Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal


Tartalomjegyzék

	A könyv elektronikus kiadása
	Hogyan olvassuk ezt a könyvet?
	A Jézusszíve-áhitatnak célja
1.	Szent stúdium
2.	Jézus Szíve, Krisztus szeretetének jelképe és orgánuma
3.	A szív az embernek mértéke
4.	Az egyszerûség iskolája
5.	,,Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra.''
6.	A mindenség érzelmeivel és az Istenség gyönyörûségével
7.	Szíveken át Isten felé
8.	Az élet és szeretet dala
9.	Jézus szíve legyôzi a rosszat
10.	Jézus Szívének képe mint szimbolum
11.	Vétkeinkért engesztelô áldozat
12.	Az irgalmas közbenjáró Szíve
13.	Az élet és szentség forrása
14.	A hatalmas, türelmes, irgalmas szív
15.	Gyakorlati kötelességeink vezérfonalai
16.	Titeket pedig barátaimnak neveztelek
17.	Isteni barátunk lábainál
18.	Jézus szíve utánunk kiált
19.	A szent öröm iskolája
20.	Cor unum et anima una In Corde Jesu
21.	Emlékezel, Uram?
22.	Isten országa Jézus Szívének ajándéka
23.	Az Istenség édesszavú hárfája
24.	Jézus Szívének szeretete fôleg az eucharisztiában
25.	Krisztus szeretetének kultusza, mely minden ismeretet meghalad
	A kiadó jegyzetei


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program Prohászka Ottokár: Élô vizek forrása címû könyvének elektronikus változata.

Híven követi a Schütz Antal által sajtó alá rendezett 25 kötetes Prohászka Ottokár: Összegyüjtött munkái  7. kötetében (1928) megjelent harmadik kiadást. A helyesíráson nem változtattunk, megtartottuk az eredetit. Index ehhez az elektronikus változathoz nem készült, a ,,Kutatás'' utasítás pusztán a fejezetek címét adja.

Az elektronikus kiadás szövegét Szabó L. Éva vitte számítógépbe és gondozta.


Hogyan olvassuk ezt a könyvet?

Ez a könyv lelki olvasmány. Él ugyan az irodalom eszközeivel, de nem irodalom a célja, hanem a lélek.

Aki verskötetet vagy regényt vesz kezébe, az mûvészi élvezetet akar. Gyönyörködni akar egy kiváló ember gondolatjárásának, képzeletszôtteseinek szép játékában. Elsôsorban érzelmeket akar.

Aki tudományos könyvet vesz kezébe, az tanulni akar. Meg akar tudni valamit a világból, a külsô vagy belsô mindenségbôl, meg akar nézni jól valamely valóságot. Elsôsorban ismeretet akar.

Aki lelki olvasmányt vesz a kezébe, annak nem lehet célja sem mûvészi élvezet, sem valóságok tudomásulvétele. Ezek lehetnek eszközei, s a lelki olvasmányok élnek is velük. Aki lelki olvasmányt vesz kezébe, az akarjon dolgozni önmagán. Akarjon szemlét tartani tettei felett, hozzányúlni lelke mechanizmusához, megszokásaihoz, legyen kész revideálni, átformálásra készen az olvasandókkal szembesíteni cselekvésének stílusát, indítóit, értelmét és összefüggéseit, szóval egész karakterét.

A lelki olvasmány célja nem az érzelem, nem a megismerés, hanem a tett.

Ez a cél meghatározza a lelki olvasmány természetét. A lelki olvasmányra fordított munkában az irodalmi vagy tudományos érdeklôdés nem lehet irányító elem. A legnemesebb értelemben vett kiváncsiság is eltereli, csökkenti az olvasmány lélekformáló erejét. Aki lelki olvasmányában megállás nélkül szalad, akit a következendôk iránti érdeklôdés az átgondolás alatt álló részletek sietôs otthagyására késztet, az saját kezével veti a termô magot a tövisek közé, mert a lelki olvasás munkájában az irodalmi érdeklôdés túltengése a legközelebb fekvô tüskés bozót.

Aki tehát olvasnivalójából komoly lelki hasznot akar meríteni, az ne a théma iránti puszta érdeklôdés tengelyén járjon. Az ne akarja könyvét gyorsan ,,befejezni''. Aki átfut a könyvön, azon átfut a könyv is, elhagyják egymást, mint a szembeszaladó gyerekek. A gondolatoknak a lélekformáláshoz idôre van szükségük. A lelki olvasmány lélekszántás; az ekevasnak idô kell, hogy a földet felforgassa és termékenységeit munkára bírja. Aki a lelki olvasmányt irodalomnak nézi, nem von barázdát vele a földjén.

Ez azt jelenti, hogy az olvasmányon épülô, belôle önmagát építô lelki tevékenység nem a gyönyörködés, nem a tudomásulvétel, nem is az elsajátítás, hanem az átdolgozás, a feldolgozás munkája. Azt jelenti, hogy az eszmélés, mely a gondolatokba nézett, nézzen vissza önmagára. Kérdezze újra meg újra: mit mond ez a könyv nekem? mit szán nekem? mit keres nálam? mit követel tôlem? mit kér és mit igér az én lelkemnek? melyik tettemhez van köze, melyik tökéletlenségemre világít? miért idegen nekem ez a szó, miért jön amaz oly közel hozzám? milyennek látom magamat e gondolatok világításában? mivé kellene lennem? mivé akarok lenni?

A lelki olvasásban nem kell az irodalmi olvasásnak kifelé nézô szeme. Nem kell az eszmeszövés, a stílusbeli sajátságok érdeklôdô fontolgatása. Vannak mélységes hatású lelki olvasmányok, melyek irodalmi értékelésben nem rendkívüliek. Titkuk nem az írásmûvészet külsô fogásaiban rejtôzik. Valami mást tudnak ôk, tudják a lélekszövés ismeretlen fonálvezetékeit, ismerik a belsô életjárásnak finom ösvényeit, melyeken Istenhez talál a lélek. A lélekformálás mestereinek sohasem voltak szépirodalmi céljaik. A fejlôdni akaró léleknek se legyenek. A lelki olvasás szeme befelé nézzen. Mindent ezen önmagára nézés eszközének lásson. Minden benyomást e tekintet cselekvô termékenységének szolgálatába állítson.

Ez a befelé pillantás nem tiszta kontempláció. Igaz, hogy a Mnemosyne kútjába néz, ahol emlékekben tükrözôdik az élet. Igaz, hogy a jövendônek áttetszô fátyolfüggönyére néz, melyen bizonytalan vonalakban futkosnak várásaink. De nemcsak néz, hanem ítél és akar. Ítél a múltról, akar a jövendô felé. Ez azt jelenti, hogy feszültségek, szándékok élednek, irányok rajzolódnak, utak vésôdnek, medrek szakadnak, újul, ifjodik, tisztul, szervezôdik minden.

Hogy a lelki olvasmányra fordított munkában ez az intenzív alakító tevékenység meginduljon, annak elsô kelléke a bizalom. Vonzódó, közeledô magatartás kell a lelki könyvek elé. Úgy kell hallgatnunk, mint bensô barátunk szavát. Úgy viszonoznunk, mint segítô lélek testvéri kézszorítását. Ez a legbelsejéig nyitott lélek a tettese azoknak a csodálatos hatásoknak, melyeket olykor végtelen egyszerû, naív mondatok termelnek a lelkekben és annak a kívülrôl nézve oly érthetetlen ténynek, hogy magas kultúrájú, nagy képzettségû lelkek tanulhatnak boldog alázattal egyszerû kis emberek szavaiból. A bizalomra tárt lélek új mértékeket s új értékeket talál s bármerre jártunk, bármeddig jutottunk, mindig végtelen sok marad a tanulni valónk. A legnagyobb tudós, a legmélyebb filozófus nem meríthet-e határtalanul a galileai halászok Krisztus-megértésének gyermeki szavaiból?

A bizalom testvére a készség. Felkészülten, tettrekészen kell olvasni. Ez egész lényünk cselekvô beállítását jelenti azon magatartások elfogadására, melyek elé megnyilt a lélek. Ilyen az öntudatos, akart cselekvés prelúdiuma. Irodalmat lehet passive, elfogadólag olvasni. A lelki olvasmányt tetterôsen kell olvasni. Nem azt akarjuk ezzel mondani, hogy a szépirodalmi és a tudományos mûvek tettekre nem hangolhatnak; hogy azok nem vehetnek részt tevékenységünk ethikai beirányításában, karakterünk formálásában. De akkor már errôl az oldalról lelki olvasmánnyá váltak, gyakorlati jellemalakítássá emelkedtek, a mûvészet területérôl, hol a szépség törvényei rajzolnak karámot, az erkölcsi élet munkamezejére nyúltak át, hol a lélekközösségek természetfölötti utai vezetnek minden lelkek rendeltetése felé.

Ezeket az utakat járja a lelki olvasmány munkása. Ahova a mûvészi célú írások látogatóba járnak, ott a lelki olvasmány otthon van. És csupán azért használhatja eredménnyel a mûvészet-nyujtotta eszközöket, mert maga is mûvészet. Nem a színek, a formák, a hangzások, szavak, mozdulatok, hanem a lelkek formálásának mûvészete. Amit a szépség keresése a lét materialitásain kipróbált, azt munkába viszi a nagy imponderábilison, a lelken, s így a természet eszközeivel a természetfölöttiség mezôit munkálja. Nem minden mûvészet ethika, de minden ethosz-teremtés mûvészmunka s a lélek tartományában folytatja azt, amit a mûvészet az anyag átszellemesítésével megindított. Ezért vannak oly mély kapcsolatok a mûvészet legmagasabb termékei s az ethosz legfönségesebb követelményei között. Ethikailag alacsony lélek igazi mûvész nem lehet. Gyakorolhatja mûvészetének technikai fogásait, káprázatot hinthet úgyis homályos szemekbe, de ha a mûvészetnek eleven forrása, a tiszta ethosz, nem buzog benne, mûvészete ideig-óráig ható szemfényvesztés marad.

Minden emberlélek a saját formálásának mûvésze. Minden emberlélek önmagának romlása vagy remekmûve. A lelki olvasmány oktatás a lélekmûvészetben. Minthogy minden emberlélek egyetlen és ismételhetetlen, a lelki olvasmányt önmagává kell asszimilálnia. A gondolat más lesz benned, mint bennem, ha az én szavaimmal hallod is. De épen ezáltal lesz a tiéd. Ezáltal lesz azzá az egyetlenné és sajátossá, melyet te sem adhatsz másnak, mely csak neked való, csak téged formál, csak benned növekedhetik. A gondolatnak ez az egyéniségünkbe olvasztása az elmélkedés munkájának lényege. A meditáció nagy tanítómestereinek minden utasítása ezt célozza. Ez a nehéz, ez a fáradságos, ez a feszültséget kívánó: egyéniségünk feloszlása a gondolatban és a gondolat feloszlása egyéniségünkben. Két tényezôje van; ellentétesek s mégis egyetlen szoros valóságot alkotnak a lélek kegyelmi életében: teljes odaadás és sohasem fáradó tevékenység.

A gondolat így cselekvô principiummá válik bennünk. Nem száraz viszonylatok váza, melyet készen kapunk, változatlanul tartogatunk, hanem énünkkel azonosuló, eleven, tetterôs valóság. Nem idegen jövevény, kire eszmélésünk ámulva nézne, hanem igazi érzelmi szférát teremtô, léleknevelô, lélekmentô otthonosság, énünknek igazi bennszülötte, és munkájával megteremti, megszervezi bennünk az öntudatos lelki haladás nemes mûvészetét.

*

Az ,,Élô vizek forrása'' alatt Jézus Szívét értem. Jézus Szíve a nagy indulatok, a nagy akarások s a nagy eljárások organuma. Aki a szív alatt a lágyságot érti, az a legkevesebbet mondja róla; figyeljen inkább a Megváltót jellemzô indulatra s arra a lelkületre, melyet Krisztus lelke s Szíve a Szentlélektôl vett. Igaz, hogy az isteni Szívbôl való az, hogy ,,szánom a sereget'', s az is, hogy ,,jöjjetek hozzám mindnyájan'', -- de belôle való az is, hogy a bûn a lélek halála, s hogy az ördög nagy hatalom a világban. E Szívben lakik az Isten, de e Szív maga a kispolgári názáreti házban dobog s nem únja azt a szürke életet harminc éven át, akárcsak más dolga sem volna a világon. De hát mi dolga legyen, s mi különb s sürgôsebb lenne mint az isteni élet, melyet ô épen a közönséges hétköznapba s még annak macskazúgaiba is bele akart vinni?

Aki e két jellegnek, a külsô igénytelenségnek s a belsô kiválóságnak szinthézisét megcsinálja, az Jézus Szívében ôserôt, mélységet, küzdelmet és békét, hôsiességet és szent örömet s végtelen érdemet lát, -- az talál benne szívet, mely a világot érti s mely a földön is már mennyországot tud számunkra teremteni.

Boldog ember, aki a Szentszív imádását, tiszteletét s utánzását, a Szentszív életének saját szívébe átplántálását tûzte ki magának célul s aki azon töri magát. E könyvecske az ilyen törekvônek társa és segítôje akar lenni!

Székesfehérvár, 1926. Szent Katalin napján.


A Jézusszíve-áhitatnak célja

A Jézusszíve-áhitatnak célja.

Jézus isteni szívének áhítatos kultusza mint ragyogó csillag áll lelki világunk látóhatárán, s az Úrnak nagy alakját, Krisztus fönséges, imádandó megváltói egyéniségét mélyen besugározza lelkünkbe. Ez az áhitat hangosan hirdeti: ,,Szeretett benneteket, hálát és viszontszeretetet akar tôletek''. Bevezet Jézus lelki világába, az isteni élet forrásához, az evangélium szent patakjához. Magas szállású, átszellemült szeretettel akar bennünket betölteni, akarja, hogy félô tiszteletben imádjunk, engeszteljünk, kegyelemért esedezzünk. Krisztus követésére küld, és szívünkbe írja: aki az üdvösség útján akar járni, alkosson magának Isten szívéhez hasonló szívet. . . sursum corda!

Jézus Szívének áhítat-kultusza a hitnek igazi szellemét gyujtja ki bennünk. Az Isten-ismeret az ember szívével szemben is követelményeket állít fel. A hit a megvilágosodás gyümölcse. A szemeknek, melyek Jézust látni akarják, a szeretet lángjától kell ragyogniok. Minden nagy emberi gondolatban ott lüktet az emberi szív. Az apostol a hivôknek a szív tündöklô szemeit kívánja, s a szentírás azt mondja, hogy Krisztus jött ,,et dedit nobis sensum'', -- érzéket adott nekünk. Az evangélium szerint ép így mondhatnók: ,,szívet adott nekünk, az isteni dolgokhoz való szívet''. Jézus az istenkeresôt tisztább, nemesebb lelkület útjaira, a megtisztult jó szív ösvényére vonja. Azt akarja, hogy hitünk szívünk hite legyen.

Jézus az élet mestere. Az ô saját isteni Szíve az igazi élet szerve. Mindenikünknek megadja a nemes motívumokat, az erôs indításokat arra, hogy szeretettel és eredményesen akarjunk a krisztusi élet programmja szerint.

A szív teremti az apostolt, a vértanút, a szív segít a legmélyebb, legteljesebb ismeretre, és ott áll az emberiség nagy törekvései, hatalmas küzdelmei és diadalai mögött. ,,Kincseket szül a szeretet.'' És valóban, amit nem szeretünk, az a maga igazi értéke szerint nem a miénk. Ha Istent nem szeretjük, akkor gyakorlatilag szólva nincs Istenünk. Aki Jézust nem szereti, megváltatlan marad, és poklot hord szívében, mely egyszer elnyeli. Igen, szeretet kell nekünk, szeretet! Szolgáljunk szívvel-lélekkel az Úrnak, harcoljunk, dolgozzunk érte. Ez a mi legnagyobb nyereségünk, kincsünk, ez az Isten akaratából folyó, cselekvô, nemes szeretet.

Ez a szív a mi nagy közösségünk szíve. A szentek közössége az a nagy, titokzatos, élô szervezet, melynek minden sejtje egy-egy üdvösséges lélek. Ennek a csodálatos spirituális testnek megvan a maga életformája, vérkeringése, idegélete, vagyis egységes célra vivô lélekjárások, életáramlatok, s ha szabad volna ily szóval élnünk, anyagcsere-folyamatok mennek végbe benne. Nekünk ugyanis csak ily képek és hasonlatosságok árán lehetséges emberi gondolat-, képzelet- és érzésvilágunkkal ezt a bennünket meghaladó s nálunknál sokszorta valóságosabb lélekországot megközelítenünk. Benne élünk és nem ismerjük, belôle élünk és alig érezzük. Ennek a nagy, fönséges organizmusnak vérkeringése a Szentlélek-járás, szíve pedig az a krisztusi szív, mely ezen a földön végigdobogott egy emberéletet, hogy azután örök idôkig minden lüktetésével a szentségek áramát küldözze határtalan lélek-közösségének minden izületébe. A mi lelkünk is e fönséges, ismeretlen lélekáramlásoknak átvonuló helye; lehet ôket passive, egyszerû engedés formájában fogadni, de lehet rájuk tevékenyen, egyéni forró lendülettel válaszolni, s erre csak akkor leszünk képesek, ha öntudatunk és öntudatlanságunk minden szálával, eszmélésünk és eszméletlenségünk minden izületével belefogódzunk a mindenek életárasztó középpontjába, a szentséges isteni Szívbe. A Jézus Szíve áhítat-kultusza tehát öntudatossá tesz bennünket a szentek közösségébe való tartozásunkról, kiemel egyéni létünk szûkös köreibôl, korlátos értékei közül, titkos és hatékony erôkkel járat meg bennünket, kitágít, átad, s egészen a nagy együttesbe olvaszt, melyben minél jobban elveszünk, annál fölségesebben mintázódik az örök értékek szempontjából egyetlen és megismételhetetlen egyéni létünk. Így parányiságunkban dobog a szívek Szíve, így semmiségünkben ég a lelkek Lelke, a legnagyobb spirituális valóság, minden élet forrása, végcélja és teljesedése.


1. Szent stúdium

1. Szent stúdium.

Jézus Szívének áhítatos tisztelete szent stúdium. Aki belemélyed, az az Úr lelkébe lát, mint magas hegyhátak utasa a fönséges völgyvidékre. Nem szemmel lát, hanem a magaslatok tisztult hangulatától teleénekelt, szárnyaló lélekkel. Ilyen szent meglátásokat ád az Üdvözítô az ô fejedelmi lelkének tájékairól, mikor így szól: ,,Én vagyok a jó pásztor, aki életét adja juhaiért''..., aki a pusztába siet eltévedt báránya után s a kilencvenkilenc meglevôért nem feledheti az egyetlenegyet, mely elveszett. A jó pásztor vagyok, aki az eltévelyedettet vállára emeli és hazaviszi. És a pásztor öröme oly nagy, hogy az angyalok énekét hallja. Megtalált egy elveszett bárányt, s az égi halmok visszhangoznak lelke ujjongásától.

Íme a pompás isteni lélekstílus, a Megváltó érzésvilágának fönséges stílusa. Hervadhatatlan élet, melyet Jézus e világ pusztaságán végighordozott. A megváltó lelki magatartása, mely az elveszettért él s az eltévedtek keresésében leli teljesedését. Krisztus szelleme ez, hol minden egyesül: az örök ifjúság virágzó, tüzelô ereje, az isteni méltóság, a gyermeki közvetlenség. Míg végtelen távlatokból látja Istent, gyönyörûségébe vegyül a fájdalmak víziója, az eltévedt, elveszett ember szörnyû képe. És ez a látvány szüntelenül ûzi az eltévedtek után, hogy keressen fáradatlanul, míg utól nem éri az elveszettet. És a gondok ólomsúlya csak akkor hull le szívérôl, mikor a bûnösnek terhét karjain hordja hazafelé.

Krisztus lelkének e fönséges stílusát kell utánoznunk. Tartsuk nyitva magunk körül folytonosan a végtelenbe futó ösvényeket, hogy bele ne nyomorodjunk kicsinyes nézésmódokba, szûkös értékelésekbe. Maradjunk fogékonyak Istennek nagy, világmegváltó gondolatai iránt még akkor is, ha azok modern nyárspolgárias gondolatainkkal szembeszállanak. Törekedjünk folytonosan többé válni, mint vagyunk, menjünk határtalanul Isten felé azzal, hogy gondolatait alázattal fogadjuk és magunknak kisajátítjuk. Igy tör kifelé magából a bimbó is, ha nyílik, a forrás is, ha a föld mélyébôl szabadul. Mindkettôt ez az önmagából kifelé törés juttatja lényének teljes kibontására. Így kell a léleknek is a Végtelen felé kinyujtóznia s magát Isten nagy gondolataiba beleélnie. Bele az igazságba, hogy Isten megteremtett, bár ugyancsak nem volt szüksége ránk; hogy megváltott, hogy oltárainkon itt maradt, hogy a miénk, hogy jelenlétének forró közelségében szüntelenül gyönyörködhetünk.

Ezeknek az igazságoknak örülnünk kell, ujjongva kell ôket szívünkhöz ölelnünk. Miért van a madárnak szárnya, ha lépes vesszôre ül, miért a folyónak hulláma, ha fenékig fagy, és mit ér a tündöklô napsugár, ha sötét pincékbe zárkózunk?

A nagyot, a fönségeset, az átszellemülést, az erôt, melyet Jézus közöl velünk, elevenen kell megtapasztalnunk és tettekbe öntenünk. Aki folyton kételkedik és mindent széthasogat, az mindig harmóniátlan marad, sohasem jut el a lélek fönséges egyensúlyáig. A kétségek mint ólomterhek függnek az emberen és gátolják lelki haladását. Aki nem lesz úrrá felettük, olyan mint a rosszul épített hajó, mely félredûl, mihelyt vízre eresztették. Lehet a lelket rosszul nevelni, úgy, hogy hiányzik belôle az egyensúly és a szimmetria.

A helyesen nevelt lélek pedig jól épített hajó, biztos szállással hasítja a tengert, akár a madár, mely félelem nélkül lebeg a magasságok felett. A végtelenség nem ijeszti, a mélységek nem rémületesek elôtte. Megállás nélkül száll Isten felé, és célhoz ér. Az ilyen lelkek tele vannak egyensúllyal, biztossággal, tiszta, nyílt tekintetük egészséges érzékkel ismeri fel a gyakorlati vallásos élet fontosságát. A hitet cselekvésre váltják, híven ragaszkodnak az egyház elôírásaihoz, külsô formákhoz és ima-gyakorlatokhoz anélkül, hogy lelketlen üres formalizmusnak esnének áldozatul. Mindent öntudatosan és igazi belsô megérzéseik mélyébôl tesznek. Úgy mennek a szentmisére, mintha az utolsó vacsorára mennének. Úgy mennek gyónni, mintha az eleven Krisztus elé térdelnének, úgy fogadják a feloldozást, hogy megérzik Jézusnak fejükre tett megbocsátó kezét. Úgy mondják a rózsafüzért, hogy elmélyednek titkaiba, s úgy ismételik ennek a szép alázatos imádságnak sok Üdvözlégy Máriáját, mint a szavakban nem hatalmas egyszerû ember, akinek nem tud betelni a szíve a megtanult szeretô köszöntésnek szüntelen és túláradó megismétléseivel. Kis lelkekké szelídülnek az egyszerû imán, s a felületeseknek mechanikus szómorzsolásai helyett igazi lelki épülést élnek, mely a szentcsalád meghittjeivé teszi ôket. A forma lelket hordoz bennük, s a lélek engedelmesen és termékenyen ömlik a szent formák tradicióiba, melyek nem törik meg, hanem táplálják egyéni lendületét; mert tele vannak szeretettel az egyház iránt, és külsôségeiben az édesanya karját érzik, mellyel egyre szorosabban öleli ôket magához. Ki vádolná formalizmussal az anya ölelését, és ki félne attól, hogy e karokban majd az ölelés vonalára gondol és elfelejt szeretni? A szentségek, az imaformák ezek az ölelô karok, a szentelmények mint édesanyánk ránk hajló köntöse; rejtôzzünk el e titokzatos, emberfölötti ölelésben és teljesítsük hûségesen, termékeny lélektûzzel egyház-anyánk rendelkezéseit!


2. Jézus Szíve, Krisztus szeretetének jelképe és orgánuma.

Jézus Szíve a krisztusi szeretetnek, e lángoló, világgyujtó, világemelô, világmegváltó szeretetnek szerve és szimboluma. Jelképe mindannak, amit nekünk a Megváltó jelent, s egyszersmind orgánuma mindannak, amit nekünk mondott, értünk cselekedett. A Jézus Szíve ájtatosságban tehát nincsen semmi új. Az evangéliumnak összefoglaló magyarázata s egyszersmind szinthézise ez, gyakorlati bevezettetésünk az Úr gyakorlati életébe és belsô világába. Ha tudni akarod, ki volt Krisztus, nézz a szívébe. Ha munkáját ismerni és méltatni akarod, kérdezd meg a szívét, mely e munkát neki sugalmazta. Ha tanítását érteni, példáját követni akarod, szívén keresztül törj az igazságok felé, melyeket nekünk hozott, a parancsok és intézmények felé, melyeket számunkra hátrahagyott.

Így vagyunk akkor is, ha embertársunk élô személyével, gondolkodásával, érzelmeivel akarunk érintkezésbe jutni, ha életét, tetteit, tanítását akarjuk helyesen felfogni és igazi értéke szerint megítélni. Jézus emberségének szent titkaiba is csak úgy hatolunk be eleven érintkezéssel, ha közvetlenül szívébe, e szívnek szeretetébe, vágyaiba, küzdelmeibe, szenvedéseibe merülünk. Csak akkor lesz nekünk nyilvánvaló, csak akkor kezdjük igazán érteni, ki az a Jézus, és mi az a Jézus nekünk.

Belsô, életteljes kapcsolatba kell lépnünk Jézus Szívével és lelkével, és értelmünk nagy megvilágosodásban részesül: a hit tételeit, az evangélium követelményeit, a keresztény tökéletesség ideálját, a vallás szent titkait, az Úr életével elibénk tett életmintát illetôleg.

A hit nehézségeiben, az erkölcsi törvény szigorú követelményeivel folytatott küzdelmeinkben nem a száraz fogalmak, a dialektika fegyverei adják nekünk a leghatékonyabb támogatást. Magasabban kell keresnünk, a Megváltó szívéhez kell folyamodnunk. Akár a Megváltóról, akár a legszentebb Oltáriszentségrôl, akár Krisztusnak közöttünk mindenkor tovább élô tekintélyérôl van szó, minden kérdésünkre ô maga a válaszunk. Meneküljünk szeretô isteni személyiségéhez s mondjuk magunkban: ilyen volt ô, a szelleme, a teste, a vére, ilyen volt a lelke és legbelsôbb megérzései... Szívén és lelkén át akarok nézni mindent, amit mondott és cselekedett, mindent amit akart és parancsolt nekünk.

Amit ô akart, amit ô parancsolt nekünk. Itt elhalványul a kétség, megdôl az ellenállás. Ô beszélt és cselekedett így, ô, az egyetlen, a csodálatos, kinek hatalma sátánt ûzött, kibôl erô áradt, kinek ajka-nedve gyógyított, ki járt a vizen, megdicsôült a hegyormon... Ô, ô mondotta, hogy azokhoz jött, akik fáradoznak és terhelve vannak, s aki tudta, hogy bizalmukban soha meg nem szégyenülnek... Ô volt, aki szerette az élet hajótöröttjeit és mentô karral hajolt feléjük. Ha tehát Ô, aki úgy szeretett bennünket, ki értünk szenvedésbe és halálba ment, aki sírjából diadalmasan feltámadott... ha ô szól és kívánja, hogy higgyünk, ha ô rendelkezik és kívánja, hogy engedelmeskedjünk, akkor nincs tépelôdni valónk, akkor nem lehetnek kétkedô kérdéseink, akkor hallgatva kell érteni próbálnunk, ki ô, ki az a csodálatos, fönséges ember, aki mindezt akarta, tette. Gondolkodásunknak az övével való bensô egyértelmûségében, teljes odaadásunkban, szellemének szomjazó belélekzésében eltûnik körülöttünk minden homályosság. Az Úr maga, a lelke, a szíve lesz tanításainak eleven magyarázata. Az evangéliumot nem azért kell hitelesnek vélnünk, mert ezt vagy amazt a peripatetikusok is tanítják belôle, mert egyet-mást talán az idealizmus vagy a dinamizmus is igaznak minôsített állításaiból. Ép oly kevéssé szabad benne kételkednünk azért, mert a materializmus vagy a hitetlenség más iskolái azt hirdetik, hogy a kereszténység képtelenséget tanít.

Nem, lépjünk oda magához Krisztushoz, keressük szívének magatartásában minden tanításának, parancsának magyarázatát. Nem lesz nehéz elhinnünk igéit, megadni magunkat akaratának. Szent János erre utal, mikor levelében írja: ,,És hittünk a szeretetben'' (Ján. 4,16). Ezt így is fordíthatnók: ,,És hittünk Istenünk Szívében''.

Hittünk a Szívében, mert szavának értelmét tárja fel nekünk. Csak Szívén át érthetjük meg ôt és tanítását. És csak ha személyiségének, tanításának, szeretetének megértése a mi szívünket is összejárja, akkor virágzik ki bennünk egészen és a maga teljességében az isteni Szív és leszünk ama ,,lakóhellyé'', melyet az Istenember földön jártában keresett és azóta szakadatlanul keres az emberlelkek sivatagos úttalanságain.

Nem tanulásról, hanem összeolvadásról van itt szó. Semmit sem tudunk addig, míg az részünkké, eleven lényünkké nem változott. Ez még a külsô, technikai, vagy formaszerû, logikai ismeretekre is áll, mert egyik sem a miénk addig, míg valami módon, akár észjárás, akár mozgásforma, akár szellemi magatartás alakjában be nem költözött szokásainkba. Technikai valóságok igazi ismerete dolgok elkészítésében vagyis cselekvéseknek izom- és idegéletünkbe vitelében áll. Tudományos ismeretek elsajátítása a szó igazi értelmében csak akkor teljes, ha úgy tudjuk azokat magunkban értelmi valóságra váltani, mintha mi lennénk a felfedezôi. Mûvészi dolgok elsajátítása a cselekvésnek és az érzelemvilágnak teljes igénybevételével történik, az ilyen tanulás kezet, testet formál és lelket alakít. A krisztusi tanítás pedig a szívet formálja s azon keresztül mintáz kezet, testet, rendezi a magatartást, csoportosítja a tetteket, szervezi az életformákat, melyekben létünket pergetjük. Ez nem lecketanulás, nem recitálás, ez élet. Nem elég templommá lennünk, bár azon kell kezdenünk. Végre azonban Krisztussá kell válnunk. Elôbb ,,lakóhelyek'' vagyunk, az Istenség leereszkedésének alázatos kunyhói, de ez a kunyhó elevenedjen, isteni lakójára köntösként rátapadjon, minden vonalával testébe olvadjon, belenôjön, hogy így mennyei lakójában fölemésztôdjön, benne megsemmisüljön.[1] Ha beszáll hozzánk Krisztus, ne legyen más gondunk, mint az ô lélekjárása, ne legyen más szándékunk, mint az ô akarata, ne legyen más szívünk, mint az ô Szíve. ,,Nem én élek, hanem Krisztus él bennem.'' Az Isten-szív kultuszának ez az iránytûje, ez van a véghetetlen perspektíva végén, mint ellenállhatatlan vonzóerô. Jézussá lenni ...Jézussá lenni... dobogja minden emberszív, mely ebbe a végtelen portikuszba nézett.


3. A szív az embernek mértéke

3. A szív az embernek mértéke.

Hogy az egyes ember morális tekintetben mire képes vagy képtelen, az lelki mivoltából, szívébôl itélhetô meg. Ha Krisztus tetteit, rendelkezéseit, parancsait csak fogalmilag osztályozzuk, akkor isteni lényét nem azzal a mértékkel mérjük, amely megilleti.

Az Úr tetteinek igazi mértékét a szentírás ezekben a szavakban adja meg: ,,Úgy szerette Isten a világot, hogy egyszülött fiát adá'' (Ján. 3,16). Urunk és Megváltónk Jézus Krisztus azért jött a világra, hogy az odaadás, a közvetítés mûvét, szenvedéseinek és megváltói halálának mûvét végrehajtsa. Úgy jött, mint aki adni és szeretni akart, és mindkettôt egyetlen és hasonlíthatlan módon tudta. Buzgalmának tüzében üdvösségünkért és Atyjának megdicsôítéséért önmagát adta minden tettében, tanításában, fáradalmaiban, elibénk élt életében és kiváltképen szenvedésében és halálában. Tele kézzel jött és hozta ajándékul gondolatait, fönséges érzésvilágát, isteni belátásait. Erôt, kegyelmet, áldást szórt és osztogatta szellemének átható erejét. Adta szívét, adta lelkét és életét, teljesen, mindenestül. Így tudta adni magát földi napjaiban. És azóta is adja magát titokzatosan tovább, az idôk végéig, minden örökkévalóságon át. Ki fogja fel ezt az isteni adakozást, önmagának e teljes átengedését? Mi fogja fel ezt más, mint a szeretet?

A krónika mesél Toblach grófjáról, aki egy elfogatott ellenfelét a vártömlöcben felejtette, s az éhenhalt, mert senki sem kapott parancsot, hogy ételt és italt vigyen neki. A gróf e mulasztásának súlyos következményein úgy megborzadt, hogy nehéz láncot kovácsoltatott saját nyakára és lábaira, és e kemény vezeklésben tartott ki halálig. Ez mélységes, valóságos bánat volt. A lelkületben van a tettek kulcsa, és ez a tett komoly és fenntartás nélküli bánatról, a bûnhôdés szigorú és végleges elfogadásáról beszél.

Nézzünk végig a vértanúk fönséges alakjain. Nem nagyon régen a kínaiak egy Hammer nevû püspököt halálra kínoztak. Fejszével levagdosták ujjait, hogy a keresztényeket ne áldhassa. Késekkel bélelt nyugágyon köves úton hurcolták végig, hogy az út egyenetlenségeibôl származó rázkódások folytán a késhegyek testébe furódjanak. Homokot szórtak a szemébe, megszámlálhatatlan gyötrelmeken át a leggyalázatosabb módon végezték ki. Mindezt örömmel viselte, mert szerette Krisztust, és Urát nem akarta megtagadni.

Ezt a hôsiességet csak az érti, aki mindenekfölött szereti Istent. Úgy szereti, hogy szeretetébe belesemmisül. A nagy, a szenvedélyes szeretetnek az önfeláldozás, a teljes átadás, a személyes eltünés, az akár gyötrelmek árán való megsemmisülés a vezetô motívuma. Ezen a Leitmotiv-on ráismerünk a szeretetnek fönséges, nemes eredetére: magának alkotta Isten az emberszívet, s úgy teremtette bele a szeretetet, hogy ez a maga teljesedését az Istenbe-merülésben, a benne való eltünésben, megszünésben keresse. Mert minden szeretet, még a természetes földi vonzalom is, már elsô virágzása idején áldozatról, halálról beszél. Ez a szeretetnek alázat-témája; emlékeztetô arra, hogy Alkotó gondolta el teremtménye számára. Mintha a lelkek valami fönséges energia-megmaradás-törvényének alapján a szív csak akkor érezné viszonzottnak a lét nagy ajándékát, ha azt egészében visszatéríti, és legalább is szándékában, vágyában, akaratában Teremtôjébe visszasemmisül.

Az én-nek ez az elfelejtése, elhanyagolása, átengedése s feláldozása a szeretet mélységmérôje. Mennyire szeretsz? Amennyire átadod magad. Azért ,,legjobban szeret az, aki életét adja barátaiért.'' Isten idejött azt megmutatni. Szívünkbe teremtette az odaadásnak természetfölötti ösztönét, és aztán eljött közénk, hogy földi küldetésének, egy valóságos ifjúságos, virágzó Isten-élet feláldozásának csodálatos drámájában megélje azt nekünk. Hogy az Isten-alkotta, Istenbe visszaszánt szívek megértsék a tetteknek e félelmetesen világos beszédét: ,,Így adjátok oda magatokat mindnyájan érettem, én megelôztelek titeket.''

Nem kell hinnünk, hogy ehhez a hôstettek kiváló alkalmaira van szükség. Szomorú ember az, aki így beszél: ,,Isten nem kíván tôlem semmi rendkívülit, bizonyára mindegy, hogyan élek''. Földi létünk tele van apró hôsiességek alkalmaival, seregestül kínálkoznak kis látszatú napi áldozatok, melyekre a szeretet adja az erôt. A szívek értik ezt. Az anya, aki beteg gyermeke ágya mellett heteken át nem ismer nyugalmat, a másik, aki egész éjtszakát végigvirraszt, hogy többórás vonatkéséssel érkezô lányának megadja elsô anyai üdvözletét, nem méregeti tettét, hanem szeret. Ezek nem az okoskodás tényei, ezeken az ész fejet csóvál, vagy mosolyog, itt a szív dolgozott, ez a szeretet stílusa. Ha szeretet az életünk atmoszférája, önmegtagadásainkkal, áldozatainkkal nem várunk nagy alkalmakra, válogatás nélkül adunk, és minden tettünkön magától ömlik el az ajándékos szeretet. A minden tettében odaadott élet a maga egyszerû és következetes kitartásával, hangtalan tûrésével, helyesen adagolt energiájával szintén annak a legnagyobb szeretetnek gyümölcse, mely életét adja barátaiért''. A föld egyformán a tengeré, akár sustorgó lávaként ömlik beléje, akár lassan gördülô homokszemenkint hordja el a lassú folyó. A félelmes hôstett diadalmas adása, vagy az ismeretlenség árnyékában lepergô élet homokórája egyformán a szívet méri, a szív pedig az embernek mértéke.

Az isteni Megváltó Szívére mutat, mintha mondani akarná: Kétségeskedésbe estetek, mert nem a helyes lelki magatartásban léptetek a hitnek titokzatos témáihoz. A tisztán tudományos módszerek keretei túlságosan szûkek, a hit fönséges világa nem fér el ott. A természetfölötti világnak mások a mértékei. A tudomány tapogató szervei az anyag szokásairól vannak mintázva, hogyan érezhetnék meg a természetfölötti életet? Itt nem antennák kellenek, hanem átszellemülés, inspiráció. A hit a szívnek tudománya, a hit módszere az intuició, s az intuició kapuja az összeolvadás, a szeretet.

A kereszténységnek a szívre kell utalnia. Rá kell nyitnia Jézus szívének szeretetére, mely személyenkint, egyenkint mindenikünké úgy, mintha ki-ki egymaga volna a világon. Több az ô Isten-szívének rám esô szeretete, mint minden, egészében nekem adott emberszív. Egyetlenegy pillantást vessünk Krisztus szeretetére, s már átöleltük az egész hitvilágot, az erkölcsi rend, az erkölcsi ideálok világát. Abban a tudatban, hogy Krisztus minden hatalmasságok ura, bennünket megváltói Szívének egész bensôségével szeret, megtaláljuk az imádás, a szeretet igazi vonatkozásait Isten tökéletességéhez, mindenhatóságához, szentségéhez. Ez a tudat a lelket új életre ébreszti, a hitnek új mûveire buzdítja.

A legfölségesebbnek trónusát körülvevô ünnepies hallgatás mélyén a végtelenség fogalmán elmélkedô emberi szellem elkomorul. Ránk súlyosodik, elnyom az Úr mindenhatóságának gondolata, hiszen egy lefutó villámlás-szalag már borzalommal tud eltölteni. A szeretet azonban a léleknek éltetô eleme. A végtelen szeretet nem mint valami idegen jô felénk, hanem otthon érezzük benne magunkat. Lelkünk örömével sohasem mélyedünk bele eléggé, szomjúságunk vele soha be nem telik. Minél több szeretetben van részünk, annál boldogabb a szívünk, de annál szomjasabb a vágyunk. Az Üdvözítô Szent Margittal együtt minket is hív: ,,Nézd ezt a Szívet, mely úgy szerette az embereket''... Igen, nézzünk fel reá, értsük meg ôt. Jó itt gyökeret vernünk, jó itt minél mélyebbre ásódnunk. Jó itt megtanulnunk, hogy ahova e Szívnek vére cseppent, az a mi talajunk, ahová a dobogása hallszik, az a mi levegônk. Jó nekünk lesni e Szív sóhajtását, elérteni suttogását, lelkünkbe, mint háladatos virágba, belenöveszteni sugarait. Ez a Szív majd eldobogja nékünk az evangéliumot, ez a Szív majd mennyei mezôkké tárja az írott szavakat, ez a Szív majd homlokunkra égeti Krisztus nevét. Ô, majd elmondatja velünk a Miatyánkot úgy, mintha most tanulnók az igés Isten-ajakról a napsütötte domboldalon;. majd megint elvisz hódolni az éjtszakai puszták magányosságába, hol forró küldetését éli, és Atyjába fogódzik a földönjáró Istenfiú; majd lelkünkbe énekeli ,,az út, az igazság, az élet'' eleven szavát és az ,,élô kenyér'' félelmetes szent ígéretét. Majd meghordoz a Betlehem barlangjában és Názáret gyalupadjainál, a Táboron és a Golgotán úgy, hogy végigremegjük a valóság közvetlen közelségébôl ezt a hatalmában megsemmisítô, szépségében minket újrateremtô életet. Hinni fogunk és Izraellel ,,énekelni... mint ifjúsága napjaiban, Egyiptomból lett feljövetének napjaiban'' (Oz. 2,15). Kibontakozik, tavaszi pompába öltözik a lelkünk, megizmosodik a személyiségünk, kitisztul az öntudatunk, egyenesek, harmonikusak lesznek a szándékaink. Az Isten-szív szemlélése a szeretetet földünkké és légkörünkké teszi; belôle növünk, beléje növünk. Benne sarjad a hitünk, benne fogan a reményünk, belôle épülnek áldozataink. Ó, mondjuk mindennap gyermekszívvel: Uram, hiszek, mert szeretek; remélek, mert szeretek; áldozatot hozok, mert szeretek; Téged, téged szeretlek, Uram, ki a miénk lettél, téged szeretlek, ki a véreden megvettél, téged, aki úgy szerettél, hogy szépséges ifjú emberségedet halálra adtad a lelkemért!


4. Az egyszerûség iskolája

4. Az egyszerûség iskolája.

Nemes egyszerûség Jézus Szívének stílusa. A Megváltó mindenkinek világosan, mindenkinek hozzáférhetôen mutatja belsô világát. Átlátszó tisztaság, abszolut világosság az igazságnak jellemzô vonásai, s a tökéletességnek, a bevégzett lelki szépségnek elsôsorban egyszerûség a sajátja. Ezzel szemben könnyû megfigyelni a lelkileg készületlenek ziláltságát. Minél tökéletlenebb, annál szövevényesebb az akarat; mert még nem követi az erénynek egyszerû nagy vonalát. Belsô világunk eleinte hasonlít az összevissza fonódott gondolatok és érzések kuszált gombolyagához. Könnyebb kicsomózni cérnafonatokat, melyekkel néhány vidám kis macska játszadozott, mint eligazodni eszmélésünk útvesztôiben. A bonyodalmat magunk teremtjük. Önmagában minden élet, a lélek is, egyszerû, és csak a szétszedés bonckése, tépelôdéseink, egyéniségünknek százfelé húzó igényei, filozofáló szkepszisünk teremti bele a komplikációt. Nem értjük önmagunkat, mert okoskodunk és egyre vitatkozunk magunkkal, a helyett, hogy szent egyszerûségben átengednôk magunkat Isten akaratának, melyben önmagunkat feladva önmagunkra, legjobb énünkre találunk.

A kegyelmi élet iskolája a lelket az egyszerûség nagy mûvészetében neveli. ,,Add nekem fiam a szívedet'', ez a mottója minden ,,lelki szegénység''-nek, a ,,boldogságok'' elsejének, minden földi és mennyei boldogság alapföltételének. Úgy kell élnünk, hogy a tapasztalás, a személyes meggondolások, minden emberlélekkel való érintkezésünk, minden adásunk és megajándékoztatásunk a lélek teljes átengedésének útján vigyen elôre bennünket. Minél elôbbre jut, minél jobban kibontakozik, annál egyszerûbb, tisztább, átlátszóbb a lélek. Mert Isten örömmel járja be a neki teljesen átengedett lelkeket, léptei ösvényeket hagynak ott; tekintete világossá, egyszerûvé tesz mindent, eloszlatja a tépelôdések ködeit, kibontja az emberi szempontok zavaros bozótjait. Igy a lélek Isten akaratával egyre jobban összeilleszkedik, a kegyelem követelményeihez egyre jobban idomul. Földi tekintetektôl szabadul, környezetén mindjobban felülemelkedik, megtagadja kedvteléseit vagy kedvetlenségeit, mihelyt a kötelesség és az erény kívánja. A súlypont e belsô fejlôdésben nem arra irányul, hogy teljesen kiemelkedjünk az emberi kötelékek közül és eltépjünk magunk körül minden személyes vonatkozást, hanem arra, hogy mindezt önmagunkkal együtt készségesen rendeljük alá Isten szolgálatának, és Isten akaratát életünk végleges iránytûjének tekintsük. Az ennek következtében életünkben fellépô egyszerûsítés abban jut majd kifejezésre, hogy minden körülmények között, egyéni akaratunk kielégülésétôl függetlenül, egészen spontán módon a jót választjuk. Gyakorlatilag ez annyi, mint minden körülmények között hûségesen azt tenni, amit tôlünk ész, hit és kegyelem követel. Minden helyzetben felismerhetjük Isten akaratát. Kövessük, mint világító fáklyát. Ez Krisztus lelkületének nagy és mégis oly egyszerû vonása, melynek bennünket is át kell hatnia.

Hasonlatosságot használva mondhatjuk, hogy az egyszerûség bizonyos értelemben a lélek egyensúlyának, a lelki súlypontok mindenkori korrekt elhelyezésének érzéke. Minden földinek van súlypontja, és csak akkor van egyensúlyban, ha ez a súlypont centrális helyzetbe kerül. Csak az a mûvész teremt élethû alakokat, aki rágondol, hogy a nyugalom vagy a mozgás ábrázolásában a súlypont a maga helyére kerüljön. A léleknek ilyen mûtárggyá kell válnia, és itt az lesz a mester, aki minden élethelyzetben megtalálja lelke ,,súlypontját'' és egyensúlyát. Itt az a mester, aki létének minden pillanatában Isten akaratát követi. Krisztust ebben az értelemben az egyensúly legfinomabb érzékével megáldott léleknek kell gondolnunk, ki a ,,pondus aeternitatist'', az örök értékek hatalmas súlyát leghelyesebben érezte és minden körülmények közt számon tartotta. S az emberek körében azokat kell lelkileg nagyobbaknak neveznünk, akik a lét problémáinak és feladatainak kezelésében ezen örök súlyok nyomását érzik és érvényesítik. Minô ellentét az ilyen fönségesen kialakított egyének s azon jellemek között, akik ide-oda ugrálva majd a jóhoz, majd a rosszhoz hajlanak, és lelki egyensúlyukból minden semmiség kibillenti ôket! Nem jutunk végig az életen belsô rázkódtatások nélkül, -- Jézus isteni Szíve sem volt kivétel, -- de törhetetlenül arra kell dolgoznunk, hogy fájdalomban, küzdelemben, szenvedésben Krisztus példája szerint találjuk meg utunkat és álljuk meg helyünket.

Az ilyen lelkületnek átlátszó egyszerûsége tiszta, mély hegyi folyóhoz hasonlít, melynek fenekére látunk. Bármilyen nagy víztömegek feküsznek is egymáson a mélységek felett, tovamozgásuk szüntelen. Az Isten-szeretô lélek egyszerûsége is telve van élô tetterôvel; passzív aluszékonyságból és gondolattalanságból nincs benne semmi sem. Az egyedül Istenre és a jóra irányított lelkület minden igazi életet felölel, a létnek minden fontos és értékes elemét magábazárja. A külvilágot a maga helyére, az életfolyam partjára teszi. És mint parti tájak a tovasietô víznek tükrében, úgy verôdik vissza a külvilág az ilyen tiszta élet átlátszó elemében. A kép tükrözôdik ugyan, de nem állítja meg, sietô elôretörésében nem tartja vissza a folyót. Az ilyen egészen belsô tevékenységétôl áthatott léleknek kristályos mélyén van otthon Jézus Szíve; az a Szív, melyben az ethikai motívumok minden helyzetben elevenen váltódtak ki, mely szüntelenül a jót látta és valósította még akkor is, mikor könyörgött, hogy ,,múljék el a pohár''. Ilyen eleven tudattal kell minden jót végbevinnünk és minden jónak örvendeznünk. Szívbeli örömöt kell benne éreznünk, mint a rét virágaiban, a táj szépségeiben, a hanyatló napnak bíboros sugaraiban. Az erkölcsileg jó cselekedetek szívünknek értéket és szépséget kölcsönöznek, melyen örvendeznünk kell. Ebben az örömben megnemesül az öntudat, növekedik a lélek finomsága és jóra való hajlandósága. Helytelen tanítás az, hogy lelki haladásunkat szerénységbôl nem szabad észrevennünk. Szabad és kell tökéletesedésünket éreznünk, szabad és kell minden elôre tett lépésnek, minden tisztulásnak, öntudat-növekedésnek, motívumrendezésnek örülnünk. Háladatos szívvel kell haladásunkban gyönyörködnünk; Isten adja, örömünkre szánja, biztató arcától ne födjük el tekintetünket. Bízni kell és félni egyszerre, örvendezni és aggódni egyszerre, úgy hálálkodni, mintha semmit sem tettünk volna, úgy akarni, mintha senki sem segítene.

Aki lelkének nem tud örülni, az hálátlanságot követ el az Alkotóval szemben. Aki bünösségén úgy bánkódik, hogy lelke elborul, hogy zavaros érzések felhôzik látóhatárát, hogy kuszált, önkínzó, tépelôdô vádaskodásba merül önmaga ellen, az sajátkezûleg állítja meg lelke lendítôkerekét, az ernyôt tart a kegyelem sugarai elé. Lehet a bûnt mélyen és egyszerûen bánni és mellette szent örömben mondani hálát a tisztulásért. Lehet át- meg átérezni gyarlóságunkat, képtelenségünket, a kegyelemtôl való alázatos függésünket, és mellette bízva, mosolygó arccal, ünnepi tekintettel menni elôre. Lehet a multban egyre távolodó bûnt szent fájdalommal újra meg újra bánni, a bûnben elveszett kegyelmi idôket lehet siratni, miattuk szenvedni, elfecsérlésükért irgalmat esdeni és mellette az újjászületésben énekes szívvel örvendezni. Ezek nagy és egyszerû érzések; ezekbôl egyenes, következetes élet lesz; ezekben el van vetve a tisztaság magva. Igy szeplôtlen, nyilt tekintettel, alázatos örömben, bátor alázatban, hálaénekes szívvel fogunk haladni a krisztusi egyszerûség diadalmas útján.


5. ,,Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra.''

Jézus belsô világának rugójára utal, isteni Szívérôl levonja a leplet és szól: ,,Nézd ezt a Szívet, mely úgy szerette az embereket...'', mely a szeretet és áldozat küldetésével jött a világra. Jézus Szíve égett a szeretet tüzétôl s üdvösségünkért egészen áldozatul adta magát. Azonban nemcsak maga akart égni, lángba akarta borítani a világot, hogy a világ szeresse Istent, az Urat, kinek mindent köszön, hogy mi emberek egymást ne csupán szóval, hanem mindenekelôtt tettel szeressük. Jézus akarta, hogy a szeretet által az emberlélekben szebb, jobb világ származzék; ez volt az ô izzó szenvedélyes kívánsága. Saját evangéliumi szavaiból tudjuk: ,,Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra, és mi mást akarok, mint hogy égjen...'' Ez a tûz Szívének szeretete, melynek izzása elegendô, hogy lángbaborítsa az egész világot. Akárcsak azt mondotta volna: ,,Kívánom, hogy a világ égjen és meg ne merevedjen önszeretetben, keménységben, földiességben. Ó mennyire kívánom, hogy égjen !'' Az Úrnak e vágya oly sok szavából kicsendül, belesejtjük éjtszakai imáiba, meghalljuk panaszaiban, lelki szûkölködésében és gyötrelmeiben, a Getszemani bokrai között.

Jézus isteni Szíve mélyén kavarogtak a lángok, melyekkel a világot gyujtani akarta, kitörtek onnan és küzdeni mentek a bûnös földön heverô súlyos árnyékokkal. Ez a küzdelem adja kezünkbe az Olajfák hegyén átélt kínos éjtszaka kulcsát, magyarázza, miért hullott Urunk arcáról a veríték vérzô cseppekben a földre, megérteti velünk a keserû gyötrelmet, mely az Urat a világ vétkeinek, hálátlanságának láttára eltöltötte, mikor szentséges emberlelkét a halálfélelem borzongása járja át.

Jézus szívének érzelmeit hûségesen festik nekünk hozzá közelálló, vagy vele különösen kongeniális szentek lelkei. Szent Gertrudnál olvassuk: ,,Láttam Jézus szívét mint sugárzó napot'' -- és késôbb elbeszéli: ,,Arra kért az Úr, hogy ajándékozzam néki a szívemet. És én könyörögtem, hogy vegye el. Kivette, az övébe tette, és láttam, hogy mint valami port, a lángok elöntötték és egészen fölemésztették. Aztán újra elôvette a szívemet, mely most lobogó lánghoz hasonlított és visszaadta nekem. Míg testembe mélyesztette, így szólt hozzám: Nézd szerelmesem, ez legyen az én szeretetem záloga: E szeretetnek parányi szikráját tettem a szívedbe, hogy emésszen életed utolsó pillanatáig''. Ez az elbeszélés mély bepillantást ad nekünk Jézus lelkületébe, a szeretetnek és áldozatnak szenvedélyes vágyába, mellyel telve van Jézusnak isteni Szíve.

Jézus Szívében a Szentlélek tüze égett, az Isten-szeretet, a buzgalom hatalmas érzéseinek tüze. Azért jelent meg Jézus mint Megváltó a názáreti zsinagógában az Irásnak következô szavaival: ,,Az Úr lelke énrajtam; azért kent föl engem és elküldött engem örömhírt vinni a szegényeknek és meggyógyítani a töredelmes szívûeket, szabadulást hirdetni a foglyoknak, látást a vakoknak, szabadon bocsátani a sanyargatottakat, hirdetni az Úr kedves esztendejét és a fizetés napját'' (Luk. 4,18,19). Mindezt vágyódott tenni az Úr, és fölösen volt rá ereje. Szíve tudta, hogy küldetése minden szenvedôhöz és minden elesetthez szól és hogy bôségesen tud nekik segíteni. Úgy jött, ,,mint akinek hatalma van'' és belekiáltott az elbágyadt, lélekszegény világba: Nézd, nincs véred, nincs szíved, nincs életed, hozok neked. Nincs igaz lelkületed, nincs benned érzés, szellem és lélek... Nem tudod, hogyan kell bánnod fájdalmaiddal, tompa, rideg és szívtelen vagy... De nézd, itt az én Szívem! s e Szívben érzék, értés mindarra, ami kell neked. Ez a Szív új lelket teremt beléd, tüzet hord szívedbe, hogy az Úr szellemére fogékonnyá legyen, s hogy benne a jámborság és áhítat tüze lakozzék. Megoldja némaságát, megtanítja szeretni, imádkozni, áldozatot hozni. Emberszívek, adjátok nekem magatokat..''

Uram, hiszek Szívednek, hiszem küldetésedet. Tudom, hogy mester vagy és minden szívet magadhoz vonzasz. Hiszek a szeretetednek, és tudom, azért izzó a Szíved, hogy a világot lángra gyujtsa. Hiszem Uram, igen, a kezemmel fogom, hogy a világnak kell a te Szíved. Uram, én is egy kis darab ilyen világ vagyok, melyet még nem egészen fogott meg a láng, melyben a tüzet még sok füst borítja. Uram, kérlek gyujts meg engem, hadd fogjon tüzet Szíveden a szívem, hadd égjen és világítson a lelkem. Ez legyen életemnek erôs, áhítatos célja és imáimban mindennapos könyörgésem.


6. A mindenség érzelmeivel és az Istenség gyönyörûségével

6. A mindenség érzelmeivel és az Istenség gyönyörûségével.

Aki úgy szeret, mint Jézus, az viszonzást vár, viszonzást akar. Igen, a Megváltót viszont kell szeretnünk. Lelkünknek ez oly világos, oly szükségszerû, oly kötelességszerû. Szent Gertrud, a nagy középkori misztikus lélek, megtanít rá, mit jelent e kötelesség. Ez a csodálatos, tûzbôl szôtt emberszív, napról-napra ,,minden teremtmények szeretetével s az Istenség kimondhatatlan gyönyörûségével''[2] vitte forró vonzalmát a Megváltó elé.

Vele akarunk menni, s ôt követve a világegyetemet átreszkettetô minden érzelmek tüzével s az Istent betöltô boldogító gyönyörûséggel akarjuk Jézust átölelni. A teremtésbôl kell ezeket az érzelmeket kiolvasnunk, mert bele vannak szôve. Mennyi szeretet ömlik el a tavaszon, mikor a tél merevsége lazul, ébrednek a természet titokzatos erôi s mindenütt új élet fakad! Mikor a dombok bársonyos szépségbe öltöznek s az ifjú gyepek, az erdô májusi zöldje mint fejedelmi palást borul a hegyek vállaira. Vagy mikor az Úr a földeken esôt hullatva, áldva jár. Mikor csiráztatja a vetést, ezt az évente visszatérô csodálatos kenyérmegújulást. Mennyi szeretetrôl beszél az este, az alkonyi harmat, melyben éjtszaka fürdik a rét és az erdô. És az újranyíló reggel, a fák és bokrok csillámló harmata, az ezernyi finom pókhálószôttes, mely ezüstözve veri széjjel a napsugarat. És a hanyatló fénykorong a csendes órán, mikor hatalmas színkamrájából az ég alján hosszú sávokban kirakja a nap a bíboros, violás, tüzes, aranyos fátyolszöveteket s a hullámzó színtengeren a felhô párkányok mögé hanyatlik a nappalnak forró ábrázata. Mennyi törtetés a füvek, a vetések növésében, a rügyek duzzadásában. Micsoda félelmetes erôvel húzza fel a nap a bokros sûrûbôl az erdônek törzsökös óriásait, hogy kinôjenek onnan és beleágazzanak az égnek kék teljességébe. Mennyi mozgás a szelek és viharok, a fellegek és esôk járásában, e zivatarszárnyakon nyílsebesen utazó vitorlások vonulásában, a villámok vonaglásában, az ég méltóságos morajában, a záporok susogásában, a kavargó hópelyhek karácsonyi táncában.

Mennyi lendület a futó patakokban, az Alpok zuhatagaiban, a Niagara siketítô búgásában, félelmetes vízomladékaiban, a Nílus árjának szélesritmusú lüktetésében. Mennyi a tengerek örök nyughatatlanságában, viharverte vízcsúcsaiban, dübörgô mélységeiben! És a földnek, a csillagoknak szédítô forgolódásában, egymás köré hajított végnélküli kavargásában a mindenség határtalan párkányáig...

Hogy vonul a madársereg földeken, tengereken át feltarthatatlanul, a vágy hajszolja ôket messze, messze. Hogy lüktet az élet az elevenek sejtjeiben, a szívek millióiban. Mennyi megindulás, mennyi félelmetes szenvedély a világtörténelem eseményforgatagában, a népek élet- és szellemáramlásaiban, a háború szörnyû indulataiban. És az érzések, szent szenvedélyek minô túláradása a boldogok csarnokában, az egek magasságában, hol ,,a folyó rohama fölvidítja az Isten városát'' (Zs. 45,5). A teremtésnek mindezt a lendülését, reszketését magunkba kell ölelnünk, magunkba kell szívnunk, magunkba olvasztanunk, megélnünk, és szeretetünket, imádásunkat ,,ex affecfu universitatis'', a világegyetem minden teremtményének érzelmeivel, vinni az Úr felé. Az ég és föld minden szépsége, nagysága, fölséges formai tökéletessége örömet, csodálatot, dicsérô éneket váltson ki lelkünkbôl.

A világegyetem minden érzelmének Isten felé zengô akkordja legszebben, legteljesebben, legbensôségesebben hangzott fel Jézus szívének magasztaló himnusában. Ez a csodálatos emberlélek szüntelenül hallotta Istent. A tenger zúgása, a puszta csendje, a mezôk liliomának salamoni köntöse, az égi madarak szárnyarebbenése mind Atyját emlegette. Érezte az örök Szeretetet, ezt az égbôl szüntelenül idenézô tekintetet, melybe éjtszakai imáiban belemélyedt. Ez a minden tengereknél túláradóbb Szív értette magába ölelni a mindenség reszketését a mustármag induló növésétôl a terebélyes fáig, a vetést ölelô földszemeknek hallgató munkájától a csillagok Isten-köszöntô daláig. Itt orgonázott a mélyhangú dicséret, énekelt a tisztacsengésû gyermekima. Ó, a pusztai éjtszakák s a hegyi tündöklések ily szimfóniáját még nem hallotta a föld. Az elsô, a teljes ,,ex affectu universitatis'' imádság, az elsô nagy integrális odaadottság, mely kevesli önmagát mindaddig, míg be nem ölelte és szent önfeledkezésben a Végtelennek lábaihoz nem gördítette a szeretetével áttüzesített mindent... Kövessük, kísérjük, táruljon a szívünk és karunk, égjen a szomjúságunk, gyötörjön a tehetetlenségünk, és öntsön el bennünk a szeretetnek gyümölcsözô túláradása mindent, hordja be Teremtô aranyfövényével kérgesre száradt földünk repedéseit, és nôjünk a Végtelen felé kenyértermô munkás kalászban, énekes szent virágzásban. Ott áll, ott él, ott imádkozik a mi életmintánk, a krisztusi Szív nem kép, nem emléklap, hanem valóságos, vérrel lüktetô, eleven szív, hívjuk és közelít, öleljük és a miénk, merüljünk bele és eltüntet bennünket önmagában, szeretetének mondhatatlan mindenség-himnusában.

,,Cum delectamento divinitatis''... az Istenség gyönyörûségével. Ez a mindenség-kórus hullámzásában nem áll meg az Istenig, Isten mélyéig, Isten mélységes gyönyörûségéig. Isten örül, fönséges, megfoghatatlan örömmel örül mûveinek és önmagának, saját titokzatos lényének, és szépségével eltelten léte a mindent átjáró szenvedélyes örvendezésnek szüntelen himnusa. A boldogságok ez újjongó, fénylô áramának méltóságos, komoly öntudatának naptüzelte orma az az öröm, mellyel Isten legtökéletesebb mûvében, Jézus Szívében pihen. Ez az öröm elömlik az egész teremtésen, ez az öröm a mindenségre árad, s a Szentlélek beleénekli az emberszívbe: ,,Tiéd Uram a fölség, a hatalom, a dicsôség és a gyôzedelem, dícséret neked, mert minden, ami égben és földön van, a tiéd. Tiéd Uram az ország és minden fejedelme. Tiéd a gazdagság, tiéd a dicsôség, te mindeneken uralkodol; kezedben az erô és hatalom, kezedben a nagyság birodalma'' (Kron. 26,11,12). Ez az öröm legyen lelkünk levegôje, tágítsuk ki emberszívünket e végtelen lehelletek befogadására. Sóhajtsuk magunkba Isten örömét, énekeljük vele a boldogság dalát, a mindenhatóság gyôzedelmes, titkos gyönyörûségét: ,,mely nagy, Uram, a te édességed sokasága'' (Zs. 30,20) -- és epedjünk az Isten önmagával való mélységes harmóniájának titokzatos boldogsága felé, ,,hogy lássam az Úr gyönyörûségét'' (Zs. 26,4). Meg kell sejtenünk a zsoltárossal az Úrnak csodálatos isteni örömét, meg kell éreznünk, hogy ,,ezért újjong az ég, s ezért van telítve a föld gyönyörûséggel. Ezért lép ki partjaira a tenger, ,,ezért örvend a mezô és az erdônek minden fája'', mikor az Úr arcának fényességét tükrözi a komoly bükkök, a fehérkarú nyírfák és az izmos tölgyek ölelkezô erejében.

Igy imádjuk, így keressük, így énekeljük az Urat. Találjunk rá az ô Istenségének gyönyörével. A természet csodáiban, a lélek mélységeiben, a gyermekek szemében, a lelkiismeret sugárzó tisztaságában árad, hullámzik Isten öröme. Ismerjük fel, fogjuk egybe, szôjük be imádásunkba, öntsük szeretetté, és szívünk amforájában vigyük az isteni Mester lábaihoz. Kérezkedjünk a Szívéig, az Istenség örömének tüzes forrásáig, és imádjuk a mindenek Teremtôjét ebbôl a minden szentségek gyönyörétôl reszketô szívbôl. Az ilyen szeretetaktusokban az Istenség titkos mélységeibôl buzog az élet, benne örvendezik, mert mûvére ismer az Isten. Kedve telik benne, mert e szeretet-aktusokon át a lélek Jézusnak eleven izületévé válik, mert ebben az örömben szomjas venyige módjára issza és bírja sarjadásra a szentséges Tôke tiszta nedveit. Kedve telik az Úrnak az ilyen emberszívben, mert minden rezzenésén elömlik Krisztus lélek-színe, és mert minden dallamából Krisztusnak fönséges organuma hallszik. Kedve telik a Teremtônek e lelkekben, mert helyettük Krisztus imádkozik, helyettük Krisztus áldoz, érdemel és szeret, mert odaadottságukért Istent kaptak cserébe, és emberszívükért, mint Gertrud, Isten-szívet, -- lángoló izomszálat Krisztus Szívébôl, -- mely emészti ôket mindhalálig. Testvéreim, ez nincs messze, ez nem a szentek elérhetetlen piedesztáljáról való, ez egészen közel van, közelebb, mint a levegônk. Be kell lélekzeni, megnyílni rá, mint a lombok táguló pórusai tavaszon. Isten öröme bennünk van, ott keressük. Ha nem találjuk, menjünk beljebb önmagunkba. Ez a ,,beljebb'' merre van? A több szeretet felé. Munkánk, embereink, alantasaink, társaink, parancsolóink szeretete felé. A fáradalmak, a nélkülözések, a türelempróbák, a fájdalompoharak szeretete felé. Amen.


7. Szíveken át Isten felé

7. Szíveken át Isten felé.

Isten mindenütt van, mindenütt jelenvaló, és mégsem találunk mindig egyenesen hozzá. Istenhez az út gyakran teremtményeken át vezet: emberszíveken át Isten Szívéhez. Aki a szíveket teremtette, úgy akarta, hogy az emberek szíveikkel fonódjanak egymáshoz. Elôbb-utóbb mindenikünk megtapasztalja, mennyire rá vagyunk utalva embertársaink szívére, és mennyire hivatva vagyunk arra, hogy másoknak szívbeli szolgálatokat tegyünk. Vannak lelkek, kiknek közelében szeretetre, tisztaságra, bátorságra gyulladunk, minden erényre indíttatunk. Vezetôk, akiknek önként adjuk, akikre önként bízzuk magunkat. Szeretetük melegít és emel; szívünk megnyílik nekik, mint napnak a virág. Van abban a tényben valami csodálatos, hogy az ember nem marad magára, hogy szív szíven, lélek lelken fejlôdik, s az ember más, ôt szeretô emberek kezén és szívén fogódzva vezetôdik Isten felé.

Ez a lélekközösség különösen krisztusi, különösen katholikus. Az ázsiai gondolat az egyedülvalóság himnusát énekeli. A tropikus erdôk jámbor, magányos óriásának mintájára tanácsolja: ,,vándorolj egyedül miként a rinocerosz''. A föltétlen, a kimerevített egyedülvalóság jeget ver az emberlélekre. A lélek másik lelket akar. Az emberszív dobogása visszhangra vár. És Krisztus, a lélek ismeretlen mélyeinek egyetlen pszichológusa azt mondja: ,,Ahol ketten vagy hárman együtt vannak az én nevemben, én velük vagyok...'' (Máté 18,20). Gyónni küld, bûnvallomást kíván, másik emberlélekhez utasít, aki fejünkre tegye Isten megbocsátó kezét. Szent Pálnak a megtérés félelmetes pillanatában nem azt mondja: ,,vándorolj egyedül'', hanem elküldi Ananiáshoz: ,,ott majd megmondják neked, mit kell tenned''. Ezekben a szavakban és tettekben fönséges tervszerûség lüktet. Az emberi lélek mélyeire látó Istenfiúnak az a gondolata, hogy a Végtelen emberlelkeken át akar rajtunk dolgozni. Nem mondom meg neked, mit kell tenned, ,,menj a városba, ott majd megmondják neked''. Eseményeken, életünk tényeiben, emberajkakról, a mi nyelvünkön akar beszélni hozzánk. A szív nyelvén. A minden lelkekkel közös szeretetnyelven. Megáldott, szent lélekfonatokat készít magának, egyiket sem világítva meg önmagának, mint ahogyan senki se látja meg saját arcát soha. Emberlelkeket választ akarata irányító tengelyéül, emberszíveket használ tetteinek lépcsôjéül, mert tudja, hogy ember embert tud szeretni, ember embert tud követni, és valami fölséges mennyei pedagógiával más emberlelkekben mutatja meg a mi útjainkat.

Ennek a természetfölötti, isteni neveléstudománynak legsugárzóbb tette az inkarnáció. Az ember nem élhetett meg a testbe öltözött Isten nélkül. Kellett, hogy a Végtelennek emberarca, szeretô tekintete, igés ajka legyen, és kellett, hogy a mennyei Szeretet emberszívben lüktessen végig egy földi életet. Ah, ez, ez mindennek a beteljesedése! Ez minden szomjazásunk kielégítése, ez a valóságos Isten-corpus, olyan, mint mi vagyunk, és sugárzó homloka, imádságos emberhangja van, áldó keze és leboruló térde van, édesanyja szôttesében jár közöttünk, és szentséges lábának körvonalát útjaink porába nyomja. És szíve van, igazi véres emberszíve, hogy legyen nekünk egy biztos, ragyogó Isten-kapunk, ahonnan egy ölelésnyire sincs a Végtelen. Megtudjuk-e valaha, mi ez a Szív nekünk? ,,Hiszünk a szeretetben'' -- mondja Szent János. Szeretném hozzáfûzni: ,,Adósai vagyunk a szeretetnek''. Mind adósai vagyunk a nagy, végtelen Szeretetnek, s amint ezt sorra megéljük forró emberszívekben, érezzük, hogy szelíden lejtô lépcsôkön járunk az Isten-szív sugárzó magaslatai felé. Igen, vannak édes, közelálló emberszívek, testvérek, szülôk, hitvestársak, jóbarátok; s mondhatjuk túláradó szeretettel: Szíved volt a csillagom, pusztában vezetô angyalom, a te fénylô tisztaságodnak meleg sugaraiban jobb lettem, utamra leltem,... de az Isten-szív lelkemet áhítatos hallgatásba meríti, és hálám, örömöm, hódolatom szótlan imába öltözik. Én fényességes napom! Én boldogságom, legmélyebb örömöm, irányító tündöklô sugárkévém, te aki fényseprôddel utamat belesodrod a világ zûrzavarába! Ó, szeretô szíveknek bôséges kezû osztogatója, én lélekjáró Istenségem, aki minden szívemhez símuló szívvel önmagadra mutatsz, aki minden vágyamat szító lélekközösségben a te szent tükörképedet mosolyogtatod felém! Minden szeretet egyfelé néz, mint ahogy minden iránytû egy hatalmas meridiánnak erôfolyamát szolgálja. Amely szív nem mutat Istenre, annak csak csúfneve a szeretet, mert ,,szeretet az Isten, és aki szeretetben marad, istenben marad és az Isten ôbenne'' (Ján. 4,16).

Az a szellemi égboltozat, melynek szelíd csillagai szeretteim szívei, ragyogó napja Jézusnak isteni Szíve, szüntelenül az eleven erkölcsi erônek legtisztább, legnemesebb impulzusait küldi felém. Erre az erôre sokszorosan rá vagyok utalva, nélküle nem élhetek. Lelkem járása el-ellassul, tévedten megáll, lendítés kell neki. Az emberszívben sok a ,,holtpont'', és sokszor hasztalan keresünk hatékony érzéseket, melyek túllendítenének rajtuk. Jellemünk gátlásai, merevségei, örökölt gyengeségei lassítanak, megakasztanak, mint kerekeket a súrlódás vagy a beszáradt gépolaj. Tudjuk, hogy fölébük kell kerekednünk, de nem boldogulunk, hiányzik az erôs lendület, mely diadalra vinne. Igazán ,,holt pontok'', nincs bennük tetterô, nincs tevékenység, nincs élet. Ilyenek elsôsorban a kedvetlenség, a passzivitás, a földiesen nehézkes érzék, lélektelen hangulat, melyben elveszetten élünk, nem mint öntudatosan tevékeny teremtô lények, hanem mint renyhén, parttalanul terpeszkedô, megrekedt vizek. Hiányzik az öröm, az életkedv, az életnek édes, fûszeres illata, az átszellemülés nemes lendülete. Mi kell az embernek, mikor nem elég önmagának és semmit sem tud adni önmagának? Mire van nagyobb szüksége, mint új erôforrásokra, intenzív élettel tüzes, életfakasztó szívekkel való kapcsolatokra? Lelkek és szívek kellenek ilyenkor, hogy rajtuk felgyulladjunk, átszellemültségüktôl lángbaboruljunk. Egy forró, istenjárta emberlélek érintése a lelkek nagy természettörvényeinek erejével irányítja be lelkünk kormányvasát; egyszerre újak, erôsek, munkaképesek leszünk a mágneses illetéstôl. Nem úgy, hogy a varázslat tüntén elaludtságunk visszatérne, hanem úgy, hogy új termô élettevékenységek indulnak, ismeretlen erôforrások nyílnak bennünk, mint Mózes vesszejére a sziklának rejtve várakozó vize. Az ilyen illetésnek nem tétlen emléke, hanem szüntelenül tevékeny munkája kísér, eljön velünk a napi tettek kusza hálói közé, hordja velünk az életterhek súlyát, -- a cselekvés életét éli, mert élô vizeket indított meg lelkünkben.

Ezek a hatalmas, élettermô emberi érintések, erôskezû, melegszívû lélekvezetôknek titokzatosan gyümölcsözô tettei mind az Isten-szívbôl élnek. Ezek a nagy lendületek megássák a lelket a szeretet forró ekevasával, s ennek a vasekének Krisztus a földmívese. Mindennél égetôbben kell nekünk ez a jézusi kapcsolat, ez az életközösség, igazi lelki synbiosis, melynek színes metaforáit játssza a földön viruló élet. Aki bennünket ebben segít, az Krisztusból való, aki nekünk Krisztust adja, az krisztusi kéz, krisztusi ajak, krisztusi szerv, a Megváltót szeressük benne.

Életünknek, létünknek értelme, célja, csúcspontja Krisztus. Reszkessünk meg a neve hallatára, hulljon ki szemünkbôl a könny, ha szent szava megérint. Ez a bensôség minden emelkedô élet titka. Ha nincs meg, esdjük le szívünkbe. Tegyünk meg mindent, amit tehet az akarat. Igyekezzünk komolyan ráeszmélni Krisztus életére, lelkületére. Kezdjük el azonnal. Reggel mihelyt öntudatunk visszatér, már az ébredés féleszmélô homályában keressünk Krisztus felé. Jézussal való eleven kapcsolatunk tisztuló tudatában kezdjük a napot. A lélek zavart, pókhálós a reggel, tisztítsunk, tapogassunk, kapaszkodjunk. Eszmélésünk csikorgó kapuja, világosságunk elsô hasadása Krisztusra nyíljon, ne bocsássuk el a pihentség elsô fehér galambját másfelé. Ó milyen fontos a reggel! Milyen élettermô ez az elsô fogódzás! Mennyi léleknevelés kell ahhoz, hogy a féltudatos ébredô lélek ne tévedjen tehetetlen, szálkás, napi aprólékosságok közé. Nagy vonalat a nappal kis tettei fölé, rendezze ôket a krisztusi szándék. Aztán e szívbeli motívummal igazi bensô jóakaratban induljunk napi kötelességeink egyformasága elé. Tegyünk mindent szívvel, szeretettel, mosolygó arccal. Igy a lélek szeme nem arra fog irányulni, ami a napi munka materialitását teszi, nem a szokott, a poros mindennapiságra, hanem arra, hogy azt miképen teljesítsük: mennyi szeretettel és Istennek tetszô szándékkal, milyen odaadott lelkülettel.

Imánkat végezzük a lélek teljes tevékenységében. Úgy fogjunk hozzá, mint legfontosabb dolgunkhoz, mint valami életbevágó cselekedethez. Ó, a mindennapiság ne engedje felednünk, hogy Istenhez közelíteni válságos szent pillanat, hogy Isten elé lépni örökön ismétlôdô lelki csoda, hogy az imádság a természetfölöttiség partjaira visz, a Végtelen párkányain hajoltat ki bennünket. Ne legyenek imáink természetes szavak. Isten irgalma beéri ezzel is, beéri néhány átfigyelt szóval is, de adjunk az imában figyelemnél többet, adjunk akaratot, lelket, életet. Minden ott vár az isteni Szívben, fogjuk át ezt a Szívet, szorítsuk magunkba, imádkozni fog bennünk. Ez az igazi ,,önmagunkba''-térés, a Krisztusba-térés, mert úgy kell, hogy Krisztus legyen ez az önmagunk. Igy erôink összegyûlnek, belsô életünk eleven forrása megindul. Megduzzadnak az élô vizek s a lélekben hatalmas érzéseket váltanak ki. Ez Jézus isteni Szívének reggeli hangulata, harmatos frissesége, üde, tiszta, ,,kipihent'' lelkülete. Lépjünk hozzá, mint valami illatos, hajnali réthez, melyet kora reggel be kell járnunk. Mennyi rét, mely nem ruháink porát, hanem szomjazó lelkünket lepi be drága cseppjeivel. Itt jutunk annak tudatára, hogy Isten szelleme, az életszóró Lélek vesz körül és jár bennünk, hogy a Krisztus felé fordított élet nem fáradság, hanem szüntelen megajándékoztatás, elmulhatatlan, örök ifjúság. De akarni, törni, kapaszkodni, kúszni kell, adni -- és százannyit kapunk, fáradni -- és megenyhülünk, igát ölteni -- és szárnyaink nônek. Nem, nem, ne engedjünk, a nehézkesség maradjon idegen nekünk. Gyermekmódra kitárt ujjakkal nyúljunk, ágaskodjunk szüntelenül azokért a csalhatatlan eszközökért, melyek bennünket ilyen tevékeny lelkiség felé, ilyen rügyezô belsô élet felé segítenek. Apró emberi akarásokat állítsunk nagy törekvéseink szolgálatába, fogjuk hámba a mindennapot, a kis életet, a napnak észrevétlenül gördülô homokszemeit egységes, megszentelt szándékkal. Gyakoroljuk újra meg újra azt a belsô megifjodást, amit oly sok lélekismerettel tanácsol ez a kis német mondóka:

Mach einen Sprung,

Erinnerung, --

Zurück zu jenen Tagen,

Da du noch jung,

Voll Kraft und Schwung,

Um neu dein Glück zu wagen,

Gelingt der Sprung,

So bist du jung.


8. Az élet és szeretet dala

8. Az élet és szeretet dala.

Nem elég, hogy vagyunk, élnünk is kell. Puszta léte van a holt kônek is. Az ember rokonsága Istennel, hasonlatossága Istenhez még a természetes vonatkozásokban sem szorítkozik a puszta létnek alsóbbrendû fokára, hanem a tudatos tettre való képességben áll. A tudatos tett szellemi lényünktôl létünk egyszerû tudomásulvételénél többet követel. Benne lelkiéletünk nem csupán állapotszerûségekre irányul, mint ezt az ázsiai szellem diktálja. Passzívnak lenni szellemi értelemben annyi, mint valójában nem élni. Élni itt valami gyökeresen mást jelent. Isten ,,actus purus'', a lényeges, szakadatlan tett. Ha a mi Urunk és Megváltónk ázsiai szellemben szólana, így beszélne: ,,Aki bennem hisz, annak lelke tisztavízû ciszternához fog hasonlítani, melyben a mennybolt kékje és fellegei s a vizet merítô rabszolgák arcai tükrözôdnek''. Jézus azonban nem így beszél. ,,Aki bennem hisz -- mondja --, abból élô vizek forrásai erednek.'' Élô vizeké, melyek a lélek mélyébôl örökké újan csobognak elô, tehát nem álló vizeké és nem állott vizeké. Ebben az esetben a belsô életet nem meríti ki a visszapillantás a multra, hanem egyre újonnan adódó, mindig jelenvaló gondolkozás, érzés, akarás hullámzik benne. Épen ez a szépsége és ereje. Ma kell hinni, ma remélni és szeretni, ha azt akarjuk, hogy miénk legyen az élet. Hit, remény, szeretet ne csupán mint állapot legyen a lélekben, ne is mint emlékezés tegnapi hitekre, tegnapi reményekre. Nem, ma akarunk az Úrban örvendezni, ôt szeretni, ma akarunk az élô vizek forrásából meríteni. Ma világítson Krisztus arca elénk, ma törjenek elô a vonzalom lángjai szívünkbôl, ma ver ez a szív, ma éljen, ma szeressen... Ez tényleges, személyes, öntudatos élet, nem pedig lenyomata annak, ami tegnap volt és ma már nincsen. Ez eleven kapcsolat Istennel hitben és szeretetben szívünk minden dobbanásán át. Ezek az aktusok a lélek legigazibb és legértékesebb tevékenységei, ez a létünket emelô szellemi hullámverés. Ez az áradás vigyen engem, ebbôl a vízbôl iszom, ebbôl akarom édes, gyönyörûséges üdülésemet.

Mit tartanánk olyan emberekrôl, akik kiszáradt nyelvvel, a szomjanhalás küszöbén, hûs forrás partjánál üldögélnének, ott szomjúságról és vízrôl beszélgetnének, de nem inna senki sem. Testvéreim, ne kérdezzétek, hány ilyen eszelôst tudna felmutatni az élet. E szomorú alakokkal szemben csak azt akarom hangsúlyozni, hogy vannak a szellemi életnek funkciói, melyekbôl a lélek gyógyulása, jóléte, frissesége fakad. Ezek források, és nem arravalók, hogy disszertáljunk róluk, hanem arra, hogy igyunk belôlük. Aki szomjas, annak víz kell, nem szóbeszéd. Szellemi létünknek szépségre és erôre való törekvésében ne feledjük a forrásokat. Inni belôlük annyit tesz, mint az élô és belénk sugárzó isteni lélek funkcióival eleven kapcsolatba lépni, ezzel a természetfölötti életet magunk számára valósággá tenni. Hitünk eleven érzésével beleolvadni annak valóságába, reményünk erôs édes biztosságával merülni el annak igéreteibe, szeretetünk mindig aktív és aktuális tényeivel ötvözôdni bele abba a folytonosan tevékeny odaadásba, mely Isten kiáradása a világra. Más szóval: öntudatosan kell élnünk, a hitnek, a szeretetnek tudatos aktusait kell végeznünk, tudatos viszonyban kell Istenhez lennünk, tudatosan és tevékenyen akart-odaadással kell benne megnyugodnunk.

Ez a tudatosság fontos. Nem ragad el bennünket mindig felsôbb áramlatok ereje, nem hordoz mindig szárnyain a Lélek. Aki egészen erre hagyatkozik, elfelejti a tevékenységet és nem tud válaszolni a felsôbb indításokra akkor sem, mikor része van bennük. Elsatnyul, elsenyved, mint a nem dolgozó szervek; mert munka a fejlôdés tengelye, és az akart, választott, elfogadott munka a lélek törzse. E passive váró lelkekkel szemben volna a másik véglet, a tettbemerülés, a tettbefulladás lelkülete, a Márta-komponens szélsôsége, mely céllá válnék, és nyomasztó, ôrlô kényszerével elaltatná bennünk saját mivoltának tudatosságát. Ilyen volna a magunknak, és nem Istennek végzett munka, melynek lélekírtó ereje a túlterheltségben mindenkit megfenyeget és hajlandó kiformálni a gépembert a másik véglettel, az álmodozóval szemben. A kettô között van a tudatosan Istennek adott munka, a Lélek ajándékainak szüntelenül tevékeny tettekbe öntése, mellyel hitet, szeretetet valósággá kovácsolunk magunkban. Igen, járjon a pöröly és a kalapács, sürögjenek a kezek, és mellette ujjongva, válaszolva, építve énekeljen a lélek. Ez a dalos kézmûves a földi lét ideálja, mélyen valóságos, boldogítón isteni életnek megszállottja, aki mert munkájával Istennek válaszol és szellemközösségbe fogódzik, jobb napszámos itt a földön is, mint az emberi tekintetek szolgája. Isten szemével ítéli magát. A vallási életük miatt tehetetlenné, dologtalanná, szórakozottá váló emberek rossz úton járnak, mert a vallás lényege Isten-közösség, az Isten-közösség bôvebb, teljesebb életnek forrása, az élet telítése pedig nem passzív merengésben, hanem az egész, a cselekvô embernek a lét minden kötelmeihez való pontos, egyensúlyos, nagyszolgáltatású alkalmazásában áll. Az ilyen vallási álmodozók nézzék meg magukat jól, mert hibáznak valahol, és nem életszentség az, mely kötelességmulasztásokból táplálja lendületeit, épúgy mint nem harmonikus és egyensúlyos lélek az, mely bennfeledkezik a malomkerékben, s nem tudja, hogy kezében az apró tettek lisztszemeinek az élet kenyerévé kell válniok. Ahhoz pedig a szeretetnek forró kemencéje kell. Tehát sem ôrlô tettek, sem terméketlen álmok, hanem egyszerû, izmos, mindig felfelé tartó öntudatos hálaadás Isten felé.

Igy fejlesztünk teljes értékû emberi létet és leszünk egész lényünkkel, minden képességünkkel Istennek becsületére váló teremtményekké. Az értelmes emberi lény Istent legjobban a maga erôs, harmonikus, kegyelemtôl istenivé vált életével dicsôíti meg. ,,Beszélj, Mózes, -- kiáltott Michelangelo kôszobrára, -- beszélj, mert tökéletesre véstelek!'' Beszélj szív, emeld fel hangodat, -- szól a Végtelen az emberhez, -- beszélj, mert a legfönségesebb vonatkozásokba teremtettelek. Beszélj, emberszív, beszéld a hitnek, a bizalomnak, a szeretetnek nyelvét. Messze szálljon a hangod, örömtôl reszkessen a dalod, és énekeld az életnek harmóniás hullámzásait!'' Szent Gertrud Jézusnak isteni Szívét drága hangszernek, a legszentebb Háromság ezüstös hárfájának mondja, melynek húrjain szól a legfölségesebb Isten-dicséret. Milyen igaz! Jézus Szíve nem néma, Jézus Szíve zengô hárfa, és dala egyetlen. De vajjon nincsen minden emberszívnek is dala? Pacsirtaszó és fülemülecsattogás is van, de Isten egyetlen teremtményébe sem tett annyi motívumot arra, hogy szeressen, újjongva örvendezzen, neki dicséretet zengjen, mint az ember szívébe. Ha az ember ez ajándékoknak tudatára jut, ha a világ-egészben megpillantja önmagát, felébrednek benne a szunnyadó dalok, ég és föld visszhangzik dicsérô énekétôl, s élete maga is himnussá nemesül. Igen, akár a fülemülének bársonyhangja, akár a pacsirtának ezüstös újjongása, az emberszívnek is van a Teremtôt magasztaló éneke. Ez a gondolat boldogít, s a lét a drága Isten-ajándékok állandó örömére gyujt. És ha bûnösöknek kell is vallanunk magunkat, ha vissza is éltünk Isten adományaival, akkor is szabad megbocsátó Urunknak himnusainkat énekelnünk. Dalt vár tôlünk akkor is, dalt, melybe tévedtségünk bánatos szeretete és esedezô fájdalma vegyül. Isten nem töri össze kezeinek mûvét. Mennyei hatalma belehajlítja a rossznak makacs, töredezett vonalait a jónak harmónikus szépségébe. És a bûn szennyes iszapjából kiemelt lélek tüzesebben, odaadottabban énekel, mint elesése elôtt. Nincs mélyebb szeretetforrás, mint a bûnbocsánat alázatos, megtört szívû tudata. A lélek, mely átéli, hogy örök gyötrelmekben kellene égnie, mikor a megbocsátó Isten karjaiban pihen, meg tudja mérni az Úr szeretetét és megsemmisülten viszonozza azt. Ó, a bûnbánat mély és áhítatos dallamokat fon a dícséret fölséges harmóniái közé, engesztelésre, áldozatra szomjas, forró melódiákat, melyek a szentség diadalát éneklik az Úr lábainál. A bûnt a megbocsátás isteni kegyelme erény forrásává teszi, Magdolnák, Pálok, Ágostonok születnek belôle, s az isteni irgalom gyôzedelmes hatalomként állítja a bûnt a szentség szolgálatába. Mert Isten abban leli dicsôségét, hogy szívek, melyekben egykor a bûn metszô diszonánciái uralkodtak, most feléje fordulnak, most alázatosan térdelnek oltárainál, most áldozatosan várnak szentélyeinél és fönséges tiszta hangon énekelik az Úr dícséretét.


9. Jézus szíve legyôzi a rosszat

9. Jézus szíve legyôzi a rosszat.

I. A hit Istent minden dolgok eredetének és okának mondja. Isten teremtette a világot, ô gondolta el és hívta életre mindazt, ami van. E miatt a rossznak helyes beállítása a meglevô dolgok közé ôsidôktôl fogva probléma. A hit megtiltja, hogy e problémát a rossznak mint ôsprincipiumnak elfogadásával tegyük el láb alól. Az értelem is tarthatatlannak látja ezt a megoldást. Viszont a világon ténylegesen fennáll a rossz, s az ember, ha nem is önként, mégis vagy ösztönösen vagy öntudatlanul beleütközik. Ha az ember homlokára töviskoszorút fon, szemébôl könnyeket sajtol a gonoszság, feltolul ajkán a kérdés: Uram, te vagy az örökös, a végnélküli jóság, a szeretet; nézd e fájdalmat, e szenvedést. Megengedheted?

Az ilyen kérdéssel Jézushoz, a ,,fájdalmak emberéhez'' kell lépnünk, hozzá, aki legmélyebben megismerte a szenvedést s aki a kereszten legyôzte a gonosz hatalmát. Az Úr pedig szívére mutat és kijelenti, hogy a rossz csak addig lehet kedvetlenségünkre, míg fel nem ismertük, hogyan multa felül azt gyôzedelmesen a jó; hogyan szorította a rosszat a világmindenségnek alárendelt tényezôjévé, melynek végeredményében a jót kell szolgálnia és az isteni szeretet és bölcseség terveinek megvalósításán kell dolgoznia.

A rossz csak addig lehet kedvetlenségünkre, míg azt tévesen gyôzô hatalomnak nézzük. Ha mint ilyet állítjuk szembe a végtelen jó Istennel, ez megzavar. Jézus Szíve azonban megadja nekünk a legszemléletesebb tanítást arról, hogyan gyôzi le a jó a rosszat még ott is, ahol a rossz gyôzedelmeskedni látszik. Jézus szíve megtanít rá, hogy a fájdalmat, a szenvedést a szeretet szellemében fogadjuk, s a gonoszsággal szeretetet állítsunk szembe. Tanítja az Istenbôl élô és belôle erôt, örömöt merítô léleknek törhetetlenségét. Tanít kitartást és ellenállást a rossz környezetnek enerváló, romboló befolyásaival szemben. Tanít félretenni minden összetûzést, minden keserûséget, a panaszszót kimondatlanul hagyni, vigasztalást Istennél, a szenteknél, imában keresni.

Hogyan tanítja? Nem beszéddel, hanem élettel. A beszéd a szépen font okoskodás, a finom elemzés vagy szónoki lendület ezzel a súlyos problémával szemben tehetetlenül áll. Jézus egyszer sem formulázta elvont szavakban, hogy a rossz a jónak szolgálatában áll. De életével leigázta a rosszat és befogta a jónak lélekszántó ekéjébe. Ez a gyôzelem életének csúcspontja, ez a leigázás a megváltás ténye. A letörni való gonoszságnak meg kellett a színtéren jelennie, ó, ennek a ténynek fényes nappal, mindenek szeme elôtt kellett végbemennie. Két aktusa volt: a Golgota és az Olajfák hegye. Amaz a legfeketébb emberi gonoszság felvonulása, emez a jónak napvilágos diadala. Két hegyorom kellett hozzá, elhullt, elporlott koponyák földje a gonosznak, napsugaras, illatos olajfalomb a boldogságos diadalnak. Itt olvashat, aki tényekben olvasni tud. A legnagyobb földi kín a meghalás, a legnagyobb ember-gondolta öröm a mennyország. Amaz a bûn, ez az életszentség mûve. Itt valaki meghalt sohasem utánzott szörnyûséges módon, soha el nem ért lélekfönségben; megélte a bûnnek borzalmas átkát szentséges tiszta önmagán, hogy diadalmas istensége megmérje rajta hatalmát a mi földi látószögeink szerint. Aki tehát azt kérdezi tôlem, honnan a világban a rossz, hogyan tûri meg Isten a fájdalmat, hogyan fér össze az irgalmas szeretettel a szenvedés, annak azt mondom: tedd meg az utat a Golgotától az Olajfák hegyéig, éld meg az utat nyitott lélekkel, és a koponyák vérillatos pora s az olajfák napsütötte lehellete majd válaszol neked. Majd beleénekelik a szívedbe a jó diadalát és a rossznak végleges szolgává-gyûrését a krisztusi Szívnek ebben az egyszavú történetében: ,, Megváltottalak!''

Ez a szó a mi szívünk iskolája. Jézus Szíve szüntelenül ezt dobogja felénk. Ez az örömszó megtanít arra, mi legyen életünk törzsöke, talppontja, erôssége: Isten-szeretô, áldozatkész, a jót mindenekfölött akaró szív, mely harcba áll a jóért, felveszi a küzdelmet érte minden gonosszal, és tud szenvedni, lemondani. Ha sokallaná a fájdalmát, felnéz a Golgotára, a szörnyûségek hegyére, ahol kimult az Isten és vérfagyasztó leckét adott nekünk abból, hogyan kell szenvedni. Ha bizalma inogna, odaáll a mennybeszállás szent fái alá, ahol Jézus megmutatta, a fájdalom hova vezet. Ezt a szívet elbocsáthatlanul kell lényünkbe szorítanunk. Az élet sok támadásnak tesz ki bennünket. A szenvedés gyötrô kényszere egyensúlyában fenyegetheti meg a lelket. Vannak fájdalmak, melyek porba sujtanak, és kábult lényünk elveszíti a helyes irányok, a termékeny lelki kapcsolatok tudatát, szédülten próbálunk talpraállani és visszaesünk százszor is az elsô lépés elôtt. Vannak fájdalmak, melyek mint a lélek földrengései, mindent leomlasztanak, amit építettünk; elveszünk bennük, mint az omladékok eltemetettjei, ha nincs kezünkben az isteni Szívtôl átjárt akarat erôs csákánya, mely minden romok alól napvilágra ás bennünket. Vannak belsô, rejtett emésztôdések, melyekben lelki súlypontjaink, értékeléseink eltolódnak, elveszítjük a természetfölötti gravitációknak Isten felé vonzó irányát, vagy legalább is ez az irány nem eléggé diadalmas bennünk; idegen vonzások darabolják lelkünk egységét, ingadozó értékelések rázzák belsô épületeinket. Ilyenkor megeshetik, hogy a lélekben második középpont alakul, mely a lelki életet alapjában összezavarja és fölemészti. Bizonyos módon két centrum, két szív van az emberben. Egyik, mely alkalomadtán hívô, Istenben bízó, és egy másik, mely a rosszon megbotránkozik, s engedi, hogy a szenvedés jóformán gyógyíthatlanul elkeserítse. Óvakodjunk az ilyen széteséstôl. Imáink kiüresedésére, tetteink értéktelenedésére vezet, és paraziták módjára emészti lelkünk természetfölötti életét kis földies szándékokkal, kesernyés elégedetlenkedésekkel, világfájdalmas nembánomsággal, s a mennyországot legjobb esetben földi érdekeink lebonyolító intézetének nézzük, lehúzzuk magunkhoz, ahelyett, hogy mi emelkednénk odáig. Ez mindenesetre helytelen s teljesen egészségtelen állapot. Ha beleestünk, ezt az ellentétet a szívbôl föltétlenül számûzni kell. Csak egy lelkületnek szabad bennünk uralkodnia s ez az Isten-szeretô szívé, mely szenvedés közben is tud szeretni, mely tud szeretni ott is, ahol nem talál viszonzást, és még akkor is tovább szeret, ha tövisekkel fonják körül és lándzsával döfik át. Szívnek kell bennünk uralkodnia, mely hisz a jó gyôzelmében, s a szeretet diadalmas hatalmában s e hitet magatermelte szeretetébôl erôsíti. Isten iránti szeretetünk Isten-hitünknek gyakorlati tevékenysége s egyszersmind próbaköve. Akkor bizonyítjuk, hogy Istenben hiszünk, ha mindvégig megôrizzük hozzá való hûségünket, ha szeretetünket nem hûti bajainkon való méltatlankodás, és ha a rosszat soha és sehol gyôzelmes hatalomnak el nem ismerjük.

Ó Jézus legszentebb Szíve, a jóba vetett diadalmas hitnek nagy mintaképe, te hitvallásodat szereteteddel mondtad el. Taníts engem hinni, hogy én is szeressek, bármennyi a rossz, bármennyi a szenvedés a földön. Taníts engem Istenben erôsen bízni s benne a jónak végleges gyôzelmét várni még akkor is, ha idônkint a rosszat körülöttem vagy akár magamban is uralkodni látom! Ember vagyok, félni, elesni tudó ember, fogj meg engem a te Isten-karoddal. Tudok reszketni, sírni, elijedni, bocsáss be engem a te szívednek bízó szentélyébe. Te mindenek félelmes tudója és birtoklója, te szelíd és megadó tudtál lenni a szenvedésben, mert a jót szolgáltad vele, lélekmilliók emberfölötti szent javát -- taníts meg engem úgy szenvedni, mint te mutattad. Taníts, hogy minden emberi káprázat ellenére, minden érthetetlenség eleven cáfolatául a te kezedbôl örömmel fogadjam az élet terheit, és szüntelenül érezzem, hogy a fájdalmak szeretô elfogadása az a szent varázslat, az a természetfölötti erô, melyben el van vetve a gonoszság diadalmas letiprása s az Isten megronthatatlan dicsôségének, szeretetének végleges boldog gyôzedelme.

II. Jézusnak isteni Szíve arra tanít, hogy Isten-hitünket a jó gyôzelmébe vetett hittel hozzuk kapcsolatba. Példája arra a meggyôzôdésre juttat bennünket, hogy szívünknek erô adatott a rossz legyûrésére, a jó gyôzelmének elôsegítésére. Feladatul állítja elénk, hogy mûveljük a jót, s befolyásunk egész tartományában üldözzük, nyomjuk el a rosszat. Ezt hivatásunknak kell tekintenünk.

Minden emberi létben van elég szenvedés és nehézség. Az örömök sok keserûséggel keverednek. A munka, mely mindig fáradsággal, megerôltetéssel, kimerüléssel jár, nem mindig sikeres. Az elemek feldúlják, amit az ember szorgalma teremtett, lehet rossz termése szorgos földmívesnek is. Ellenséges emberek kárt okoznak, gyomot vetnek a lelkekbe, vagy a nyilvánosság, a közvélemény folyton készenálló szénavilláira. A szentírás említi a lét fáradalmaitól körülvett ember kísértéseit. ,,Láttam mindent, ami a nap alatt történik, és íme minden hiúság és a lélek gyötrelme'' (Eccl. 1,14.). ,,Egy az ember és barmok vége, minden hiúság alá van vetve'' (u. o. 3,19.). Vagy ismét: ,,Kedves a világosság és gyönyörûséges a szemeknek látni a napot. De ha sok esztendeig él is az ember és mindazokban örül, meg kell emlékeznie a sötét idôrôl és azon sok napról, melyek midôn eljônek, hiúságról fogják vádolni a multakat'' (11,7--8.). Lehetnek, akik erre így kiáltanak fel: ,,Barátaim, keressük az élet napfényes oldalait. Szedjük az öröm rózsáit és verjünk ki fejünkbôl minden komor gondolatot. Akkor majd vígan élünk és mindent könnyen elviselünk''. Ha az ,,öröm rózsái'' alatt megengedett élvezeteket és kellemességeket értünk, akkor az ilyen intés egyes esetekben hozzájárulhat vidámságunk emeléséhez. Mégis teljesen elégtelen és felmondja a szolgálatot, mihelyt a rossz ellen az akaratot kell acéloznunk, s ellenálló erôt, támadó szellemet kell vele közölnünk. Itt több kell, mint vidám életkedv, itt magasabb hivatásunk legyôzhetlen, átszellemült tudatának kell uralkodnia bennünk. Minden szenvedéssel dacolva kell Istenben erôsen bizakodnunk, szeretetében soha nem kételkednünk. Kísértésektôl körülövezve is helytállanunk, minden helyzetben a jobbik ént, a lelkiismeret szavát követnünk, a rosszal férfiasan szembeszállanunk s a jó gyôzelmében való kételkedésnek soha tért nem adnunk. Erôsen kell hinnünk, hogy a rosszat le tudjuk gyôzni, hogy a rosszat le kell gyôznünk, mert Isten akarja, és Isten segíteni fog. Ilyen szellemben bátran és türelmesen fogunk kitartani, és minden kishitûségnek, minden levertségnek állhatatosan kaput zárunk.

Ily módon azt is átlátjuk, hogy ez harc a jóért, egyszersmind harc Krisztus zászlójáért is. Mind keresztes vitézek vagyunk, mind hadba szállunk Isten dicsôségét hirdetni, kegyelmének világmegváltó hatását nyilvánvalóvá tenni. Ha a jót magunkban vagy másokban gyôzelemre juttatjuk, akkor Isten utain járunk és Krisztus nyomait követjük. Míg a szomorkodásnak és a kislelkûségnek ellenállunk, türelemben kitartunk, addig eleven tanúi vagyunk e szavaknak: ,,Az Istent szeretôknek minden javokra szolgál'' (Rom. 8,28). Ezt az erôs lelkületet merítjük Jézus Szívébôl. Benne lépett a jóság hatalma gyôzelmesen a rossz elé. Benne találunk nemcsak bátorságot és tüzet, hanem forrást is, mely üdít és sebeinkre a küzdelemben olajat és balzsamot önt. Jézus látta a rosszat, ismerte a kísértést, és mégsem volt sötét pesszimista, sem világmegvetô stoikus. Az igazán látónak tág pillantása volt az övé, ki a halálon, a romláson túl a szépség országába látott, mert minden Isten- és emberszeretetének fényében állott elôtte. A szeretet új látványokra teszi fogékonnyá a lélek szemeit. Mint láthatatlan sugarakra válaszoló lemezek érzékeny anyaga a vak üveglemezt, úgy vonja be a szeretet a lelket a nagy, természetfölötti sugárjárásokra felelô érzékenységgel. Nem pusztán többet, hanem mást lát a szeretet, mint a közömbös szív. A köznapi szemek szûkretolt, sovány színképéhez hozzáadja a láthatatlan sugármezôk nagy kincseit, azokat az ,,ultraviola'' lélekhatásokat, melyek eszmélésünkre vetett képeikben elárulják a dolgok és tények titkos belsejét, a lélekkapcsolatok ismeretlen izületeit. Semmi sincs elôle önmagába zárva, a tények, az embertettek s a lelki áramlások világa egy véghetetlen egészet alkot, melyben minden mindennel kapcsolatos, és minden egy beláthatatlan szent szándéknak munkája. Nem értelmi kapcsolatokat, oki tagozódásokat lát, nem érti s nem ítéli a providenciális fonalak szövôdését, de szívével éli és hitével egybeöleli a teremtés egységét, melyben ellentmondást szeretete nem talál. Okoskodás az ész mesgyéje, a szívé a szeretet. Az ész nem érti a rosszat, nem fogja érteni soha, de a szív, a Megváltó Szíve elôtt könnyezô szív, érti, hogy a szenvedést szeretni kell, s hogy a bûnt a megbocsátás a jónak ekéjébe fogta.

Megváltóm isteni Szíve add, hogy ezt mélyen átérezzem! Engedd, hogy szívemnek legmélyén nyissak rá a te gyôzelmedre. Engedd megéreznem, hogy minden sötét filozófia, minden pozitivista és naturalista életbölcseség, mindenféle agnoszticizmus alján mélységes gyász lakik, s ezek a ködös, komor gondolatirányok sûrû nehéz ponyvákat teregetnek a lélekre. Ezek a kesernyés, hátráló világnézetek sohasem segítenek gyôzelemre. Bizonytalanságot, ingadozást vetnek a lélekbe, kioltják ott a szeretet tüzét, megállítják a szívek hatalmas lendítô kerekét. Negatívumok, és vereségre visznek. Csak az Isten-szeretet gyôzedelmes, mely az Úrnak adta magát, és hûséges marad, bármit vesz is az Úr kezébôl. Gyôzedelmes az igent mondó krisztusi szeretet, mely egyetlen ölelésbe kapcsol Istent, Istenembert, szenteket és földi harcolókat és egyetlen erôforrás élet-keringését járatja bennük. Nem, a diadal nem a tompa, a süket passzivitásé, nem is a végnélkül tépelôdô elemzéseké, nem az aggodalmas gondolatcáfolatoké, melyek a tagadások létráján keresik az igazságot. A gyôzelem a szereteté. Jézus Szíve a mi szeretetmintánk. A legmagasabb életbölcseség forrása és eszményképe, a ,,starker Ja-sager'', a nagy igent-mondó, a legfölségesebb élô hatalom, aki nem font dialektikus cáfolatokat, nem merült önvizsgáló álmodozásba, a tétlen szemlélôdés árkai mögé, hanem cselekedett. Beszéde tetteinek volt alázatos szolgálója, és tettei voltak beszédének fönséges illusztrációi abban az utánozhatlanul megélt szentséges képeskönyvben, melyet az emberiség gyermekszíveinek szánt. Forgassuk ezt a könyvet, és gyôzzük tanítását odaadott szívvel. Adjuk át magunkat egészen a fölséges, a nagy igen-nek, mely elhangzott a Golgotáról, találjuk meg benne a gonosz minden diadalának mélységes tagadását, vegyük vállainkra terhét, küzdjük meg a harcát a nagy Igent-mondónak diadalmas, napsugaras lelkülete szerint.


10. Jézus Szívének képe mint szimbolum

10. Jézus Szívének képe mint szimbolum.

I. Jézusnak isteni Szíve számunkra az isteni szeretet szimboluma, azé a szereteté, mely a Megváltót a földre hozta, s a világ bûnösségének s tökéletlenségének egyetlen diadalmas ellensúlyozója. Jézus szívének képe arra int, hogy a szeretet hatalmát magunkban nagyra neveljük, ha a világon gyôzedelmeskedni akarunk. A szeretetnek kell bennünket gyökeresen átalakítania. A szeretet az építô, embert és emberiséget nemesítô, tehát igazán szociálisan ható erô. A szereteten át érvényesül az erény áldása életünkben.

Ezen a képen a Megváltó szívébôl lángok törnek elô, a szeretet szimbolumai. Ez a lángoló krisztusi szeretet életünk vezérlô tûzoszlopa. Az életben a legnagyobb érték nem a küzdelmeké, sem a nehézségeké és szenvedéseké, hanem a szereteté. A szent Szív képén a lángok uralkodnak. Uralkodjanak életünkben is. A szeretet legyen hatalmas egész lényünkön, fájdalmunkon és örömünkön, édességen és keserûségen, bôségen és nélkülözésen. Uralkodjék felettünk és emeljen minden örvendezés és bánat fölé. Akár a vigasztalanság sötétjében álljunk, akár az örömnek fényessége öntsön körül, legyen mindegy nekünk -- mindenekelôtt Istent szeressük. A szeretet tágítja a szívet és a léleknek igazi belsô szabadságot ád. Mindazt, ami örvendeteset, vigasztalót hoz az élet, fogadjuk hálásan, élvezzük vidáman. Isten küldte. Jósága gondolta el nekünk. Ha pedig gyász és fájdalom ér, viseljük bátran és szeressük Istent rendíthetlen hûséggel. Sem örömnek, sem fájdalomnak ne legyünk szolgáivá, a szeretet emeljen minden helyzet fölé, ez tegyen világ és élet urává bennünket.

Ami a szeretet szociális misszióját, az emberekre gyakorolt befolyását illeti, a világnak semmire sincs oly égetôen szüksége, mint arra a megváltó szeretetre, mely Jézus Szívébôl sugárzik. A világ több jóságért, szeretetért kiált, szeretetet könyörög mind a bûnösök és elvetemültek seregének, mind az igazság szolgáinak. Aki a jót szeretetben gyakorolja, az már ezzel jótékonyan hat egész környezetére, olyan mint a napsugár, mely a virágokat a sötét földbôl kicsalogatja. Még a bûnösök, a gonoszok is elsôsorban a szeretet útján akarnak behódolni. Romlott belsô világukban tudattalanul szunnyadnak a jóra való készség impulzusai, melyeket gyakran csak a szeretet sugarai ébreszthetnek fel. A szeretetnek ez okból nagy apostoli küldetése van a földön. Hisz az emberben, hisz a kegyelmi hivatásban, hisz a lélek örök rendeltetésében. Ezért sohasem pusztít, sem nem tapos; tisztel és felemel. Szenvedélye menteni és nem elítélni. Az elesettbe a helyes önbecsülést s ezzel a megtérés vágyát önti. A megtérés mélyén van az a hit, hogy Isten tulajdonai vagyunk, tehát az igazi, legmagasabb önbecsülés. A szeretet mindig új munkára, új tettekre tör. Nem a már végbevittet nézi, hanem azt, ami tennivalója van. Sohasem engedi, hogy rosszat rosszal fizessünk, jót állít szembe a rosszal. Igaz, hogy csalódhatik az emberekben, talán rászedik, visszaélnek vele. De hát e tévedésnek maga a nap is ki van téve, mikor sugarait a tág világtérbe, az ürességekbe küldi! És amint a világ egészében semmiféle energia, tehát egyetlen sugárkéve sem vész el, úgy az erôk sem vesznek el, melyeket a szeretet keringésbe hoz. Lehet, hogy itt-ott eltékozoltatni látszanak, de az nem változtat semmit azon a tényen, hogy a szeretet mint ragyogó nap áll földi létünk felett, annak irányt mutat és törhetetlenül, következetesen a jó irányába állít be minden erôt.

A szeretet folytonosan kész segíteni. Örömét mások szolgálásában keresi. Ez igazán mindenütt ismeretes, és aki csak segítségre szorul, azt magától értetôdôleg Isten-szeretô szívektôl várja. E lelkekbôl sugárzik a fény és a meleg az élet sötét harcaiba. Ezek a lelkek érzik, mit akar tôlük Jézus Szíve: határtalan, elfogyhatatlan, kielégíthetetlen szeretetet. Ez a szeretet szomjas, és égetô nyugtalanságát csak a tettek, az áldozatos tettek enyhítik. Hegyeket hordana el, ha nem áldozhatna. Szenvedésben, nehézségekben, fáradalmak szent elfogadásában él, s az önfeláldozás meredek lejtôjén nem tud megállani: törhetetlenül viszi fölfelé keresztjét, hogy kitûzze az ormon és kiterjessze rajta karjait. Legjobban szeret az, aki életét adja barátaiért -- hallja szüntelen, és hol a szív, mely természetfölötti szeretetet ízlelt, és nem akarna ,,legjobban'' szeretni? Életet, életet adni, -- susogja benne szüntelenül az áldozatvágy, -- életet adni, ha nem kell vérben, adni szüntelen kiszolgáltatottságban, másoknak adott cselekedetekben, fáradhatatlan segítésben, alázatban, türelemben éveken, évtizedeken, emberéleten át... Ó, esdjük le magunkra Jézus kezétôl ezt a nevelést. Higgyük nyiltan és mélyen, hogy a szeretet lelkülete a nagy, a gyôzedelmes erô, melynek nem szabad belôlünk kiköltözni soha, a szeretet az eltéphetetlen, a minden útvesztôbôl kivezetô aranyfonál, melyet nem szabad elbocsátanunk soha. Nem mond igazat és rossz felé vezet bennünket, aki nekünk szeretetlenséget tanácsol. ,,Tanuljatok tôlem, mert én szelíd vagyok és alázatos szívû.'' Aki ezt mondotta, az megérte, szörnyûségesen megszenvedte szeretetének csúffátételét. És a borzalmak, a gyalázatok dombján, a latroknak készült szégyenfán is szeretett: ,,Atyám, bocsáss meg nekik''... Mi pedig félnénk szeretetünk kárvallásaitól? Ott, a nagy, a legszentebb kárvalló lábainál? Nem, nem, el az ürügyekkel, el a szeretetlenség kényelmes motívumaival, míg a szeretettel kézenfogva jár az erô, addig nincsen félnivalónk. Ez kivételt nem ismerô parancs. A szeretetnek mindig és minden körülmények között uralkodnia kell bennünk, és nem lehet nagyobb veszteségünk, mint a szeretet lelkületének sérülései. Inkább minden sebet, mint ezen a kristályon egyetlen karcolást. Ez annyit jelent, mint erôt, munkát, lelket osztogatni, annyit jelent, mint a krisztusi szív lángjai fölé hajolni, hogy szívünk a lángokba öltözötten semmit se keveseljen, semmit se sokaljon, soha önmagáé ne legyen s egészen másoknak s bennük Krisztusnak adottan égjen mindhalálig.

II. Keresztet, töviskoszorút és sebet látunk Jézus Szívén: az Úr áldozatkészségének és hôsies lelkének szimbolumai. Nekünk is hôsöknek kell lennünk, legjobban a saját énünkkel folytatott küzdelmünkben. Az ember lényében sok a tövises: szenvedélyek, melyek belsejét megszaggatják. Az ösztönösség ez, melyen feltétlenül diadalmaskodnunk kell, ha énünk lealacsonyításába belenyugodni nem akarunk. Akkor azonban offenzívába kell lépnünk; passzív magatartás itt célhoz nem vezet. A hibák és szenvedélyek tövisei ellen a szeretet, a lelki hôsiesség lángjaival kell küzdenünk. Távol legyen tôlünk az öncsalás, mintha az emberben magától már eleve rendezett volna minden, mintha lehetne a természetet szabadjára hagyni és az erény útján mégis elôrejutni. Nem! A nyers kôbôl, legyen az még oly értékes is, vésô és kalapács nélkül sohasem lesz mûremek, a fa olló és balta nélkül vadhajtásoktól mentes nem marad. Az ember sem lehet meg belsô felszabadulás, lelki újjászületés nélkül. Az embernek csak a második, a teremtô kezétôl kegyelemben korrigált kiadása méltó az örök életre. Még a legmesszebbmenô optimizmus is kénytelen elfogadni, hogy az erénynek sok elkeseredett ellensége van. Innen a parancsolat, hogy óvakodjunk, hogy védekezzünk, hogy erôs fundamentumokat rakjunk. Lehetetlenség állandó küzdelem, állandó munka nélkül szép, nemes életet élni, s ez a lehetetlenség bennünket teljes életünkben éberségre, erôink megfeszítésére kényszerít. Munkában szabadság, szolgaságban kínlódás. Míg az ösztönök igája alatt nyögünk, addig sok a fájdalmunk. Az ember azon szenved, hogy engedékeny a rossz impulzusokkal szemben. Ha erejét az ösztönösség ellen érvényesíteni akarja, munkát, küzdelmet kell vállalnia. A természet nagy országa körülöttünk és bennünk a szellemi ént sokféleképen nyomja. Az ösztönvilágnak természetes nyersesége harcba hívja a személyes hôslelkûséget. A jobbik, az igazán emberhez méltó világ, a külsô épúgy, mint a belsô, áldozatot kíván vérben és életben; erôs ellenállással, döntô diadalokkal kell meghódítanunk.

Ezt elismerni s minden egyes esetben keresztülvinni, adja a keresztény jellemben a hôsiességnek, a valóságérzéknek, az idealizmusnak eleven összeolvadását. Valóságérzék kell a hamis optimizmussal szemben, mely az emberben nem akarja látni az alacsonyat, a féktelent, a fegyelmezetlent, de ezzel az ôrülettel az emberiséget jobbá nem teszi. Idealizmus kell anyagiságunk szüntelen hívásaival szemben, az az egyetlen igazi idealizmus, mely az eszményi jót emeli pajzsára és annak trónjogait erôsen védelmezi.

Hôsiesség kell a természet ostromló erôivel szemben, mert a lelki kultúra tartományában csak hôsiesség vezet a célhoz. Ez a hôsiesség az alsóbbrendû ösztönvilággal folytatott küzdelemben nem pótolható sportgyakorlatokkal, sem a katonai fegyelem szigorával, sem háborús hôstettekkel. Ezek is az élet puhaságával szállanak szembe, s kitartásra, ellenállásra nevelnek. Csakhogy célban és hatásban nagyon is egyoldalúak s így az ember szenvedélyeinek, érzelmeinek, meggyôzôdéseinek együttesét igazi lelki hôsiesség felé nem irányíthatják. A sportnak semmi köze az önlegyôzés erkölcsi motívumaihoz, önszeretet, rekordvágy, hiúság a hajtó eszközei a háborúban pedig sok bûn, sok erôszakosság megy végbe. Az önmegtagadásnak, önlegyôzésnek igazi szellemi harca belsô lelki indítókból ered, mely e harcnak kizárólagos sajátja. Nem kell felhôtlen égre, száraz porondra várni, hogy munkába állhasson. Nem veri be másnak a fejét, hogy erejét megmérje rajta. Jókká, nemesekké tesz bennünket, mert saját énünknek üzen háborút, és önuralmat, önmegtagadást követel. Ha ennek a harci kötelességnek hûségesen eleget teszünk, tapasztaljuk, hogy nem rak vállainkra rabszolga igát, hanem lelkünk tisztaságát és szabadulását szolgálja. Látni fogjuk azt is, hogy földi törekvéseink útjába sem tesz akadályokat, hanem azzal a belsô fegyelemmel, melyben részesít, létünk egész vonalán erkölcsi segítséget nyujt a lelkiismeretes, a hézagtalan kötelesség-teljesítésre. Ezt a harcot mindenki látatlanul vívja meg, ez rejtett, néma háború, és nem szûnik meg, míg élünk. Nincs tere benne a technikai, mechanikai ügyességeknek, minden perce új, minden problémája egyetlen, azért nem rutin, hanem feszült öntudat kell hozzá. Teljes öntudatosságban kell a léleknek szembeállania egész társadalmi csoportok, szervek, irodalom, mûvészet, tévedt világnézetek támadó frontjával, mely puhaságra, engedésre, örömhajhászatra hív és romlásba kerget. Az értesületlen, fegyelmezetlen, lelki kultúrát nem élô s az ösztönösségbe úgyis túlontúl elmerülô ember enged és elvész. Mennyi lélekpusztítás rejtôzik egy ilyen stanzában:

Ne mondj le semmirôl. Minden lemondás

Egy kis halál... lélekontás...

Minden vágyad az Isten szava benned

Mutatva, hogy merre rendelte menned.

[Babits]

Szerencsétlen evangélium! Az emberi vágyak zürzavaros, szennyes forgataga volna a lélek erkölcsi irányítója? Akár összetévesztenôk a romboló, tépô vihart a célja felé küzködô hajóval! Az ember zavaros, tisztátalan ösztönösségei, a lélek felkavart indulatai, a vágyak szerszámtalan, hámtalan szertekapkodása és úttalan futkosása volna a belénk helyezett felsô szózat, mely mutatná, hogy merre rendeltetett mennünk? Testvérem, az ilyen evangélium megmutatja, hogy merre kell menned a lelked feloszlása felé, életednek besötétítése, gonosz kétségekkel benépesítése, fosztogató árnyak házadba hivogatása felé. Megmutatja, merre kell menned személyes erôidnek, akaratodnak, lelki épségednek porba fecsérlése felé, merre a lélekrontás, nemzetmételyezés, társadalmi felbomlások felé, az emberi ösztönállat erkölcsi fertôzetének testi-lelki ragályokat lehelô árkai felé. Mutatja, merre kell mennünk leányaink eladása, asszonyaink megbecstelenítése, családjaink megmételyezése felé, merre kell mennünk az egyéni és társadalmi meghasonlás, minden emberközösség feloszlása, minden lélektisztaság megcsúfolása felé, merre a végleges lelki halál, az örök gyötrelmek, a maga szörnyû realitásában váró kárhozat felé.

Erôsítsen meg bennünket a kiáltó tévedés az igazságban. Az erô útja a lemondások létráján vezet fölfelé. Kemény és sziklás ösvény, hegyekbe vert vashágcsókon, drótköteleken kapaszkodik rajta felfelé a lélek. Az állat bennünk van, iga kell neki és ostor. ,,Minden vágyak'' közt leghangosabbak az ô vágyai. Ha fegyelme nincs, elnyomja a lélek természetébôl folyó magasabb szándékokat. A lelkiségért meg kell küzdenünk a test gyôzelmes ösztönösségével elôbb, a lélekre ráfestôdô testiséggel azután, míg a szellemünk hatalomra jut, és nemességét, tisztaságát a legyôzött testre visszaszínezi. Nem önsanyargatásokban beteggé hajszolt szervezet, hanem egészségesen megépített, szolgálatkész s a lélek igájába hajló, engedelmes, átszellemült test és e testet szüntelenül a maga eszközéül nézô, ôt használó, nemesítô, tökéletesítô lélek legyen az ideálunk. Lehet higiéniát ûzni a lélekért, lehet testet tökéletesíteni a lélekért, lehet a test-kívánta fegyelmeket munkába vinni a lélekért. Krisztus ragyogó, viruló, szépséges embertestet hordozott végig Palesztina dombjain, s megadta nekünk a mintát arra, mikép lehet a test megrongálása nélkül fegyelmet és önmegtagadást gyakorolni, mely áthárul a lélekre is. A töviskoszorút nem kell keresni, a sebeket nem kell magunkon kivésni és a keresztet nem kell hivogatni, -- Isten kiméri nekünk, s akkor szeretettel, bátorsággal, hálaadással kell elviselnünk. Fegyverezzük fel magunkban a vállalás és az elfogadás erôit, üzenjünk háborút vágyaink egész seregének, a lélek tud válogatni, mert természetfölötti szellemi gravitációval érzi, merre van felfelé. Küzdjünk erôvel és érzékenységgel a belsô harmóniáért, a harmónia közel van, és Isten keze lelkünk bejáratánál vár. Erô a kivitelben, érzékenység a választásban, hôsiesség az elfogadásban -- ezen belsô háromság nélkül nem jut elôre a lélek. Ez szüntelen feszültséget, mindig beirányított akaratot, óvatosan, féltékenyen selejtezô gondot jelent. A földi élet kereszthordó, a földi élet töviskoszorús, a földi sziveken sebeknek kell égniök, és a Golgota a mennybemenetel prelúdiuma.


11. Vétkeinkért engesztelô áldozat

11. Vétkeinkért engesztelô áldozat.

Jézus elsôsorban azért jött a földre, hogy Isten megsértett fölségét helyettünk megengesztelje, neki helyettünk elégtételt szolgáltasson. Az emberré lett Isten, a tisztaság, a szentség maga, így érintkezésbe jutott a bûnnel, közel jutott a bûnhöz, teher gyanánt önként vállaira vette, szörnyû vezeklô köntösül magára öltötte, Isten-alakjára borzalmas, fojtó fellegül ráborította a bûnt, hogy ezzel a rettenetes antinómiával álljon a bántalmazott Végtelen elé. A Getszemaniban, a szenvedések szörnyû kapujánál vált testté ez a minden moralitást megborzongató valóság, a bûn terhe alatt nyögô, síró, verítékezô Isten, egyetlenül szörnyûséges pillanat nemcsak a kis Terra bolygó ,,világ''-történelmében, hanem bizonyára minden természetfölöttiségek kozmikus lélekhistóriájában is. Emberségünk megtörik, összemorzsolódik, szívünk reszket, elménk elszédül és ajkaink imádságot keresnek e gyötrôdve térdelô Istennek látomása elôtt, aki most odaáll, aki most egymaga feszít mellet, dobogó szívû, lihegô embermellet, a minden lelkekre törô gonoszságok, a leôrölt bûnlajstromos emberéletek és minden leendô, ó a világok végezetéig mindenfelé szanaszét ömlô emberi bûnfertôk elé.

,,Elkezde bánkódni'' -- sírja az evangélium, az apostol keze megreszket, míg leírja és lelkében elhullámzik a szörnyû éjtszaka. ,,Elkezde bánkódni''... ó, ennek a testbe számûzött Istennek emberlelke hogyan telhetett meg utálattal, borzalommal, rémülettel! ,,Elkezde bánkódni''... hogyan ,,bánkódhatott'' ez az istenileg finomszövésû lélek, ez a szent érzékenység, amit az evangelista egyszerû munkáskeze elemezni nem tudott, de életével valóra váltott, szeretetében szótlanul megélt -- hogyan bánkódhatott a lélekmentô szentség, a bûnös embersorsért halálba induló tüzes irgalom, hogyan bánkódhatott a világ lelki szennyének szörnyû panorámája elôtt! Bûn bûn hátán... bizalmasainak, övéinek bûnei... örvények választják el szentséges lelkét az alacsonyságnak, önzésnek, közönségesnek minden árnyékától. Nincs a teremtésnek nagyobb ellentéte, mint a bánkódó Jézusnak sugárzó büntelensége és a vétek, az erkölcsi elvetemültségnek sötét mocsarai között. Lelke minden erejével eltaszítaná a bûnt... de nem, hogyan tehetné? Hiszen nem az Isten báránya-e, kinek a világ bûneit vinnie kell? Hiszen az Úr az ô vállaira tette gonoszságainkat! Ezeket el kell vinni, ezeket valakinek el kell vinni... s most a perc betelt, most itt van az óra, a szörnyû vállalás... ó, múljék el a pohár... a borzalom könyörgése a megváltásra induló Isten ajkán... Benne van a mélységes lelki lehetetlenség, a bûnbeöltözött Isten,[3] -- akkora, mint a másik lehetetlenség, a teremtménye por-lelkétôl dacosan megsértett Isten.

És kitárulnak a Végtelennek emberkarjai: Atyám, ne az én akaratom legyen, hanem a tiéd... Az Isten-ember szépséges, ifjúságos élete most felölti értünk a halált. Minden utálattal, minden borzalommal szembeszáll; ó, a Kálváriának legmélyebb gyötrelme ez, ez a kínos lelki bûnvállalás. Az Üdvözítô szelíden hallgat, míg tépik, roncsolják, szegezik a testét, hallgat, mikor erejefogytán összerogy, hallgat minden szaggató korbács és sebzô szegverés alatt, de itt, itt feljajdul és zokog. A könnye véres, a Getszemani füvein piros cseppek kúsznak lassan a föld felé. Ahol térdelt, lázas gyötrelmétôl forró a fû...

Az emberlélek képtelen egész szörnyûségében felfogni, mit jelentett Jézusnak ez az engesztelés, ez az elegettevés. Lelke felnyögött az irtózatos teher alatt, de nem ingadozott. Átadta magát az égi atyának engesztelô áldozatul. Ó, milyen tüzes ölelkezése volt e perc a Végtelenség imádkozó emberlelkének a teremtô Fönség szeretetével. Hogy zokogott s milyen háladalt sírt a mennyország e tündöklô emberszív körül, mely szeretetbôl vállaira vonta minden bûnhôdések félelmes igáját. Ó, e szívbôl források törtek elô, hogy a világot minden bûntôl tisztára mossák. Az áldozati bárány szívébôl imádat és fönséges dicséret szállott a Legmagasabbnak trónusához, mint a bûntelen, a szent Istenfiúnak hatalmas válasza a bûnös ember lázadására. A lelkek hajójának szédítô erejû kormánycsavarodása ez, végleges elfordulás a bûn miazmás szigeteitôl és szent beirányulás a tisztaság és világosság örök kontinensei felé.

A Getszemaniban Jézus mindnyájunkért gyászol nagy engesztelô fájdalommal. Melyik szív maradna itt hideg? Isten értünk reszket, értünk szomorú, értünk zokog, mert szeret. Odaadja magát, mert szeret. Mélységes fájdalom ül Isten-arcán, szépséges vonásait mint gyászfátyol borítja. Ajkán engesztelô panasz; hallom, -- ó nekem szól, egyenesen nekem, senki másnak mint nekem. ,,Te is megterheltél engem; te is fájdalmammá lettél, keserû, szomorú színjátékká nekem. Nézd, téged is visellek; nézd, átölellek, felemellek, kiveszlek a bûn nyomorából. Tudod, hogy honnan mentelek? Tudod, hogy merre vitt sok szörnyû elesésed? Most fogom a kezed, most tiszta vagy, mert áldozat lettem helyetted, mert nagyon szerettelek. És tudod, hogy a szeretetem erôsebb, mint a vágyad? Tudod, hogy a szívemnek kiszökkenô sziklája életfogytiglan éget? Tudod, hogy az én áldozatos színem, a boldogságos szenvedések- és gyötrelmes örömöknek szent kohója, téged vár, téged keres? Gondolj, ó gondolj erre mindig!''

Ez a fényesség megremegtet engem. Lelkemnek legmélyén eszmélek rá, milyen számlálhatatlanok a bûneim, a botlásaim, mennyi szeretetlenség vádol, mennyi közönyösség tompítja Isten-szolgálatomat, mennyi hanyagság, elfeledkezés, mennyi lélektelenség szûrôdik tetteim közé, mily tévedtek a gondolataim, milyen szétszórt az áhítatom. Ó, beh szomorú, beh szomorú színjáték vagyok neked, Uram!

De te eljöttél, a bûneimért jöttél. Értem jöttél, s hogy tiszta legyek, elviszed a bûneimet. Ó, te erôs bûnhordozó Lélek, minden hatalom a tiéd. A te remegô emberkezed Isten keze. A te könnytôl befutott szemed a Végtelenség szeme. A te vérrel verítékezô arcod az emberlélek napsugara, a te borzalomtól reszketô szíved minden szeretetnek forró tûzhelye. Leborulok Uram, és arcomat a porba temetem. Könyörülj rajtam, minden irgalom a tied. Csak te, csak te segíthetsz, nélküled mitsem tehetünk. Ó, mi vérharmatos szôlôtôkénk! Ó, mi verítékes magvetônk! Ó, hogy bûneink emléke izzítsa ki szeretetünket, és minden ízünkben reszketve érezzük meg alázatos függésünket, és örökké kielégíthetetlenül tudhassuk, hogy tüzesebben kell szeretnünk, forróbban ölelnünk téged, hogy minden lángunk halvány mécsvilág a te szívednek sugárzó napkorongja mellett. A Szív mellett, melynek lobogó tiszta vérét az értünk való gyötrelem verítékcseppekben sajtolta ki arcodon!

Jézus, aki engesztel helyettünk, hôsies, erôszakkal akarja a bûnt legyôzni. Az engesztelés lényege az, hogy a bûnt nem pusztán bánja, hanem jóvátenni, a világból kitenni, úgyszólván megsemmisíteni akarja. Valami természetfölötti erôkifejtés ez visszanyerni azt, ami a bûn által veszendôbe ment. Visszahatás a gonosz hatalma ellen. Támadásba lépés, hogy a rossz az egész vonalon hátrálásra kényszerüljön. A jót nem csupán helyreállítani, elôbbi méreteiben újra megvalósítani, hanem fokozni akarja. Tisztaságvágya telhetetlen, nem csupán lemosni, hanem szépíteni kíván. Bármennyit tett, soha sem elégedett, mintha a bûnnel szemben az offenzíva befejezhetetlen volna. Az engesztelés a szeretet szomjúsága, a bûnbánatos szeretet kielégíthetetlen szent bosszúállása. Mintha a bûn az erény inait heves rohamra ingerelné. Az engesztelés így nem csupán penitencia-gyakorlatokban jut kifejezésre, hanem a szeretet, odaadás, önfeláldozás kiapadhatatlan, aktusait teremti.

Jézus Szíve az engesztelés szellemére akar bennünket nevelni, az engesztelés buzgalmát akarja bennünk felgyujtani. Még pedig úgy, hogy elôször is saját bûneinket tartsuk szemeink elé s az akarat nagy intenzitásával vágyódjunk arra, hogy jóvátegyük ôket. Hatalmasan kell szívünkbôl a kiáltásnak elôtörnie; ,,Uram, én Istenem, mindenért eleget akarok neked tenni, mindent jóvá akarok tenni, a te dícséretedet akarom szolgálni engesztelésül a szégyenért, melyet rajtad elkövettem! Ó, gyujts meg engem eleven fáklyául, hogy hirdessem a te világosságodat! Építs meg engem a te kezeddel, hogy a szentség lakozzék bennem! Fogadj engem a te kerted munkásául, hogy verítékesen szolgáljalak. Ime minden érzésem és akaratom, szívem és kezem a tiéd. Fogadj el és kormányozz engem''.

Az engesztelés, a föltétlen odaadás szellemében szívünkbôl mindent el kell távolítanunk, ami Isten nemtetszését érdemelné. Akaratunk minden erejével kell kívánnunk, hogy a szívtisztaságnak ezt az engesztelô aktusát, mint az igazi, elégtételt szomjazó Isten-szeretet tényét valósítsuk meg. Beletesszük egész lelkünket, hogy a legbensôbben kapcsolódjunk Krisztus szeretetéhez. E forró, engesztelô törekvés ébredjen fel mindenütt a szívekben, hol Isten-szeretet és Krisztussal való barátság lakik. Az engesztelés legyen bennünk lelki szükséglet, legyen nélkülözhetetlen vigasztalás, mélységes öröm. Nemcsak magunkért, hanem másokért is. Krisztus arra tanít, hogy ne zárkózzunk saját lelkünk gondjába, arra, hogy más lelkek fontosak legyenek nekünk, hogy testvéreink lelkét szeressük, üdvükre gondunk legyen, vétkeiket tehernek érezzük. Azt akarja, hogy a lelkek sorsa valami égetôen foglalkoztató kérdés legyen nekünk, hogy mások elesése bennünket emésszen, hogy bûnök, melyeket mások elkövetnek és nem bánnak meg, mint egyenesen ránk tartozó személyes bajok, a mi vállainkat terhelô szemrehányások éljenek lelkünkben és szüntelenül tettre, segítésre, gyógyításra indítsanak bennünket. Krisztus azt akarja, hogy e hideg lelkekbe szívünk melegét árasszuk, akarja, hogy merevségükkel, tompaságukkal sötétségükkel állítsuk szembe a mi szeretetünknek fény- és hôhullámait. A tavaszi napsugárral megfutamodásra készteti a telet, a mi lelkünk sugárzatával pedig el akarja tüntetni a szíveknek fagyos merevségét. Akarja, hogy gondolatban végigjárjunk szeretteink képén, megérezzük, mi kell nekik, és imádkozzunk mindazokért, kiknek erre szükségük van, indítsunk fel magunkban helyettünk bánatot és ajánljunk fel engesztelést. Mélyen átérteni a lelkek életközösségét a kegyelem országában annyit jelent, mint eleven vágyat hordozni arra, hogy mindazt, ami ott foltos vagy pusztult, megtisztítsuk, megjavítsuk, újra megteremtsük.

Ez a földi életnek valóságosan isteni hatalma Isten-kézbôl származik; a lélek cselekvés-szabadságának nagy szándékából fakad, mely minden földi vállalást természetfölötti értékûvé tesz. A szabad választás a lélekország ellenállhatatlan varázspálcája; apró szenvedések szeretô elfogadásával mondhatatlan túlvilági kínokat lehet megváltani. Csak azért, mert emezt választom, amaz pedig kiméretik; itt még lehetne bûnösen, vakon lázadoznom, ott nincs más számomra mint az összetörtség, a tûrés, az elfogadás. A tisztítótûz gyötrelmeinek gondolatán meg lehet mérni, mennyire becsüli Isten az emberi szabadságot, milyen sokra tartja a földön már egészen neki adott életet. A lelkek életközösségének e szabad vállalások a termékeny csomópontjai, igazi sejtmagjai. Minden Istennek adott akarati aktus mint ragyogó nucleus ég a lélekközösségek végtelen sejtszövetében és életet, természetfölötti orgánumokat termel maga körül, szüntelenül megújulva mintázza ki ôket a szeretet reszketô protoplazmájából.

Uralkodjon bennünk ez a szeretet, mint minden lelkiségnek eleven közege, érezzük át remegô szívvel a földi engesztelések fönséges hatalmát. Osztogassuk szét magunkat, kínáljuk szenvedésünket másokért, hordjuk áldozatainkat mások nevében, segítsünk, mentsünk, szeressünk. Jézus akarja, s ha tényleges szenvedést nem tudunk felajánlani, beéri az engesztelés vágyával is. Nem a vágy elgondolásával, nem a vágyódás sápadt fogalmával, hanem annak a nagy kötelezettségnek eleven, forró átérzésével, melyet a lelkek közösségébe tartozásunk tesz vállainkra. A nagy, misztikus Gertrud értette ezt, és Krisztus-jelenéseiben fönséges valósulással meg is élte. Minden elveszett kegyelmet, minden kárbament lélek-illetést, minden eltévedt imát és minden lázadva viselt szenvedést, mi a föld terhét súlyosítja, szent vágyódással foglalt szívébe, átjáratta szeretete tüzével és lelke bíborával átitatva, esengve tette az Úr lábaihoz. És a királyi Krisztus, a nagyhatalmú Dominus Jesus mint tündöklô gyöngyöket emelte diadémjába ezeket az ajándékokat, a jelenések fönséges szimbolisztikájával értésünkre adva, hogy egyetlen át- meg átgyulladt s a szeretetben emésztôdô lélek odaadott, szenvedélyes vágyódása elegendô arra, hogy az emberiség szomorú lélekhulladékait érintésével drágakövekké bûvölje, melyeket az Üdvözítô boldogan ragyogtat végig mennyei udvarán.

Hatalmunk, mennyei hatalmunk van itt a földön, ha szeretünk. Isten-oltotta hatalmunk az árnyak, a szennyek, a gonoszságok ellen. Hatalmunk van a megtépett krisztusi testet lelkünk olajával behegeszteni, hatalmunk van könny- és vérpatakos arcát tisztaságunk fátyolával letörölni; hatalmunk van fájó sebeit édes örömmé csókolni, és szívének bántódásaiból neki mennyei diadalt szôni egyedül azzal, hogy minden emberi bûnnel szembeszegezzük szeretetünk lélekmentô sugarait. Legyünk tiszták, és erôsebbek leszünk a bûnnél, szeressünk, s engesztelésünk erôsebb lesz mint a bántalom, mert Istenbôl merít, ki mindent megbocsát annak, aki nagyon szeretett. Igy a megváltásnak nemcsak passzív, hanem aktív részesei, Krisztus sorsának osztályosai leszünk a nagy engesztelô munkában, mely Istent lehozta közénk.


12. Az irgalmas közbenjáró Szíve

12. Az irgalmas közbenjáró Szíve.

Az Úr az engesztelés nagy mûvét véghetetlen gyöngéd irgalommal viszi végbe. Az irgalom a bûnös lélekre boruló szeretet, az irgalom a szeretet harca a bûn ellen a bûnterhelt lélekért. Jézus Szíve tele van részvéttel, könyörülettel a bûnös világ iránt, s egymaga akarja helyettünk nyujtani, amit mi nyomorunkban szolgáltatni képesek nem vagyunk. Ezt a szeretetteljes készséget jelzi a próféta: ,,és íme, sietve hamarsággal eljô'' (Iz. 5,26). És az apostol is emlegeti, mikor a Megváltónak e szavakat adja ajakára: ,,Áldozatot és ajándékot nem akartál, testet pedig alkottál nekem. Az égô és bûnáldozatokat nem kedvelted. Akkor mondám: Ime, jövök! A könyvben fôleg felôlem van írva, hogy cselekedjem, Isten! a te akaratodat'' (Hebr. 10,5--8). Uram, megérezteted velünk, mennyire szenvedélye szívednek fogyatkozásainkat helyrehoznod, szegénységünknek segítségére jönnöd. Ó, Uram -- hogy ezt megtetted.... hogy jöttél... hála neked, legjóságosabb Megváltó. . . hogy adósságunk minden gondja megenyhül, minden keserves búsulásunk megnyugszik a te Szíveden... Ime, aki kellett nekünk... íme, aki e szavakkal jô felénk: Eljöttem, a közbenjárótok vagyok...

Ah, ehhez hatalom kellett -- és szeretet. Mert számunkra minden, minden el volt rontva, véglegesen és emberi erôkkel visszavonhatlanul. Az ember elvesztette örökkévalóságának jogait. Kivert szolga lett, aki elôbb Isten szívén pihent. Gyötrôdött, tapogatott, tévelygett, homályos, elfelejtett valóságok kísértettek körülötte. Isten tompa sejtelemmé fakult szívében. Mint lidércnyomás alatt az öntudat, úgy vergôdött, torzult, nyomorodott benne az Isten-keresés, otromba anyagba metszett bálványokat álmodott, kérdezte az erdôt, a vizeket, a tüzet, a napot, szörnyetegeket gyúrt, állatokat imádott, s a sok eltévedtségben fojtottan, súgva hallatszott a lélek betemetett mélyérôl: hol? hol vagy Isten?

Ide hatalom kellett. Valakinek kellett jönni, aki úgy tanítson ,,mint akinek hatalma vagyon'', aki gyôzze a közbenjárást a sértett Végtelen s a porbatiport ember között. Ó, ezt a távolságot a Szentség és a bûn intervalluma méri, ezt csak Isten-karok foghatták által. Keresztreszegezett karok kellettek hozzá, melyeknek ölelésében elfér a világ, mert Isten fájdalma növeszti ôket végtelenné. Az Istenfiú kiszegezett karjai kellettek, hogy míg egyikkel alázatos odaadásban Atyját öleli, a másikkal a bûnben gyötrôdô emberiséget emelje fel és fektesse Atyja szívére. Jaj, a keresztfán kiterjesztett karok mentô ölelése vérenvett közvetítés, a szeretet fönséges tékozlásának örökérvényû aktusa, mely a Golgota hegyérôl a mindenség párkányáig s az áprilisi délután szörnyûséges, üdvösséges pillanatától az idôk eredetéig és végéig nyúlik, s egyetlen ponton, egyetlen percen végtelent és örökkévalóságot vásárol. Félelmes, rettentô közvetítés, megreszket tôle a föld, zokognak az égi csillagok, földig hasadnak nehéz nyomasztó kárpitok -- de az Istenember szeretetté ölelte a Teremtôt és meghasonlott alkotását...

Lehet még csüggedni? Ki mer bátortalan lenni, ki fél az elhagyatottságtól, mikor Isten vérzô keze nyúl feléje, s a hulló, tüzes cseppek szívünkre pettyezik: megváltottalak. Hisz itt, itt van, akit keresünk. Itt van az irgalmas szamaritánus, kilépett a végtelenség kapuján és hozza olaját, mert menteni akar -- a bûn nyomora, az örök romlás nincsen az Isten kedvére. Ez az átvert kéz erôsebb minden kezeknél, ezek a tépett ínszalagok örvényeket hidalnak át, ezek a zúzott izomszálak engem minden köteléknél erôsebben kötöznek Isten oszlopaihoz, beleszíjaznak Isten jármába. Engem, engem, aki oly mélyre, oly messze estem! Ó fogom, megfogom, ajkammal, csókommal szorítom ezt a remegô, véres kezet, ezt az Isten-hidat, ezt az üdvösség-kaput! Nekiadom magam, mély alázatban, lélekzetfojtott érzékenységben várom, merre vezet, merre terel, irányítására megfeszítem inaimat és megyek utána, vele, tûzön és vízen át, hogy véghezvigyen bennem mindent, amit elgondolt nekem. Ó, félem és szeretem ezt a kezet, s míg követem és fogom, tudom, hogy másika az Atya térdén pihen s fogódzásomban egy vagyok az én hatalmas Istenemmel. Ó, imádságos emberség, ó, szentelô léptek, ige-illatos ajkak, vezetésben acélos, szeretetben bársonyos kezek! Ó, sebekben kipontozott szentséges iránytû, te Isten és ember közé fekvô mennyei védelem, te minden bûnök fölé táruló, vérbeöltözött megbocsátás! Te rám gondoltál, te véreddel magadra írtál engem, hiszek neked, bízom benned, a tied vagyok, tenyeredbe rejtôzöm porszemnyi mindenemmel, ne ejts el, ne feledj el engem!

Az irgalomra bizalom a válasz; alázatos szent reménykedés. ,,Simple abandon'', - énekli korunknak csodálatos gyermekszentje, a ,,kis'' Terézia. Az irgalom eljött értünk, testbe takaródzott a lelkünkért. Megszentelte az emberséget. A rontás itt is a szentség szolgálatába sodródott, elvitte a szépségnek, a szeretetnek diadalmas áradása. A megrongált eltorzult emberlélek rémületes sorsa természetfölötti mentô aktusra bírta a megbocsátó isteni szeretetet. Idejött, hogy fölszabaduljunk, hogy újból szépek, gyôzelmesek legyünk. ,,Add nekem, fiam, a szívedet'', -- mondotta és mi ne adnók? Kihez mennénk? Kire bíznók magunkat? Isteni kéz nyúl kezünkért, isteni ajak suttog hívó szavakat felénk. ,,Szomjazom'' -- hallja a csodálatos kis Lisieux-i szent -- ,,szívedre szomjazom''. Értünk jött, akar minket, -- van-e bûn, mely ne lobbanna szél-kapta porrá ennek az irgalomnak tüzében? Hozom, mélységes szégyenkezéssel hozom bûneimet, és megalázódásomnál csak szeretetem nagyobb. A bánat zokog és a szeretet énekel. És a bánat sírásától hangosabb lesz a szeretet dala. A szeretet a bánatot ássa, a bánat a szeretetet sarjasztja, növeli. És ennek a fölséges lelki életkeringésnek ütôere a megbocsátás. A megbocsátás a szeretetnek és bánatnak valami sajátságos, megállíthatatlan lelki dinamóvá szervezôdése, melyben a szeretetet a bánat, a bánatot a szeretet erôsíti végtelenül. A bûn így válik lélektisztítóvá, a legyôzött gonosz így vonja az erénynek diadalmas jármát. Felix culpa, -- már értjük, mit jelent. Remegve suttogja az irgalom e paradoxonát a Magdolnák, az Ágostonok ajka, mert érzi, hogy bûne szeretet-sebekké mélyed, mikor az elvetemültség gyötrelmébôl, életének sáros tönkrementébôl kivezeti a mentô kéz, a megbocsátásnak fönséges szimboluma. Mi mást lehet erre felelni, mint boldog bizalmat, édes odaadást, megsemmisülô szeretetet?

Ez az odaadás az én Jézusba kapcsolódásom, az én kapaszkodó szálfám, ez az én életpoharam, melybôl a megváltás mentô italát iszom. Nem úgy, hogy tétlenül várnám a varázsitalt, hogy tehetetlenül függnék a vezetô láncon, nem úgy. Más az odaadás és más a renyheség. Nem tétlen lelket adok, hanem cselekvô életet. Nem petyhüdt heverést adok, hanem feszült inakat. Nem lusta áradozást, hanem dolgozó, építô, izzító erôket. ,,Simple abandon'' -- igen, de amit odaadok, az nem üresség, hanem sziporkázó erôtér legyen, s ha a kémlelô isteni ujj bejárja adásomat, tetteimnek villanyos csókja érje segítô ízületeit. Tetteket kínálunk, forgó tengelyeket, nem kongó kádakat, élô vizeket, nem egymásra fulladt, lekövesült iszaplerakódásokat. A bizalom sarkaljon, az odaadás építsen, az engedelmesség ostorozzon, -- szent erôszak önmagunk ellen az abszolut Istenre-hagyatkozásnak tartó pillértestvére. Kitartás, ellenállás, tetthûség dolgozzon üdvösségünk féltékeny gondjával egy mûhelyben, s ha az irányítást vettük, induljunk teljes lendülettel. Minden bûnünk mint égetô tartozás sarkantyúzzon, minden mulasztásunk sokszorozza meg tetterônket. Ez termékeny bûnbánat. Az engesztelô cselekvés mélyíti a bánatot, a tettrekész bánat acélozza a cselekvôképességet. A bánat elégtétel, s az elégtétel bánat, mikor a lélek valóságában megjelenik. Csak az elnevezés, a magyarázkodás szedi ketté ezt az egyetlen, irgalomszülte valóságot.

Azonban bármennyit is tegyünk, tudnunk kell, hogy tetteink magunkban nem elegettevôk és nem szolgálhatnak engesztelésül. Mint ahogyan nem a szeg tartja a rajtafüggô szentképet, hanem a fal, melyre erôsítettük. A szeg a fal szorítása nélkül lehull, a szeget tartani kell. Igy a mi elegettevô tetteink is csak támasznélküli, faltalan szegek. A nagy, a hatalmas, a bûn ellen bevehetetlenné emelt védô várfal a megváltás. Tetteink a kapaszkodó kapcsok, melyekkel e fal védelmét megszerezzük. Magukban mit sem érnek, s a megváltásba fogózva isteni értékûek. De fogózni kell. Nem feledni a fönséges ifjú szent megkapó hasonlatát a kaleidoszkóp színes hulladékáról -- a természet által motivált tetteink, melyek természetfölötti rendet, szépséget, értéket nyernek az isteni Háromság fénylô kristálylapjai között. Szeretetünk a megváltás tényén át olvadjon Jézus Szívébe, bánatunk az ô fájdalmával forrjon össze, engesztelésünk az ô könyörgésébe merüljön, elégtételünk az ô tetteiben vesszen el. Vele bánkódjunk, vele vezekeljünk. Bizalomnal sírjunk, sírva bizakodjunk, kishitûleg el ne csüggedjünk, lelkünk mélységes önvádjait alázattal, penitenciásan hordozzuk.

Megbánt, beismert, megbocsátott bûneinken nyugtalankodni nagy hálátlanság volna az Úrral szemben. Annyi volna, mint vele igazán egyesülve nem lenni, mint a megváltás mûvét valóságosan át nem élni. Megtenni mindent, ami hatalmunkban van, elfogadni, gyôzni mindent, amit Isten kíván -- ez kötelesség. De ugyanily kötelesség felhagyni minden kétséggel, hálából a megváltó szeretet iránt.

Vannak bûnterhükre érzékeny lelkek, akik multjokra szüntelenül visszatérnek. Különösen nagy kegyelmek árán hirtelen megtisztult lelkek eshetnek abba a veszélybe, hogy szinte lidércnyomásból ébredô önismeretük nehezen eszmél a hihetetlen, a valószínûtlen, a diadalmas valóságra. A megtisztult lélek nem felejti a bûnt, természetszerûen bánja, kifogyhatatlanul bánja, s az engesztelésben telhetetlen. E bánatnak nem szabad lélekbénító önkínzássá fajulnia, ez sérelmes volna Isten megbocsátó szeretetére nézve. A bánatnak a megbocsátás gondolatában kell elmerülnie s onnan a lélek szent békéjét táplálnia. Isten elfeledte bûneinket, mi nem feledjük el, ez nagylelkûség, ez helyes. Menjünk elébe az elégtételnek, ne várjuk kényszerét; a szabadon vállalt engesztelés hatalmasabb, mint a büntetés, mely reánk kiméretett. De engesztelésünk legyen telve boldog hálaadással. Higgyünk az irgalomban, melynek isteni tüzében elhamvadnak a legnagyobb gonosztettek is. Tartozunk? Igen, határtalanul, megfizethetlenül. De kinek? Annak, aki szeretett bennünket, mielôtt voltunk, annak, aki tárt karral jött elibénk a szent keresztségben, aki nem küldött kárhozatra bûneinkben, hanem eljött és ,,életét adta barátaiért'', értem is, -- ôt kell kiengesztelnünk, az irgalmas Szívet, aki szeretettel hajolt fölénk s könyörgött értünk, míg mi bántalmaztuk ôt... Lehet kételkedni a megbocsátásban, mikor az a közbenjárónk, akinek tartozunk?


13. Az élet és szentség forrása

13. Az élet és szentség forrása.

Jézusnak isteni Szíve belsô életünk forrása. Mert nekünk a kegyelmet, a lélek természetfölötti életét megszerezte; és mert szüntelenül adja az igazi lelki nagyság impulzusait, az igazi lelki szépség motívumait. Ô a gyökér, melybôl a nemzetek, az életviszonyok, a személyek sajátossága szerint a földön az isteni élet dús flórája fakad. Mily csodálatos szellemi világ! Itt a gyöngéd és a bensôséges, a mélység és az erô egymás mellett lakik. Új belátások, új érzések, új felfogások egész világa. Álmélkodva állunk az élet teljessége elôtt, mely itt csodálatos, élô panorámává tárul, a szellem lehelletét szívjuk, lélek áramlik felénk. Futtassuk végig tekintetünket azon a lelki pompán, mellyel a szellemi valóság virágbafakad. Élet, mely Jézus Szívébôl a szentek lelkébe ömlik. Szemléljük az üdvözült Istenbe-olvadás formáit, melyekben ez az élet elmondja önmagát; nem tolul ajkunkra az antifona: ,,Szenteid mint a liliomok, mint a balzsamok illata?''

A szentek lelkülete a mi iskolánk. Lelkeik a lehetô legintenzívebben válaszolnak mindenre, ami Isten vagy isteni, ami imádásra, Isten-félelemre, tisztaságra, szentségre vonatkozik. Folytonosan eleven tudatuk van Isten végtelen nagyságáról és hatalmáról, az ember tökéletlenségérôl és semmiségérôl. Ez a tudat lelkük életére a teljes, a befejezett belsô igazság jellegét nyomja. A legváltozatosabb módon nyilvánult alázat- és imádásgyakorlataikban. A szentekben lobogva ég emberi tartozásaink és büntetésre érettségünk tudata. Érzik a bûn egész terhét s a léleknek minden undorodását a vétek gyalázatától.[4] Az embernek Urával és Teremtôjével szemben való nagy hálatartozása, melyet tompa lelkek csak távolról sejtenek, szenvedélyes megindulásokat vált ki bennük.

Szent Margit Mária Jézus isteni Szívének iskolájában reszketve tanulta Isten szentségét felismerni, és semmiségének, bünösségének tudata lelkét keresztüljárta. Az Úr engedte, hogy rémülettôl áthatva pillantsa meg az isteni fölséget úgy mint Mózes, Jób, Izaiás látták... Életleírásában olvassuk, mennyire kitüzesítette benne az Úr a szeretetet. Ezek a lángok mintha intôleg sepernének végig a mi lelkünkön is. Egy jelenése után így ír: ,,Napokon át úgy tûnt fel nekem, hogy egészen tûzbôl vagyok. Szemem, lelkem úgyszólván káprázott, s annyira magamon kívül voltam, hogy csak a legnagyobb megerôltetéssel tudtam itt-ott egy-egy szót kiejteni''. Nem égi tûz ez, mely szikraesôben hull a földre? Nem ráz fel lustaságunkból, lanyhaságunkból? Nem hajt valami hatalmas akaratkifejtésre, szenvedélyes erôszakos törekvésre a szentség felé? Isten szeme elôtt fátyolozatlanul álló lelkünk képe rázzon meg mélyen, töltsön el aggodalommal és rémülettel. Mennyit tettünk, hogy eltorzítsuk, lealacsonyítsuk, elértéktelenítsük. Jézusnak tartozunk szentségtelenítetlen szeretetünk elsô hímporos virágjaival. S mi megvonszoltuk ôket az út porában; sokan végigtapostak rajtuk... Testvérem, tudod-e, hogy magának, szent önmagának teremtett téged az Úr, és te elosztogattad magad? Gondolj bûnös szeretetekre, gondolj a szeretet fönséges misztériumának megszentségtelenítéseire, szemétdombokra hullt mirtuskoszorúkra, a legszörnyûbbre, amit ember tehet, a mindennapos erénytaposásra, a szeretet Isten-patakjának szennyeseire. Ó, borzadj meg önmagadtól, ha volt ezekben részed, éljed meg mélységes önmegvetéssel azt a gyötrelmes tudatot, hogy legjobban vétkezik az, ki a szeretetben gázol. Aki másét eltapossa, bûnös, de ezerszer bûnös, ki a magáét szórja az út sarába. Saját szíved szeretetkincsének megszentségtelenítésétôl reszkess a legjobban, és minden lelki mozdulat, mely emberek felé von, legyen gondos, imádkozó kritikád tárgya. Mert a legsúlyosabb és leggyógyíthatlanabb lelki bajok erednek emberek egymáshoz-kapcsolódásából, ha az nem Isten karjai között történt. Ó, ne ölelj át senkit, ha kezébe nem Isten tette a kezedet, és kérdezd szüntelen és újra meg újra százszor, akarod-e Uram? És lesd a választ lelkedben, eseményekben, életed alakulásában; Isten válaszol azoknak, kik ôt szorgosan kérdezik. Ha ezen a vonalon el nem merültél, a kárhozat szörnyû szikláinak legveszedelmesebb zátonyát kerülted meg, és hálát kell énekelned érte az Úrnak. Ha pedig megzúzta hajódat és megtépte köntösödet ez a vihar, rettegj, könyörögj, engesztelj. Ó, semmi se legyen sok, semmi se legyen túlságos nehéz neked, semmi se fájjon elbírhatlanul, hiszen érett gyümölcse voltál a kárhozatnak, hiszen az Urat ott sebezted meg, ahol legjobban fáj, tetteid ördögi korbácsa egyenesen érte a Szívét... A Lelket szomorítottad meg benne, ölelésre tárt karját taszítottad el, föléd hajló mennyei ajkától födted el arcodat, mikor a lelkedbe öntött szeretetkincset becstelenítetted, mikor emberségünk fönséges hordozóját, mennyországunk ragyogó talentumát, az örök Szépségnek szívünkbe tett zálogát, a szeretetet gyaláztad meg magadban. És ezt cselekszi a mi szerencsétlen földi nemzedékünk a vérfertôzô, szennyes férfiakban, a leányárudákban, a strandok vaskos flörtjeiben, a ,,társaságok'' raffinált kacérságaiban, a vásár-házasságokban, társadalmunk elnézôen kezelt, ezer, undorító lélekrothasztó szokásában. Jaj, ki van köztetek, akit ez a métely nem ért? Ki van, aki a szívébe tett kincset növesztve ôrzi? Ó, ha van valaki, az imádkozzék és meglátja magán a szeplôt, a szeretethibát. Minél kisebb a botlás, annál fájdalmasabb, mert annál megalázottabb, annál szenvedôbb a zokogva ráboruló, megsértett szeretet.

De mindegy, mindegy, nagy bûnök, kis bûnök, ne alkudozzunk, mind Istent bántja, mind a szeretetet sebezi. Forduljunk meg, akármerre jártunk. Ne méregessük tetteinket. Vajjon a szeretô édesanya így beszél-e: Késsel nem vágom meg a fiamat, de ezt a gombostût beleszúrom? Jaj, ne mérjük rôffel a bûnt, és bánatunkat ne mérsékelje a botlások ,,jelentéktelensége''. Mind a szeretet ellen van, az utolsó félretekintés a templomban, gondolatunk minden elszökkenése imáink mélységeibôl. Nincsen kis bûn, mind az Istent bántja, az utolsó elfeledkezés is az irgalmas szeretetet tolja el magától. Forduljunk meg, akárhol jártunk. Legyünk újak, szebbek, lobogóbbak. A szentségnek nincs határa, mert a Krisztus-minta nem határ, hanem végtelenség. A bûnnek nincs mértéke, mert mind ellenállás Istennek, és a legkisebbikben is csírázik a mi gôgös, kárhozatos mértéktelenségünk. Az Irgalom nem büntet érte azonnal, mert nyomorúságunkat látja. Büntessük mi önmagunkat. Nem szeges övekkel és ostorozásokkal, ez a penitencia gôgje volna és elsodorna, -- hanem elszánt, komoly vállalásával mindannak, amit Isten földi életünk nagy próbaidején kioszt nekünk. Fegyelmezni akaratunkat, Isten akaratát keresni tetteinkkel, nagy komolysággal, nagy elhatározottsággal tartani penitenciát, igazi, bensôséges, lélektermékenyítô bûnbánatot. Bûneink felismerésén és legyôzésén megtisztult szívvel fogni lényünk átképzéséhez, neveléséhez, hogy nemesülten, izzó szeretettel tartozhassunk Jézushoz. Siessünk, talán nincsen sok idônk, siessünk, míg kezünkben van a lét hatalma, míg szolgálhatja a lelket a test, míg mintázhatja a testet a lélek, siessünk, míg a lélek diadalkapujához szabadságunk hordhatja a követ, míg önként szolgálhatjuk a szeretetet, míg mennyei adományunk, a lélek korlátlan döntô hatalma, Istennek osztogathat ajándékokat... Érezzük meg eredetünk mélységeit, rendeltetésünk magaslatait, és mondjuk Jézusnak: Téged akarlak Uram, téged, a mennyországodat, ,,a te szenteiddel örökkön örökké''. A te szenteiddel és az én szenteimmel, mert a te szenteid az enyémek is. Mind az enyémek, nem hagynak el, hozzád vonzanak, nálad várnak engem. Közel vannak hozzám, feléjük kívánkozom, közéjük igyekszem, lelkükbôl merítek vigasztalást és segítséget. Kölcsönadom nekik testemet és földiségem érdemszerzô értékeit azzal, hogy felajánlom tetteimet, lemondásaimat, áldozataimat azokért az elégtelenségekért, melyek földi útjokon égették e sugaras, szeretetszomjas emberszíveket. Kölcsönadják nekem a lelküket és mennyei örömeik kiapadhatlan erôforrásait azzal, hogy érdemeik, tetteik, szeretetük fényét a lelkemben szertesugároztatják és megedzenek, megacéloznak minden jóra. Igy élik az én életemet, s én élem az ô életüket, s eleven valósággá tüzesítjük, amit a Hiszekegyben mondunk, -- a szentek egyességét.

Jó nekünk a szentek lelki atmoszférájában élni, velük egyesülten küzdeni. Nyomaikban Jézus Szívének imalelkületéhez is közelebb lépünk, kezükön vezetve abba mindig mélyebbre hatolunk. Ha Istent szellemben és igazságban akarjuk imádni, azonnal érezzük gyengeségünket, elégtelenségünket. Az imádás, az Isten-dícséret nagy szolgálata meghaladja erônket, segítséget keresünk, magányos dalunk elhalkul, elvész a végtelennek határtalan csarnokain; kórusra vágyunk, égô lelkek dícsérô kórusába szeretnénk tartozni, mert szegényül, képtelenül állunk egy fölséges, tökéletes Hatalom elôtt. Ránk száll a szférák félelmetes csendje, hol az örökkévalóság szárnyasuhogása sodorja a percnyi emberéltek millióit, kicsinységünk meggyötör, elnyom, és jó nekünk, ha nem vagyunk magunk, jó nekünk, ha sokan vannak velünk, nálunknál mind jobbak, szebbek, akiknek szívei, mint szentjánosbogarak a firenzei éjtszakákat, kigyujtják a szférák csendjének fénytelen ürességét, akiknek ajka, mint hajnali madárhimnusok, énekes imaszóval zúgja tele a mindenek némaságát. Az igazi, a teljes ima a minden lelkek imája, a legforróbb Isten-dícséret a minden lelkekkel egyesült magasztalás, a szeretet szent telhetetlenségének végtelen melódiája.

A szentek örömmel egyesülnek velünk Isten dícséretében. Ôk a lángoló lelkek, a sötétben égô fáklyák, az eleven harmóniák. Jó nekünk, ha tökéletlen dícséretünk a lelkek fönséges magasztaló énekeivel egyesülhet, ha szerény dalunkba az ô akkordjaik vegyülnek, és lelki pompájuk sugárzása fénybe borítja a mi sötétségünket. Igen, jó téged magasztalnunk, Uram, ,,szenteiddel örökkön örökké''. Ezért egyesültek áhitatgyakorlataikban oly szívesen az ég lakóival a Jézus Szíve Ájtatosság vezetô szellemei, Szent Gertrud és Szent Margit Alacoque. A szentek mind így fogtak tüzet Jézus Szívén, és izzó imaszellemük kigyujt minket is. Egyesüljünk velük Jézus isteni Szívének imádásában. Imádjuk e Szívvel egyesülve a legszentebb Háromságot s vigyük elébe dícséretünk adóját. Az imádás szellemének a szenteken át kell hozzánk férkôznie, belôlünk Jézus Szívébe ömlenie s ezen át Istenhez áradnia. Az imádás az a végtelen tengerjárás, mely a lelkek szeretet-óceánjának vonzásaiból ered. Hordja az odaadás melegét, váltogatja az istenfélelem szent hûsének lélekjózanító áramlásaival. Az imádás a lelkek atmoszférájának keringô passzát-szele, az élô, az elköltözött és megdicsôült szívek hatalmas hôhullámzása, ,,a minden szív királya és középpontja'' körül. Az imádás a szentek közösségében az életjárás, az egység hordozója; ezek szeretet-árkok, ezek végnélkül egymásbanôtt, tropikus párázatú szent folyók, melyekben az élô vizek keringenek ,,a minden élet és szentség forrása'' körül. Az imádás a lelkek vére, a mi vérünk, a Krisztus vére, egyetlen létölelô, forró keringés, és nem lehet egyedül imádkozni. Aki imád, az egyesül, aki imád, az Krisztusba olvad, aki imád, az milliónyi lélekbôl álló közösségben oszlik el, az elvész, az megszünt körülrajzolt személy, magára-maradt ember lenni. Aki imád, az adakozik és részesül, az feloszlik és formát ölt, az megsemmisül és újraszületik. Aki imád, az nincsen és ezerszer újra van, mert az imádság, bár egyéni akarat a megindítója, mikor megvalósul, már nem egyéni többé, az egyén legmagasabb aktusa, melyben önmagát adja át, hogy eloszoljon a lelkek nagy szellemi kozmoszában, melyben nincs körülzárt tulajdon, mert törvénye a szeretet, és a szeretet adás, közösség, egyesülés.


14. A hatalmas, türelmes, irgalmas szív

14. A hatalmas, türelmes, irgalmas szív.

Jézus szívének két hatalmas szárnya van, melyeken Istenhez emelkedik: a világölelô, minden mélységet megjáró ismeret s a világot emelô isteni érzék, hatalmas vágy az Istenség magaslatai felé. Ez a szív a mélységekbôl kiált Istenhez és oly magasságokba száll, hol nem jár senki más. Tudja, hogy az igazság tanújául jött a földre. Át van hatva küldetésének méltóságától és hatalmától: ,,Minden hatalom nekem adatott égen és földön''. Mélységes tûz hevíti: ,,azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra''. Szelleme pünkösdi vihar, és megújítja a világot. Tudja ,,honnan jött ki és hova kell visszamennie'', -- Istenbôl Istenhez. Jézus hatalmas volt beszédben és cselekedetben. Szelleme átlelkesítette az apostolokat, a vértanúkat, a szenteket. Ô a ,,fortis armatus'', az erôs fegyveres ember, ki ott ôrködik lelkünk küszöbén. Ó, védelmezz, segíts minket, Uram, te erôs ember, te diadalmas, felfegyverzett hatalom! Ó védelmezz, mert oly rövidek lelki lélekzeteink! Szellemi légkörben úszunk és lelket kellene folytonosan belehelnünk, lelket kellene osztogatnunk. Nagy közösséget kellene szüntelenül éreznünk, s mint a magasságok szálldosó madarai, az ormok széljárásainak nagy ütôerein keresni az utakat, melyeken Isten felé szálltak legjobbjaink. Segíts bennünket, mert bebörtönöz a testünk, körülhálóz apró igényeivel, lefüggönyözi láthatárunkat és közellátóvá lesz parancsaitól a lelkünk. Tettrôl-tettre gördülô rögös kerekeken visz, rossz kerékvágásokon zörög velünk, szándéka csak zökkenôrôl zökkenôre ér, és nem érzi a lélek messze akarásainak beláthatatlan vonalát. Végtelenbe tünô célpontok felé sodorna a belsô szomjúság, és lélekzettelenségünk nem szabadul a testnek súlyos ponyvái alól. Ó, fogj át engem, te Hatalmas, fogj át és suhogtasd meg végtelen szárnyadat, az én erôm legyen a fogódzásom, az én akaratom legyen a könyörgésem, az én tettem legyen az odaadásom. Ragadj el engem, járj be engem, cselekedjél velem, rajtam, bennem; használd az erômet, itt a munkára feszített karom; használd a gondolkodásomat, itt van a megismerésre gyúlt szellemem; szórd a szeretetemet, itt van kis öröklámpásom, a szívem. Tüntesd el erômet hatalmadban, látásomat tekintetedben, szeretetemet szívedben, és add nekem a legkisebb eleven szikrát önmagadból, hogy égjek benne és égjen bennem mindörökké!

Jézus szíve türelmes. A türelem a lélek erôs reakciója, erôkifejtés a ránehezedô terhek ellen. Helytállani, kitartani, nem ingadozni -- ez a türelem jellegzetes ténye. Nem csupán passzív elviselés, hanem gyôzelmes erô. A világ nem érti a türelmet, mert nem próbálja. Csupa ingerültség, csupa felborzoltság, csupa méltatlankodás. Kuszált lelkek, akik messzirôl nézik a türelmet, nem látnak benne egyebet, mint puszta zérust. A maguk rendszertelenül csapkodó ellenállás-kísérleteinek hiányát. Pedig a küzdelemben megôrzött egyensúly látszólagos zérusa rendszeres erôkifejtést rejteget. Mennyi hatást kell kompenzálni! És nem pusztán lekompenzálni, hanem szervezni, beirányítani, az Istennek adott munka kerékvágásába tolni. Az Istennek felajánlott, Isten kedvéért örömmel fogadott szenvedés olyan, mint az életre törô ellenerô, melyet a lélek mûvészete váratlan fordítással az élet pozitívumának irányába állít: mint az emberi technika, mely magukban véve romboló természeti erôket visz az emberi akarat szolgálatába, pusztító elemeket, tüzet, vizet, szélvészt, villámot soroz érdekeinek mûhelyébe, vagy szándékainak igájába fog. A türelem a lelki életnek fölséges, bölcs technikája, mely minden balsorsot, minden káros szenvedélyt, minden lelki fájdalmat az örökkévalóság szolgálatába küld. A lélek viharai, szélvészei, árvizei és villámai engedelmes erôkké válnak szelíd, de gyôzhetetlen kezében. A türelem tehát nagyon tevékeny. Nem látszatos, akár a kábelben futó áram, vagy a testünket átjáró meleg. De cselekszik, nagy erôkön játszik, és termékei az életbölcseség tettei.

Ezt a folytonosan tevékeny türelmet szemléljük Jézusban. Mint ,,holt terhet'' hordta az egész világot, ez volt a feladata, nagy keresztje, szenvedése. Hordta szótlanul, panasztalanul, mosolygó arccal. Mélyen és keserûen érezte, de a szenvedéssel szemben lelkülete tûzpróbás merô türelem volt. Jézus életében rendesen leköti figyelmünket a látható szenvedések szörnyû kálváriája, az utolsó huszonnégy óra; rágondolunk olykor az utolsó három esztendô fáradalmaira és nélkülözéseire, talán a harminc év rejtett szegénységére is; de legtöbbször feledjük a megváltás küldetésének szakadatlan tudatát, mely az emberiség bûnterhének folytonos szemléletét és viselését jelentette. Ó, volt-e pillanata Jézus életének, melyben istenileg tevékeny türelemre ne lett volna szüksége velünk szemben? Hiszen bûneinkben nyitott sebe voltunk, hiszen hordozta minden gonoszságunk látomását, és szeretett bennünket. Tudta, látta minden bántásunkat, szentsége ellen irányuló gonosz merényleteinket -- és szeretett. Mi egyéb ez, mint szüntelenül munkás türelem? Mi egyéb ez, mint isteni ellenállás egyénenkint minden bûnnek, minden gonosznak; és a megbocsátás nagy fegyverének, a lélekország e csodatevô hatalmának, az isteni türelem és szeretet termôföldjébôl való kisarjasztása. Nézzük meg Jézust, hogyan tekintett a bûnösre, aki az ô belsô és szüntelen kálváriájának forrása volt; szégyenkezzünk, és tanuljunk türelmet kis balsorsainkkal szemben!

A türelmes szenvedésben sok húsvéti érzés, sok lélektavasz rejlik. Jézus lelke sohasem volt komor. Ha fején töviskoszorút látunk is, tudjuk, hogy a lelke tölgykoszorús. Az igazi, a gyôzelmes türelem nem gyötrôdik. Felülrôl nézi az emberi szenvedések zilált ösvényeit, tépô bozótjait. Ez Krisztus türelme, melybôl ha ki is tör a méltatlankodás: ,,Meddig visellek még el benneteket?'' -- ugyanakkor lelket emel, gyógyít. Ez a türelem derûs, bízó arccal jár a romokon is, a hullamezôkön is. Azért bízik, mert erôs, és azért derült, mert bízik. Ez nem idegenség az emberi szenvedésekkel szemben, ez mélyebb megértése a szenvedésnek mint a békétlen kesergés, ez leszállás a fájdalmak legmélyére, ahol meg lehet csókolni Isten tenyerét, -- mert a fájdalmakat Isten nyujtja felénk, s aki fenékig üríti a poharat, megtudja, hogy a kehely Isten keze volt. A türelem azért mosolyog a fájdalmak hordozása közben, mert tudja, hogy minden szenvedésnek természetes szerkezete az, ami a Golgotáé; húsvétot hordoz méhében. Ki értené meg e nélkül a szentek szenvedélyes sóvárgását a fájdalomért? Tudták, hogy a fájdalom a szeretet legtüzetesebb próbaköve; és a szeretô, áldozatos tûrés szent örömét, természetfölötti báját szomjazták benne. Ezt a húsvétot kell nekünk is fájdalmainkban meghódítanunk.

Jézus Szíve irgalmas. A keménység összeférhetetlen az igazi lelki nagysággal. Igazán nagy szívekben mások szenvedéseivel szemben nemes részvétnek tüze ég, s a környezetre ennek jótékony melege sugárzik. A Megváltó életprogrammja az irgalmas szamaritánusé volt és nem a levitáé, aki szívtelenül sietett el a szenvedô mellett. Tanítványainál is a szeretet cselekedeteit sürgeti Jézus. ,,Irgalmasságot akarok'' -- ,,legyetek irgalmasok'' -- ez az Úr parancsa a szentírásban. A szent Szívnek szentelt votívmise introitusa az irgalmasság szavaival kezdôdik. Jézus Szívének szeretete az ember iránt mindenekelôtt irgalmas szeretet. Jézus akarja, hogy így érezzünk mindazokkal szemben, akik gyengék és nyomorultak. Szelídségünk legyen az ô támaszuk és erôsségük. Keménységünkkel sohase adjunk alkalmat arra, hogy mások védekezésbôl hazugságokhoz vagy elferdítésekhez nyúljanak. Jézus nem akarja az elnyomatást, nem akarja, hogy a keresztény közösségben a szegénynek a megvettetés legyen az osztályrésze. Szíve arra tanítja a világ nagyjait, hogy a kicsinyekhez leereszkedjenek, mint ahogy ô maga folytonosan a szegények és a szenvedôk pártfogója volt. Az irgalmas Jézus tanítványai az egyház kezdete óta nyílt harcban állottak a klasszikus világ keményszívûségével. Késôbb jött Assisi sz. Ferenc, az irgalmas szeretet átszellemült apostola, ki a szegényeket testvéreinek nevezte s a szegénységet úrnôjéül és királynôjéül választotta.

Jézus Szíve egyházára hagyta az irgalmas felebaráti szeretet parancsát. Ez volt az örökség, mely az elsô keresztények közösségét illatos kertté, a testvéri szeretet paradicsomává alakította. Ez nem maradt mindig így, de az Úrnak parancsa ma is az a nagy tradició, mely a keresztény szívekben századokat áthidalva él. Krisztus egyházában mindig újra meg újra hintik az emberiség sebeire az irgalmas szamaritánus olaját. Ez az olaj nem fogy ki soha. Irgalmasságot akarunk mi is gyakorolni azzal, hogy hûségesen imádkozunk másokért, a betegekért, az éhezôkért, a foglyokért. Az irgalmasságnak sok mûve esik most a szociális tevékenység kereteibe. Kár, hogy ez az új név adódott, mely nem hordja régesrégtôl Krisztus bélyegét, mint a Caritas hagyományos mûvei, melyek programmjukat szintén közvetlenül az irgalmas szamaritánustól származtatják.

Az isteni Szív irgalmasságát akkor értjük meg igazán, ha magunk is gyakoroljuk a szeretet mûveit. Oly csodálatosan meleg lesz a szívünk körül, és csak akkor jutunk tudatára annak, hogy Isten ezerszer irgalmasabban bánik velünk, mint mi a szegényekkel. Akkor lép csak igazán a lelkünk elé, mennyi jót tesznek nekünk az emberek, mennyi könnyebbséget és kellemességet nyujtanak nekünk szolgálataik. Végre is semmivel sem érdemeltük meg, hogy egész életünk Isten jótéteményeinek és embertársaink szolgálatainak sûrû szövedéke legyen. Irgalmas szeretet adta nekünk a létet, irgalmas szeretet tart életben. Nem kell-e szívünk szükségletévé lennie, hogy magunk is irgalmasságot gyakoroljunk?

Menjünk tehát a szegények elé krisztusi szeretettel. Az irgalmasságot Krisztus oly alaperénynek tekinti, hogy az utolsó ítéletet jövendölô szavaiban ,,Atyja áldottait'' a könyörületesekkel, a kárhozottakat a könyörtelenekkel azonosítja. Annyira szereti az irgalmasságot, annyira akarja irgalmasságra nevelni lelkünket, hogy önmagát, az ô imádandó isteni lényét állítja a szegények és nyomorultak helyébe s Iránta való szeretetünket akarja rájuk hárítani. Mondhatott volna ennél súlyosabbat, adhatott ennél mélyebben megrázó tanácsot? A nyomorultban, az elesettben engem fogtok szeretni, engem vigasztaltok, engem öleltek át. Nem értitek? Minden emberi seb nekem fáj, minden emberi gyötrelem bennem ég, minden keserves, bûnös elesettség az én keresztem. A könnyek az én könnyeim, a szenvedések az én sebeim, a bûnök az én ostoroztatásaim. Eszméljetek, tárjátok ki karjaitokat, siessetek a nyomor felé; nem ismeritek a hangomat? Én éhezem, én szomjazom, én fekszem elhagyottan, én zokogok a szegénység zugaiban. Én nyujtom felétek könyörgésre kulcsolt kezeimet, az én könnyem pereg a nyomornak szennyes köntösén, az én idegeim reszketnek a bekötetlen sebek sajgásaiban. Nem ismertek rám? Az én keresztem van a vállakon, az én gyötrelmem a szívek mélyén, a szenvedôk, az elhagyottak szent egységében ôk mind Krisztusok, és én vagyok mindenik. Én esedezem, én hívlak, én várom az irgalmat, én, aki a bûntôl visszavásároltalak benneteket; értitek-e már, hogy az irgalmasság nem ajándékosztás, hanem elodázhatatlan szent kötelesség?


15. Gyakorlati kötelességeink vezérfonalai

15. Gyakorlati kötelességeink vezérfonalai.

Jézus nekünk adja önmagát, szeretetét, szellemét, s adja minden melegségével, erejével és örömével. Tôlünk függ, hogy ezt ne csak mint jó hírt vegyük tudomásul, hanem lelkünk tényleges tapasztalatává alakítsuk. Tudni, hogy a szeretet fogalma mit zár magába, még nem az eleven érzés, még nem a valóságos szeretet. Az isteni Megváltó igéri, hogy a szívéhez forduló áhítat, az erényeibe és lelkületébe való elmélyedés felgyujtja bennünk a szeretetet. Hiszünk ebben az ígéretben, kérjük a teljesedését. De egyéni erénygyakorlatokkal kell közremunkálkodnunk, hogy ez az igéret bennünk megvalósulásra jusson.

Elôször azzal, hogy törekedjünk lelkiismeretünknek egészen gyengéd tisztaságára. Itt nem csupán azt a lelkiismeretességet gondoljuk, mely kerül minden tudatos bûnt, minden szabad akaratból elkövetett hibát. E mellett jut még hely sok morális fogyatékosságra, sok szívbeli hidegségre, sok öntudatlan tetszelgésre, sok nyomorúságra, mely lényünkhöz tartozik. Lelki életünkben annyi a szürke színtelenség. Majd hiányzik a nemes, egyenes szándék, majd a lovagias lelkület, majd az igazi részvét felebarátaink jó vagy rossz sorsában. Máskor hiányzik a kötelességérzet, a feszültség és az energia, a munka szelleme, a buzgalom. Igazán itt sok a szürkeség, mely a lélekbôl a külvilágra is rávetôdik, s az egész láthatárt, az egész életet színtelennek, pusztának mutatja.

Ilyen állapotban lelkünket fonnyadt, ráncos archoz hasonlíthatnók, melyen sok önzés, sok önhittség, és nagyon kevés önismeret tükrözôdik. Archoz, melyen a határozatlanság bélyege ül, hiányzanak róla a világos körvonalak. Mennyi kapkodás olvasható rajta, a gondolatok, érzések és felindulások micsoda zûrzavara. Aki a saját lelkének mélyen a szemébe néz, és fogyatkozásainak tudatára jut, abban felébred a vágy Krisztus lelkének nagy stílusa után. Felébred az igazi erkölcsi értékek, a belsô átmunkáltatás, a lelki finomodás, a több belátás vágya. És megérik benne az elhatározás, hogy mindent kiirtson magából, ami a lelket eltorzítja. Minél komolyabban járjuk a magunkba-térés útját, annál jobban növekedik szeretetünk Krisztus iránt, képe annál elevenebben áll lelkünk elôtt s kezd bennünket egészen betölteni.

Ez a Krisztus-arc olyanná válik bennünk, mint a szüntelenül ránk nézô, szándékainkat, mozdulatainkat folytonosan kísérô felsôbb értékelés. Vigyáz ránk. Tekintetét nem kerüli el semmi sem. Egyetlen percünk sem marad magára. Semmit sem tudunk elrejteni, semmit sem tudunk jelentéktelennek vagy mellékesnek venni. Akiben Krisztusnak ez az átható tekintete él, az nem felejti el soha az önfegyelmezést. Ez a szem belát a motívumok bonyolult szövedékébe, bejárja tetteink útvesztôinek egymásba torkolló folyosóit, titkunk elôtte nem marad. S mert ô lát, mi is látjuk magunkat. Nem úgy, mint a mindeneken átvilágító Isten-szem, de úgy, mint a tetteink irány- és értéktényezôit látó emberi önismeret. Ez az egyre tisztuló látás a gyakorlati vallásos életnek legnagyobb eredménye. Nem pusztán látás, hanem küldések, vonzások, indítások és megállítások szövedéke. A Krisztus-arc nem csupán tekintet, a Krisztus-arcnak beszédes ajka van, a Krisztus-archoz vállainkat átfogó karok, vezetô, hívó léptek tartoznak. A lélek otthonossá vált Krisztusának irányító keze van, mely szelíden von, terel, és ujja érintése elég, hogy tudjuk, merre kell mennünk. Ez az érzékenység nem adódik készen. Ezt kérni kell, ezért dolgozni kell, ezért szenvedni is, verítékezni is kell, mint minden magas technikáért. A lélekfegyelem technikája ugyanis nem puszta érzékenység, hanem az érzékenységgel párosult acélosság. Mint a magasiskolás nemes paripa, melynek nem kell ostor és sarkantyú, hanem megérzi lovasának legenyhébb térde-szorítását, alig kezdôdô kantárvonását, hogy finom rugalmasságú acélinaival azonnal teljesítse annak szándékait, úgy a gyakorlatilag fegyelmezett lélek nem szorul a szenvedések ostorára, olvas minden apró életténybôl, minden legenyhébb érintésbôl, és friss, tavaszos erôvel indul minden kivitel felé. Mert tudja, hogy életének formája, feladatai, körülményei isteni keretek, isteni érintések, isteni vezetés, hogy mindezeknek forrása egyenesen rászabott, lelke érdekeihez idomított, gondviselésszerû mennyei pedagógia, és munkába viszi minden erejét, hogy az égi nevelés kívánalmainak eleget tegyen.

Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy minden komolyságunkkal kell törekednünk akaratunkat Isten akaratával véglegesen azonosítani. Erôs urává legyünk minden vágyunknak, hajlamunknak, minden kedvetlenségünknek, depressziónknak. A lélek elôterébôl, ahova ezek mindig betolakodnak, erélyesen el kell távolítanunk ôket, s elsôsorban azt kell kérdeznünk: mit akar most tôlem Isten? Bizonyára valami egészen határozottat akar, mert életünk minden helyzetében megvannak a tervei velünk. Körülményeink, viszonyaink mögött az ô kezemunkája rejtôzik. Meg kell szándékait keresnünk, hogy mindig és mindenütt elsôsorban a mi Urunk és Istenünk akarata legyen számunkra a mértékadó. Erre kell lelkünket ránevelnünk, minden helyzetben ösztönszerûen Isten felé tekintenünk, szent akaratát tudakolnunk, annak elébe mennünk: ,,Ime Uram, itt vagyok!'' Ilyen lelkületbôl nô ki az élet nagy stílusa, hol a létnek erkölcsi értékei valóban érvényre jutnak s a lélek legbelsô tapasztalataivá válnak. Ha idejutottunk, úgy vagyunk, mint aki a lelki ürességek pusztaságából hosszú vándorlás után a belsô életnek igazi folyamához ér. Ezt a folyamot kell követnünk, mint az eltévedt utas, aki a tenger felé igyekszik. Mi a végtelen Élet óceánja felé tartunk, és sokat tévelygünk iszapos állóvizek, sekély filozófiák, beteges képzelgések, üres szóbuborékok körül. Van ott is tenyészet, nevet a pontusi mocsár, de húz az iszap, kötöz a hinár, s a lélek mozgása lankadt lesz és beteg. Nekünk élô vizek kellenek, nem holt vizek, melyek megrekedve, önmagukban látják céljukat. Az igazi erôs életnek élô vizek kellenek, nagy lendületek, nem passzív kontemplációk. Az élô vizek vezetnek, az élô vizek valami másra mutatnak, mint önmaguk, és ha követjük ôket, valaki más felé tartunk, mint önmagunk. E Valaki Más, akibôl lettünk s akibe visszavágyunk, minden tettünket beirányítja maga felé s az élô vizek mentén elvezet az örök óceánhoz.

Benne kell magunkat, életünket látnunk. Ez annyit jelent, hogy létünknek mindez eseményét, jelenségét, örömöt, jólétet, kellemetlenséget, veszteségeket, minden külsôt, ami ér és minden belsôt, ami megindít, a lélek hangulatainak, szeszélyes idôváltozásainak zavaros tömegét az erkölcsi világgal kell vonatkozásba állítanunk. Ezzel annál a gyökerüknél fogjuk meg ôket, mellyel az isteni gondolatokba vannak beágyazva. Egész lelki tartalmunk, mind a tudatos eszméleti élet, mind eszmélet-alatti jelenségeink, sok gyökeret hajtanak másfelé is -- az ürességbe! Ily ,,gyökerek'' a lélek ösztönös reakciói, melyeken át nem árad beléje erkölcsi életerô. Más, ha az életet azoknál a gyökereknél fogjuk, melyekbôl a lélek erkölcsi értékei fakadnak, ezeket az értékeket vesszük irányadókul, ezek szerint vizsgáljuk, javítjuk, nemesítjük cselekvésünket. Ez a folytonos elmélyülés nagy valóságok bensô megérzését nyujtja, melyeket tudtunkon kívül magunkban hordozunk. Igazi lelki élettartalmunknak állandóan megújuló tapasztalását adja, olajat önt a tökéletesség felé törésünk tüzébe.

A negyedik követelménye a szeretet gyakorlásának és megtapasztalásának az, hogy áhítatgyakorlatainkat, lelki törekvésünknek minden aktusát, mint teljes érvényû, nagytevékenységû mûveleteket végezzük el. Akkor ezek is állandóan nagy lelki tényekkel hoznak bennünket érintkezésbe. Ha a szentségekhez járulunk, vagy imádkozunk, ezt céltudatosan kell tennünk, mint valaki, akinek határozott szándéka van, határozottat akar s a kezét kinyujtja utána. ,,Extendo menetipsum'' -- ,,kinyúlok'', -- mondja Szent Pál, s így kell nekünk is tennünk. Kinyujtani a lelket, feszíteni az akaratot Isten és a nagy célok felé... A kegyelmi eszközök használatában úgy kell munkához fogni, mint akik tényleg forrásból merítenek, mint olyanok, akik most igazságban, gyógyulásban, kegyelemben részesülnek, melyeket csak itt és másutt nem lehet elérni. Ha fájdalom, bánat ér, ha emberi hálátlanság, szeretetlenség bánt, szilárdan helyt kell állanunk és Krisztus szellemében felebarátunk javát, épülését, a kötelességet elébe tennünk személyes fájdalmainknak, kellemetlenségeinknek. Ki akarunk tartani, mint a harc golyózáporában a tiszt, ki nem hagyja el a fontos poziciót, melyet vezére reábizott.

Ez meg fog menteni a terméketlen érzelmi élettôl is, a tartalmatlan külsô gyakorlatokban való elsekélyesedéstôl is. Valóságot, valóságot a lelki életbe, termékeny átéléseket, nagy, mozgató erejû érzéseket, gondolattól és érzéstôl áthatott cselekedeteket. Isten az egész embert akarja, nem üres magatartás-sorozatokat (szokássá vált, tartalmatlan szentséghez-járulás), sem tétlen érzelgéseket (tetteinkre ki nem ható imaszolgálat). Vonzalmaink értékét a belôlük fakadó tettek mérik, tetteink súlyát az ôket lelkesítô átérzés és szándék szabja meg. Az ember természetes lustasága révén szívesen téved kényelmes automatizmusba vagy felelôsségtelen ömlengésekbe. Mind a kettô könnyû. Ami nehéz, ami kényelmetlen, ami feszültséget kíván, az e két erônek összehangolása, összeszervezése, egyetlen koncertté organizálása életünk egész vonalán. Ha elhagyjuk magunkat, tetteink peregnek gazdátlanul, érzelmeink hullámzanak eredménytelenül. A feszültség magatartásunk hitbe öltöztetése, érzelmeink tettreváltása. Ez a munka az Urat és kegyelmét rögzíti lelkünkbe s úgyszólván kényszeríti ôt, hogy velünk maradjon és szüntelenül válaszoljon nekünk.

Próbáljuk meg ezen az alapvetôen praktikus módon érni el nagy életcélunkat úgy, hogy lelkünk összes morális értékeit gyökerükben fogjuk és kivirágoztatjuk. Ha csak kissé is elmélyedünk, azonnal találunk ily értékeket. Lelkületünk kialakításának munkája a nagy tényekkel és értékekkel való érintkezésben erôs és mindenestül valóságos érzéseket fog bennünk kiváltani, alakító, termékeny érzéseket, melyek nem puszta hangulatok, hanem lélekmunkáló erôk, a Krisztussal való életközösség cselekvô szimptomái, és belôlük fakad az a ,,bôvebb élet'', melyért az Istenfiú emberséget öltött.


16. Titeket pedig barátaimnak neveztelek

16. Titeket pedig barátaimnak neveztelek.

Jézus Szíve szakadatlanul dolgozik a világ megszentelésén. A Megváltó élete, példája, szavai a fönséges morális erônek megannyi emanációja, melyeket Szíve a világba küld. Erényei számtalan emberszívnek szolgálnak az átszellemült élet impulzusául; emelik, tisztítják a lelkeket köröskörül a földön. Nézd a tenger telhetetlen áradását, mikor enyhe hullámokban locsolja a partot s aztán mintha megpihenne. Hogy ömlik végig a fénylô homokon, hogy vész el a lagunák nádasaiban és ragyogó cseppeket hagy a part füvein. Ahová bejut, hozza a tengernek friss, acélozó lehelletét. Igy képzelem el gyakran a mi Urunkat és Megváltónkat, az emberfiát, az ô Istenbôl szakadt ember-szívével. Hogyan önti végig a világon nemeslelkûségét, kedélyének szent sértetlenségét, erejének, mérhetetlen jóságának tengeráramlásait. Bizonyos, hogy ahová egy ilyen hullám elér, ott a lelkek új életre kelnek, új erôtôl, új készségtôl duzzadoznak. Úgy gondolom, hogy ez fôleg a lelki élet két irányában érvényesülhet.

A hitre nézve. A Jézus-szíve-áhítat az evangélium Krisztusát hozza közel hozzánk. Úgy mutatja az Üdvözítôt, amint az elsô keresztények látták. Ha Szívét nézem, úgy áll elôttem, mint elôttük állt, egész Isten-emberi nagyságában és sajátosságában szemlélem ôt, mint a legfölségesebb mûremeket s engedem lelkemre hatni, mint az emberiségnek adott nagy isteni megnyilatkozást. Mintha Istenségének minden titkát, emberré válását, keresztáldozatát, evangéliumát, életét egyházát, alapjaiban fognám. Ezek az igazságok úgy kinálkoznak nekem, mint szívének megannyi kisugárzása, mint szívébôl elôtörô lángolás. Képtelen vagyok a rövidlátó emberi értelem nevében tanításával és parancsaival szemben ellenvetéseket tenni. Ki tenne ellenvetéseket a napsugárnak?...

Tovább kérdezek. Vajjon a virágos mezô, a Napnak e ragyogó gyermeke, a maga módja szerint nem több tanúbizonyság-e a Napnak erejérôl és szépségérôl, mint a kalendárium papírlapjai, melyeken az évszakok járását s a napi égboltozat állását szabályszerûen jelezve találjuk? Fordítsuk ezt a szellemi életre. Pompás virágzást, életkibontakozást látunk, melyet csupán a tudás, a definiciók visszaadni nem képesek. Akkor lesz részük benne, ha a Krisztus-hozta nagy kegyelmi tartalmat a lelkünkbe öleljük. ,,Ez szellem és élet'', ez az igazság, melyre vágyódom. Ez az igazi Krisztus, az isteni Szó, az Üdvözítô, ki bennem igazán lakik és kegyelmeiben nekem átadja magát.

Krisztusnak isteni adakozása hitéletünk mellett átjárja kedélyéletünket is. A kapcsolat Krisztussal lelkünknek folytonosan az érzés frisseségét és rugalmasságát hozza. A világ szellemi atmoszférája sok bacillust, sok lelki infekciót rejteget. Érzékenység-elemek, haragra, bosszankodásra vivô hajlamok vannak lelkünkbe szôve. Megesik, hogy elkeseredés, unalom, életuntság légkörében élünk, mely mindenáron és hosszan ránk tapad. Az evangéliumból azonban tiszta, friss magaslati levegô áramlik felénk. Az ilyen lelkület betegszobájába úgy lép a Krisztus, mint aki új atmoszférát hoz magával, mint aki az erdôk s az illatos hegyi rétségek lehelletét hordozza ruháiban. Hogy sóvárog feléje a lelkem, hogyan kell ôt félô tisztelettel, bízással fogadnom, mint erôs barátomat, ki az élet teljességével közeledik felém! Szívem tágra nyílik elôtte és esdekel, hogy lehelje ôt színig szellemével. Mikor a reggeli levegônek friss lélekzete a tárt ablakon bevonul szobámba, minden régi, használt levegônek ki kell térnie és helyet kell adnia az új nappal tiszta hûvösének. Krisztus ,,jó hír''-ének szent életlehellete, hatolj be így a szívembe, járj át egészen! Teremts bennem átlátszó tisztaságot, kristályos átlátszóságot! Javíts engem, ints engem, tölts meg engem életem újjáalakítására nagy buzgalommal. Ne engedd, hogy gyásznak, világfájdalomnak adjam magam. Ne engedd, hogy tétlen, álmatag létben elfeledjem, elveszítsem magam. Hadd merítsem érintésedbôl megújulásom olthatatlan vágyát, a te tavaszodat, mely nem múlik el soha!

Folytonos szellemi megújulás, az evangélium szelleméhez való idomulás kell nekem, hogy kevésbbé legyek méltatlan isteni barátomhoz. Nagyon jól tudom, hogy Isten, az Úr, milyen mérhetetlen lelki méltóságra szánt bennünket, mikor egyszülött Fiát barátul adta nekünk. És azt is tudom, mennyi por tapad reám, a vándorlásnak, a küzdésnek mennyi rossz nyoma. De most minden kétségem eloszlik. Most szívvel és lélekkel csak egyet akarok: lelkileg megújulni, megtisztulni, megerôsödni. Ôszinte és határozott akarok lenni mint ez a Megváltónak kedvére van. Nyitva elôtte a lelkem hogy ki és be járjon rajta és lakást vegyen benne. Hogy ez a lélek egészen át meg át legyen hatva az Úrnak szellemétôl, jelenlétének illatától. Szívembe akarom a szívét, arcomra az arcát, kezembe a kezét, magamhoz szorítom ezt a kezet s úgy vezettetem magam általa. Szenvedélyesen szeretem ezt a Krisztust. Nem elég nekem, hogy rám nézzen, hogy hívjon, hogy vezessen. Nekem az is kevés, hogy a Krisztus öleljen meg. Be akarom lélekzeni ôt, vagy odaadni magamat, hogy leheljen be engem. Nekem minden egyesülés kevés addig, míg tudom, hogy magam külön lélek módjára vagyok. A szeretet nem lenni akar, a szeretet adni és elveszni akar. Át akarok változni Krisztussá. Élni akarok, de ne úgy, hogy én éljek, hanem Krisztus éljen bennem. Neki adom szemeimet és füleimet, hogy lásson és halljon velük. Neki adom kezeimet, hogy dolgozzon velük. Neki adom elmémet, képzeletemet, emlékezetemet, hogy isteni tetszése szerint éljen velük. Neki adom a szívemet, hogy szeressen vele, neki adom a szabadságomat és az örökkévalóságomat, hogy akarjon és éljen, imádkozzék és örvendezzen helyettem és bennem minden idôkön át.

A szívnek e lángoló vágya magában nem elég. Bele kell költöznie életünk mindennapiságába. Barátságunkat Jézussal ki kell dolgoznunk, meg kell alakítanunk. Akit Krisztus barátjának nevez, annak a természetfölötti értelemben vett jó nevelést sohasem szabad megtagadnia. Ne legyünk kislelkûek. Kegyelmével ezt el lehet érni. Jézus maga hív bennünket baráti közelségébe. Az egyformaság, az egymáshoz hasonulás törvénye, mely minden lelki közösségben érvényesül, ebben az esetben kudarcot vallana? Bizonyos, hogy a Jézus barátságára való hivatottság lelkünkben a tisztaságra, igazságra, erôre törekvést fogja felébreszteni. Bizonyos, hogy mint Jézus barátai, hozzá hasonlóan meleget és lendületet fognak a megdermedt világgal közölni. Barátsága kényszeríteni fog arra, hogy a hitet, reményt és szeretetet szüntelenül elevenen hordozzuk magunkban. Minden egyéniség hat a környezetére, jóra indító morális energiát sugároz bele, vagy befolyást áraszt a rossz felé. Egész lényünkbôl, minden tettünkbôl, magatartásunkból áradjon az a szent és gyôzelmes tudomás, hogy Jézus bennünket életörömre, életerôre ébresztett és hogy erre másokat is rá akarunk segíteni. Krisztus barátsága olyan, mint a világosság, nem lehet egyedül hordozni, nem lehet elszigetelten birtokolni; aki megszerezte, akaratlanul osztogatja. Nem lehet csak magunknak világítani. A fizikai fény is osztogatás, de a lelki fényesség százszorosan az. Aki világít, az mindenkié. A Krisztus-barátságból fakadó szent életöröm a föld legsugárzóbb világossága. Vannak lelkek, akikben annyi tavaszt, annyi harmóniát, annyi fogyhatatlan életbôséget termel, hogy közelükben akaratlanul is a földi megdicsôülés egy nemére gondolunk. Lábaik még a földet tapossák, de lelkeik az égi halmokon járnak. E természetfölötti benyomást érezték mindazok, akik a szentek földi tartózkodásának atmoszférájában éltek.

Ma is élnek szentek közöttünk. Nem találjuk ôket? Mert hallgatnak. Az ,,én'' szó nehezen hagyja el ajkukat. És mert egészen eltünnek Krisztusukban, eleven Isten-közelséget hordoznak magukkal. Csak akit szavaik, tetteik szent hálójába fognak, az ismeri meg ôket. Lelkek halászai, mint az apostolok. Hol vannak? Krisztus tanítványai, barátai között. Keressük, ismerjük fel ôket. Krisztus szeretete, mint szent ragály adódik lélekrôl lélekre. Hacsak nem vagyunk minden nemessel szemben megérdesültek, egy igazán mélyen Isten-szeretô lélek közelsége belénk oltja, vagy lassan belénk szivárogtatja szíve kincsét. Ne zárkózzunk el e hatások elôl. A magába fojtott lélek elzárja az életközösségek nagy és termékeny áramlásait maga körül és mint a betokozott sejt, lassan kiszárad. A Krisztus-hûség egymásbaolvadást, önfeláldozást jelent. Krisztusnak mindnyájunkra sugárzó barátsága egymás barátaivá tegyen bennünket és valósuljon meg rajtunk a ma és mindenkor idôszerû megváltói szó: ,,Arról fognak megismerni benneteket az emberek, hogy szeretitek egymást.''


17. Isteni barátunk lábainál

17. Isteni barátunk lábainál.

Jézushoz megyek, a fönséges Istenemberhez, aki eljött közénk, mert tudta, mi kell szívünknek, lelkünknek egész életünknek, s mindezt saját lelkében, saját életében akarta elhozni nekünk. Jézushoz megyek, aki világítva élt közöttünk, aki azért jött, hogy szeressen, hogy vezessen. Minden érintése mélyen a lelkembe nyúl és mint bimbót a meleg tavaszi lehellet, kinyitja Isten arca felé. Az én ,,emberem'' ô (János 5,7), a jóságos, akinek mindent elpanaszolhatok, ami lelkemet súlyosbítja. Hozzája kell mennem minden kétségemmel, minden gondolatommal, minden fájdalmammal. Abban, hogy milyen volt a lelke Istenhez, világhoz, emberhez, meghallom a választ minden kérdezésemre. Tudom hogy nemcsak önzetlennek, nagylelkûnek akar engem, tudom, mivel készíthetek örömet fönséges lelkének. Amint lélek hasonul lélekhez, amint élet meríthet életbôl, úgy akarja Jézus, hogy hozzá idomuljunk és belôle éljünk. Azért lép elénk az evangéliumok soha nem halványuló vonásaiban, azért virraszt köztünk, mint oltáraink szentséges lakója. Evangélium és eucharisztia mindent megadnak nekünk arra hogy vele érintkezzünk. Mindkettôvel áthatja lelkünket, mindkettôvel árasztja kegyelmeit belsô életünkbe. Jézus akarja az emberlelkekkel ezt a közvetlen együttélést, akarja, hogy néki a lélek tartózkodás nélkül kibeszélje magát. Megszámlálhatatlan sokszor igazán nincs a léleknek Jézuson kívül senkije. Vannak problémáink, melyekre csakis akkor hull világosság, ha a lelkünk legmélyén mutatjuk meg Istenünknek. Akkor, ha Isten kezébe tesszük ôket és lelkünk legbensô rejtekében lessük Isten válaszát, hogy követendô lelki magatartásunkat belôle kiolvassuk. Oly sok minden van, amit a földön senkivel sem közölhetünk. Nem csupán azért, mert meg nem értenék, hanem gyakran azért is, mert épen a legkedvesebb, legmeghittebb barátainkról, hozzánktartozókról van szó. Talán szívünknek panasza van rájuk, talán valamerrôl nem értjük jól egymást. Vagy talán belsô változások mentek végbe bennük, melyekrôl maguk sem tudnak. Ilyenkor alig lehet valamit szavakba önteni. Hogyan tolulna szemrehányás ajkainkra ott, ahol lelkek változtak el velünk szemben?

Gondolkodás- és érzésmódunknak legsajátosabb hangnemeire, mindarra, ami nagyon is mélyen, a lélek gyökerei körül él bennünk, nincsen szavunk, ezek a szó legteljesebb értelmében elmondhatatlanok. Ezekrôl csak önmagunk tudunk, egyedül nézzük lényünknek e rejtett birodalmában lejátszódó eseményeket. Minden ember sajátossága eszmélésének legmélyérôl fakad, a lelki világ megközelíthetetlen örvényeiben készül és a maga abszolut mivoltában csakis ott mutatkozik. Itt van a léleknek legtitkosabb, mindenkinek hozzáférhetetlen birodalma, melyrôl az imádság beszél: ,,lsten, kinek nyitva minden szív, kihez szól minden akarat, tisztítsd meg a Szentlélek tüzével szívünknek gondolatait''. Isten behatolhat oly mélységeinkbe, hova a szív ha még akarna sem bocsáthatna be senkit. Isten akkor is érti az emberszívet, mikor annak nincsen szava, hogy magáról és állapotairól számot adjon.

Igazán megszámlálhatatlan esetben csak az Egyetlenegy, az Úr marad nekünk, aki lelkünk szótlan beszédére hallgat. Akkor is, ha szülôk, jóbarátok, hitvestárs élnek mellettünk. Istennel folytatott e párbeszédeinkhez legközelebb állanak azok a lelkünk legbizalmasabbjaival töltött percek, melyekben a szónak alig van szerepe és inkább hallgató lelkek merülnek egymásba. Emberekbôl, kiket Istenben szeretünk, sugarak áradnak reánk, melyek világítva, tisztítva mélyednek kuszált gondolat- és érzésvilágunkba. Ha ránk néz, jobban látjuk magunkat, ha vállunkon pihen a keze, tudjuk, merre kell mennünk. Talán nem lát belénk úgy, mint mi látjuk magunkat, s mégis tekintete okozza, hogy jobban látjuk magunkat. A lelki élet paradox jelenségekkel van tele, és az egymáshoz kapcsolódó, egymásban élô egyéniségek lelkei között az áram-indukciókhoz hasonló tünemények játszódnak le, melyekkel önmagukba és egymásba több energiát, tevékenységet, több szeretetet, több életet árasztanak. Ezt a közösséget nem a szavak hordozzák, ez az egység más tengelyen jár, és az ismeretlen, titokzatos lelki affinitások tartományából való. A szavak sokszor inkább útban vannak, és ebben az értelemben igaza volt annak, aki azt mondotta, hogy a beszéd nem annyira a gondolatok közlésére, mint inkább elrejtésére való. Akiknek lelkei Istenben olvadtak eggyé, azok nem a szavak hídján járnak. A szó csak annyi ott, mint a hegyi vándorlónak az útmutató tábla; ki zavarná össze a fákra mázolt színes jeleket a völgyek, az ormok, az erdôk váltakozásával, a havasi lélekzetek jövésmenésével, patakzúgással, szélsuttogással? A szavak nem adnak többet a lélekbôl, mint turista-egylet rajzolta sávok a fönséges tájakból, a magasságok vándora rájuk pillant, felveszi irányukat és indul a beláthatatlan felé. Ilyen beláthatatlant nyitnak meg az egymáshoz intézett szavak azokban az Isten-termelte egységekben, melyeket az Úrnak fölséges játszó keze egészen nekiadott lelkekbôl alkot. Akarja, hogy emberiségükbôl úgyszólván kilépve, egy-egy pillanatra úgy ízleljék egymást, amint ô látja ôket. Az egymásba intuálásnak e fönséges perceivel egymásnak közvetlen lelkiségébe meríti ôket, és már itt a földön átvillantja rajtuk a lélekközösségeknek természetfölötti szépségeit, melyeknek nagy kozmikus közege a szeretet. Nem azon múlik a megértésük, mit mondanak, beszédük elégtelenségét tudják. De kitárulnak egymásnak, értékeik kicserélôdnek, bensôleg egy szervezetté, egyetlen lelki rendszerré válnak. Bár földi létformáik, organikus egyéniségük külön lényekké szakítja ôket, élik a lelkek közösségének nagy egységesítô erejét, a spirituális világnak azt a minden eszmélést szeretetközösségbe vonzó gyôzelmes aktusát, melyet földi szavunkkal Isten-közelségnek nevezünk. Sehonnan sem jön a lélekhez oly közel az Isten, mint neki teljesen átadott lelkek hozzánk hajlásában. Milyen jótékony, milyen boldogító az, lelkekkel, kik fönséges mértékükben, belsô harmoniájukban Istenben áttisztult mivoltukban felettünk állanak, ilyen mélységes kapcsolatba jutni, belsô világunkat nekik szeretettel kiszolgáltatni és irányításukat elfogadni. A lélek mintha bennük mindig bensôbben önmagára, önmagában Istenre lelne, s a természetfölötti értékek e folytonos kicserélôdéseiben a tisztulásnak határtalan útjára lép.

Az emberi lélekközösségeknek ez a csodálatos ereje, melyeken mindig megérzik a természetfölöttinek illata, a maga összes emberi szépségével és hatalmával együtt csupán egy-egy lobbanása annak a határtalan tûznek, mely Jézus személyébôl árad felénk, hogy egészen magába olvasszon bennünket. Azért az igazi, a legmélyebb lelki vonatkozások nem is egyebek, mint öntudatosan közös elmerülések ennek a szeretetnek tengerébe. Mindaz, amit emberlelkek egymásbaolvadásáról mondottunk, végtelenül fokozott mértékben áll Krisztussal való egyesülésünkrôl, mert ez az egyesülés minden más emberi érzésünknek is forrása, és az a ,,szeretet'', mely nem a krisztusi szeretet e természetfölötti talajába bocsátja gyökereit, nem is életképes, inkább romlásunkra mint üdvösségünkre van. Isten féltékeny, de csak azokra, akiket az ô imádandó lényén kívül szeretünk. Isten féltékeny, de csak oly szeretetre, mely bennünket tôle eltávolít. Lehet földi társakat, vezetô lelkeket egészen Benne és egészen Neki adottan szeretnünk, áldozatosan, magunkat mindinkább feledve hajolni feléjük, Istenbe merülve, hálatelten gyönyörködni bennük. Az ilyen szeretetre Isten nem féltékeny, hanem megtisztítja, bearanyozza, szent lélekkulcsot mintáz belôle, melyet a szeretett lény kezével teszünk Isten lábaihoz.

Igy akar velünk Krisztus egyesülni. Az ilyen személyes emberszeretet az ô szeretetének kapuja. E szent portikuszon áthaladva érezzük, hogy a Végtelennek szíve küldi kegyelmének sugarait szívünk felé. Megfog és vezet ez a sugár, jobban és mélyebben átjár, mint a pogány mágusokat a karácsony csillaga, mert emberszívünk a kegyelem otthona, s e sugarak Isten szívébôl hozzánk hazajárnak. Ha egyszer megérintették lelkünket, úgy érezzük, hogy mindig azért éltünk, minden nyomoron, talán nagy eleséseken, sötét bûnösségeken azért gázoltunk át, egész multunk, mint mágnesre a szétszórt vasszemek, rendezôdik, beáll e szeretetnek mindenható pólusai felé. Ezért voltunk, ezért lettünk, ezért éltünk és nagy természetfölötti öntudattal érezzük át rendeltetésünket, a minden lelkek egységében Krisztusba-olvadásunkat. E Szívben ismerjük fel magunkat, e Szívben tudunk semmivé válni, s e Szív, amint egyre jobban övé vagyunk, százszorosan visszaad önmagunknak. Annak a jobb önmagunknak, kit elfödtek a renyhe életösztönök, akit elfojtottak mocsaras lehelletek, kinek feltörô akarásai, mint a vulkánok mélyére fagyott tüzek, hasztalan feszültek bennünk és csak egy-egy titokzatos villanásban ütöttek végig rajtunk, míg a sötétség útjain jártunk. Most kiáradt ez a tûz, s a tûz pusztít, perzsel, semmisít, de új földet, bôtermô lávaföldet önt szét a lelken, melyen majd az élet tüzes bora fakad.

Ezt a rejtett, ezt az eltemetett, Isten-csókolta ént szabadítja ki az érzékek börtönébôl a krisztusi szó, amit Urunk lábainál hallgatunk, a krisztusi Szív, melynek dobogását lessük, míg mellén pihenünk. Aki megélte ezt a tavaszt, annak minden tavasz csak e lélektavasznak utánzó szimboluma. Nem másolata, annak nincsen mása, csak napsugaras színjátéka, édes klaviaturája, melyen az isteni Kéz a szegény, tompa, néma anyagból a lélek dalait hívja elô. Azért az igazán önmagára talált lélek nem fél többé testétôl és érzékeitôl, nem fél a látványok, az illatok, az emberi vonzalmak elterelô hatalmától, mert mindezekben nem tud mást látni, mint Istent s a szellemi lét fönséges gyermekszemével, a magasabb örömök szent idegenségével nézi az anyagi emberség bûn felé vezetô utait. Neki minden szépség Isten költeménye, minden lélekadás Isten kiáradása. És mint az értés keresi a szó mögött a gondolatot, vagy inkább nem is veszi tudomásul másként a szót, mint a gondolat nagy áramlásának felénk csillanó habfelületeit, úgy az ilyen lélek nem merülhet el a teremtményben, hanem keresi mögöttük a Végtelent, a szépség, a szeretet nagy valóságát. Tudja, hogy minden teremtett szépség e mérhetlen kegyelemfolyamnak egy-egy szemünkbe verôdô habfodrozódása. És a velünk egyesült lelkek szépségein úgy olvassuk a kegyelmek nagy áramlásainak irányát, mint a csillogó habjátékon a tengerjárást.

Ez az egyesülés Krisztus lelkével, személyével, emberségével, a ,,legjobb rész'' az igazi Magdolna-lelkület, mindenünk átadása. Hasonlíthatlanul, egyetlenül vezet és megbecsülhetetlen kincseket közöl velünk szüntelenül. Könnyûvé és édessé teszi a tisztaságot, lehetetlenséggé az elfogadott bûnt, természetes légkörünkké az igazi, önzetlen, áldozatos lelkületet, a belsô harmóniát. El lehet jutni a Krisztussal való együttélésnek oly bensôségéig, melyben minden érzésünket, szándékunkat, tettünket a legintimebben kormányozza. Mert jobban szeret bennünket, mint emberszív szeretni képes és jobban lát bennünket, mint látjuk önmagunkat. Közelebb van hozzánk, mint szívünk érverése, közelebb mint legtitkosabb gondolataink. Tiszta látássá, forró meggyôzôdéssé, a jónak, a fegyelemnek, az áldozatnak olthatatlan tüzes vágyává valósul bennünk. Minden szelleminek ölelô antennája, minden erénynek tetterôs, megértô orgánuma. Tanít választani és kitérni, tanít esdeni és menekülni, tanít hallgatni és énekelni, tanít élni Isten felé.

Uram, egész lelkem a te isteni Szívedre tárul, megigézetten állok szent bûvkörödben. Minél inkább közeledem hozzád, annál messzebb van a Végtelenséged, de szent emberséged annál mélyebben enyém. Már nem én imádkozom, hanem te imádkozol bennem. Már nem térdeidet ölelem, hanem Szíveden nyugszom, és hallom az isteni érverés ritmusát, hallom, mint megállíthatlanul suhanó lépteket az üdvösség felé.


18. Jézus szíve utánunk kiált

18. Jézus szíve utánunk kiált.

Jézus azt akarja, hogy lelkével a lehetô legbensôbb viszonyba lépjünk, s a köteléket, mely bennünket hozzája fûz, eleven bensôséggel érezzük. Az Úr ezen szándékát fôképen a legméltóságosabb Oltáriszentség juttatja kifejezésre. Az Oltáriszentség élô bizonysága annak, mennyire vágyódik Jézus velünk a legszorosabban egyesülni. A Hostiá-ban Jézus maga jön elénk. A szentségi színek alatt virraszt közöttünk mint szeretetének, hozzánk vonzódásának, szívünkbe vágyódásának eleven dokumentuma. E legszentebb szentség hangos hívás, az Úrnak a lelkekhez intézett szózata. ,,Ugyan mit akarhatott Krisztus az eucharisztiával?'' -- kérdezte egy hívôtôl egy tudós. S a hívô így felelt: ,,Krisztus volt a lélekhívó isteni kiáltás. Az evangélium hívó szózat a lelkek után, s az eucharisztia e kiáltásnak érzékelhetô kifejezése.'' Jézus vágyakozó szívének néma kiáltása. Ha ez így van, ha Krisztus oly hatalmasan vágyódik felénk, s az eucharisztiát mint soha el nem hangzó lélekhívást állította a világba, akkor nekünk, mint az Úr hívottainak, egészen nyilvánvalóan van hivatásunk. Ez a hivatás lelkünknek Krisztushoz, az Úrhoz való kapcsolódása. E viszonyt mindig bensôbbé tenni, jobban elmélyíteni életmunkánk, élethivatásunk. Igen, élethivatásunk minden földi terv, szándék és akarat felett álló, egész lelkünknek beirányítását nyujtó életprogrammunk magunkat egész lélekkel, egész lényünkkel az Üdvözítônek adni. Isten neki adott bennünket s akarja, hogy Fiát tele szívvel szeressük mindazért, amit értünk tett, amit értünk szenvedett. Akarja, hogy e szeretetben egész életünket Krisztusnak szenteljük, egyéniségében, szellemében egészen feloldódjunk. Nemcsak hasonlítanunk kell hozzá, bele kell olvadnunk, benne megsemmisülnünk s nevének, szeretetének, áldozatos szívének valóságos részeseivé kell válnunk. Erre hívja Isten a lelkeket.

Ha valakiben az a meggyôzôdés él, hogy Isten ôt valaki másnak boldogságára szánta és teremtette, ez a lélekbôl legtöbbször az érzés, az odaadás csodálatos finomságait váltja ki. Az ilyen lélek, miközben lemond önmagáról, s minden tettét, mozdulását, egész létét a másik élet szolgálatába állítja, minden ízében átszépül, átnemesül. A lelkek országának fölséges paradoxonai közül való az is, hogy aki mindenét odaadta, az a leggazdagabb. ,,Oszd ki mindenedet a szegények között, jöjj és kövess engem.'' Ez a mindenünk kiosztása nem áll meg a pénzen. A nagy osztogatás lélekosztás. Itt, fôleg itt kell az adakozás. Oszd ki mindenedet. Aki tud igazán adni, az dúsgazdag lesz lelkiekben, mert minden adásában százannyit kap vissza. A szeretetben teljesen odaadott lélek nem is ,,visszakap'', többet és jobbat kap. A földi utak porában megvonszolt lélek helyett új, érintetlen, tiszta lelket kap ajándékul. Nem ismer önmagára. Az odaadás tele van tavasszal, tele van ifjúsággal, az odaadás a nagy lelki Verjüngungskur, amit nem kell megismételni, mert az örökkévalóságra szól. Azért nincs is nagyobb kegyelem, mint lélekre lelni, akinek Istenben átadhatjuk magunkat s aki bennünket egészen elfogad; akirôl elmondhatjuk, hogy neki születtünk, érte lettünk; akirôl érezzük, hogy hozzátartozásunk egész létünknek értelmet ád, hogy mindaz, amit megéltünk s a maga kuszáltságában meg nem értettünk, most világos, egyenes úttá sorakozik, melyen e lelket kerestük.

Mindenki találhat ilyen lelket? Mindenki, mindenki... Testvérem, egyedül vagy? Nincs célod, nem látod értelmét életednek? Húnyt szemmel jársz, nyisd ki a szemed. Bánatos csend hallgat körülötted? Egyedül vagy, nincs akit szeress? Füleid be vannak tömve, nem hallod, hogy Jézus utánad kiált? Ott vár téged tabernakuluma mélyén, -- vár téged, szeretni akar. Majd elmondja neked, hogy érte lettél, hogy neki születtél. Majd elmondja, hogy lelked neki van szánva, arravaló, hogy szeretetében megsemmisüljön, hogy odaadásában örök tavaszra nyissa szemeit már itt, ezeken az árnyékos, iszapos, bozótos földi mesgyéken. Érte vagy, övé vagy, neki adott az, aki teremtett, nincs más választásod, mint vergôdni abban, hogy ezt nem tudod, nem éled, vagy szent elfogadásban fonni ebbe az isteni ténybe személyes akaratodat, és megkezdeni már e földi téreken, minden tövisek és tarlók között mennyországodat. Ébredjen, ujjongjon fel a lelked, övé vagy, szabad, kell az övének lenned, ez a dobogó Istenszív megvásárolt téged az örökkévalóságnak. Szeretetébe hív, fölemel, megszentel, boldogít. Édes öröm lesz a lelkedben otthon. Ha magadra maradsz, szétmálló mocsár vagy, mely csak fertôzetet termel, ha pedig Krisztussal egyesülsz, olyan vagy mint a hatalmas eleven folyó, mely méltóságosan és feltarthatlanul hömpölyög tengere felé. Királyi úton mégy Isten elébe.

Akarom ezt a királyi utat. Akarom ezt a krisztusi lelkületet. Akarom annak életközösségét, akinek hívása szívemig hatott. Hozom neki ezt a szívet, mert szívet kér tôlem. Magamra esdem isteni barátságát, lelkemre borítom üdvösséges lelkét. Igen, egészen az övé vagyok. Isten neki szánta a lelkemet. Isten azért formálta a szívemet, pergette eddig életemet, hogy most minden utam hozzá vezessen. Azért hallom most a hívást. Hallom és örvendezek, hogy követhetem, hogy mindenek között ôt választhatom. Végtelen hódolattal jövök. Félô tisztelettel az isteni Fölség iránt, aki hív engemet. Engem, az elveszettet.

E belátás tiszta fényében akarok élni. E világosságban akarom az evangéliumi Isten-szavakat olvasni. Ebben az odaadásban akarom perceimet Krisztus lábai elé szórni, Krisztus szándékától kormányoztatni, vele meghitten megbeszélni minden tettemet és engedésemet. Önmagamat így elfeledve akarok a legszentebb Oltáriszentség elôtt imádkozva leborulni... Ó, itt hályogok esnek le szememrôl, mintha látni tanulna a lelkem és a tanítványokkal mondanám: ,,Megtaláltam a Messiást''. Nemcsak neve szerint, nemcsak hallomásból, nemcsak az evangélium betûiben, nem, most elevenen áll elôttem ragyogó fönségében a fehér köntösû, aranyfürtû Krisztus, a szépségek, a szentségek, a tisztaságok fejedelme, s én a földbemélyedô saruját csókolom... Fölemel, nem ereszt el, nem szakadok el tôle többé soha. Helyet mutat nekem Isten-ujja, és Jákobbal mondhatom: ,,Valóban ez szent hely, s én nem tudtam...'' Megmutatja a helyet, hol megnyílik nekem az ég, és Isten angyalai járnak föl alá. Helyet, ahova mindig visszamehetek, ahova újra eltalálok, ahol Istenemet kerestem, kiáltását meghallottam, arcát lelkembe ittam. Kérditek, hol van ez a szent hely? A lélek, a szív mélységeiben, hol a kegyelem Isten és emberszívet olvaszt egymásba.

És himnusos köszöntés száll a szívembôl. Uram, hála neked, hogy hívtál, hála neked, hogy megparancsoltad hozzád hasonlítanom, hála neked, hogy lelkem épségét vigasztalásoddal védelmezed. Uram, minden a tiéd. E mindenhez most alázattal adom hozzá a te kegyelmedbôl szabad emberi akaratomat. Ez az akarat belôled fakadt, te szárnyaira bíztad, íme sok tévelygés után most hozzád visszaszáll és esdekel: rejts el engem a szívedben. Meríts el engem végtelenséged tengerében, nem akarok énmagam lenni, mert meghallottam a szavadat. Meghallottam az élet zúgó, dübörgô tengerzajában, meghallottam a te hívásodat. Tévedt gondolatok enymásra-üvöltése, emberi elveszettségünknek csörömpölve törôdô sziklatörmelékei nem tudták túlzajongani a te eucharisztiás suttogásodat. Eljöttem, mert vártam a hajódat, mert megismertem a vitorládat, lelkem a te szomjazó Sentád, aki viharzúgásra süketen meghallotta a sóhajtásodat. Engem vártál, a tiéd vagyok. Végy el önmagamtól, legyen karom a te karod, izmom a te izmod, ajkam a te ajkad, szívem a te szíved. Akaratod mozgasson engem, szereteted égessen engem, s a te szolgálatodba, örök fogságra fogadj be engem!


19. A szent öröm iskolája

19. A szent öröm iskolája.

I. Jézus Szíve, melyben a legnagyobb életerô lüktet, örvendezô szív, egyetlenül sugárzó, forró örömnek otthona. Örömház, és örömét a mi szívünkbe szánja. Szent János evangéliumában azt mondja: ,,Ezeket szólottam nektek, hogy az én örömem bennetek legyen és a ti örömetek teljes legyen''. Azt akarja, hogy állandó és teljes örömben legyen részünk. Különös hangsúlyt tesz azonban az Úr arra, hogy az Ô örömét s nem akármilyen más örömöt akar belénk oltani.

Öröme az Istennel való lényeges egyesülésbôl, a Szentlélek kenetébôl, a Lélek teltségébôl, erejébôl, pompájából árad; mint a tenger dagadása, mely minden kis partrésbe beszûrôdik, úgy az Istenség, mely Krisztus szent emberségét minden megmozdulásában, minden képességében egészen és tökéletesen átitatja. Ha tehát az Úr nekünk az ô örömét akarja adni, hogy az állandóan bennünk lakozzék, és ,,örömeteket senkisem veszi el tôletek'' (Ján. 16,22), ha örömét akarja adni, melynek az élet legkeserûbb harcaiban is miénknek kell maradnia, mely hatalmas minden fájdalom és szenvedés felett, ez bizonyára az Úrnak mérhetlenül nagy szándéka, egészen rendkívüli terve velünk. Az öröm, melyet nekünk akar adni, ugyanaz, mint amely szívét születésének pillanata óta eltöltötte. Az az öröm, mely egész lényébôl világított s a néptömegeket mozgatta, mikor az embereknek beszélt. Öröm, melyben azóta a megváltottak milliói részesedtek s fognak még részesedni. Az egész világ öröme, hogy az ,,Ige testté lett s köztünk lakott''. Az evangéliumban találunk helyeket, hol az Úrnak örömérôl van szó. Igy Lukácsnál (10,21): ,,azon órában Jézus örvendeze a Szentlélekben...'' A táborhegyi megdicsôülésben Jézus örömben, fönségben, szépségben úszott, s mindez külsôleg is elömlött rajta. És nekünk is szól a meghívás: ,,Örüljetek az napon és vigadjatok, mert íme nagy a ti jutalmatok a mennyekben'' (Luk. 6,23).

Ez a mi örökségünk, Jézus öröm-testamentuma. Az Úr azt akarta, hogy szívbeli örömének érütése egyházában tovább éljen, hogy élete, szeretete, kegyelmei, vigasztalásai az egyház szívében megannyi örömhullámmá változzanak. Mindnyájunkat nagy reménységek örökösévé rendel, s hogy ,,a reménykedésben örvendezzünk'', békéjét zárja szívünkbe, vigasztalását árasztja ránk. Az egyház, a mi szent anyánk, valóban az Úrnak szándékait szolgálja. Amint Krisztussal együtt harcol és szenvedésein siránkozik, úgy örömének is részese. Az egyházi év miseszövegeiben fönséges szavakkal ad ennek kifejezést. A fehér vasárnap secretajában így imádkozik: ,,Vedd kegyelmesen ó Uram, a te örvendezô egyházad áldozatát, és ki oly nagy okot adtál az örömre, nyujtsd nekünk az örökkévaló boldogság gyümölcsét''. Ez az ima telítve van a feltámadott fönségének húsvéti örömével, s az örök boldogság örömeiért esedezik, melyeket Krisztus nekünk megérdemelt. De nem csupán a halál utáni boldogságot kéri, hanem az itteni földi létben kezdôdô ,,örökkévaló boldogságot'', melyet a lelkek magukkal vihessenek a másik világba. Az öröm nem a túlvilág privilégiuma, az öröm már kezdôdik idelent, mert az Istennel való egyesülésnek lelki reakciója, fölséges irányjele annak, hogy a lélek természetfölötti rendeltetésének útján halad. Azért mindazok, akik a vallásból nem merítenek erélyes, tevékeny, diadalmas örömet, valamiben hibáznak és nagyon meg kell vizsgálniok magukat. A nagy szentek sugároznak a boldogságtól. Halálos gyötrelmek mélyén is boldogok. Szent Erzsébet, a Magyarországból Thüringiába szakadt csodálatos lélek, gyermekkorában a komorarcú imádkozóknak azt mondotta: ,,Mért imádkoznak így? Akárcsak meg akarnák ijeszteni a jó Istent.'' Ô maga mindig boldog, napsugaras arccal imádkozott és mikor hajléktalan koldussá tették, Te Deum-ot mondatott. Ilyen hôsiesség nem minden léleknek sajátja. De aki Istent odaadással keresi, abban kivirágzik az öröm. Minden élet örvendezik, mely éltetô elemébe merül.

A keresztény lélek vidámsága ez, mely átlátszó, tiszta lelki atmoszférában mozgat bennünket. Derültség, mely besugározza környezetünket, és mindentôl elveszi a földiesség súlyát, mert a lélek oly földöntúlian könnyû és vidám. Kell nekünk a szív szent öröme, szent könnyûsége, kell, mint a tiszta hajnali levegô, és legyünk bizalmatlanok minden szellemi irányzattal szemben, mely kioltja az Istenakarta életvidámságot, s a lelket örömtelenné, sötétté, szomorúvá, hideggé teszi. Az bizonyos, hogy a vidámságra való hajlam az egyes emberekben nagyon változó. Vannak a harmóniára, az örömre természettôl hangolt lelkek, mások pedig önkínzók és könnyen elhangolódnak. De már tisztán természetes szempontból is könnyebben úrrá lesznek az életen azok, akik a lélek felsôbbségét az eseményekkel szemben jobban megvalósítják, akik értik, hogyan kell az örömöt a szerencsétlenségben, a fájdalomban is megôrizni. Az öröm kis életlámpánk olaja. Ha az olaj kifogy, még izzik a bél, de már nem világít. Az örömtelen lélek fölemészti magát, rosszkedvet, ingerlékenységet, szomorúságot áraszt, senkinek sem világít. Lehet küzdeni e hajlamok ellen. A depressziós lélek beteg, gyógyítania kell magát. És mint a tüdôbajos ember megtanulhat lélekzeni, ha magaslati tájakra megyen, úgy a lelkileg fulladozók is megkereshetik a belsô élet magaslatait. Nyissuk ki minden reggel a lelkünket, lélekzetszomjas ajkunkat a krisztusi fénylô hegyormok felé és ûzzünk el minden bosszantó gondolatot, minden kedvetlenséget, bátortalanságot, minden fáradt, elnyomott állapotot a lelkünkbôl, mint ahogy naponta szobánkat is kiszellôztetjük. Azután nézzünk jókedvvel mindannak elébe, ami kellemetlenséget hozhat a nappal, amire egyébként talán már reggel kedvetlenül gondolnánk: üzletek, kötelességszerû munka, emberekkel való érintkezés, terhes levelezések, az idôjárás alkalmatlanságai, stb.

Ha Krisztus, mint napsugár fénylik reggelünk homlokán, ha lelkünket szívének hangjaival hangoljuk össze, akkor sem a nehézkesség, sem a kedvetlenség nem gyôzhet le bennünket. Meg sem érinthet, mert már elûzi a hajnal, mint a felkelô nap körül elôbb bearanyozódnak, aztán a nagy színjáték után eloszlanak a fellegek. Igy oszlatja Krisztus napja a mi kesernyés hajlamaink felhôit elôbb édes imádsággá, a lélek hajnali fellegjátékává fényezve ôket. Napközben gondoljunk a reggeli szépségre, melyben részesedtünk, legyen az emléke hatalmasabb rajtunk, mint a fáradalmak gyûrô, sodró, nyomasztó hatásai. Hordozzuk szüntelenül az örömnek láthatatlan koronáját, királyi emberré tesz bennünket a sötétség rontó hatalmaival szemben és diadalmasan járjuk földi vándorlásunk útját akkor is, ha egészen kiskörû, vagy egészen lélekôrlô munkát végezünk. Mert szándékban, értékelésben, munkánk szûkös materialitása fölé emel, és mélyen megérezteti velünk, hogy mindegy, vajjon diadalszekéren, vagy taligát tolva haladunk az Isten kapuja felé.

II. Az ,,Úr örülni fog alkotmányaiban'' (Zsolt. 103,31). Ezért kell örömmel mélyednünk a teremtettek nagyságába és teljességébe, legjobban pedig Istenünk közelségébe s emberekkel való közlekedésébe. Ujjongjon a szívünk, hogy a kegyelemmel bennünk van s mi ôbenne. Szent Gertrud életében olvassuk, hogy egy éjtszaka nem tudott aludni, s édes, csendes tevékenységben dolgozott a szent sír ékesítésén, amelybe nagypénteken a keresztet fektetik. Ekkor lehajolt hozzá az Úr, ki az ôt szeretôknek legkisebb szolgálataiban is örömét leli és szólt: ,,Örvendezzél az Úrban én szerelmesem, és ô szívednek vágyait be fogja tölteni''. És e szavakkal értésére adta azt, hogy ha egy lélek az Úrban örvendezik, ha akár csak szolgálatában örömmel dolgozik, vagy rávonatkozó tárgyakban keres érzékelhetô örömet, az Úr ôt tetszéssel szemléli s örül neki, mint az atya, ki gyermekének örömében gyönyörködik. És hajlandó minden kívánságát teljesíteni, hogy örömét teljessé tegye.

Gertrud akkor így szólt az Úrhoz: ,,Mely dicsôítést meríthetsz te, ó legédesebb Uram, oly örömbôl, melyben a szellemnél több része van az érzékeknek?'' Jézus így felelt neki: ,,Vajjon a fösvény uzsorás nem használ-e fel minden alkalmat arra, hogy tôkéjébôl a lehetô legmagasabb kamatokat nyerje? No jó; én, aki elhatároztam, hogy benned gyönyörûségemet találom, még sokkal nagyobb buzgalommal fáradozom azon, hogy abból, amit te az én megörvendeztetésemre és tetszésemre felajánlasz, semmit se hagyjak veszendôbe menni. Egyetlen gondolatodat sem, sôt a kisujjadnak mozdulatát sem. És Gertrud válaszolt: ,,Ha a te végtelen jóságod odáig ereszkedik, hogy ezekben az apró-cseprô dolgokban oly nagy tetszést találjon, mennyivel többet találhat abban a kis költeményben, melyet írtam neked, hogy fájdalmaidban vigasztaljalak''. Erre felelt az Úr: ,,Oly nagy örömöt találok benne, mint találna egy jóbarát, kit barátja a leggyöngédebb öleléssel kedves kertbe vinne, hogy ott az illatos levegôt szívja, a sokféle virág látványában örvendezzen, édesszavú zene hangjaiban gyönyörködjék és pompás gyümölcsökkel üdítse magát. Adok is neked bôségesen örömért örömöt, gyönyörûségért gyönyörûséget, vigasztalásért vigasztalást. És ugyanígy teszek mindazokkal, kik a könyvedet azzal a lelkülettel olvassák, amellyel te megírtad'' (A. Prévot: Liebe, Friede und Freude im Herzen Jesu. 190. l.).

Ezt a párbeszédet, mely Szent Gertrud kinyilatkoztatásairól szóló beszámolójában fordul elô, itt egész terjedelmében adtuk, hogy a szentek örömében eligazodni tanuljunk. Oly öröm ez, mely az egész embert befolyásolja, a szív és érzékek öröme, ,,cor el caro''[5], mint a zsoltáros mondja. Öröm, mely Istenbe merülten gyönyörködni tud mindenben, ami körülveszi, minden fénysugárban, mely a lelken átvonul. Öröm, mely a szépséges természetbôl és Isten szeretetébôl él, s még ,,a kisujj mozdulatát'' is befoglalja, ha azt a szeretet okozta. A belsô életnek lélekismerô mesterei az embertôl az Isten-szolgálat örömét követelik. Az Úr szolgálatában a szív, a lélek örömének hatalmas hullámzássá kell dagadnia. Ebbôl fejlôdik a lelki mélység, és erô, mely szeretve gyôzi az életnek terhét. Az ilyen öröm nem bódulat, melyben elveszne, ellazulna a lélek. Ez az öröm az igazságot még világosabban láttatja velünk, átfinomul tôle a lelki élet, megerôsödik a szellemiség uralma. Tehát nem szabad ellentétet keresnünk a lélek tiszta öröme és a kegyelem között. A szívnek és érzékeknek, vagyis az egész embernek részvétele nem tisztátalanító források beszûrôdése a lélek életébe. Ezt gyakorlatilag feltételezni nagy hiba volna, mely a lelket bátortalanságba, kedvetlenségbe sodorná. Lélek és szív, kegyelem és kedély erôs, tiszta összhangzásában, az egész ember bensô örömének harmonikus tudatában kell Isten szolgálatát vállalnunk, és benne szüntelenül erôsödnünk. Hogy ez tiszta keresztény öröm legyen, Isten törvényének, az erény vonalainak kell azt meghatározniok, s igazi átszellemült öntudatnak kell felette uralkodnia. Ez az öröm csak annak az embernek lelkébôl buzog, aki Istennel egyesült. Ha nem is látunk mindig e forrás legmélyére, tudjuk, hogy tiszta. Az öröm maga pedig szívünk hullámverése, sikló ritmusa, eleven forrásainak ezüstös csobogása...

A rohanó hegyi patak a Krisztustól megváltott ember

túláradó örömét jelképezi: partjain lepihenek és örvendezek az Isten gyermekeinek szabadságán, nézem a sietô hullámokat, nézem, amint habosan egymásra tolúlnak s a mohos sziklán ritmikusan megtörnek. És örülök, hogy nincs betonból épített mesterséges medre, és nem méri vízóra a habok állását.

Örülök, hogy itt látom annak szimbolumát, amiben lelkemet Krisztus részesíti. A ,,fösvény uzsorás'' akarok lenni, és mindent ki akarok magamnak sajátítani, amit természet és kegyelem, a jó, a mûvészet, az istenalkotta világ és Isten, az Úr, lelkem örömére és haladására nyujt. És Szent Gertruddal akarom hinni, hogy Jézus Szíve az ilyen neki szentelt életen, ó az iránta való szeretetbôl megmozdult legkisebb kisujjon is, örömét találja.

Az öröm úgy hat a lélekre, mint valami erôsítô fürdô.

Ha vidámság tölti szívünket, ha a belsô örvendezés hulláma hordoz, ha lelkünk énekel, akkor nem érzünk terhet, akkor nekünk a kötelesség édes, és mindenütt helytállunk. Ez mindenesetre jobb, mint bátortalanul, kedvetlenül menni munkába s agyonnyomott, rosszkedélyû cselédül szolgálni Istent. Mikor Jézus nekünk az örömét akarta adni, akkor ezt bizonyára az Úr örvendezô szolgálásának gondolta. Már csak embertársaink kedvéért is kell magunkban a szívbeli örömet ápolnunk. Semmi sem tesz olyan jót, semmivel sem lehetünk jobban testvéreink kedvére, mint azzal, hogy tiszta, vidám kedéllyel közeledünk feléjük. Ez elfeledteti gondjaikat, s az örömsugár, mely a lelkükbe szûrôdik, ott fényt és meleget áraszt. Mindenki szereti azokat az embereket, akikbôl szent vidámság, keresztény derültség világít, mindenki szereti a harmonikus életöröm hordozóit. Ebben persze szintén nagyon különbözô a természetes rátermettség. Senki se öltsön magára kényszervidámságot, de mindnyájan törekedjünk ôszinte jóakaratra, felebarátaink szívbeli szeretetére. A gyöngéd figyelmesség, a találékony jóság is oly sugár, mely az életet, a lelkeket fénybe borítja. A kis szívességekbôl, a szeretet vidám, csendes tetteibôl végtelenül több ,,emberbarátiság'' árad, mint sok nagy pénzadományból. Az életnek megvannak a maga keménységei, a munka nehezünkre esik, a szürke mindennap durva szálakból van fonva. De az érzékeknek és a szívnek Istenben való öröme, az embernek Jézus szívében való világfölötti örvendezése olyan, mint valami drága, színpompás hímzés, melyet az életre dolgozunk. Mindenhova beilleszthetô, minden alapból kivarázsolható. ,,Álomszerû''-nek nevezi egy magyar népdal az ,,ôsidôk búzavirágait, rózsáit és tulipánjait'', melyeket a falusi asszonyok nemzedékek óta hímezni szeretnek. Minden hímzés egy-egy álom. De a keresztény öröm hímzô keze, a lelki magatartás, mely ezt az örömöt az élet durva vásznára dolgozza drága varrottasul, nem álmodott hímesség, hanem nagy, kegyelemmel teljes valóság!

Fogjuk meg ezt a valóságot. Akkor is, ha a természet nem adott hozzá különös tehetséget. A kegyelem lélekformáló hatalma nagyobb, mint a mi személyes lehetôségeink. Minél mélyebben járunk az öröm hegyeinek sugaras ormai alatt, másszuk annál több lendülettel, annál több kitartással a lejtôt. A kegyelem nem fösvény, a kegyelem gyakran csak az elsô spontán mozdulatot várja, hogy segítô hatalmával átöleljen. Ha késik, tûrjük, ha eljön és segít, hálát énekeljünk. Az öröm, az Isten-közelségnek ez az eleven, termékeny lehellete, félig ajándék, félig hódítás. Isten akarja, hogy küzködjünk is, könyörögjünk is érte. Aki készen várja, sohasem kapja meg. Aki csak takarít, cáfol és rendez, de nem esdekel, az sem kapja meg. Mégis, mintha ebben a fejlôdésben jórészt a negatív munka lenne a mienk. Félretenni, ellentállni, kiküszöbölni, legyôzni. Félretenni a kedvetlenséget, kiküszöbölni a kesernyés hangulatokat, ellentállni a restségnek, tompaságnak, legyôzni a megállító, gátló, lassító hatásokat. Mintha tiszta földet kérne az Úr, hogy az öröm magvait elvethesse bennünk. Tisztítsunk, gyomláljunk buzgón. Szántsunk kis áldozatainkkal mély barázdákat a tisztított földön, hogy kedve legyen az Úrnak elvetni benne az ô szent örömét. Várjuk a remélô tavaszi földnek esdeklô illatával a fönséges magvetô kezet, majd kihajt és kalásszá érik bennünk az öröm, s aranyos hullámzása fölött Isten arca mosolyog mûvére, -- életünkre.


20. Cor unum et anima una In Corde Jesu

20. Cor unum et anima una In Corde Jesu.

Az Isten-szeretetet nem hajszálhasogató megkülönböztetésekbôl tanuljuk. Ôrizkedjünk még jobban attól, hogy a léleknek Isten-adta, kegyelemdús impulzusait finomkodó, kétségeskedô spekulálással kioltogassuk. Jézussal szemben ilyesmi nincs helyén. A szív egyszerûségében kell az Úrhoz közelednünk úgy, amint ô közelít felénk, magunkat fenntartás és analizálás nélkül átadnunk, úgy, amint ô adta magát nekünk. ,,Szeretett engem s odaadta magát értem'' -- mondja az apostol. És minden Isten-szeretô lélek ismétli: ,,Szeretett engem s magát nekem adta.'' Az én javamat, az én legjobbamat akarta, egy pillantással megértette, mi kell nekem. Nem úgy jött, mint filozófiai rendszer hirdetôje, hanem a szeretet teljességével szállott le a földre. A szeretet életét élte elénk, magát nem kímélte, magát odaadta, hogy bennünket szívéig emeljen. Szeretete azt kívánja, hogy mi is hozzá hasonlók legyünk. Minél hasonlóbb leszek hozzá, annál jobban tud szeretni engem, annál többet juttat nekem az ô üdvösségébôl. Igy akarja ô, így tette ô, a nagy Krisztus, a fölséges Isten. Ez lényemnek minden ízét viszontszeretetre hívja, ez egészen az ô tulajdonává tesz engem. Övé vagyok. Ô pedig enyém, mert nekem adta magát. Szívemben hordom ôt s ô engem hord a szívében. Amint ô sohasem fárad el abban, hogy magát nekem ajándékozza, én sem fáradok bele, hogy magamat neki adjam. Szent szakramentumai, kivált a szent eucharisztia által egészen magához akar vonni. Én pedig nem állok ellent. Megragadom az üdvösség eszközeit, kegyelmének és szeretetének zálogait, s azok visznek engem. Hozzája menekülök, lelkem karjait nagyra tárom feléje, minden lét és élet középpontja felé. Át merem ölelni ôt, szívén pihenek s ott megtudom: ez az én helyem. Sehol sem vagyok olyan egészen otthon, mint itt. Tisztító kegyelmi áramok tolulnak lelkembe és kimosnak belôle minden nemtelent, minden kislelkûséget, minden szûket és tökéletlent. Nincs okom félni, hogy az ilyen szeretet a félô tiszteletre valamiképen sérelmes volna. Nem, a jellemzôje ennek, ami minden más szeretettôl lényegesen különböztetô az, hogy ez imádó szeretet: az emberszívnek imádásig fokozott szeretete Isten fia iránt.

Imádságos viszonzása az ô szeretetének, aki neveinket véresen írta kezére és lábaira, és szent szívének sebébe. Imádó megválaszolása szeretetének, amit semmivel sem érdemeltünk, s mely bennünket saját szabad elhatározásával hívott a semmibôl a létbe... Ha Krisztus szeretetének kellô módon tudatára ébredünk, akkor mélyen besugárzik lelkünkbe, beszövôdik lényünk minden szálába. Térdre kényszerít bennünket és ellenállhatlanul az Üdvözítô karjaiba von. Ezt tapasztalják azok is, akik egykor súlyos bûnöket követtek el. Lehet, hogy bûnösségük gondolata egy ideig távoltartja ôket az Úrtól s alig bocsátja ôket lábaihoz. De a szeretet nem tartja ki a porban, felemeli alázatban meghajtott fejét, Isten karjaiba veti magát, Isten szívén akar nyugodni. Érzi, hogy aki vétkezett, annak még izzóbb szeretettel kell és szabad Jézushoz tartoznia, mintha nem esett volna el. A nagy bûnteher tudatában még mélyebben markol a szívbe az a tény, hogy Isten értünk adta magát, s nem annyira az égre kell gondolnunk, melyet számunkra megnyitott, sem a pokolra, melyet elôttünk bezárt, hanem rá magára, szívére, szeretetére. Mindig mélyebben töltsön el a meggyôzôdés, hogy csak egyetlen nagy szeretet van, egyetlen szeretet, melyhez nincs fogható, mely minden szeretetnél hasonlíthatlanul fölségesebb: az a szeretet, mely a mindenség fölött világít, az isteni szeretet, Krisztus szeretete, minden lét, minden élet, minden üdvösség középpontja. Ez a szeretet az én napom.

Ó Istenem, szeretlek forrón, mélyen,

nem mert a kárhozatos szôrnyû éjen

gyötrô tûzbe vetsz ha elhagytalak,

s nem mert egednek édes fényességét,

szent örömben úszó angyali zenéjét

Ígéred nékem szárnyaid alatt.

De mert a kereszten karjaid kitártad

emberi szívemet Szívedre vártad,

rútul kiszögezve jaj felém hajoltál,

vérfutotta arcod, édes, tüzes oltár,

bûnömért viselt el szörnyû ékességet...

Meg nem állottál a gyötrelmek mesgyéjén,

átmentél az éjek szörnyûséges éjén

borzalmas kíséret, gyalázat és szitok,

lélekhóhérok, gyûlölet-kárpitok

födtek, jaj, követtek az utolsó szóig...

Rettentô mértékkel mérted szeretésed

Ó legyek, hadd legyek könnyezô vetésed

hadd legyek, én legyek a te aratásod,

míg gyötrelmeiddel lelkem földjét ásod.

Szeretlek, szeretlek, nem mert megmentettél,

hanem mert a vérig, halálig szerettél

s amint te szerettél, szeretlek most téged,

életem és lelkem elkínálom néked,

szeretlek, szeretlek, te vagy a királyom

Istenem, mindenem, örök mennyországom.

(Xavéri Szent Ferenc)

A szeretet a léleknek legértékesebb, legszebb tartalma -- a legnagyobb tett, melyet az ember elkövethet. Szeretni annyit tesz, mint magunkat más tulajdonául adni, az ô birtokává, életének egy darabjává lenni, s ôt viszont birtokolni, ôt elevenen a szívünkben hordani. ,,Krisztus az életem'' -- mondja Szent Pál. Igen, ô az én egész életem... Nem túlzás mégis így beszélni? Az élet oly sokoldalú s annyi minden van benne, ami nem szeretet. És aztán: szabad nekünk Istent oly kizárólagosan szeretni? Senkit mást mint Istent? Nem szereti az anya gyermekét is, a vôlegény menyasszonyát? Nem szeretik egymást a jóbarátok? Mindezeknek az emberi szereteteknek el kell apadniok, ki kell száradniok Krisztus kizárólagos szeretete kedvéért? Erre ezt válaszoljuk: A szeretet az emberszívnek bizonyára nem egyetlen affektusa, s ép oly igaz, hogy Istenen kívül mást is, teremtményeket is szeretünk. Az igazi Isten-szeretet, mint a léleknek nagy középponti érzése, mégis minden érzelmet magábafoglal. Átölel, áthat, áttüzesít mindent, minden szeretet, mely bennünk úrrá lett, egész lényünkre üti pecsétjét. Ha Krisztus szeretete uralkodik bennünk, akkor minden meghódol neki lelkünkben, akkor a szív minden hajlamára, minden ösztönére kihat és egészen átjárja azokat. Ha azonban más szeretet az úr, szívünkre akkor is elhatározó befolyása van. Az Isten iránti szeretet semmiféle szeretetet nem zár ki, mely Isten szándékainak megfelel, tehát nem számûzi a szívbôl a szülôi, gyermeki, hitvesi szeretetet, az igazi barátságot. Az igazi Isten-szeretet a lélek minden érzését megnemesíti, felgyujtja, átvilágítja. Minél jobban szeretjük Istent, annál bensôbben zárjuk szívünkbe azokat, kiket szeretetben hozzánk fûzött, mellénk vezetett. Ha azonban Isten-ellenes szeretet jut uralomra bennünk, az lealacsonyítja a lelket, s képtelenné teszi arra is, hogy más valakit, vagy más valamit igazán szeressen. Ahol Isten kedve szerinti a szeretet, ott nem veszélyes szeretni. Krisztus szeretete megtanít Istent, kedveseinket, hazánkat, népünket úgy szeretni, mint ô szeretett. Átvilágít és átmelegít mindent, ami szívünket mozgatja és mindent a maga varázskörébe von. Minden igazi, nemes szeretet az Isten-szeretet gyökereibôl fakad.

Krisztust szeretni tehát nem azt jelenti, hogy most már senki és semmi mást nem szeretünk, hanem azt, hogy minden szeretetünket az ô isteni szándéka hordozza, isteni szeretete izzítja át. Krisztus nem azért jött a földre, hogy itt kevesebb szeretet legyen, sem azért, hogy a szívek kihûljenek és elszáradjanak. Adjuk az ô kedvéért azoknak, kiket kötelességszerûen szeretni tartozunk, meleg szívbeli hajlandóságunkat, s aztán ne aggodalmaskodjunk, ez semmit sem fog elvonni Isten iránti szeretetünkbôl. Ahol ketten, vagy többen Istenben szeretik egymást, e szívek lángjai összecsapnak, hogy Teremtôjüket egyesülten annál tüzesebben szeressék. Ami Isten akaratának megfelel, az az övé, s az övé marad. Az egyetlen fontos kérdés, melyet hûségesen szemünk elôtt kell tartanunk, épen az, vajjon e szeretet önmagában véve Isten akaratának megfelelô-e. A világ épen nem abban szenved, hogy az emberek túlságosan szeretnék egymást, hanem abban, hogy hiányzik belôle az a szeretet, mely az embereket az Isten akaratának megfelelô módon kapcsolná egymáshoz. Az isteni temperamentum szeretete hiányzik, azért van oly hideg a földön. A szentírás mondja: ,,Isten az embert igazzá teremtette, és ô végtelen kérdésekbe bonyolította magát'' (Pred. 7,30). Az ember Isten gondolatait sokszorosan félreértette, ,,rosszat jónak, jót rossznak nevezett''. És mindenekelôtt félreérti önmagát és saját szívét...

Érzi, hogy a szeretet lelkének iránya, érzi, hogy a lelkekhez-tartozás a legtisztább örömök kapuja, ez olyan általános tudomás, hogy nincs az a romlott lélek, aki ne valamiféle ,,szeretet'' nevû érzésben keresné boldogságát. Homályos, szennyes öntudatok mélyén is ott reszket valami haldokló vágy a tiszta szeretet felé, megátalkodott gonoszok szempilláján is megül a könnycsepp édesanyjuk emlékére. De az Isten felé be nem irányított lélek nem ismerheti a szeretetet. Az ember elesettségének legszerencsétlenebb tünetei közé tartozik a szeretet eltévelyedése, a szeretet természetfölötti eredetének félreismerése, ennek a lélekbe vetett isteni magnak földi vetésekkel való elnyomása. Isten úgy akarta, hogy Isten-szeretetünk fáin teremjenek emberszeretetünk virágai, az ember pedig nem hagyja fává nôni a magot, hanem céljukat önmagukban keresô emberi vonzalmakat ültet köréje, melyek elisszák tôle a lélek talajának életnedveit. Nem érti, nem akarja érteni, hogy boldogságának nincs más útja, mint Isten, hogy szeretetének nem lehet más iránya, mint Isten, s tévedt érzéseinek természetes katasztrófáival, a test vonzalmán épülô összetartozások elkerülhetetlen tragédiáival önmagát ostorozza. Nem érti szívét, nem érti vágyait, nem látja, hogy a csapásokat saját kezével méri önmagára. Nem érti, hogy a lelki válságoknak, a világfájdalmaknak, a csalódásoknak, az elkeseredéseknek, minden szkepszisnek és pesszimizmusnak egyetlen és csalhatatlan panaceája az Istenszeretet, a mindent harmóniába olvasztó, gyógyító, nemesítô, megszentelô Hatalom, amelyben minden szeretetek értelmükre lelnek.

Ó Uram. add, hogy szeresselek; téged és azokat, akiket szereteted nékem adott, hogy életemet értékesebbé és gazdagabbá tegyék. Add Uram, hogy oly mértékben s olymódon szeresselek, mint te akartad s oly szeretettel, aminôre engem teremtettél. Add, hogy a szeretet engem megszenteljen, tanítványoddá, gyermekeddé tegyen. Hogy az élô vizek forrását megnyissa bennem, és hordozzam és osztogathassam az emberek között a te szeretetednek léleknevelô édességét.


21. Emlékezel, Uram?

Szent Gertrud ,,Kinyilatkoztatásai''-ban olvassuk az Úr következô igéit: ,,Keresd ki, leányom, a szentírásnak azon szavait, melyekbôl szeretetemet a legjobban kiolvasod, írd föl magadnak, olvasd gyakran ôket s ôrizd szent ereklyék gyanánt. Ha jó barátok meg akarnak emlékezni ama napokról, midôn elôször érezték, hogy kölcsönös szeretet vonzza ôket egymáshoz, így szólanak: Gondolj csak arra, milyen lélekkel mondtad, ezt vagy ezt! Emlékezel, hogyan éreztél akkor? Hidd el leányom, a földön hagyott legdrágább ereklyéim szeretetem szavai, melyek szívembôl fakadtak''.

Milyen fölséges kijelentés! Biztosít arról, hogy az evangélium szavaiból igazán az Úr szíve beszél hozzánk, az Úr hangja cseng felénk. Jézus szavai a szeretet emlékoszlopai, életének, lelkületének sugárzó relikviái. Sôt kegyelemdús szentségeknek, szakramentáliáknak mondhatnók ôket, melyekbôl lelke árad. Ha feléjük nyúlunk, ha szívünkbe öleljük ôket, megérezzük Krisztus szellemét Krisztus szívének szellemét, mely magában hordta az eget. Ezek a szavak elénk tárják Isten-emberi lényét, erényeit, szeretetét, ezeket az örökéletû isteni valóságokat, melyek ma is élnek, ma sem múltak el. Ezeket a szavakat nekünk szánta. A mi értésünk nyelvén mondta el bennük azt, amit Krisztusról tudnunk életkérdés. Ezek a szavak a mélybe utalnak, egyszerûségre intenek, Isten felé vonnak, biztosságot öntenek belénk. Némelyikük olyan, mint egészen vékony fátyol; melyen áttüzel reánk az imádandó Krisztuslélek. Olvassuk ezeket különös feszültséggel, áhítatos, félô tisztelettel, s érezzük meg bennük Krisztus szellemének kiváltságos megnyilatkozásait. Olvassuk eleven, éber valóságérzékkel, mintha a Megváltó elôttünk állana és maga intézné ôket hozzánk. Keressük a szépséges emberfiának ránk szegezôdô isteni tekintetét, hangjának zengô ritmusát, meleg acélos csengését, és megcsúfolva a századok idôáramát, hallgassuk e szavakat egészen közelrôl, egészen a jelenbôl, egészen lelkünk mélyérôl, legyenek nekünk mint az édes méz, mint az erôs, nemes borital. Izleljük, élvezzük, vérünkké fogadjuk e szavaknak kiapadhatatlan gazdagságát, örökösen megújuló rejtett értelmét, minden léleknek minden percében szûntelenül új kincseket osztogató jelentését.

Igy Krisztus a századok távolságából is közvetlenül

hozzánk szól, nekünk beszél. Fölénk hajol és fülünkbe súg. Hallgassuk, de ne elégedjünk meg a tétlen hallgatással, a szeretet édes, bensô bizalmasságában szólaljunk meg mi is és kérdezzük csendes, meghitt alázattal: Emlékezel, Uram? Emlékezel, mit éreztél, mikor ezeket szóltad... mikor szíved úgy túláradt szeretettôl és vágyódástól...? Emlékezel az isteni részvétre, mely megjárta lelkedet, mikor mondottad: Jöjjetek hozzám mindnyájan, kik fáradoztok és terhelve vagytok...! Úgy-e tudtad, hogy benned a vigasztalásnak, az édességnek tengere hullámzik, hogy bôsége eltüntet minden emberi keserûséget? Úgy-e arra gondoltál, hogy az Atyától végtelen erôket hoztál a földre, s hogy hatalmad és szereteted gyôzedelmeskedni jött tehetetlenségünk és hidegségünk fölött... telve voltál szent feszültséggel, mennyei kényszerrel, hogy segíts, vidíts, alakíts... Emlékezel Uram, a te gyôzelmes, lélekformáló szavadra: ,,Jöjj és kövess! Ó, milyen volt a tekinteted, hogyan mélyedt választottaid lelkébe. Hogyan hívott a hangod, és ôk ,,elhagytak mindent'', mint rossz köntöst vetették le a régi kis életet és felöltözködtek a te akaratodba. Nem száraz parancs volt ez ajkadon, hanem gyöngéd és hatalmas vonzás, baráti intés, mennyei beavatkozás, nagyságodnak édes, bensô megnyilatkozása. Ó, hogyan tudtál te hívni! Idáig zeng a lelkemig a hangod. Én is ,,mindent elhagyok'' és megyek veled.

Gondolj Uram vágyódásodra, mely akkor szólt belôled, midôn mondottad, hogy jöjjön hozzád, aki életet szomjazik. Úgy-e láttad akkor az emberlélek mélységeiben az eleven vizek forrásait, melyek medret ásnak a hitnek és beágaznak minket, ha elfogadjuk a te ujjaidnak életfakasztó érintéseit? Emlékezel Uram, hogyan nézted a szegény, széledezô, pásztortalan nyájat, az emberek szomorú, haldokló seregét és mennyire tele volt a szíved könyörülettel, mikor ajkadra tolult az édes, biztató ige: ,,én vagyok a jó pásztor, ki életét adja...'' Úgy-e akkor szemedbe villantak a lelkek mélyén elásott kincsek eleven tüzei, úgy-e tudtad, hogy e betemetett üszkök rejtve várnak reád, a te nagy fölszabadító, mindenható gyujtásodra, és hamujok alatt megreszketnek világmegváltó szereteted szavára: ,,Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a világra, és mi mást akarok, mint hogy égjen?'' Úgy-e azt akartad, Uram, hogy szeretettôl égjünk és bevilágítsuk a mindenséget! Úgy-e azt akarod ma is, amit akkor, mert szíved ma is izzik, mint akkor, és tüzet foghatunk rajta ma is, mint akkor. Uram, osztogasd a tüzedet, nem félek a lángjaidtól, csak a hamutól, a szív ürességétôl, hidegétôl félek.

Jöttél, és hideg volt itt neked. Jöttél, és láttad az elesett országot, veszendô lelkek szomorú tanyáit. Jöttél és diadalmasan tudtad, hogy nálad van az örök ország. Nem országot keresni, hanem országot osztogatni jöttél. Emlékezel sok hasonlatosságodra, melyekkel országodat lelkünkbe énekelted? Emlékezel, hogyan tüzelt a vágy, hogy ezt az országot bennünk megteremtsed? Hogyan adtad hírül, hogy közel van, bennünk van az ország! Úgy-e akkor engem is tudtál, úgy-e Isten-szemed a jövendôk tágas mezôin látott engem is, úgy-e velem is meg akartad éreztetni akkor, hogy a te országod közel van, bennem van? Emlékezel az utolsó vacsorára, gondolsz a szavakra, melyeket a búcsú óráiban intéztél tiéidhez? Mondtad, hogy azok fôparancsaid, és bennük szent örökséget, sugárzó példát hagytál nekik és nekünk. Hogy Istent úgy szeressük, mint te szeretted, s egymást úgy szeressük, mint te szerettél. Emlékezel igéretedre, hogy nem hagysz el akkor sem, ha majd eltávoztál tôlünk? Mondtad, hogy házad atyai ház marad nekünk, és hogy odamégy számunkra lakást készíteni. És megigérted a Vigasztalót, a te Szentlelkedet, hogy ne maradjunk magunkra árván. Kenyérszínbe rejtett titokzatos jelenlétedben magadat ajándékoztad nekünk, hogy közel maradj hozzánk az idôk végéig. Emlékezel, Uram, milyen feszült figyelemmel hallgatták tanítványaid minden szavadat, mihelyt ajkadat megnyitottad, hogy az embereket tanítsd? Nézd, ma is ajkadon függünk és úgy lessük minden szavadat, mintha épen most ejtenéd ki ôket. És igazán ma is beszélsz hozzánk, hiszen ma is szeretsz, hiszen ma is hívod a lelkeket. Ma is megenyhítesz épen úgy, mint azokat a fáradozókat, akik akkor közeledtek feléd. Ma is, mint akkor, eltölt a vágy, hogy velünk, köztünk maradj. Ma is szeretünk, ma is keresünk, ma is szomjazzuk a hangodat, ma is az elsô hallomás szûzi erejével mélyednek szívünk talajába magvetô szavaid, ma is várunk az útfélen tisztulásért kiáltva feléd, ma is könnyeket, illatos kenetet hullatunk lábaidra, minden, minden úgy van ma is, mint akkor... Ó, Uram, mennyi vigasztalást merít a lélek abból a kívánságodból, hogy minden szavadra emlékeztessünk, hogy e szavakból ma is örömet, sugárzó energiákat merítsünk.

Színesen, elevenen kell a lelkünk elôtt állania mindannak, amit az Úr a földön mondott és cselekedett, tiszta képekben kell a lelkünkre verôdni életének, szenvedésének, földi vándorlásának, egész lelkületének, a világgal szemben fölvett magatartásának. Krisztus szellemében mindezt belsôleg újra meg újra át kell élnünk és ezzel az Úr lelkületébe kell öltözködnünk. Igy az ô világa a mi világunkká válik. Az ô szemeivel látunk, az ô szívével érezünk, s mindent lelkén át tapasztalunk. Az evangélium ne legyen nekünk olvasmány, puszta szöveg, legyen Krisztussal való együttélés, lelkével való társalkodás. Tanuljuk megásni a szavak mélyét, s ne a mi fakó megértéseinket, hanem Krisztus élményeit keressük bennük. Kérdezzük szent alázattal: Tudod-e még, Uram? Emlékezel? Emlékezel gyermekségedre és ifjúságod napjaira? Anyai karokra, anyai szemekre, anyai csókra... édesanyád hangjára, lépteire, dalaira? Emlékezel a kútra, hol mint fiú vizet merítettél és tükrében megláttad arcodat? Emlékezel a názáreti házakra, otthonod küszöbére, melyen ki-bejártak isteni lépteid? Emlékezel szomszédaidra, gyermekkori játszópajtásaidra, kikkel a vidék meredek dombjairól lepillantottál és a fellegek vonulását nézted a kék boltozaton? Akikkel virágot szedtél, hogy édesanyádnak bokrétába kösd? Emlékezel, amint multak az évek s a búcsú napja elkövetkezett? Hogy Názáretet elhagytad, anyádnak istenhozzádot mondtál s a Jordán partján leszállottál? Emlékezel mi történt, míg János keresztelt téged, hogyan nyílt meg az ég s te hallottad az Atya szavát? Hogyan léptél ki a mennyek országát megjelenteni... És úgy-e minden, amit láttál, Isten országának képe volt neked: a rét virágai, az ég madarai; a mustármag feslése és az esthajnal bíborszíne; a hazavonuló nyájak s a vôlegény elébe sietô szûzleányok. Isten országát láttad a magvetôben, ki szántóföldjét beszórta, a hálóban, melyet Galilea halászai kivetettek. S minderrôl szóltál a te fönséges hasonlataidban. Emlékezel, hogyan jártál világot övezô istenfiúi öntudatoddal a kis zsidó hazában köröskörül? Hogy te, minden emberek és angyalok pompája fölött fölséges Úr, szívednek túláradó isten- és emberszeretetében mezítlábasan mérted a palesztinai ösvényeket? Tudod még, hogyan borult a szereteted, mint aranyos fényesség Judea és Galilea mezôire és hogyan estek sugarai betegekre, útszéli poklosokra, vakokra és bénákra, menyegzôkre és gyászmenetekre? Hogyan ölelte dús szivárványába a názáreti mûhelyt, Jeruzsálem utcáit és templomát, Betszaidát és Bethániát, ó Pilátust magát, a hóhérokat és a keresztet... mindent, mindent megdicsôített ez a szeretet, és az egész életed köré, istenemberi örömeid és keserû fájdalmaid mennyei koszorújául vontad e szeretetet s benne, mögötte láttál mindent. És úgy-e azt akarod, hogy én is a te szereteted rózsakeretében nézzem a világot és az életet?

Úgy-e Uram, ez a mult megfogyatkozatlan frisseséggel áll a te lelked elôtt? Legszentebb szívedben ma is úgy tükrözôdnek ezek az események, mint mikor végigélted ôket. Jó nekünk, ha evangéliumodban, szívedben, szellemedben nem multat, hanem jelent, nem elsápadt emlékezést, hanem színesen, frissen ömlô életet birtokolunk, belôle merítünk, benne megújulunk; ha emlékeidet valóságokká testesítjük, melyeket folytonosan szemlélhetünk, melyeknek szüntelenül örvendezhetünk. Szíved és lelked él bennünk és alkotja világunkat. Ma is a te világodat éljük, ma is a te elévülhetetlen igazságaidon épülünk, ma is lelkünkbe ömlik az evangélium szelleme épen úgy, mint ma is buzognak a názáreti hegyi források, vagy a Jordán fakadása a Libanon magasán. Ma is lelkünkbe vetôdik az Úrnak képe, mint ahogy a Genezáret tavában ma is tükrözôdnek a hegyek, melyeknek ormain az Üdvözítô imában töltötte éjtszakáit.

Mikor a nép királlyá akart tenni, elrejtôztél, ó Uram! Nem akartál múld királyságot, hogy politika és földi hatalom el ne töröljék alakod örök vonásait. Annak nem volt szabad sem zsidó nemzeti, sem klasszikus, sem középkori stílusban állani elôttünk, annak örök emberinek kellett lennie. Csak így beszélhetett minden idôk emberéhez. A kultúra, a külsô szokások változásoknak vannak alávetve, az emberszívnek azonban ugyanazok a maga örökös szükségességei. Ezeket csak az Úr tanítása és példája elégítheti ki úgy, amint személyes létével adta azokat nekünk, mikor közöttünk járt a földön. Igen, Uram, te magad vagy eleven ideálunk. Példát adtál, hogy amint te tettél, úgy tegyünk mi is, hogy a szívedet és szellemedet éljük, érvényesítsük mi is, hogy bennünk lakozzék a lelked és utánad az egyetlen emberi cél legyen hozzád hasonlítani.

Uram, te vagy az én életmintám. Szavaidban hallom a lelkedet és egészen közel vagy bennük nekem. Nagy meghittségben, nagy egységben tartanak veled, mert az egységnek forrása nem a tér és az idô, hanem a lélekközelség. Uram, úgy teremtettél, hogy kellesz nekem, te pedig bennem lakni vágyol. Úgy teremtettél, hogy szomjazzalak téged, te pedig szomjazol engem. Úgy teremtettél, hogy keresve keressem a te tüzedet, te pedig meggyujtasz engem. Úgy teremtettél, hogy éhezlek téged, te pedig magadat adod nekem mennyei ételül, örökkévaló symposionjául lelkem szeretetre, tökéletességre, elmúlhatatlan szépségre való vágyódásának. És lelkem beléd horgonyoz kitéphetlenül és örvendezve tudja, hogy a tiéd s te kellesz néki, Jézusom, Megváltóm, te lelkemnek Lelke, te Uram és Istenem, te, aki közénk jöttél, aki hozzánk hasonlóvá lettél, ki emberi nyelvünkön szóltál, ki elfogadtad értelmünk nehézkes, szegényes formáit és természetfölötti kincseidet beöltöztetted a mi gyarlóságunk gyermekszavaiba! Ráadtad az igazságra az emberszabta gondolatruhákat, hogy ráismerjünk isteni eredetünkre, eltompult lelkiségünk örök titkaira, melyeknek tiszta látásától megfosztott a bûn. És ajkaddal megszentelted emberi beszédünket, és igazságaiddal értelmet, célt adtál szavainknak. Hallgatom, lesem, ôrzöm e szókat, az enyémek, nekem szólnak, engem mintáznak, bennem virágzanak. Mindenik egy-egy tündöklô mélység, mindenik lelkedre nyit egy-egy kaput, mindenik szeretetednek oldja le zsilipjeit. ,,Akinek füle van, hallja meg!''- zengted végig évezredek bolthajtásain és szavadat erôsítve visszhangozzák a századok. Kis országban, keveseknek súgtad ôket, de a te hangodat nem oltja ki, hanem hatalmasítja a köréje növô tér és idô. S ma az ezredévek távolából is mintha arcunkhoz simuló ajkad suttogását hallanók. Ó mert téged megifjít az idô és növeszt a távolság, ez a te Végtelenséged törvénye Uram, s e Végtelenség egyre hangosodó, egyre tüzesedô szavakat hagyott itt nekünk, melyeknek élete öröklétbôl öröklétbe nyúl.


22. Isten országa Jézus Szívének ajándéka

22. Isten országa Jézus Szívének ajándéka.

Urunk és Megváltónk evangéliumában a fôsúlyt Isten országára fekteti. A szentírásnak ez az uralkodó gondolata. Az Üdvözítô folytonosan emlegette, lépten-nyomon hirdette. Ez az a nagy ajándék, melyet nekünk az égbôl hozott, egyetlen kívánsága ezt az országot szívünkben fölépíteni. Isten országán Krisztus végeredményben azt az eleven, kegyelemteljes vonatkozást, azt a gyermeki viszonyt érti, mellyel bennünket mennyei Atyjához láncolni akart. Ez az ország a lélek kapcsolódása Istenhez a kegyelem, a hit, remény, szeretet és hûség által. A Megváltónak valóban szívén feküdt, hogy Istenhez közelebb hozzon bennünket. Vágyódott arra, hogy lelkünket Istenhez tartozásunk, Isten-gyermekségünk tudatára ébressze. Akarta, hogy Isten országának ,,jó híre'' eljusson minden emberszívbe, hogy az emberiséget saját méltóságának tudata vezesse az Úrnak, az üdvösségnek útjaira.

Jézus úgy nyilatkoztatta ki Isten országát, mint aki fölülrôl erôt hozott. És tette ezt üdvösségünkért lángoló vágyódással. ,,Azért jöttem, hogy tüzet hozzak a földre, és mi mást akarok, mint hogy égjen?'' és máskor: ,,Jöjjetek hozzám mindnyájan, kik fáradoztok és terhelve vagytok s én megenyhítlek titeket.'' Mintha mondani akarta volna: ,,Jöjjetek hozzám és kiemellek a nyomorból, ki a tisztult, a megszabadult lelkiismeret magaslataira. Szíveteket békével és örömmel akarom betölteni.'' És mintha kiegészítésül hozzátenné: ,,Nézzétek, ez kell a világnak, és ezt egyedül én adhatom''. A tudomány és a technika minden vívmányai dacára a világ számára más úton nincs haladás, nincs üdvösség. Az a pont, melybôl a világot sarkaiból ki lehet emelni, nem az ész és tudomány, hanem az ember kapcsolata Istennel. Ide, a kegyelem állapotába kell emelni az emberiséget. Ez az Isten országa a lelkek mélyén.

Ezt a lelkületet olvasom Jézus Szívébôl, nekem az egész evangélium errôl beszél. Tele van az emberfiának varázsával, ki igénytelenül, isteni bájjal lép elénk és kiönti belsô világának gazdagságát, szívének kincseit. Lelkületében, magatartásában, szívének mesterkéletlen melegében nyilvánvalóvá lesz elôttünk, hogy mindnyájunkat magához vonzani, mindnyájunkat fölemelni jött. Azért jött, hogy bennünket fönséges lelki szépségek világába segítsen, mely fölül áll minden kultúrkoron, minden történelmi idôszakon. Az Isten-fiának hivatása és királyi mûvészete, hogy világosságot és vigasztalást, erôt, örömöt és harmóniát osztogasson. A léleknek belsô átalakulása a kegyelem által, az egész ember tisztulása, átszellemülése, egészen új lelki tartalmak begyökereztetése, ez az a mû, amelyet Jézus tervez velünk. Nemcsak Urunk: Megváltónk is, legnagyobb jótevônk. A lélek az isteni kegyelem fényében fölismeri azt. Rájön, mit jelent neki Krisztus hívását követni, híradását szívébe fogadni. Boldog, ha reá és országára bízza sorsát. Boldog, ha a világot és az életet Krisztus fényében látja, Krisztus szemével nézi. Boldog, ha mélységei föltárulnak, némasága megoldódik, mert legbensôbb szükségletei nevükön szólíttattak. Boldog, ha kegyelemteljes, belsô élet árama buzog föl benne s fölszakad szívébôl a sóhajtás; ,,Uram, mi többet, mi jobbat kérhetnék tôled?''

Az Úr hív ugyan az önmegtagadásra is, a keresztviselésre is, lemondást és áldozatot kíván. De mindez nem cél, hanem eszköz. A cél Isten országa bennünk, a cél az, hogy Isten lakást vegyen bennünk, a cél az ,,igazságosság, béke és öröm''. Cél mindaz, amivel bennünket megenyhítni akar, cél ez: ,,Nyugalmat találtok lelketeknek''.

Nézzétek, így akarja Jézus Szíve. Az Üdvözítô nem azért jött, hogy minél többet szenvedjünk, nem is azért, hogy a világ tetteink hírétôl visszhangozzék. Nem akarta az igát súlyosabbá, a terhet nyomasztóbbá tenni. Azt akarta, hogy lelkünk, mint az övé, Isten fényében, az isteni akarat teljes megvalósulásában éljen. Azt akarta, hogy Istenhez hitben és bizalomban közeledjünk, szeretetben kapcsolódjunk. Azt akarta, hogy örömünket a vele való életközösségben, az ô isteni barátságában találjuk. Ennek az útja a bûntartozásunktól való megtisztulás. Az üdvösség kristályos árama, Istennel való kiengesztelôdésünk szent öröme ömöljön el rajtunk, hogy teljesen épek és egészségesek legyünk. Jézus Szíve, szelleme teremtsen bennünk a Megváltóval való egyesülést, legbensôbb életközösséget, legyünk az ô életének folytatásai, lelkületének hûséges másai. Mindezt a lelki öröm teljességében és vigasztalásainak kegyelemmel gazdag kenetében.

Ahol Isten-gyermek jár -- akár mezítláb is, -- ott örvendjen a föld, hogy ilyen léptek érik. Ahol kegyelem vonul a lélekbe, ott örvendjen erdô és mezô s az út pora, mert átok vétetett el a földrôl.

Jézus Szíve ég a vágytól, hogy Isten országát minden emberszívben megalkossa. Ott hordozza az ô nagy, harmónikus lelkében, és szelíd, alázatos szívvel adja nekünk. Lehetünk megfosztva a szellem ragyogó ajándékaitól, hôsi erényekhez hiányozhatnak alkalmaink, a remeték szigorúsága rémíthet, riaszthat, -- ha hitben, reményben, szeretetben Istennek adjuk magunkat, ha tudunk Jézus Szívével imádkozni, vele egyesülten élni, akkor Isten ösvényén, Isten országában járunk. Jézus Szíve a nap, mely Isten országát bevilágítja. Csodálattal akarom szemlélni, imádkozva szeretni azokban a sugarakban, melyeket az evangéliumon át küld felém.

Milyen visszhangot kell szívemben kelteni Krisztus nagy proklamációjának, az Isten-közösség, az Isten-ország szent hírének? Milyen legyen az emberszív válasza a sürgetô hívásra, ,,Jöjjetek hozzám mindnyájan!''? Mit kell mûvelnie bennünk ennek a megváltói kényszernek, e krisztusi szeretetnek? Szinte úgy érezzük, mintha csak az Úrtól függene, hogy bennünket Isten felé vonjon! Pedig nincsen így. Bármily hatalmasan visz bennünket hívása a magasabbrendû élet felé, mégis kell hozzá a szív készsége, hûsége, a kegyelemnek sugalmazásai s az Úr közeledésének finom megérzése. Tôlünk függ, hogy Isten országának, vagy az elvetemültségnek adunk-e szívünkbe bebocsáttatást. Szomorúan kell ezt tudomásul vennünk, félô tisztelettel és áhítattal kell hivatásunkra gondolnunk. Éreznünk kell, hogy mindannyiszor a kegyelem csodája megy végbe rajtunk, mikor a vétek sötét szennye lelkünkrôl elvétetik, és Isten tetszésének világossága gyúl ki helyében.

Vannak lelkek, akik szeretnének a Megváltóval, úgy amint ô a földön járt, szembekerülni s vele egészen közvetlenül és bizalmasan beszélni. Nem akarnak róla oly képet, melynek a történeti korszak s a kultúra is kölcsönzött vonásokat. Nem akarnak tolmácsokat maguk és Krisztus közé, hogy idegen gondolatok ne szivárogjanak az Úr szavaiba. Magát az Urat akarják kérdezni, ôt magát hallani, hogy ôt és önmagukat megérthessék. Mi könnyebb ennél? Hogy az Úr lelkületét megismerjük, csak szavait kell kérdeznünk. Hiszen megnyilatkozott nekünk, nem a tudósok nyelvén, hanem minden gyermeknek érthetôen, a lélek anyanyelvén. Azt mondja: ,,Jöjjetek hozzám mindnyájan, akik fáradoztok és terhelve vagytok...'' Tehát: Jöjjetek mind, akik szenvedtek, akiket kétség és gond gyötör, jöjjetek, akik nem tudjátok hol keressetek üdvösséget, sem azt, honnan nyer tartalmat és értéket az élet, -- jöjjetek hozzám. De magatok jöjjetek! Saját személyetekben kell jönnötök, ne küldjetek hozzám követeket, ne küldjétek a tudományotokat, jöjjetek mindenestül, úgy amint vagytok és éltek, egész lényetekkel, harcaitokkal, szenvedéseitekkel. Jöjjetek mint terheltek, mint fáradozók, akik a megmentôhöz közelítenek, s alázatosan, bizalommal tekintenek fel reá... Akkor meglátjátok, hogy meghallom kérdéseiteket, megértelek, mert megenyhítlek titeket. Nem mint fáradtak és terheltek mentek el tôlem, az Isten országát viszitek a lelketekben.

Az Úr meghívását napvilágos, kegyelemtôl sugárzó szívvel kell fogadnunk. Hivatásunk, hogy magunkévá tegyük s megôrizzük, amit az Úr kegyelemben ajándékozni jött nekünk. Az országot, mely nem e földrôl való. Az országot, melynek nem lesz vége soha. Az országot, melyért nem kell messze keresztes hadba szállanunk, mert nincs távolabb tôlünk mint önmagunk. Az országot, mely lelkünk szépségét, fölségét rejti s míg meg nem hódítottuk, nem tudjuk, kik vagyunk. Ne járjuk idegenül saját életünk útjait. Aki még nem éli Isten országát, az jövevény saját lelke ösvényein. Krisztus hív. Hova hív? Önmagunkba. Hazahív. És mindaddig fáradozók és terheltek leszünk, míg haza nem megyünk. Az otthon a lelkünk, a benne temetve élô Isten-országa az a Krisztus-világította fölséges lélekvidék, amerre egy út vezet: a szeretet.


23. Az Istenség édesszavú hárfája

23. Az Istenség édesszavú hárfája.

Szent Gertrud Jézus isteni Szívét az Istenség édesszavú hárfájának nevezi. Azt akarja ezzel mondani, hogy Isten a krisztusi Szívben a legtisztább és legharmónikusabb érzelmeket ébresztette. Jézus Szíve a lángoló Isten-szeretet egyetlen, hasonlíthatlan szerve, és Krisztusnak emberi lelke ezt a szeretetet a legfönségesebb módon nyilatkoztatta meg. Imádás, hála, dicséret, bizalom és a legtisztább Istenszeretet fönséges akkordokban zengett Krisztus lelkébôl az Atya trónusa felé. Jézus isteni Szíve olyan volt, mint a hárfa, melyen a Szentlélek, a kegyelemnek telisége, égi melódiákat játszott.

Az érzelem, a kedély mélysége, az eszmélésnek titkos belsô világa ugyan emberi lényünk része, de alig tudunk számot adni róla. Mily kevéssé ismerjük saját örvényeinket, melyeket színig tölt az Isten, mily tudatlanok vagyunk a bennük végbemenô fénylésekrôl és elsötétülésekrôl! Az emberszív talányos mélység, mely sokat rejt, amit néven nevezni nem tudunk... Ki járta be saját lelkének szakadékait? Ki nézte végig szándékai születését és ki látta, milyen titkokon gyullad a lélek vonzódásainak, elhúzódásainak rejtelmes kohója? Isten nem tárta ki a lelket emberi világosságnak. A lélektan sok gyôzelme mellett is botolva poroszkál elôre. Theóriát theóriára halmoz és rövid életû multjában több az eltemetett, ásatag réteg, mint a római császárházak alatt. Minden lélek egyetlen, s minden ily egyetlenségnek minden születô perce teremtés. A lélek lelkisége abban áll, hogy Isten szüntelenül teremteti vele önmagát. Ebben üt el a rest materiától, mely invenciótlanul terpeszti ismétlôdéseit és a lélek beleoltásának köszöni minden újulását. A lélek megéli, de nehezen látja a maga teremtôdését. Vannak útjai, melyeken Isten egyedül akar járni, szent öntudatlanságok, melyekbôl a lélek élete fakad. Vannak szakadékai, melyekben az anyaggal való kapcsolódása készül, és eszmélésünk e süllyesztôiben próbálnak belénk fogózni az árnyak, lehúzó hajlamosságaink. Amott a Lélek illetései, itt anyagiságunk gépiesítô gesztusai. Amott diadalmas emelkedések ismeretlen forrásai, itt bénító lélekmegállások rejtett okai, érthetetlen kiüresedések, ellazulások indítói. Kell nekünk valaki, aki belénk énekelje, merre van felfelé, akinek dala lényünknek sok keserves negatívumán folytonosan gyôzni segítsen, akinek messzehangzó szava végigzengjen szegénységünk kongó csarnokain és eligazítson, ha szakadékos vidékeken eltévedünk. A szent halmoknak isteni hárfája kell nekünk, daloló szív, melyben úgy lakott az Isten, mint senkiben még soha, melyet úgy hangolt a Lélek, mint senkit még soha. Egy szívnek sem voltak a Lélek legfönségesebb eszményeinek hangnemére hangolt húrjai, egy szív sem volt oly érzékeny a Lélek illetéseire. Édesen és erôsen, gyöngéden és hatalmasan tudott zenélni e szív, a tökéletes hangszer, melyen Jézus az Atya imádásának, az emberiség megtérítésének fönséges oratoriumát játszotta el. E szívbôl áradtak a dicséret himnusai az Atya trónusához s az erény, a lelki nagyság, a nemes emberiesség hullámai a világban szerteszét. Hullámok, zengések, szíveket keresô szentséges dalok, lelkeket egybehangoló, belôlük hatalmas életáramokat indító himnusok. Ah ezek a szólamok ismerték a szívek rejtett utait, bejárták a lelkek életének titokzatos magaslatait, teremtettek hôsöket félénk koldusokból, vértanúkat puhult testû mulatozókból, ezek a dallamok nem tévedtek el a lelkek sûrûjében, számukra nem volt elvesztô a bozót, sem túlkeskeny az ösvény, sem szûk az úttalanság; nem volt félelmes a szakadék, sem áthághatatlan a hegyorom, kitért nékik az eszméletlenség sötétje s a komor emberi szándékok rajzó serege.

Képzeletünk erejét messze meghaladja Jézus Szívének ez óriási hatása az emberlélekre. Elemzéseink nem érik utól, mert ott jár, ahova nem ér el magunkbanézô tekintetünk. Húnyjuk le szemeinket és vegyük lelkünkbe áhítattal e fönséges, természetfölötti élethullámokat, menjünk bensô buzgalommal e kegyelmes szándékok elé. Krisztus-hasonlóságra vagyunk hivatva -- mondja az apostol. Ezért vett Krisztus emberi szívet, lelket; olyan akart lenni mint mi, hogy mi olyanok lehessünk mint ô, szívet akart, hogy szívünk követhesse. Ugyanaz a teremtô Lélek, mely a mi szívünket alkotta, intonálja Jézus Szívében az Isten-dicséret zsoltárait. Isten, aki bennünket a maga dicséretére teremtett, ezt a zsoltárt tôlünk is akarja hallani... Hinnünk kell ebben, és Isten dicséretét legnagyobb földi hivatásunknak kell tekintenünk: Ez a dicséret énekel az erény értékében, erkölcsi erejében, melyek mint rezgések és sugárzások indulnak az emberszívekbôl a szellemi világba. Szellemkapcsolatban élni nagy felmagasztaltatás nekünk, legyünk telve tisztelettel saját méltóságunk iránt, legyen bennünk üdvös és szent félelem, nehogy szívünkben, a Szentlélek e titokzatos hangszerében, gondatlanságunkkal, készségtelenségünkkel, ügyetlen kezdeményezéseinkkel kárt tegyünk. Hagyjuk rá készségesen a nagy mesterre, hogy hangolja és hatalmasan húrjaiba markoljon. Nôjünk magunknál nagyobbra, legyünk Isten engedelmes mûszereivé, hangszereivé, legyünk ,,a Szentlélek hárfáivá''.

Uram, Istenem, nézz le teremtményedre és ne vesd meg kezednek munkáját. Világosítsd meg szívemet. Szellemed lengjen lelkemnek mélyén, hogy a szeretetnek tiszta és szent dala énekeljen ott a te isteni szívednek örömére.

A te örömöd akarok lenni Atyám. Minden lehelletemnél érezni akarom, hogy megszenteltél s a lelkembe oltott végtelen értékért felelôs vagyok. Érezni akarom, hogy belôled szakadtam ki, hogy a kezed formált engem önmagadból. Hogy létem, lelkem közepe, napfénye, szent magja vagy. És mert magadból vettél, mert hozzád hasonlóvá tettél, mert testi formáinkban emberséget öltöttél s engem emberhangon tanítottál, minden erômet, akaratomat, tetszésemet, vágyamat, bánatomat és örvendezésemet a kezedbe teszem. Köszönöm neked, hogy erre nekem hatalmat adtál, köszönöm, hogy a vak törvény rácsaiból kiemeltél, és a dolgokon végignézô tekintetet, választó, ítelô lelket bíztál reám. Mert ezzel nyujtottad nekem, hogy most magamat néked ajándékozhatom. Hogy elvihetem önkényes boldog adással a szívemet a te kórusodba, várva, hogy illessél, énekeltess engem. Uram, minden dalom a tiéd. Ha nem érintesz, alázatosan hallgatok. Ha megérintesz, elindul bennem az ének, mint erdôk mélyén a kezdôdô szélsuttogás. Minden dalom a te dalod. A teremtményed, szomjazó dicséreted vagyok.

A keresztény lélek Jézus lelkével a legbensôbben összeolvad. ,,Én vagyok a tôke, és ti vagytok a szôlôvesszôk.'' Jézus Szívébôl és lelkébôl isteni élet impulzusai szívódnak a mi lelkünk gyenge hajtásaiba. Mint a szôlôtôke a föld termôerejének felgyüjtése eleven növényi orgánummá, mely munkára kész nedveket halmoz és a növény testének valóságos éléstára, úgy Krisztus lelke a természetfölötti termékenységnek emberi lelkünk számára elôkészített, szent nedveit gyüjtötte egybe és küldi szüntelenül nekünk, a szôlôvesszôknek, akik reánôttünk, beléje nôttünk. Ha leszakítanak, elhalunk. Ha megtöredezünk, ha a természetfölötti vérkeringésnek bûneinkkel útját álljuk, és a szent nedveknek forradásokon, védô sarjakon kell dolgozniok, akkor nem lesz belôlük virágos, termô venyige. Krisztushoz növésünk tudatában egységes, sértetlen, szomjas csatornákkal kell magunkba szívnunk a Tôke drága nedvét, a nekünk szánt, édesillatú életvizet, ezeket a fönséges, számunkra asszimilált kegyelemoldatokat, melyeknek isteni értékeiket bennünk kell kidolgozniok. Az Úrnak szívén fekszik, hogy kegyelmének sugalmazásai bennünket természetfölötti, erényes lelkületre vezessenek. Nekünk pedig ez a tudat, ez az erôs hit a Krisztussal való lélekközösségben hatalmas indító legyen a jóra. Mily drága Krisztus-relikvia a szôlôtôkének e csodálatos metaforája! Mennyi bátorság és bizalom árad csupán abból a gondolatból, hogy minden kegyelem az ô szívébôl ömlik belénk! Mennyire meghozza ez a meggyôzôdés azt, hogy lelkünk legkisebb mozdulata is feléje tör, és életünk mindig jobban, mindig tudatosabban olvad az övébe! Krisztusnak fölséges, szeretettôl és tisztaságtól ragyogó lelkülete, minden, amit mint erényre való törekvést, nemes szándékot szívünkbe áraszt, bennünk szüntelenül, új életet intonál. Hogyne fogna dalba, hogyne rezegne az övével együtt a lelkünk! Valahányszor megérzünk egy-egy kegyelemhullámot, mely hozzánk az isteni élet lüktetését közvetíti, egészen át kell magunkat adnunk a szent indításnak. Örvendeznünk kell az isteni szempontok, isteni vágyak, isteni tüzek felgyulladásán s ezeket önmagunkká, legmélyebb énünkké kell asszimilálnunk.

Boldog a lélek, ha Krisztussal kapcsolódik és feléje vonja ôt minden vágya, legmélyebb sóvárgása. Boldog, aki Krisztus lelkével, életével egynek tudja magát, vele minden akaratában, törekvésében, imájában egyesül. Mint anya imádkozik a gyermekével s annak szívét a magáéba zárva emeli Istenhez, mert szereti, mozdulatait követi, vezeti, -- úgy tesz a Megváltó velünk. Adjuk át magunkat, mint gyermek anyjának, álljunk egészen vezetése alá, tekintsünk tulajdonunknak mindent, ami az övé, imáját, érzelmeit, életének, érzéseinek melegét, tisztaságát, energiáját. Krisztus szívébôl, Krisztussal kézenfogva lépjünk Isten elé.

Igy tanulunk megállni a harcban; így finom életösztönnel fordulunk el mindattól, ami nemtelen, ami az esést szolgálja, így mindent Krisztussal s abban a bizalomban teszünk, hogy ô bennünk van s mi benne vagyunk.

Ha szenvedés a sorsunk, akkor a Jézussal való bensôséges lélekközösség jobban kell, mint valaha. A szenvedésben az ember ki van szolgáltatva a fájdalom sötétjének és gyötrelmének. Csak akkor hull a lelkére világosság és vigasztalás, ha a szenvedô Megváltóval egyesül, ha Krisztus kezén vezettetve hatol át a szenvedés éjtszakáján az isteni akarat megismerése és elfogadása felé. Akkor világos és meleg lesz a lélekben, akkor Isten-szeretet tolul fájdalomtól merev szívünkbe, mint jeges erdôbe a napsugár. Emberi kéz le nem választhatná az erdôségek kuszált galyfonataira fagyott csillogó darát, de feljön a nap, és minden lehull! Sok kín és fájdalom tûnik el a lélekben, ha Jézus Szívével egyesülten szenvedünk. Akkor szívünk minden érzése az ô istenemberi érzelemvilágának nagy folyamába ömlik és annak hullámai ragadnak magukkal. Gondolkodásunk tág lesz, mint az övé, és gyengeségünk, nyomorúságunk az ô hatalmas szívébôl erôt és lendületet nyer. Panaszainkat, fájdalomnyögéseinket túlhangozzák az ô Isten-dícséretének hatalmas akkordjai. Ne maradjunk távol, ne maradjunk fájdalmunkban egymagunk, rejtsük szívünket Szívébe, hogy átjárjanak fönséges lelkületének rezgései. Jézus Szívével egyesülten, szívünket Szívébe merítve érezni, harcolni és szenvedni végeredményben annyit jelent, mint szállani az ô istenemberi szándékainak magaslatai felé. Érzéseinket és szándékainkat az övéivel akkor egyesítjük, ha alázatos, hûséges szeretettel mélyedünk el Krisztus életébe, készséges, formálható lélekkel fogadjuk azokat a szent érintéseket, melyek evangéliumán át érnek bennünket.

A feladattól nem szabad megriadnunk. Krisztus úgy élte elibénk a lélek fönséges mintaéletét, hogy utánozni lehessen. Nem másolni, nem külsôségekben aprózva megismételni, hanem a lelki magatartást, a belsô megindulásokat a lélek újrateremtô erejével a mi egyéni életünknek sajátjává tenni. Lehet, hogy életünk külsôleg semmiben sem hasonlít Krisztus életéhez, bensôleg mégis lehetünk egészen krisztusiak. Erre hív bennünket az Úr, mikor Szent Gertrudot és Szent Margitot arra kéri, hogy szentséges Szívét használja Isten imádására. Ô akar imádkozni bennünk, ô akar énekelni bennünk. Nem elég néki az eucharisztia rejtett jelenvalósága, igazi embertestekben is itt akar járni. Újra földi életet akar élni bennünk, benned és bennem, mindenkiben. Bele akar imádkozni habozó szavainkba, beleénekelni félénk dalunkba, beledobogni szívünk verésébe. Azt akarja, hogy csupa krisztusok járjanak itt, himnusos, alázatos, rejtett krisztusok, élni akar a lelkek millióiban s az isteni Szív szent telhetetlenségével akarja új és új életekben ismételni önmagát az idôk határáig.

Diadalmas örömöt érez, ha az emberlélek urává fogadta ôt. Azt mondja Szent Mechtildnek: ,,Vagy a tabernakulumban, vagy Gertrud szívében keress engem''. És egyszer így magyarázza meg, mennyire birtokában érzi Gertrudnak édes, tüzes lelkét: ,,Gertrud oly mélyen egy az én szívemmel, s én ôt úgy a szívemhez kötöttem, hogy egy lélek lett velem. Úgy is él, hogy teljesen akaratomtól függ; a testnek tagjai nem függnek oly szorosan a lélektôl, mint Gertrud az én akaratomtól. Mihelyt az ember csak puszta gondolattal is mondja kezének: tedd ezt; a szemnek: tekints fel; a nyelvnek: mondd ezt; a lábnak: lépj elôre, -- a kéz, a nyelv, a szem, a láb azonnal, a legkisebb habozás nélkül engedelmeskedik. Gertrud nekem annyi, mintha kezem, szemem, nyelvem volna, vele kedvem szerint rendelkezem, anélkül, hogy ô kívánságaimmal bármi módon is ellenkeznék.''

Igy akar bennünket Krisztus birtokolni. Kezeket kíván, hogy akaratát mûveljék, nyelveket, hogy szavát hirdessék, szemeket, hogy szeretetét ragyogják. Adjuk neki szemünket, ajkunkat, kezünket, fogódzzunk bele minden odaadásunkkal ebbe az isteni vágyba, akkor imádságunk Krisztus imája, életünk Krisztus élete lesz. Ez nem nehéz, ez nagyon egyszerû. Krisztus elibénk jön, ha keressük. Elfogadja lelkünket, ha kináljuk. Bejön a hajlékunkba, ha ajtót tárunk. És velünk énekel, ha elkezdünk dalolni, hangja, mint félénk gyermekhangot, öleli és viszi a mienket, s az Úr imánkon megismeri Fiának szeretett akcentusát. Igy Krisztus miénk lesz egészen, cselekszi tetteinket, formálja szándékainkat, éli gondolatainkat, sóhajtja érzéseinket. Szenvedni, engesztelni, dícsérni fog bennünk, könnyeink az ô könnyei, örömeink az ô örömei, szívünk a Szíve, az Istenségnek édesszavú hárfája lesz, melyen szeretô újjakkal játssza el a Végtelen a rövid földi éneket, az örök daloknak múló prelúdiumát.


24. Jézus Szívének szeretete fôleg az eucharisztiában

24. Jézus Szívének szeretete fôleg az eucharisztiában.

Szeretni annyit tesz, mint szívünkkel és érzékeinkkel valaki felé fordulni. Szívvel és lélekkel feléje törni, rajta függni, benne elmerülni. Annyit tesz, mint a dolgokat a szeretett lénynek lelkén át nézni, szívével érezni, minden látásban, minden megérzésben vele egyesülni, vele azonosulni. Az Énekek énekében a vôlegényrôl mondja a szentírás, -- és az egyházatyák e helyet a Megváltóra vonatkoztatják --: ,,Ime falunk mögött áll ô, nézve az ablakon, nézdelve a rostélyon át'' (Énekek Éneke 2,9). A rácsozott ablakot mint belsô megvilágosodást értelmezhetjük, mint megismerést, mint fogalmakat, melyeken át az Üdvözítôvel kapcsolatba lépünk. Szeretete e szakadásokon, e hasadásokon át nyúl a lélekbe, hogy magát nekünk adja, és viszontszeretetünket fogadja. Neki, akit ,,falaink mögött látunk'', neki kell szívünk csarnokaiba bebocsáttatást adnunk. Fel kell ismernünk, át kell ölelnünk, hogy bennünk éljen és bennünket egészen önmagává változtasson. Igy nézni, adni, fogadni annyi mint szeretni. Az absztrakciónak itt kevés tere van. Szerepe a fonálé, melyre a cukorkristályok ülnek. Egy ilyen kis vékony fonálra, egészen kicsiny ismeretsugárra, felgyûlhet lelkünk minden édessége, Isten-szerelmünk minden melege, megindulása. Milyen határtalanul jó a léleknek, ha ezt elérte! Milyen szegény, ha ezt nélkülöznie kell! Ki mutatja meg a lélekkitörések titkos forrásait? Ki jövendöli meg a ,,luminosissima, flagrantissima, suavissima caritas'', e sugárzó, lángoló, édes Isten-szerelem nagy évszakait?...

Ennek a kiszámíthatatlan, eleven szeretetlángnak e földön a legszentebb Szentségben jelenvaló Jézusnak Szíve, az ô titokzatos köztünk maradása a gyujtópontja. Itt van a berácsozott ablak, melyrôl az Ének beszél. Ó, fonjuk be szeretetünk kúszó rózsáival, álljunk, várjunk, könyörögjünk az ablak elôtt, hogy ránk nézzen az Úr, hogy szóljon hozzánk, hogy magához emeljen, aki ott áll a rácsok mögött és oly közel van, oly mondhatatlanul közel, hogy akár szájának lehelletét éreznôk és csókját fogadhatnók. Ô ez a Krisztus-közelség tropikus vidéke! Itt forrók a szívek, mert itt van az Úr! Itt hív, itt vár. Itt osztja isteni titkának fátyola mögött, a szentségi formák alatt létének mennyei valóságát. Itt él, itt lép ki a történelem kereteibôl, hogy idôtlenül, hogy minden idôkön át lelkünk tápláléka legyen. Itt ver a szíve, itt szól az ajka. Hangtalanul, szótlanul beszél s a lelkem issza suttogását, hogy egészen elvesszen a szeretetben. Itt van az Isten egészen, és ez, épen ez kell nekem. Nem elég csak hitben egyesülnöm vele, csak hitben birnom ôt. Nekem a valósága kell. Nem tudok megnyugodni, míg el nem érem, át kell karolnom, bele kell ömlenem. Semmi sem elég nekem. A patak sem áll meg a parti virágnak, sem a hegyoldal fenyvesének, nincs pihenése a tengerig. Nem elég tudnom, hogy van tenger. Nem elég hinnem, hogy egyszer odajutok. Meg kell csókolnom azt a partot, el kell merülnöm abban az óceánban.

Lelkünk bonyolult szükségletek egész világát rejtegeti. Felvevô képessége rendkívül sokszoros és sokféle. Nem elég az értelem igényeit szem elôtt tartanunk, azt is meg kell adnunk a léleknek, ami a szeretetre alkotott szívnek kijár. Az emberi hangulatjáték tele van váratlan ugrásokkal. A lélek néha oly tágnak sejti magát, mintha Isten és a mindenség megférne benne. Máskor vágya oly kizárólagos, hogy belemerül, és nem akar tudni semmi másról. Majd nyitott, mint a síkság, és tártan fogadja a seregek vonulását, majd bizalmas otthonhoz hasonló, hol csak a legszorosabb hozzátartozóink laknak. A közvetlen, a kizárólagos egyedüllétnek szükségletét fôleg Istennel szemben érzi. Szeretni akarja, mint egyetlen szerelmesét, birtokolni akarja, be akar telni vele, meg akar nyugodni benne. Hazavágyik bele, s míg oda nem jutott, nincsen pihenése. A legszentebb Szentség e parancsoló vágyódásnak teljesedése. Az alkotta meg, aki az emberszívet. Az mérte ki a benne áradó végtelen szeretetet, aki az emberi lélek vágyainak megrajzolta medreit. E fehér Hostia elôtt lecsillapodik a lélek emésztô nyugtalansága, e Hostia tekintetébe merülve, a maga isteni elemében otthon érzi magát a lélek.

Talán azt mondja valaki, hogy így beszélni annyi, mint a földi szeretet sajátosságait vinni Istennel való vonatkozásainkba. Ez nem igaz. Mi Istenbôl vagyunk. Isten vonzza a lelket s a lélek sóvárog feléje, vágyódik vele, a legnagyobb jóval egyesülni. Ez legmélyebb és leghatalmasabb kényszere, a szellemi világban szüntelenül tevékeny ôserô, s úgy dolgozik a lelkeken, mint anyagon a gravitáció. Innen merítünk minden földi szeretetet is, csak eltévesztjük, elmossuk, eltorzítjuk, idegen utakra támolygunk vele, meghordozzuk utcán, porondon, útvesztôkben. A szeretet szellemiségünk ismertetô jele, Isten kezébôl vett lelki örökségünk, s nem a földi szeretet vonásai kerülnek imádásunkban Istennel való közösségünkbe, hanem az Isten-szeretet vonásait visszük olykor nemes hûséggel, máskor szégyenletesen hibázva emberközi viszonyainkba. Nem embereken tanultunk szeretni, a szeretetszomjúság a lélek létével koextenziv, s azért szeretünk embert is, mert a léleknek szeretet az itala, mert szeretnünk kell, és szeretjük azt, aki elénk akad s aki számunkra tud hasonlítani ahhoz az isteniességhez, vagy annak valamely lefelé tévelyedéséhez, melynek igazi lelki kényszeréül van lelkünkbe oltva a szeretet szomjúsága. Az emberszív Isten-szeretetre van teremtve s mikor az eucharisztiában embermódra szeretjük a Krisztust, Isten-szeretetünk hazatalált.

Ha ezt megértettük, minden emberi szeretetünk mint hódoló alázatos planéta fog keringeni Jézus Szívének vonzó napja körül. Az ilyen helyes értékelés és beállítás minden szeretetünket megtisztítja, megszenteli, lelkünk minden hajlamát rendezi s átlátszó tisztaságot, világosságot tesz bennünk otthonossá. Tûz lakik majd bennünk, salak és pernye nélkül való boldogságos, lelki izzás. Azért fölöslegesen szegényíti magát az, aki Isten iránti szeretetét azzal akarja növelni, hogy a teremtményektôl megvonja szívét. Isten szeretete nem fosztogató erô, Jézus nem irtani jött közénk. Adni jött, bôvebb életért jött. Aki nem tudja a teremtményt Istenben szeretni, aki nem tudja embertársainak lelki szépségével, szellemi fensôbbségével Istent énekelni, akit a teremtmény elvon Istenétôl, ne azon kezdje, hogy vakon és válogatás nélkül mindent eltaszít magától. Telítse az emberekhez vonzódását Isten szándékával. Keresse a szeretett egyének értékeiben Isten kezenyomát. Lelje fel hozzájuk tartozásában Isten irányítását, s ha a szeretet érzéki elemei útjában vannak, üzenjen nekik könyörtelen harcot, de ne vesse ki velük együtt magát az egész lelki összetartozást. Tisztítsa meg szeretetét. Aki a földiek szeretetének kiirtásával akarja szeretni Krisztust, az akár lekoppasztaná koszorúját az illatos kelyhektôl, mielôtt az Úr lábaihoz tenné. Minden tiszta emberszeretet színes, pompázó virágpárta Isten koszorújában, engedjük élni annak természetfölötti értékeit. Minden földi szeretet, mely Istennel van telítve, igazi lélekiskola, s mint az orvos halotton tanulja az élôt, úgy a lélek emberen tanulja Istent, emberszereteten át halad Isten szeretete felé.

A fô az, hogy lelki magatartásunk, pszichológiai beirányításunk ne tévessze el sohase a Végtelent. Akinek tekintete Istenre van beállítva, az minden emberszívben Istent találja fel, az minden rokonlélekben az Istenség végnélküli szövetének egy-egy fonalát fogja és nem kell félnie, hogy a teremtmény eltereli Istenétôl. A teremtmények szeretetében szellemet, lelket keressünk, s az érzéki elemet szorítsuk háttérbe. Igy egész érzelmi életünk szent lesz és komoly, napsugaras és emelkedett, mert Isten szeretetébe olvad minden emberi vonatkozásunk, azt színezi, gazdagítja, beviszi földi létünk minden izületébe, beszivárogtatja belsô világunk eleven hajszálcsöveibe. A legistenibb életnek is földiség az anyaga idelent, és nem az a cél, hogy a földet lerázzuk. Testben maradunk e földi léten át, arról van szó, hogy testiségünket a lélekig emeljük, földiségünket megszenteljük, anyagunkat a lélek szolgájává tegyük és mindezzel dicsérjük a test és lélek egybeszövésének isteni tervét, melyben az anyag nem megsemmisülésre, hanem szolgálatra van rendelve s a lélek diadala nem az, hogy anyagát elnyomorítsa, hanem az, hogy diadalmas szépségben, lélektôl átjáratva, átszellemesítve fogja be az Úrnak édes és könnyû igájába.

Maga az a tény, hogy Szívének szeretettôl lángoló invenciójával Jézus az eucharisztiát megteremtette, Isten-éhségünk szüntelen csillapítására nekünk a földön hagyta, mutatja, hogy tökéletesedésünket itt nem az anyagtalanodásra akarta beállítani. Az ember anyag és szellem szövedéke, szellemi kapaszkodóin anyagba fogódzik. Metafizikai szemmel nézve emésztô, lélekzô, vérhajtó rendszerre szerelt idegzet, csodálatos szenzorimotor készülék, mely a Lélek remekmûve és munkatere. Az anyagnak és szellemnek e szövetkezésében a szellem a formáló, a kezdeményezô, az uralkodó erô, és munkájával az emberi organizmust az erkölcsi szabadság mûszerévé teszi. E szabadságmûszer organikus törvényei alatt az Istenfiú megélt egy emberéletet. Istenségtôl átjárt materiáját feltámadásával megdicsôítette s az Öröklét csarnokaiba magával vitte. Nekünk pedig a mindenható szeretet állandó csodájaként itt hagyta templomaink tabernákulumaiban a Hostiát, nem emlékét, nem szimbolumát, nem igéretét, hanem dobogószívû véres valóságát.

Ezzel kimondhatlanul és minden idôkre megszentelte életünk anyagiságát. Mert eledelt, igazi, ajkunkra vehetô eledelt adott nekünk, és mindenkorra elítélt minden oly gondolatirányt, mely az anyagiságot merôben ,,rossz''-nak, romlottnak állítaná. Anyagi valósághoz kötötten, anyagban hordozhatóan akart itt maradni köztünk, látható, fogható, ízlelhetô anyagban akart a miénk lenni, és az aranyos hullámú búzaföldek szûzfehér, eleven lisztjére s a nevetô szôlôgerezdek kristályos, nemes nedvére esett szentséges választása. Étel és ital akart lenni itt a földi mesgyéken, mindenható, édes szeretettel hajolt anyagiságunk fölé és megszentelte azt. Megszentelte azzal, hogy beszívta erdôink illatos párázatát, földjeink kenyerébôl újította meg vérét és erejét, kútjaink vizébôl oltotta istenajka szomjúságát s kiválasztotta a szôlôszemet és a búzakalászt örök velünkmaradásának szentséges hordozójául.

És azóta telik a föld az isteni jelenlét tüzes csomópontjaival, születnek a tabernákulumok a napjárás végtelen boltozatai alatt, emelkednek a dómok és a misszióskunyhók a Hostia titkának mélyén dobogó Isten-szív hajlékai fölé. És tüzelnek az emberlelkek felé az esengô szeretet, a lobogó, hívó, sürgetô szeretet fénykévéi és átégnek a Krisztus-szemek sugarai éjtszaka a hallgató templomfalakon megkeresni a szeretetet és a bûnt, magányos, tiszta lelkek szótalan nyugalmát és tobzódó szennyek zsibongó tanyáit. Testvérem, ha késô éjen zárt templom mellett haladsz el s a Hostia halvány lámpásának fénye megcsillan a színes rajzú ablaküvegen, érzed az isteni szeretetnek minden kôfalakon átverôdô tüzét, mely eleven lángerekkel fon bele tégedet a lélekközösségek izzó hálózatába? És ha a nappal forgatagában, zúgó gépkocsik tülkölô futása közt bonyolítva utad, messzirôl templomkereszt rajzolódik az égen, rágondolsz, hogy alatta természetfölötti vonzások kohója ég, érzed a nagyváros zûrzavaros emberkavargásában, egymásrafekvô kôdobozai közt a katholikus keresztek aljából széttüzelô sugármetszéseket, melyek mind mind a te szívedet keresik? Tudod, hogy a néma templomok oltárházaiból a fehér Hostiák Isten-szíve igazi természetfölötti hullámleadással szövi be a várost, a hegyvidéket, a kerekarcú földet, a faltalan mindenséget, s hogy ennek a mennyei rádió-szolgálatnak csupa emberszív a detektora, váró kristálya, felvevô lámparácsa? És érzed, hogy mikor templomod homályában letérdelsz a zárt oltárház elôtt, a szeretet édesen ragyogó szeme tüzel reád, hogy titokzatos életkeringés indul a Hostia eleven szívébôl a te szíved felé, hogy mint igazi életcsatorna kapcsol téged ez az egyesülés ahhoz a búzaszemekbôl préselt hófehér materiához, melyet titokzatos otthonául választott az Isten, hogy megmaradjon a te tériességed határai s a te idôérzésed igényei között?

Igy mutatta meg nekünk, hogy anyagba fogózva, anyagra támaszkodva, anyaggal harcolva lelket éljünk és mindig szellemibbé legyünk. Az eucharisztia az anyag eszközül vételének, szolgálatba állításának ragyogó példája. Az anyag minden lelkiségnek arravaló, amire az eucharisztia csodájában Krisztus használja. Élethordozó, léleklakás, térbeli és idôbeli útbaigazító. Jézus megelégedhetett volna azzal, hogy ,,veletek vagyok mindennap'' és beérhette volna a tisztán szellemi jelenléttel. De a szeretet telhetetlen, kivált mikor adakozik. Mindaddig tovább ad, míg elérte adásának határait. Elôbb ,,életét adja barátaiért''. Vajjon itt a határ? Nem, még van valami az életen túl, az odaadható földi életen túl is. Ott van az eucharisztiás örökös élet, az eucharisztiás mindenüttvaló élet. Élet, mely egy halvány fehér színfoltból tekint reánk s azt mondja: nézd, most jövök, nézd, itt vagyok; jöjj, téged kereslek, jöjj, beléd költözöm. Minden oltárodon ott várok, minden szentmiséden kereslek, minden hívó szavadra ujjaid közé szállok, minden sóhajtásodra ajkadig ereszkedem, korlátlanul, kényre-kedvre, esengôen, egészen a tietek vagyok. Egy szemernyi kenyér, egy csepp bor elég nekem és megmutatom nektek, hogy jövök, hogy vagyok, hogy mindnyájatoké vagyok.

Tanuljatok tôlem. Öntse túl a lelketek testiségteket, mint én tüzemmel túlöntöm a kelyhet és a hostiát, legyen szolgálótok és eszközötök az anyag, mint az én szeretetemnek szolgája és eszköze a patena fehér kovásztalanja s a kehely kristályos itala. Szeressétek a teremtést, az enyém, nektek készítettem, szeressétek egymást, enyémek vagytok, egyazon karommal ölellek mindnyájatokat magamhoz, de szeressétek mindezt lélekben és bennem, s ezzel a szeretettel közeledjetek az én rátok szabott eucharisztiás szívemhez, mely ott akar dobogni minden oltáron és minden emberszívben. -- Amen.


25. Krisztus szeretetének kultusza, mely minden ismeretet meghalad

25. Krisztus szeretetének kultusza, mely minden ismeretet meghalad.

Jézus Szíve iránt érzett spontán, átszellemült szeretetünk megszépíti, megnemesíti, s létének, éltének egész vonalán megdicsôíti lelkünket. Ez a szeretet napsugár, mely a lélek tavaszát hozza ránk, mely bennünk a jónak palántáit sorra bontja, növeszti, virágoztatja. Ez a szeretet a fény, a tisztaság, az igazi lelki szépség principiuma. Tehetne mást Krisztus szeretete a lélekben? Lehetne számunkra ez a szeretet egyéb, mint elevenítô, mennyei napfény, mely az alvó erôknek parancsol, mely húnyt szemû magvakat bont égrenézô virágarcokká, homályos Isten-vágyakat az erények tavaszi mezejévé? Paulus az Isten fiát ,,a dicsôség fényének'' nevezi (Hebr. 1,3). Paulus megélte ennek a diadalmas napnak lélekfakasztó erejét a megtérésnek földresújtó szépségétôl a vértanuság tüzes pálmacsokráig, megélte a bûnök mélységébôl való gyôzelmes, félelmes felszakadásnak, s az élet, a dobogószívû, pirosvérû élet, alázatos, hôsies odaadásának beláthatatlan intervallumát. Saját lelkének forróságos mezôirôl tudta, hogy a ,,dicsôség fénye'' életnövesztô, életbûvölô, minden erôket tele kézzel szóró, gyôzelmes napsugár.

A krisztusi Szív csirabontó ereje megtalál lelkünkben minden zugot, minden szakadékot. Szívünkbe szövôdik, mint a napfény a tavaszi természetbe. Amit ott kibont, az egyszerre az övé és a mienk, az egyszerre isteni és emberi. Egy darab belôle s egy darab belôlünk. Ezt a két elemet kegyelem és szeretet egymásba olvasztja s elválaszthatatlanul egyesíti. Egyek lesznek, nem mint két összekevert anyag, hanem mint két ölelkezô szélroham. Egyek lesznek, nem mint összefogódzott emberek, hanem mint egymásbamerült lelkek. Mint ahogy a rózsaszirom közös munkája a földnek és a napos nyárnak, vagy mint ahogy a szivárvány abból születik, hogy halvány esôcseppeket tündöklô sugárnyilak szúrnak át.

Ez a fényesség vezet. Minden gondolatunkba, szeretésünkbe, cselekvésünkbe a szellemi szépséget, az égit, a természetfölöttit oltja be. Lelkünk minden megindulásában, akaratunk minden moccanásában krisztusi szándékok csíráit teszi munkálkodóvá és minden tettünket a természetfölöttinek légkörébe vonja. Minden szeretetünk, minden törekvésünk, minden megindulásunk Krisztusé leszen, baráti, rokoni, szülôi, hitvesi, gyermeki szeretetünk, szülôföld- és hazaszeretetünk Krisztus lélekszíneibe öltözik. Ha szívünk Jézus Szívét mintázza, jézusi emberek leszünk. Emberek, akiknek minden érzelmében az örök szeretet indításai reszketnek és teljes ôszinteséggel mondhatják: az enyémeket mind az örök világosság derült napsugarával és nem a földi szenvedély rikító, romboló tüzével szeretem. Szeretetem motívumai nemesek, mert krisztusiak. Egészen az Úré vagyok mindazzal a szeretettel, odaadással, természetfölötti szenvedéllyel, ami lelkemben lakik. Minden az ô tulajdona, és az enyém. Mert minden szeretetben, örömben és odaadásban, melyet bennem fölébresztett, önmagát adja nekem. Minden vonzalmamban Krisztus lesz az enyém. Átkarolom ôt, elveszek benne. Nincs közöttünk határvonal. Itt hallgasson az intellektus az ô fogalmi distinkcióival: ,,ez természet, ez kegyelem'', -- mert már nem tudom, hol végzôdik a természet, a természetet elönti, elborítja, átjárja a kegyelem és nem marad bennem egy szemernyi földi sem. Messzirôl hallom, hogy fogalom-alkotó igények megint széjjeltákolnak itt valamit ,,emberi ösztönösre egyrészt és természetfölötti szellemire, krisztusi tulajdonra másrészt''. De nem értem, mit akarnak. Talán a nemesített bokorról meg lehet mondani, hol végezték a metszést. De az emberlélek nem oltott növény, és a kegyelem nem szemzés, hanem záporesô. Hol van a fában az ,,egyrészt''; és a ,,másrészt'', mikor életosztó vizével gyökértôl koronáig megöntözte az ég? A kegyelem mindenestül szentel Isten-gyermekké. Amit megérint, az természetfölötti értékké válik bennünk s a lelket nem lehet darabonkint érinteni. Mint a villanyozott élô test, egészében összerezzen minden illetésre, és az Isten-gyermekség áhítatos karaktere nem bújik lélekzúgokba, hanem bejárja a megnyitott házat, mint hajnali levegô az éjjel megfülledt szobákat. Aki magát tudatosan Krisztus szeretetének sugaraiba állította, és e szeretet benne mint szüntelenül tevékeny, munkás principium él, az ne töprengjen azon, mennyi az ô lélekadásában a természet egyrészt, a kegyelem másrészt, mennyiben vonja ôt el Istentôl anyja, vagy jegyese, vagy hitvese, vagy gyermeke. Egészen Krisztusé, és neki él, ha szerettein csüng is és karjaikban pihen.

A Krisztusban való lélekközösség, az igazi felebaráti szeretet az a legmélyebb életgyökér, melybôl egész létünk vallásos megszentelése fakad. E szeretetben nyujtja az Isten-félelem a szent örömnek azokat a virágait, melyek a keresztény szellemre, fôleg a katholikus lelki alkatra nézve olyan jellemzôk. Mély és áhítatos öröm ez, mely abból a tudatból fakad, hogy Isten velünk van és hogy Krisztus minden szíveket átható szeretetével szüntelenül köztünk idôzik. Hogyan szerethetnénk másképen, mint vele, érte és benne, mikor itt van, közel van, bennünk van és ölelô karját fonja körénk? Hogyan tartozhatnánk nélküle szeretteinkhez, mikor kezeiket ô teszi kezünkbe, ajkukat ô szorítja homlokunkra? Hogyan élhetnénk lélekközösséget nélküle, a minden lelkek útvesztô folyamainak vágyva keresett óceánja nélkül, hol mindnyájan találkozunk? Mint a kenyér, mely ezer mag lisztjébôl áll, és az áldozati bor, mely száz fürtnek nedvébôl cseppent, a szentségi formákban az egyetlen Krisztust zárják magukba: a széledten növô, egymást keresô emberlelkek, tévedt magvak, szétpergô szôlôcseppek Krisztus lelki valóságában válnak egyetlen gyôzelmes életté. Ez a nagy szeretet-hordozta egység, mely az egész kereszténységet átfogja, egybeköti, ez a titokzatos és valóságos szellemi összetartozás, mely a tiszta lelkeket ellenállhatatlan lelki természettörvénnyel fogja eggyé, az a szentillatú, tropikus atmoszféra, melyet oltáraink Szentsége áraszt a világba.

Az Oltáriszentség a lelkek szeretetben való egyesülésének isteni vonzó centruma, igazi Léleknap, mely körül leküzdhetetlen vonzás forgó köreiben kering a szeretet. Élô atmoszféra, a vonzalomnak szikrázó erôtere és mint villamos térben az érzékeny kémlelôgolyó, tüzet fog benne a szeretet. A közöttünk virrasztó Isten gondolata ellenállhatatlan szíveinknek, a szolgálatunkba szegôdött alázatos Végtelen a szomjazó megalázódást égeti ajkunkra, mikor a fehér Hostiában velünk egyesül, és nem gondolhatunk vágyódásunkban enyhülést, keresésünkben nyugalmat, míg lelkünkbe nem zártuk az Istent. Csak benne, csak az örvénymélységû eucharisztiás szeretetnek légkörében jut az emberszív sóvárgása nyugovóra, mert beirányul egy mindent átölelô szeretet és egység felé. Itt érzi magát otthon a lélek és örömmel vállalja, hogy mindig jobban, mindig teljesebb szívvel szeressen.

Igazán, a szeretet több mint absztrakció, vagy sápadt gondolat. Az örökkévalónak, az örök mélységnek, az örök istenszeretetnek vonzása ez, mely az emberszívet elragadja úgy, hogy az átengedi magát, elvész benne és nem marad egyebe, mint az a tudat, hogy szeret. A legnagyobb istenszeretet, a legteljesebb odaadás pillanataiban a megismerés úgyszólván elbûvölôdik. Könnyek fátyolozzák a szemet, nincsenek szavak, minek beszélni is, mikor ôt fogjuk, ôt öleljük, jelenlétének gyönyörûségét ízleljük? Minek beszélni, mikor minden kívánságunk betelt, mikor egyek vagyunk Istenünkkel, s az a bizonyosság hat át, hogy többé semmi és senki el nem választhat tôle? Szent Pál lángoló szavakkal kiáltotta ezt bele a világba: ,,Ki választ el engem Krisztus szeretetétôl? háborúság-e? szorongatás-e? éhség-e? mezítelenség-e? veszedelem-e? üldözés-e? fegyver-e? De mindezeken gyôzedelmeskedünk azáltal, ki minket szeretett. Mert bizonyos vagyok benne, sem halál, sem élet, sem angyalok, sem fejedelemségek, sem hatalmasságok, sem jelenvalók, sem jövendôk, sem erôsség, sem magasság, sem mélység, sem egyéb teremtmény el nem szakíthat minket az Isten szeretetétôl, mely a mi Urunk Jézus Krisztusban vagyon'' (Rom. 8,35--39).

Ha pedig így van, akkor e szeretetnek mindenütt tért kell adnunk, uralkodni engednünk élet és halál, hatalom és uraság, jelen és jövô, magasság és mélység, angyalok és emberek felett... Akkor élünk folyton egyesülésben a mindent felülmúló szeretettel, mely egybeköt és magába foglal mindeneket.

Szükségünk van e szeretet-temperamentumra. Krisztus azért jött, hogy megadja nekünk, mintául megélte nekünk. Ezért ölelt magához mindent a földön mérhetetlen mélységû szeretettel: Anyját és bennünket, testvéreit, hazáját s a világ minden lelkét; a napot az égen s a virágokat a mezôn; a tékozló fiút, Zakeust, Mártát, Máriát. A szeretet tüzét hozta a földre, hogy az egész világ, az egész emberi nem felgyulladjon. Értsük meg ezt jól. Ha csak tépelôdünk, okoskodunk, mindig szörnyû gondterheltek vagyunk és ezt soha fel nem fogjuk. Itt nemcsak érteni kell. Itt égni kell, itt a lángnak belénk kell kapnia. A kultúra, mely ebbôl a lángból támad, végtelenül magasabb minden értelmi kultúránál.

Ez a kultúra aszkézist és örömet mond egyszerre. Az igazi keresztény aszkézis az öröm formája, a lét rendetlenségét szabályozó, körülrajzoló, mérsékelô, arányosító tevékenység. A léleknek a maga teljesedését keresô kiömlései az örömök rendetlen állóvizeivé pocsolyásodnának, az aszkézis pedig a maga megállító, terelô, elfordító, kényszerítô hatalmaival ezt a kiáradást útválasztó, tengerkeresô mederbe gyüjti. Az aszkézis a lélek eleven vizeinek bölcs folyószabályozása, s a legmagasabb értelemben vett örömgyüjtés, örömvezetés a nagy célok felé. Alaphangja, hogy a gyötrôdés, a nyomorgás nem cél, hogy a gátak, a fékek, a tilalmak nem önmagukért kellenek, hogy a szenvedés nem a vergôdésért van, melyen átvonszol, hanem a diadalért, mellyel a lélekerô leigázza. Az aszkézis a lélekmintázó vésô, mely sebezve formál, de célja nem romboló sebzés, hanem a diadalmas forma.

A tettek az aszkézis munkás mûszerei. Semmi sem alakít bennünket más, mint a tett. Merengéssel idegpályákat ki nem járunk, tétlen örömmel öntudatos reflex-hidainkat meg nem építjük. Az aszkézis a cselekvés fegyelme, feladata a tettek hordozóját, a testet, a lélek szófogadó organumává tenni. A lélek emlékezik és teremt, mindkettôvel túlárad önmagán, s áradása öröm. Ez a habzó színtenger, ez az immateriális valóságfolyam eleven idegkészülékbe fogódzik és részt vesz annak sorsában. Élô gépezete csalja, rontja, ô pedig míg egyrészt építi, másrészt bontja és emészti is saját szerkezetét. Ez a koncert magárahagyottan ösztönös tetteket, vagy tétlen álmodozást termelne. Az aszkézis e csodálatos együttesnek szabályozó készüléke. Munkaeszközei az örömök fegyelmezése és a szenvedések elvállalása. Eredménye a mérték, a harmónia fönsége, az a felsôbbrendû kultúra, mely a test és lélek összjátékát üresen pergô tengelyek szövedékébôl erkölcsi alkotó, termelô erôvé teszi.

Ez a kultúra nem fogalmak rácsozatára épül, hanem élô magvak csírázásaként növi be lelked talaját, a kultúra, melyet nem hódíthatsz meg értelmed száraz kategóriáival akkor sem, ha a legmesteribb tornajátékot végezteted velük, mert e kultúrával szemben minden fogalomtánc sápadt danse macabre marad. A holtak lejtése, a lélek holtjainak, valóságmaszkjainak bábutánca, mert tudományos diadalai dacára, okoskodó képességünk nem ad több valóságot a lélek mély életébôl, mint a gyermeki kôépítô-szekrény a szabad hegyvidék hullámzásából s az élô vizek feltarthatatlan tódulásából óceánjuk felé. Ez a kultúra cselekvô ismeretfölöttiség, a szeretet élô vizeinek nagy folyamhálózata, a krisztusi szívnek örök forrásából megállíthatlanul ömlô bôség, mely a szeretetet a lélek atmoszférájává, alapanyagává teszi és megindítja benne azt a belsô, rendezô, asszimiláló, válogató, növesztô munkát, mely a természetfölötti életnek eleven forrását, az Istenszívet teszi bennünk otthonossá.

Ez az a kultúra, amelyre Krisztus szíve nevel, ez ,,Krisztus minden tudományt felülhaladó szeretetének'' kultúrája (Eph. 3,19).


A kiadó jegyzetei

A kiadó jegyzetei.

Az Élôvizek forrása elôször német fordításban jelent meg ,,Die Quelle lebendigen Wassers, Gedanken über das göttliche Herz Jesu'' címmel, mint az ,,Elmélkedések'' füzetes kiadásának (lásd VI. k. 350. l.) egy része. Mikor a magyar kiadásra került a sor, kitûnt, hogy a fordítás alapjául szolgáló kézirat elkallódott. Erre a szerzô, akit lábfájás hónapokig tartó pihenôre kényszerített, a német fordítás szemmeltartásával jelentékeny bôvítésekkel tollba mondta az itteni szöveget. Stílusbeli sajátossága jórészt ezzel függ össze. -- Az ,,Élôvizek forrása'' megjelent Fehérvárt, mint a Szociális Missziótársulat kiadása 1927-ben, a szerzô halála napján; s kb. egy hónapra rá ugyanott változatlan második kiadásban.

A 2. fejezetben: Az az önmegsemmisülés, amelyrôl itt szó van, nem metafizikai, hanem pszichikai értelemben van mondva: teljes, a magafeledésig menô Isten-szeretés. A misztikában gyakori gondolat, hogy az Isten iránti teljes odaadás Istenbe való visszasemmisülés.

A 11. fejezetben: A kifejezés: ,,a bûnbe öltözött Isten'' csak azt akarja mondani, hogy Krisztus Urunk magára vette bûneink büntetését, nem a bûnösséget -- amint ez az elôzô lap gondolataiból világosan kitûnik.

A 13. fejezetben: ,,Nincs kis bûn'' t.i. a szövegben tárgyalt szeretetfokon. Ez a szenteknek is meggyôzôdése: sokszor egészen csekély mulasztásért egész életükön keresztül megrendítô penitenciát tartottak.


Az az önmegsemmisülés, amelyrôl itt szó van, nem metafizikai, hanem pszichikai értelemben van mondva: teljes, a magafeledésig menô Isten-szeretés. A misztikában gyakori gondolat, hogy az Isten iránti teljes odaadás Istenbe való visszasemmisülés.


Ex affectu totius universitatis et cum delectamento divinitatis.


A kifejezés: ,,a bûnbe öltözött Isten'' csak azt akarja mondani, hogy Krisztus Urunk magára vette bûneink büntetését, nem a bûnösséget -- amint ez az elôzô lap gondolataiból világosan kitûnik.


,,Nincs kis bûn'' t.i. a szövegben tárgyalt szeretetfokon. Ez a szenteknek is meggyôzôdése: sokszor egészen csekély mulasztásért egész életükön keresztül megrendítô penitenciát tartottak.


,,Cor meum et caro mea exultaverunt in Deum vivum'' (Zs. 83,3)


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)