tudtak szerezni. Salome vásárolta a legtöbbet, de nem az a Salome, aki János anyja volt, hanem egy másik Salome, Szent József rokona, egy gazdag jeruzsálemi asszony. Most tehát elhatározták, hogy a fûszereket lerakják a sír elé a kôre és ott gyászolnak, amíg csak nem jön oda valamelyik tanítvány és szabaddá nem teszi nekik a bejáratot.

Láttam az ôröket, amint kábultan, kifordult helyzetben feküdtek. A kô az elôcsarnokban a jobboldalra tolva, úgyhogy most ki lehetett nyitni az ajtót, mely már csak be volt hajtva. De én az ajtón keresztül láttam a lepleket, melyek elôbb Jézus testét takarták, ebben a sorban feküdni a sírpadon: a nagy lepedô, melybe a test volt becsavarva, változatlanul feküdt, de üresen és besüppedve, mert nem volt alatta semmi más, mint a füvek; a pólya, mellyel a lepedô körül volt kötve, még összesodorva egész hosszában a sírpad elülsô szélén, mintha lesodorták volna; az a kendô pedig, mellyel Mária Jézus fejét betakarta, külön feküdt fejtôl jobbra, egészen úgy, ahogy a fej nyugodott benne, de felhajtott arcfedôvel.

Láttam az asszonyokat a kerthez közeledni. Amint megpillantották az ôrök fáklyáit és a szanaszét fekvô katonákat, megijedtek és a kert mellett tovább mentek a Golgotha felé. Magdolna azonban nem törôdött semmi veszedelemmel és besietett a kertbe, csak Salome követte némi távolságban, ôk ketten gondoskodtak leginkább a kenetekrôl. A másik két asszony félénkebb volt és kint maradt a kert elôtt.

Láttam Magdolnát, amint az ôrökhöz közeledett és kissé megijedve visszafutott Salome felé; akkor aztán mind a ketten együtt mentek be félénken a fekvô ôrök közt a sírüregbe. Látták, hogy a kô el van hengerítve, de az ajtó be volt hajtva, valószínûleg Cassius hajtotta be. Magdolna nagy félve kinyitotta az ajtó egyik szárnyát, rámeredt a sírpadra és látta, hogy a leplek üresen és félrerakva feküsznek. Minden csupa fény, és egy angyal ül a sírpadon. Magdolna megzavarodott és nem tudom, hallott-e valami szót az angyaltól, de láttam, hogy nagy sietve kimegy a kertbôl és Nikodémus kiskapuján át a városba szalad az egybegyûlt apostolokhoz. Mária Salome is, aki csak az elôcsarnokba mert lépni, nem tudom, hallott-e szókat az angyaltól, de láttam, hogy Magdolna után nagy ijedten kisiet a sírból és a kertbôl és szalad a kert elôtt maradt asszonyokhoz és elmondja nekik, mi történt.

Mindez gyors egymásutánban és oly rémület közt folyt le, mintha kísértetet láttak volna. A többi asszonyok Mária Salome híradása nyomán örültek is, megijedtek is egyszerre és egy darabig tétováztak, bemenjenek-e a kertbe. Cassius pedig, miután eltávozott a sírból, még egyideig ott várt és figyelt a környéken, vajon nem látja-e meg Jézust, vagy nem jelenik-e meg az asszonyoknak. Akkor sietve elindult a kivezetés kapuja felé, hogy hírt vigyen Pilátusnak, s az asszonyok mellett elsietve, néhány szóval elmondta nekik, amit látott, és felszólította ôket, hogy gyôzôdjenek meg maguk mindenrôl. A jó asszonyok végre bátorságra kaptak és együtt bementek a kertbe. Amint nagy félve beléptek az elôcsarnokba, a sír két angyala állott elôttük tündöklô, fehér papi öltönyben. Az asszonyok nagyon megijedtek, összebújtak és arcuk elé tartva kezüket remegve néztek a földre. Ekkor az egyik angyal megszólalt és körülbelül ilyenfélét mondott nekik: hogy ne féljenek, ne itt keressék a Megfeszítettet, ô feltámadt és nincs többé a holtak sírjában; megmutatta az angyal nekik az üres sírhelyet és megparancsolta nekik, hogy mondják meg a tanítványoknak, amit láttak és hallottak; Jézus majd elôttük megyen Galileába. Emlékezzenek arra, amit ô mondott Galileában: ,,Az Emberfiának a bûnösök kezébe kell adatnia és meg kell feszíttetnie és ô harmadnapon feltámad''. Ekkor az angyalok eltûntek, a szent asszonyok pedig remegve és tétovázva, de telve örömmel megtekintették a sírpadot, és a lepleket, sírtak és kimentek és elindultak a kivezetés kapuja felé. De még mindig nagyon meg voltak rémülve, nem siettek, idônkint meg-megálltak és körülnéztek nem pillantják-e meg esetleg az Urat, vagy nem jön-e vissza Magdolna.

Eközben láttam Magdolnát a Coenaculum elé érkezni; magánkívül volt és hevesen zörgetett. Odabent többen még feküdtek a fal mellett és aludtak; mások álldogálva beszélgettek. Péter és János nyitott ajtót. Magdolna csak ennyit kiáltott be: ,,Elvitték az Urat a sírból, nem tudjuk, hová!'' Aztán ismét nagy gyorsan kisietett a sírkertbe. Péter és János visszamentek a házba, beszéltek a többiekkel és nagy sietve elmentek, de János gyorsabban ment, mint Péter.

Magdolnát újból láttam a kertben a sírhoz sietni; a futástól és szomorúságtól egészen olyan volt, mintha nem volna eszénél. A harmattól egészen átázott, köpenye fejérôl vállára esett le, hosszú haja kibomlott és leomlott. Minthogy egyedül volt, félt mindjárt belépni a sírboltba; leült a bejárat elôtti mélyedés szélére. Lehajolt, hogy a mélyebben levô ajtón keresztül benézhessen a sírba; és amint elôrehulló hosszú haját kezével összefogta, két angyalt pillantott meg papi öltönyben a sírpad fejénél és lábánál ülve, s ugyanakkor hallotta egyiknek szavát: ,,Asszony, miért sírsz?'' De ô, mivel nem tudott semmirôl és nem gondolt semmire, mint arra, hogy az Úr teteme nincs itt, nagy keservében felkiáltott: ,,Elvitték az én Uramat és nem tudom, hová tették!'' E szavak után, csak a lepleket látva, körülnézett, mintha keresne valamit; úgy vélte, az Úrnak mindenütt jelen kell lennie; homályosan érezte közellétét, még az angyalok jelensége sem ejtette tévedésbe. Úgy látszott, eszébe sem jutott, hogy ezek angyalok; nem tudott ô másra gondolni, mint Jézusra, nem tudott mást mondani, csak ezt: Jézus nincs itt, hol van Jézus?

Láttam, amint néhány lépésnyire a sír körül ide-oda futkos, mint egy elmeháborodott, aki keres valamit; hosszú haja válláról jobbra és balra elôre hullott; egyszer a jobb válláról lógó fonatot simította végig két keze között, majd meg mind a két fonatot markolta meg és hátra vetette; aztán körülnézett, és akkor kelet felé, ahol a kert a városfal felé emelkedik, mintegy tíz lépésnyire a sírsziklától, a bokrok közt egy pálmafa mögött megpillantott a hajnali szürkületben egy hosszú fehérruhás alakot, és arrafelé rohanva ismét ezeket a szavakat hallotta: ,,Asszony, miért sírsz? Kit keresel?'' Ám ô ezt az alakot a kertésznek vélte és én magam is láttam ezt az alakot kezében ásóval, fején lapos kalappal, mely egy darab, a nap ellen felkötött fakéreghez hasonlított, ahogyan a példabeszédben említett kertészt láttam, amelyet Jézus nem sokkal kínszenvedése elôtt Bethániában mondott el az asszonyoknak; de ez a jelenés nem volt fénylô, hanem egészen olyan volt, mint egy ember a szürkületben hosszú fehér ruhában. A kérdésre: ,,Kit keresel?'' -- rögtön így felelt: ,,Uram, ha te vitted el ôt, mondd meg, hová tetted? Én elhozom ôt!'' Ekkor megint körülnézett, nem látja-e a közelben; erre Jézus megszokott hangján szólt hozzá: ,,Mária!'' -- Magdolna megismerve a hangot, feledve megfeszítést, halált és temetést, abban a pillanatban megfordult és mintha az élônek szólana, mondá, mint máskor: ,,Rabboni! (Mester!)'' -- és térdre esett elôtte és karjait kitárta lábai elé. De Jézus elhárítóan emelte föl kezét és szólt: ,,Ne érints, mert még nem mentem föl Atyámhoz; de menj el testvéreimhez és mondd nekik: Fölmegyek Atyámhoz és Atyátokhoz, Istenemhez és Istenetekhez''. És ekkor eltûnt az Úr. Magyarázatot kaptam, miért mondta Jézus: ,,Ne érints!'' De már nem tudok beszámolni errôl pontosan. Azt hiszem, azért mondta ezt, mert Magdolna olyan heves volt és teljesen abban az érzésben cselekedett, mintha Jézus élne és minden úgy volna, mint máskor. Azokról a szavakról, hogy még nem ment föl Atyjához, azt a magyarázatot kaptam, hogy feltámadása után még nem mutatta be magát mennyei Atyjának és még nem köszönte meg a halál fölött aratott gyôzelmet és a megváltást. Mintha azt mondta volna ezzel, hogy az öröm zsengéi Istenéi; Magdolna tehát elôbb fontolja meg és adjon hálát Istennek a beteljesedett megváltásnak és a halál fölötti gyôzelemnek titkáért; mert ô úgy akarta átölelni Jézus lábait, mint máskor, nem gondolt egyébre, mint szeretett mesterére és szeretete hevében megfeledkezett az egész csodáról. De én láttam, amint Magdolna az Úr eltûnése után felocsúdott, mintha álomból riadt volna fel és megint a sírhoz futott. Ott látta a két angyalt a sírpadon ülve, hallotta, amit az asszonyok hallottak a feltámadásról, látta ott feküdni a lepleket és most, teljes bizonyosságban a csoda és látomása felôl, kisietett az útra a Golgotha felé, hogy megkeresse társnôit; mert azok még mindig bolyongtak tétovázva, részint Magdolna visszatérésére várva, részint azzal a vágyakozással, hogy az Urat valahol megpillantsák.

Minden, ami Magdolnával történt, csak egy pár percig tartott; körülbelül félhárom lehetett, mikor az Úr neki megjelent. Alig hogy kiszaladt a kertbôl, sietett be oda János és közvetlen mögötte Péter. János a bejárat elôtt állt meg, lehajolt és az elôcsarnok ajtaján át a félig nyitott sírajtó felé nézve látta ott feküdni a lepleket. Most odaért Péter, lement a sírboltba, megállt a sírpad elôtt és látta a halotti lepleket a sírpad közepén két oldalról felgöngyölítve; a fûszerek bele voltak csavarva, a pólyák pedig köréje tekerve úgy, ahogy a nôk szoktak ilyen lepleket eltevésre összegöngyölíteni; de az arcfedô külön, jobbra a fal mellett feküdt összehajtogatva. Csak ekkor ment be János is Péter után a sírpadhoz, látta ô is ugyanazt és hitt a feltámadásban; mert most megvilágosodott elôttük, amit az Úr mondott és ami az írásban volt; azelôtt ezeket csak úgy felületesen vették. Péter köpenye alá rejtette a lepleket, aztán elsiettek Nikodémus kapuján át. János ismét Péter elôtt futott.

Én velük együtt néztem meg a sírt, meg Magdolnával is, és mind a kétszer láttam a két angyalt a sírpad fejénél és lábánál ülni, mint az egész idô alatt, amíg Jézus teste a sírban feküdt. De nekem úgy tetszik, Péter nem látta ôket. Azt hallottam, hogy János késôbb azt mondta az emmausi tanítványoknak, hogy ô az elôcsarnok ajtaján betekintve látott egy angyalt. Talán ettôl megijedve engedte Pétert elôre és csak alázatosságból nem említette ezt evangéliumában, nehogy úgy lássék, mintha ô többet látott volna, mint Péter.

De csak most láttam a földön elterült ôröket magukhoz térni és fölugrálni. Fogták lándzsájukat és tûzkosaraikat, melyek a bejárat elôtt póznákon lógtak és némi világot vetettek befelé; láttam, amint félénken és zavartan kisietnek a kertbôl és vonulnak a városba a kivezetés kapuján át.

Magdolna ezalatt megtalálta a szent asszonyokat és tudatta velük, hogy beszélt Péterrel és hogy az imént látta az Urat a kertben, aztán az angyalokat; az asszonyok azt felelték, hogy az angyalokat ôk is látták. Ekkor Magdolna a városba sietett a kivezetés kapuján át, az asszonyok pedig ismét a kert felé indultak, talán abban a hiszemben, hogy még ott találják a két apostolt. Láttam, amint az ôrök elhaladtak mellettük és szót váltottak velük.

A sírkert közelében megjelent a szent asszonyoknak Jézus bô fehér ruhában, mely kezein túllógott és így szólt: ,,Üdv nektek!'' ôk megremegtek és lábai elé borultak, mintha át akarták volna ölelni lábait, de erre nem emlékszem világosan. De azt láttam, hogy az Úr szólt hozzájuk egy-két szót, kezével egy irány felé mutatott és eltûnt, mire az asszonyok a betlehemi kapun át a Sionra siettek a Vacsoraházba, hogy megmondják a tanítványoknak, hogy látták az Urat és mit beszélt velük. Ámde a tanítványok eleinte sem nekik, sem Magdolnának nem akartak hitelt adni és az egészet az asszonyok képzelôdésének tulajdonították -- Péter és János megérkeztéig.

János és Péter, aki az ámulattól egészen kábult lett, visszatérett találkoztak az ifjabb Jakabbal és Tádéval, akik utánuk akartak menni a sírhoz. Ezek is nagyon meg voltak rendülve, mert az Úr nekik is megjelent a Vacsoraház közelében. De én láttam, hogy Jézus elhaladt Péter és János mellett és Péter, úgy tetszik, látta is ôt, mert amint láttam, hirtelen nagyon izgatott lett. Vajon János is felismerte-e Jézust, nem tudom.

Most, valahányszor Jézus barátai tûnnek elém látomásként Jeruzsálemben vagy másutt, gyakran látom mellettük az Urat vagy más jelenségeket; néha megjelenik Jézus más emberek közt is, egészen világosan, de nem tudom megfigyelni, vajon ezek is látják-e ôt. Olykor látom, hogy egyesek hirtelen elbámulnak és megrendülnek, míg mások teljesen közömbösek maradnak. Úgy látszik, mintha én folyton látnám az Urat, de egyúttal észreveszem, hogy az emberek olyankor csak néha-néha látják ôt.

Éppen így folyton láttam a két papi angyalt a sír belsejében az Úr eltemetésétôl kezdve, de azt is tapasztaltam, hogy a szentasszonyok hol nem látták egyiket sem, hol csak az egyiket, hol meg mind a kettôt. Azok, akik az asszonyokat megszólították, a papi alakban megjelent sírôrzô angyalok voltak. Csak az egyik beszélt és ha az ajtó nem volt egészen tárva, csak az egyiket lehetett látni. Az az angyal pedig, aki villámként röppent le az égbôl és elhengerítette a követ és ráült, harcos alakjában jelent meg. Cassius és az ôrök eleinte a kövön látták ôt ülni. A késôbb beszélô angyalok a sírbeliek voltak, vagy csak az egyik. Hogy miért történt mindez így, arra már nem emlékszem; amikor láttam, nem csodálkoztam rajta; olyankor minden rendjén van úgy, ahogy van és semmi sem tûnik rendkívülinek.

3. Az ôrök vallomása

Eközben Cassius elment Pilátushoz, mintegy félórával a feltámadás után. Láttam a helytartót, amint még ágyán feküdt, és Cassius eléje lépett. Nagy izgatottsággal jelentette neki, hogyan rendült meg a föld, hogyan szállt le egy angyal és hengerítette el a követ és hogyan feküdtek a leplek üresen; Jézus bizonnyal a Messiás és Isten Fia; feltámadt és már nincs itt. És elbeszélt mindent, amit látott. Pilátus titkos borzalommal hallgatta, de nem vétetett észre semmit izgalmából és így szólt:

-- Te rajongó vagy; nagyon oktalanul cselekedted, hogy bementél a galileai sírjába; így aztán az ô istenei hatalmat vettek fölötted és mindenféle varázsképekkel bolondítottak el téged. Tanácsolom neked, a fôpapok elôtt hallgass ezekrôl a dolgokról, mert rosszul jársz. -- Tetette is magát, mintha azt hinné, hogy a tanítványok ellopták Jézust és az ôrök csak saját mentségükre vallanak mást, amiért megengedték azt vagy pedig az ôrködést hanyagolták el, vagy talán megbûvölték ôket. A helytartó efféle ingadozó kijelentései után Cassius eltávozott, Pilátus pedig ismét bálványainak mutatott be áldozatokat.

A visszatért katonák közül még négyen jöttek Pilátushoz ugyanazzal a jelentéssel, de a helytartó nem veszôdött velük, hanem elküldte ôket Kaifáshoz. Az ôrség egy részét láttam mindjárt egy nagy udvarba menni a templom közelében, ahol sok öreg zsidó gyülekezett össze. Láttam hogy tanácskoztak, aztán félrevonták a katonákat és pénzzel meg fenyegetésekkel megvesztegették ôket, hogy vallják azt, hogy a tanítványok ellopták Jézus holttestét, míg ôk aludtak. De midôn az ôrök azt vetették ellen, hogy társaik, akik Pilátusnak már jelentették a dolgokat, ellentmondanának nekik, a farizeusok megígérték nekik, hogy ôk majd elintézik a dolgot Pilátussal. Eközben odaért az a Pilátustól küldött négy ôr, de ezek megmaradtak amellett, amit a helytartó elôtt vallottak. De már híre ment, hogy Arimateai József a bezárt toronyból megfoghatatlan módon megszökött; és midôn a farizeusok az igazság mellett kitartó katonákat kezdték gyanúsítani azzal, hogy megegyezésben a tanítványokkal hozzájárultak Jézus tetemének ellopásához és szigorúan megfenyegették ôket, ha nem szerzik vissza a holttestet: a katonák azzal vágtak vissza, hogy ôk ezt éppúgy nem tehetik, mint ahogy József börtönének ôrei sem szerezhetik vissza Józsefet, aki szintén eltûnt. Bátran védekeztek ezek a vitézek és semminô megvesztegetéssel sem lehetett ôket hallgatásra bírni; sôt nyíltan és hangosan beszéltek a pénteki ítélkezés szörnyûségérôl, meg hogy a húsvét azért nem tudott rendesen lefolyni. Erre aztán elfogták és börtönbe vetették ôket. A többiek azonban azt híresztelték szerte, hogy Jézust tanítványai ellopták; a farizeusok, szadduceusok és herodiánusok maguk is mindenfelé híreszteltették ezt a hazugságot és köztudomásra hozatták az egész világ összes zsidó zsinagógáiban, persze megtoldva gyalázkodásokkal Jézus ellen.

Mindazáltal ez a hazugság nem sokat használt nekik; mert Jézus feltámadása után még sok meghalt szent zsidó lelke jelent meg sokaknak utódaik közül, akik még hajlamosak voltak a kegyelemre: és megtérésre indították ôket. Láttam sok tanítványnak is hasonló jelenségeket megjelenni, akik megvigasztalták és a hitben megerôsítették a bátortalanul elszéledt és hitükben megrendült tanítványokat.

A holttestek fölkelése sírjaikból Jézus halála után egyáltalán nem hasonlított az Úr feltámadásához; mert Jézus megújult, megdicsôült feltámadási testtel támadt föl, elevenen, fényes nappal járt-kelt a földön és ezzel a testtel ment föl a mennyekbe barátai szemeláttára és ez a test nem volt többé alávetve a halálnak és a sírnak. Amazok a feltámadott testek azonban csak járókelô, mozgásra képtelen hullák voltak, lelkük hüvelyei, melyeket lelkük ismét visszahelyezett a föld ölébe, ahol velünk együtt várják a föltámadást az utolsó napon. Igen, ôk kevésbé támadtak föl a halálból, mint Lázár, aki valóban élt és késôbb másodszor is meghalt; testük, mint a lélek ruhája ismét visszakerült a sírba, midôn Jézus holttestét is sírba helyezték.

Azt is láttam, úgy hiszem a következô vasárnap, hogy a zsidók felmosták, kitakarították és felsúrolták a templomot. Füveket és csontvázakból készült hamut hintettek széjjel és engesztelô áldozatokat mutattak be, eltakarították az omladékokat; eltakarták deszkákkal és szônyegekkel a megrongált falakat, aztán befejezték a húsvéti ünnepbôl azokat a cselekményeket, amiket magán az ünnepnapon nem tudtak elvégezni.

De most elnémult minden beszéd és mormogás, mivel az ünnep megzavarását és a templom megrongálódását úgy magyarázták, mint a földrengés következményét és valami tisztátalannak jelenlétét az áldozatnál, miközben Ezekiel egyik látomását emlegették bizonyos feltámadt halottakról, nem tudom már, milyen kapcsolatban. Különben büntetésekkel és átokkal fenyegetôztek, így aztán elhallgattattak mindenkit, mert nagyon sokan részesek voltak a bûnben; de voltaképpen csak annyi sikerült nekik, hogy megnyugtatták a nép nagy, megátalkodott, elveszett tömegét; mert a jobbak most mind csöndesen vagy hangosan megtértek pünkösdkor, vagy késôbb hazájukban az apostolok tanítása folytán. Ennélfogva, a fôpapok egyre csöndesebbek lettek, annyira, hogy már Szent István szerpapsága idejében egész Ofel és a Sion keleti oldala nem tudta befogadni Jézus egyházközségének tömegeit és sátrakat ütöttek a város elôtt a Kidron-völgyén át egészen Bethániáig.

Cyrenei Simon szombat után elment az apostolokhoz és kérte a szent keresztséget.


Jegyzetek

[1]	Sienai szent Katalin is stigmatizált volt. (Fordító.)
[2]	Tehát a továbbiakban is Zarándok néven Brentanót kell értenünk. (Fordító.)
[3]	Az eredetiben: ,,... mit Kleinodien des Wirkens''. (Fordító.)
[4]	A sorrendben a különbözô alkalmakkor, mikor látomása volt errôl, Anna Katalin nem volt egészen bizonyos; egyszer úgy tetszett neki, hogy János utolsónak kapta a Szentséget.
[5]	Mialatt Anna Katalin ezeket mondotta, hirtelen körülnézett, mint aki odahallgat valakire: magyarázatot kapott errôl a dologról; de csak ennyit tudott róla közölni: ,,Ha angyalok adták volna, akkor ôk nem kapták volna; ha pedig a papok nem kapták volna, rég elveszett volna; ezáltal marad fönn''.
[6]	Jézus naponkinti tanítóútjainak szemléletében Anna Katalin látta, mikor az Úr megengedte az ördögöknek, hogy a megszállt gerazénusokból egy sertésnyájba menjenek át. Szólnak errôl az Evangéliumok is, pl. Máté 8, 28 stb. Emellett látta azt a különös jelenetet is, amint az ördöngösök szétvertek egy nagy, nehéz préskádat, melyet a gerazénusok ott hagytak.
[7]	Az eredetiben: ,,Vorleiden'', vagyis a kínszenvedés elsô órái. (Fordító.)
[8]	Valószínûleg Siloa vagy Rogel kútjából.
[9]	A régi Bethesda-tó helyérôl az archeológusok és Palesztina kutatók véleménye máig sem egyezik. Legtöbben a templomhegy északi részén keresik, és egy régi hagyomány emellett szól. Ám a tudós archeológus, dr. Urbas Antal laibachi kanonok, egy értekezésében, melyet kéziratban adott át a kiadónak, meggyôzô érvekkel mutatja ki, hogy az Emmerich Anna Katalin által itt és egyéb helyeken megjelölt hely (t. i. a templomhegy déli oldala) volt a régi Bethesda-tó valódi és igazi helye. -- Ugyanebben a meggyôzôdésben van ftdô P. Stock Simon, O. C. is, aki nyolcévi szentföldi tartózkodása alatt Palesztina minden jelentôs helyét, különösen Jeruzsálemet alaposan átkutatta, még pedig azzal a szándékkal, hogy a megboldogult Emmerich Anna Katalin adatait gondosan megvizsgálja. Ô pedig ezeket az adatokat a valósággal tökéletesen egyezôknek találta.
[10]	108. zsoltár
[11]	Halálos ítélet végrehajtására azonban nem volt joguk.
[12]	Ez a látomás az éj folyamán oly nagy részvétet keltett a látnoknôben, hogy Üdvözítôjével együtt akart szomjúságot szenvedni. Erre magas lázba esett és oly égetô szomjúság kínozta, hogy reggel nem tudott beszélni; nyelve kék, merev és száraz volt s visszahúzódott torkába; ajka kicserepesedett. Így találta ôt reggel a Zarándok, eltikkadtan, sápadtan és ájultan, úgy látszott, mintha a halál küszöbén lenne. Miután nagynehezen egy kis vizet erôszakoltak belé, még hosszabb pihenés után is csak nagy megerôltetéssel tudta közölni a föntebbieket. Az, aki mellette virrasztott, kijelentette, hogy a beteg az éjjel sokat nyögdécselt és fekvôhelyén ide-oda fetrengett.
[13]	Csapat
[14]	Az itt elmondott részlet visszanyúlik az Ecce Homo cím alatt elbeszélt eseményekbe.
[15]	Igazságtalan bíró
[16]	,,A kövek könyörülete'' Isten szolgálójának e szavai szerint nem puszta képletes kifejezés; hanem abban áll, hogy a kövek megfelelô érintéstôl benyomásokat vesznek föl.
[17]	,,János'' annyit tesz, mint: ,,Az Úr kegyelmes''.
[18]	A látnoknô e kijelentése egy látomására vonatkozik, melyet ô Jézus harmadik tanító évének november 3-án közölt. Látta Jézust a Szentföld legkeletibb határán, miután átment az amoriták földjén (Gileádon), egy kis városban, északra egy nagyobb határvárostól, melyet Kedarnak nevezett a látnoknô, egy menyegzô alkalmával több napig tanítást adni a házasság jelentésérôl és szentségérôl. A látnoknô akkor ezeket mondotta: ,,Ebben a látomásban én mintegy jelen voltam ott és hallgattam a tanítást és jártam-keltem a többiekkel. De az Úr tanításai oly szenteknek és a mi szerencsétlen korunkra nézve oly fontosaknak tûntek föl, hogy szívemben nagy hévvel felkiáltottam: Ó, miért nem írja le ezt senki? Miért nincs itt egy tanítvány sem, hogy ezt följegyezze s így az egész szegény világ tudomást szerezzen e tanításról?! E forró óhajtásomra mennyei Jegyesem hirtelen hozzám fordult és így szólt: ,,Én ott plántálom a szeretetet és ott ültetek szôlôt, ahol az gyümölcsöt hoz; ha ezeket följegyeznék, elvesznének, mint sok más írás, vagy nem fogadnák meg, vagy kényre-kedvre értelmeznék. Ez és végtelen sok egyéb, ami nincs leírva, gyümölcsözôbb lett, mint amit megírtak. Nem az írott törvény az, amelyet megtartanak. Az Egyház hivô, reménylô és szeretô gyermekeiben minden meg van írva''.
[19]	Vagyis Ker. Szent János atyja. Emmerich kijelentése szerint ezt a Zakariást Heródes ölette meg Jeruzsálemben azért, mert nem akarta elárulni, hol tartózkodik fia.
[20]	A tulajdonképpeni templom három részre volt osztva: az elôcsarnokra, a szentélyre és a szentek szentjére.
[21]	Heródeshez nem akart az Úr a csodás természeti jelenségek nyelvén szólni, mint ahogy az Olajfák-hegyén sem kényszerítette leesésre leghalálosabb ellenségeit, mivel megátalkodottak voltak.
[22]	Emmerich ezt is mondotta: ,,Cassius, akit Longinusnak kereszteltek, késôbb, mint szerpap hirdette Krisztust és mindig magával hordozta a szent vért. Ez be volt száradva, és találtak belôle sírjában Itália egyik városában, nem messze onnan, ahol Szent Klára élt. Ebben a városban van egy zöld tó kis szigettel. Cassius tetemét bizonyára odavitték''. A látnoknô, úgy látszik, Mantovát érti e város nevén, ahol valóban él ilyen hagyomány. V. ö.: Acta Sanctorum, március 15.
[23]	Emmerich Anna Katalinnak itt következô helyszíni adatai pontosan egyeznek azokkal a helyrajzi följegyzésekkel és térképekkel, melyeket P. Stock Simon O. C. 1888-ban és 1889-ben, a legpontosabb vizsgálatok alapján Jeruzsálem szent helyeirôl készített és szíves volt a kiadónak rendelkezésére bocsátani.
[24]	Krisztus keresztjének helye középpontja a bûn átkától megváltott világnak. Innen lövell széjjel a kegyelem minden sugara a világ minden tája felé.
[25]	Meg kell itt említenünk, hogy az elbeszélô ama négy év alatt, melyek folyamán látomásait följegyezték, sok képet közölt a szent helyek elsô idôibôl. Látta ezeket a helyeket virulásban és látta pusztulásban, de mindenkor titkos vagy nyilvános tiszteletben részesítve, sôt látomásaiban ô maga is tiszteletben részesítette azokat. Látott köveket, szikladarabokat, melyek az Úr kínszenvedésének és feltámadásának tanúi voltak; ezeket akkor, midôn Szent Ilona császárné a szent helyeket felkutatta, és a Szent Sír tiszteletére ott templomot építtetett, e templom egyik helyiségében egybegyûjtötték és a város gondozására bízták. Látomásaiban tisztelettel szemlélte a szent Kereszt helyét, a Szent Sír helyét és magát a Szent Sírt is; ezeken a helyeken késôbb templomok épültek.
[26]	Midôn a látnoknô megszokott évi passzió-elmélkedésében, 1820. március 30-án, nagypénteken, estefelé a keresztrôl való levételt szemlélte, hirtelen halálszerû ájulásba esett. Amint magához tért, folytonos fájdalmak közt a következôket jelentette ki errôl: ,,Mikor azt láttam, hogyan teszik Jézus testét a Szûzanya ölébe, ezt gondoltam: Nézd, milyen erôs ô, még el sem ájul! Ezt a gondolatot, mely inkább csodálkozó volt, mint részvevô, vezetôm azonnal elutasította, mondván: Érezd, tehát, amit ô érzett! Abban a pillanatban éles fájdalom nyilallt át bensômön, mint egy kard, úgy, hogy olyan lettem, mint egy haldokló, és még mindig szüntelen érzem azt''. Sokáig szenvedte ezt a fájdalmat, mely aztán súlyos betegségbe ment át és majdnem halálba vitte.
[27]	,,Éhség-kendônek'' nevezik a münsteri püspökségben azt a nagy, fehér vászonleplet, melyet nagyböjtben a templom boltozatáról a kórus és a hajó közt, vagy fôoltár elôtt zsinórokra akasztva függesztenek ki. A lepel helyenkint át van törve (azsúrozva) csipkeszövésekkel, melyek az öt szent sebet, a kínszenvedés eszközeit és egyéb hasonlókat ábrázolnak. Érzékeny lelkekre ez a lepel önfegyelmezésre, önmegtagadásra, józanságra és elmélkedésre buzdító, komoly, mély benyomást gyakorol.
[28]	Arra a kérdésre: a tisztítóhelyen gyötrik-e az ördögök az ott szenvedô lelkeket, a hittudósok így felelnek: Az Egyház ebben a kérdésben nem döntött, tehát szabadon lehet ezt hinni vagy nem hinni.


Sienai szent Katalin is stigmatizált volt. (Fordító.)


Tehát a továbbiakban is Zarándok néven Brentanót kell értenünk. (Fordító.)


Az eredetiben: ,,... mit Kleinodien des Wirkens''. (Fordító.)


A sorrendben a különbözô alkalmakkor, mikor látomása volt errôl, Anna Katalin nem volt egészen bizonyos; egyszer úgy tetszett neki, hogy János utolsónak kapta a Szentséget.


Mialatt Anna Katalin ezeket mondotta, hirtelen körülnézett, mint aki odahallgat valakire: magyarázatot kapott errôl a dologról; de csak ennyit tudott róla közölni: ,,Ha angyalok adták volna, akkor ôk nem kapták volna; ha pedig a papok nem kapták volna, rég elveszett volna; ezáltal marad fönn''.


Jézus naponkinti tanítóútjainak szemléletében Anna Katalin látta, mikor az Úr megengedte az ördögöknek, hogy a megszállt gerazénusokból egy sertésnyájba menjenek át. Szólnak errôl az Evangéliumok is, pl. Máté 8, 28 stb. Emellett látta azt a különös jelenetet is, amint az ördöngösök szétvertek egy nagy, nehéz préskádat, melyet a gerazénusok ott hagytak.


Az eredetiben: ,,Vorleiden'', vagyis a kínszenvedés elsô órái. (Fordító.)


Valószínûleg Siloa vagy Rogel kútjából.


A régi Bethesda-tó helyérôl az archeológusok és Palesztina kutatók véleménye máig sem egyezik. Legtöbben a templomhegy északi részén keresik, és egy régi hagyomány emellett szól. Ám a tudós archeológus, dr. Urbas Antal laibachi kanonok, egy értekezésében, melyet kéziratban adott át a kiadónak, meggyôzô érvekkel mutatja ki, hogy az Emmerich Anna Katalin által itt és egyéb helyeken megjelölt hely (t. i. a templomhegy déli oldala) volt a régi Bethesda-tó valódi és igazi helye. -- Ugyanebben a meggyôzôdésben van ftdô P. Stock Simon, O. C. is, aki nyolcévi szentföldi tartózkodása alatt Palesztina minden jelentôs helyét, különösen Jeruzsálemet alaposan átkutatta, még pedig azzal a szándékkal, hogy a megboldogult Emmerich Anna Katalin adatait gondosan megvizsgálja. Ô pedig ezeket az adatokat a valósággal tökéletesen egyezôknek találta.


108. zsoltár


Halálos ítélet végrehajtására azonban nem volt joguk.


Ez a látomás az éj folyamán oly nagy részvétet keltett a látnoknôben, hogy Üdvözítôjével együtt akart szomjúságot szenvedni. Erre magas lázba esett és oly égetô szomjúság kínozta, hogy reggel nem tudott beszélni; nyelve kék, merev és száraz volt s visszahúzódott torkába; ajka kicserepesedett. Így találta ôt reggel a Zarándok, eltikkadtan, sápadtan és ájultan, úgy látszott, mintha a halál küszöbén lenne. Miután nagynehezen egy kis vizet erôszakoltak belé, még hosszabb pihenés után is csak nagy megerôltetéssel tudta közölni a föntebbieket. Az, aki mellette virrasztott, kijelentette, hogy a beteg az éjjel sokat nyögdécselt és fekvôhelyén ide-oda fetrengett.


Csapat


Az itt elmondott részlet visszanyúlik az Ecce Homo cím alatt elbeszélt eseményekbe.


Igazságtalan bíró


,,A kövek könyörülete'' Isten szolgálójának e szavai szerint nem puszta képletes kifejezés; hanem abban áll, hogy a kövek megfelelô érintéstôl benyomásokat vesznek föl.


,,János'' annyit tesz, mint: ,,Az Úr kegyelmes''.


A látnoknô e kijelentése egy látomására vonatkozik, melyet ô Jézus harmadik tanító évének november 3-án közölt. Látta Jézust a Szentföld legkeletibb határán, miután átment az amoriták földjén (Gileádon), egy kis városban, északra egy nagyobb határvárostól, melyet Kedarnak nevezett a látnoknô, egy menyegzô alkalmával több napig tanítást adni a házasság jelentésérôl és szentségérôl. A látnoknô akkor ezeket mondotta: ,,Ebben a látomásban én mintegy jelen voltam ott és hallgattam a tanítást és jártam-keltem a többiekkel. De az Úr tanításai oly szenteknek és a mi szerencsétlen korunkra nézve oly fontosaknak tûntek föl, hogy szívemben nagy hévvel felkiáltottam: Ó, miért nem írja le ezt senki? Miért nincs itt egy tanítvány sem, hogy ezt följegyezze s így az egész szegény világ tudomást szerezzen e tanításról?! E forró óhajtásomra mennyei Jegyesem hirtelen hozzám fordult és így szólt: ,,Én ott plántálom a szeretetet és ott ültetek szôlôt, ahol az gyümölcsöt hoz; ha ezeket följegyeznék, elvesznének, mint sok más írás, vagy nem fogadnák meg, vagy kényre-kedvre értelmeznék. Ez és végtelen sok egyéb, ami nincs leírva, gyümölcsözôbb lett, mint amit megírtak. Nem az írott törvény az, amelyet megtartanak. Az Egyház hivô, reménylô és szeretô gyermekeiben minden meg van írva''.


Vagyis Ker. Szent János atyja. Emmerich kijelentése szerint ezt a Zakariást Heródes ölette meg Jeruzsálemben azért, mert nem akarta elárulni, hol tartózkodik fia.


A tulajdonképpeni templom három részre volt osztva: az elôcsarnokra, a szentélyre és a szentek szentjére.


Heródeshez nem akart az Úr a csodás természeti jelenségek nyelvén szólni, mint ahogy az Olajfák-hegyén sem kényszerítette leesésre leghalálosabb ellenségeit, mivel megátalkodottak voltak.


Emmerich ezt is mondotta: ,,Cassius, akit Longinusnak kereszteltek, késôbb, mint szerpap hirdette Krisztust és mindig magával hordozta a szent vért. Ez be volt száradva, és találtak belôle sírjában Itália egyik városában, nem messze onnan, ahol Szent Klára élt. Ebben a városban van egy zöld tó kis szigettel. Cassius tetemét bizonyára odavitték''. A látnoknô, úgy látszik, Mantovát érti e város nevén, ahol valóban él ilyen hagyomány. V. ö.: Acta Sanctorum, március 15.


Emmerich Anna Katalinnak itt következô helyszíni adatai pontosan egyeznek azokkal a helyrajzi följegyzésekkel és térképekkel, melyeket P. Stock Simon O. C. 1888-ban és 1889-ben, a legpontosabb vizsgálatok alapján Jeruzsálem szent helyeirôl készített és szíves volt a kiadónak rendelkezésére bocsátani.


Krisztus keresztjének helye középpontja a bûn átkától megváltott világnak. Innen lövell széjjel a kegyelem minden sugara a világ minden tája felé.


Meg kell itt említenünk, hogy az elbeszélô ama négy év alatt, melyek folyamán látomásait följegyezték, sok képet közölt a szent helyek elsô idôibôl. Látta ezeket a helyeket virulásban és látta pusztulásban, de mindenkor titkos vagy nyilvános tiszteletben részesítve, sôt látomásaiban ô maga is tiszteletben részesítette azokat. Látott köveket, szikladarabokat, melyek az Úr kínszenvedésének és feltámadásának tanúi voltak; ezeket akkor, midôn Szent Ilona császárné a szent helyeket felkutatta, és a Szent Sír tiszteletére ott templomot építtetett, e templom egyik helyiségében egybegyûjtötték és a város gondozására bízták. Látomásaiban tisztelettel szemlélte a szent Kereszt helyét, a Szent Sír helyét és magát a Szent Sírt is; ezeken a helyeken késôbb templomok épültek.


Midôn a látnoknô megszokott évi passzió-elmélkedésében, 1820. március 30-án, nagypénteken, estefelé a keresztrôl való levételt szemlélte, hirtelen halálszerû ájulásba esett. Amint magához tért, folytonos fájdalmak közt a következôket jelentette ki errôl: ,,Mikor azt láttam, hogyan teszik Jézus testét a Szûzanya ölébe, ezt gondoltam: Nézd, milyen erôs ô, még el sem ájul! Ezt a gondolatot, mely inkább csodálkozó volt, mint részvevô, vezetôm azonnal elutasította, mondván: Érezd, tehát, amit ô érzett! Abban a pillanatban éles fájdalom nyilallt át bensômön, mint egy kard, úgy, hogy olyan lettem, mint egy haldokló, és még mindig szüntelen érzem azt''. Sokáig szenvedte ezt a fájdalmat, mely aztán súlyos betegségbe ment át és majdnem halálba vitte.


,,Éhség-kendônek'' nevezik a münsteri püspökségben azt a nagy, fehér vászonleplet, melyet nagyböjtben a templom boltozatáról a kórus és a hajó közt, vagy fôoltár elôtt zsinórokra akasztva függesztenek ki. A lepel helyenkint át van törve (azsúrozva) csipkeszövésekkel, melyek az öt szent sebet, a kínszenvedés eszközeit és egyéb hasonlókat ábrázolnak. Érzékeny lelkekre ez a lepel önfegyelmezésre, önmegtagadásra, józanságra és elmélkedésre buzdító, komoly, mély benyomást gyakorol.


Arra a kérdésre: a tisztítóhelyen gyötrik-e az ördögök az ott szenvedô lelkeket, a hittudósok így felelnek: Az Egyház ebben a kérdésben nem döntött, tehát szabadon lehet ezt hinni vagy nem hinni.


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (973) 338-4736
	Fax: (973) 338-5330
	e-mail: felso@comcast.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felso@comcast.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web):	http://www.communio.hu/ppek vagy
	http://www.piar.hu/pazmany
Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 9,16-17)