Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
Bocsa József A Magyar Kegyestanítórend fônökének 180/1004. számú engedélyével Tartalomjegyzék


Tartalomjegyzék

A könyv elektronikus kiadása

Elôszó

Kapisztrán Szent János

Morus Szent Tamás

Loyolai Szent Ignác

Szent V. Pius

Avilai (Nagy) Szent Teréz

Szalézi Szent Ferenc

Alacoque Szent Margit

Liguori Szent Alfonz

Hofbauer Szent Kelemen

Vianney Szent János


A könyv elektronikus kiadása

Ez a program az azonos címû könyv elektronikus változata. A könyvet a Korda Könyvkiadó jelentette meg 1995-ben a következô azonosítóval: ISBN 963 9097 02 0.

A könyv elektronikus kiadása a szerzô, Bocsa József Sch. P., engedélyével készült. A szerzôi jog (copyright) a szerzôjé, Bocsa Józsefé.


Elôszó

,,Nem olyan idôket élünk, hogy hinni lehetne mindenkinek. Ne higgyetek ti másnak, mint az olyannak, akinek élete az Úr Jézus életét tükrözi vissza.'' Avilai Szent Teréznek ezek a szavai talán sohasem voltak annyira idôszerûek, mint napjainkban. A könyvek manapság már nem arra szolgálnak mint régen, hogy tudást közvetítsenek, még kevésbé arra, hogy igaz tudást -- tisztelet a nagyon kevés kivételnek. Alig van olyan könyv, amit tanulás céljából fenntartás nélkül ajánlani lehetne. Ez alól még a tankönyvek sem kivételek.

Ezt a könyvet szentek írták, saját életükkel, szavaikkal, példájukkal. Szentek rövid életrajzát, tôlük vett idézeteket, életükbôl való apróbb epizódokat tartalmaz, amelyek mind alkalmasak arra, hogy tanuljunk belôlük. Az idézetek nem tekinthetôk forráskiadványoknak. Ezek az életrajzok és ez a válogatás nem történelmi kritikai és filológiai igénnyel, szakembereknek készült, hanem mindazoknak, akik a lelki életre vonatkozó, az üdvösség szempontjából legfontosabb tudásukat szeretnék gyarapítani olyan szerzôk életének, tetteinek és szavainak a tanulmányozásával, akiket az Egyház szentté avatott, és ezáltal biztosít minket, hogy életük valóban az Úr Jézus életét tükrözi vissza.


Kapisztrán Szent János

KAPISZTRÁN SZENT JÁNOS (1386--1456)

Kapisztránói vagy röviden Kapisztrán Szent János nevét Capestranóról, a Dél-Itáliában fekvô szülôhelyérôl kapta. Apja német zsoldoskapitány volt, akit korán, 6 éves korában elvesztett. Atyjának halála és váruk felégetése az ô szemeláttára történt.

A perugiai egyetemen egyházi és jogi doktorátust szerzett, és bírói pályán helyezkedett el. Gyorsan elég magasra jut, a nápolyi kormányzóság bírája lesz. De hamarosan -- egy különös eset miatt -- búcsút mond a bírói pályának. Az történt ugyanis, hogy fôurak összeesküvést szôttek a király ellen, de az kipattant, és ügyük bíróság elé került. Ô, mint bíró, az egyik vádlottat bûnösnek találván halálra ítélte. A halálraítélt fia is vád alá került, de ártatlansága bebizonyosodott, így felmentette. A király azonban meg akarta félemlíteni alattvalóit, ezért megparancsolta, hogy a fiú fölött is mondják ki a halálos ítéletet, ô majd -- az apa kivégzése után, a bitó alatt -- kegyelmet fog neki adni. Kapisztrán tehát megváltoztatta az ítéletet. Az ítélet kihirdetésekor a fiú holtan rogyott össze. Kapisztránt annyira megrázta ez az eset, hogy lemondott tisztségérôl. Talán ennek az élménynek is következménye, hogy végig, élete folyamán, valahányszor meghallotta, hogy valakit igazságtalanul üldöznek vagy zsarolnak, az illetônek rögtön a védelmére kelt. Felkereste még a fejedelmeket is, hogy az igazságtalanságra orvoslást találjon. Beszédeiben gyakran buzdította az embereket, hogy uraik jogos követeléseit ne tagadják meg, viszont az urakat is sürgette, hogy alattvalóikkal bánjanak úgy, mint Isten teremtményeivel.

Döntô fordulatot egy háború hoz az életében. Börtönbe kerül, egy magas toronyba zárják, ahol hónapokig elmélkedhet a világi élet forgandóságáról és hiúságáról. Végül próbál megszökni. A takarójából és ruhájából készített kötél azonban elszakadt és ô a mélységbe zuhant. Lába eltörik, a bilincscsörgésre elfogják és a torony aljába zárják.

Derekánál fogva a falhoz láncolták úgy, hogy napokig törött lábán kellett állnia lábszára közepéig érô vízben. Ô maga meséli, hogy mi történt ezután.

,,Ilyen állapotban a harmadik éjjelen a természet nem tudott tovább ellenállni, és elaludtam. Alvás közben nagy zajt hallottam, amely felébresztett, és láttam a nap sugarát, amely a torony egész belsejét megvilágította. Felemelem a fejemet, hogy Istennek hálát adjak, hát egy szerzetest látok magam fölött, akinek lábai át vannak lyukasztva. Felemeltem a karomat, hogy megragadjam, de hirtelen eltûnt. Amikor lehajtottam a fejemet, kopasznak találtam, miként most is látod.''

(Korábban igen büszke volt szép hosszú hajára, semmi pénzért sem vágatta volna le.)

,,Késôbb rájöttem, hogy az eltûnt szerzetes nem volt más, mint a mi atyánk, Szent Ferenc. Ebbôl megértettem Isten akaratát, hogy a világot elhagyjam és neki szolgáljak.''

Felbontva eljegyzését, az akkor induló szigorúbb (un. obszerváns) ferences rendbe lépett. Harminc éves ekkor, és életében még egyetlen egyszer sem áldozott.

,,Amikor felöltöttem a csuhát, minden józan polgár csodálkozott a városban, mert rossz ember voltam''

-- írja korábbi életérôl.

A teológiát egy szentéletû rendtársánál, Sziénai Bernardinnál tanulja, akinek szenttéavatásában késôbb ô maga is közremûködött. 34 éves, mikor pappá szentelik. Hasonló szerepet tölt be rendjének történetében, mint Nagy Szent Teréz és Keresztes Szent János a kármelita rendben. Ô alkotta meg a ferences rend szigorúbb ágának az obszervánsoknak a szabályzatát. Számtalan kolostort alapított és reformált meg. Kiemelkedôen képzett jogtudós volt. 19 kötetnyi írása maradt fenn, amelyekben fôleg korának zavart keltô kérdéseit igyekezett tisztázni. Nagy tudása és életszentsége miatt több alkalommal rendkívüli inkvizítornak is kinevezik, és mint ilyen, sok ember katolikus hitre való visszatérését érte el. Rendkívüli szellemi képességei miatt a gôg gyakran megkörnyékezte. Szigorú életmóddal, önostorozással igyekezett leküzdeni magában. Saját maga így ír errôl.

,,Én büszkébb vagyok a sátánnál, de mióta ferencrendi testvér lettem, iparkodtam megfékezni magamat''

-- tudjuk, gyakran napi többszöri önostorozással.

Büszkeségének megfékezésében bizonyára segítette a felebaráti szeretetnek a gyakorlása is. Betegeket látogat és ápol. Életrajzírói szerint ez volt élete végéig legkedvesebb tevékenysége. Legyôzte magában az undort és az irtózás érzését. Társai gyakran megilletôdve és szégyenkezve álltak mögötte, amikor látták, hogy milyen magától értetôdô természetességgel lát el olyan eseteket, amelyekre ôk rátekinteni sem tudtak.

Igazán elemében a szószéken volt. Egész Európában keresett bûnbánati szónok, akinek néha három órás beszédeit, volt, hogy egyszerre 125 ezer ember is hallgatta. Külön testôrök óvták, hogy a tömeg agyon ne nyomja. Tolmácsok hada kísérte, akik latin nyelvû beszédeit a nép nyelvére fordították (Volt eset, hogy egy vár több pontjáról is beszéltek egyszerre, így oldották meg a ,,hangosítás'' problémáját koruk színvonalán). Szónoki minôségében került Magyarországra is, ahová a Magyar Rendek már 1452-ben hivatalosan meghívták. Nemcsak a jogban és a teológiában volt jártas, hanem politikai éleslátással felismerte és már Magyarországra jövetele elôtt német földön is hirdette, hogy Európa és a kereszténység jövôje Magyarország megsegítésén múlik. 1455-ben Magyarországra érkezve a telet Hunyadi Jánossal -- akivel bensôséges barátságot kötött -- Erdélyben tölti, ahol az ortodoxok és a husziták térítésén fáradozik.

Már itt van Magyarországon, amikor a pápa keresztes hadjárat szervezésével bízza meg. Tavasztól járja az országot. Gyújtó beszédeivel 60 ezres sereget gyûjt. Magára vállalja még a mindenfelôl összesereglett, talán a rablás és zsákmány reménye miatt is keresztesnek álló, fegyelmezetlen népség kiképzését, rendhez szoktatását is. A rendelkezésére álló néhány nap alatt úgy átgyúrta ôket, hogy minden szavára, minden mozdulatára éberen figyeltek. A táborba gyûlt kereszteseket ilyen szavakkal buzdította:

,,Ne nyújtsátok ki kezeteket rablott jószág után, hanem szálljatok szembe Krisztus keresztjének ellenségeivel. Ûzzétek el ôket, ne engedjétek, hogy a kereszténységet legyûrjék. Könnyen legyôznek minket, ha csak zsákmány után járunk; levernek minket a törökök, ha zsákmányért üldözzük ôket. Harcoljatok vitézül Krisztusért, és meglátjátok, hogy Isten áldása lesz rajtatok! Ha ôket legyôzzük, mindaz, amit ellenünk ide hordtak, a birtokunkba kerül. Legyetek bátrak a harcban, küzdjetek meg az ôskígyóval, és megnyeritek az örök boldogságot! Gyónjátok meg bûneiteket, és a római pápa teljes búcsúban részesít benneteket! Ó fiaim, ó legkedvesebb magyarjaim, ó ti szegények! Fel a csatára a török ellen!''

A csata kimenetelét ismerjük. Hatását is. A nándorfehérvári diadal 70 évre távol tartotta hazánktól a törököt. Nem csoda, hiszen szent küzdött a seregek élén. Az elkövetkezô években, a Hunyadiak halála után, megfogyatkozott a szentség hazánkban, és eluralkodtak a bûnök és a bûnösök mindenfelé. Ezért következett be Mohács és amik utána jöttek...

Kapisztrán Szent Jánost a magyar nép saját szentjének tekinti, hiszen nemcsak a nándorfehérvári diadal egyik vezéralakja, hanem életét is Magyarországon fejezte be. Nagy bánatára nem a csatában, hanem ágyban, betegségtôl elgyengülve halt meg, néhány héttel a nándorfehérvári gyôzelem után. Küzdelmes életét befejezve 1456. október 23-án nyílt meg számára a mennyei dicsôség. Pontosan 500 év múlva e nap szintén dicsôségesen íródott be a magyar történelembe. Talán nem véletlen. A magyarság akkor is és 500 évvel azelôtt is bûnök és elnyomók ellen vívta szabadságharcát. Imádkozzunk azért, hogy népünk sose legyen híjával a Kapisztránoknak és azoknak a hôsöknek sem, akik készek fegyvert ragadni az igazságért és a szabadságért! Azért is imádkozzunk, hogy szûnjön meg az a világ, amikor az igazság és a szabadság megvédéséért embereket pusztító fegyverhez kell nyúlni!


Morus Szent Tamás

MORUS SZENT TAMÁS (1478--1535)

Azok közé a szentek közé tartozik, akiket Isten nagy tehetséggel áldott meg. Bár társadalmilag nem a legfelsôbb körökbôl származott, mégis Angliában a király után a legnagyobb méltóságig, a lordkancellárságig viszi. Ezt nem karriervágyának, hanem tehetségének köszönhette, hiszen egyik ifjúkori versében saját maga írja:

,,Csúcsra ne építs, irigy a világ,

Nagyot zuhan, ki túl magasra hág.

Tekintsd kölcsönnek, mit felhalmozol:

Pôrén születtél, pôrén távozol.''

Ugyanakkor halálakor személyes jóbarátja, a híres humanista, Rotterdami Erasmus ezt írja róla. ,,Lelke tisztább volt a hónál, olyan tehetséget, mint ô, Anglia még nem szült, sôt a jövôben sem fog szülni, bármennyire is anyja gazdag szellemeknek.''

Hosszasan vívódik azon, hogy mi is a hivatása: pap, szerzetes legyen-e vagy pedig házasodjon meg. Végül a feleség és a gyermekek kedvéért lemond a celibátussal járó életformáról.

Ugyancsak Erasmus ,,feddhetetlen és igazságos bíró''-nak nevezte Morust, és így élt a nép emlékezetében is. Nem lehetett megvesztegetni, nem fogadott el semmit, vagy ha a visszautasítás megsértette volna az ajándékozót, akkor ô is adott ajándékot, sôt esetleg nagyobb értékût annál, mint amit ô kapott. Vejének azt mondta, hogy

,,ha a pörös felek közt nekem kell igazságot tennem, akkor, még ha apám állna is az egyik oldalon, az ördög a másikon, s ez utóbbinak volna igaza, az ô javára döntenék''.

Egyszer egy özvegy számára hozott kedvezô döntést egy perben. Az özvegy újévi ajándékként egy pár kesztyût vitt neki, benne 40 font aranypénzzel. Ô köszönettel elfogadta a kesztyût, de visszautasította a pénzt mondván:

,,Asszonyom, mivel a jó modorba ütközne egy hölgy ajándékát visszautasítani, elfogadom a kesztyût, de a pénzt semmiképpen sem fogadom el.''

Az asszony hiába szabadkozott, kényszerítette, hogy vegye vissza a pénzt.

Az életszentség lényege az erények hôsies gyakorlása. Az erények pedig annyifélék, ahány élethelyzet van. Eltérô élethelyzetek más-más erényeket kívánnak tôlünk, és más-más erények kifejlôdésének is kedveznek. Morusnak errôl a következô a véleménye.

,,Könnyû dolog jónak lenni, amíg az erényt jutalmazzák, a bûnt pedig büntetik. Ilyenkor szinte nyakadnál fogva visznek a mennybe. De ha olyan idôk járnak, amikor nincs, aki jó tanáccsal szolgálna; nincs, aki jó példával járna elôl; amikor azt látjátok, hogy az erényt büntetik, a bûnt pedig jutalmazzák: ha akkor álljátok a sarat, és megmaradtok Isten mellett, akkor, ezt elhihetitek nekem, ha csak félig vagytok is igazak, Isten elôtt akkor is egészen igaznak fogtok számítani.''

VIII. Henrik törvénytelen válása és újraházasodása után az Egyház ellen megindult támadások és Anglia kiszakítása a Katolikus Egyházból arra indítja Morust, hogy lemondjon a lordkancellárságról. Ezzel szûkös anyagi helyzetbe jut. A papság, hogy megjutalmazza hitvédô irataiért, gyûjtést rendezett javára. Ô azonban nem fogadta el az összegyûlt összeget. Nem akarta, hogy az egyház és a katolikus hit védelmében kifejtett munkássága elveszítse erkölcsi erejét, és azt mondhassák róla, hogy a papság zsoldjába szegôdött.

Morus síkraszállt azért, hogy a Bibliát fordítsák le angol nyelvre. Egyesek azzal érveltek a fordítás ellen, hogy némelyek így kellô képzettség nélkül is magyarázhatják a Szentírást, és visszaélhetnek vele. Ô azonban kifejti, hogy a visszaélés lehetôsége miatt nem szabad elvbôl elzárkózni valamilyen jó elôl.

,,Valamely jó dolgot nem vethetünk el pusztán azért, mert kár is származhat belôle''

-- mondta.

A reformáció korában vagyunk, amikoris az értelmet leértékelték és szembeállították a hittel. Ô ezzel szemben kifejti a katolikus felfogást, miszerint

,,az ész a hitnek szolgálója, nem pedig ellensége''.

Fô mûve, az Utópia az értelem alapjait foglalja magában, amelyre felépül a hit.

A szentek közösségét (régiesen a ,,szentek egyességét''), amely hittétel, a következô szavakkal fogalmazza meg. Az Utópia szereplôi szerint

,,a halottak jelen vannak a róluk folyó beszélgetéseknél, noha láthatatlanul, mivel a halandók látása tompult. Nem is volna összeegyeztethetô a boldogok sorsával, ha nem volna nekik szabad oda menni, ahova akarnak; az meg tôlük volna valóságos hálátlanság, ha elvetnék maguktól a kívánságot, hogy meglátogassák barátaikat... s az élôk annál hívebben látják el teendôiket, mert ôrzô szellemek közt élnek.''

Amikor Angliában a kolostorokat feloszlatták, ez ellen többek között azzal érvelt, hogy ott imádkoznak a megholtak lelkéért is.

Otthon, a házában majmot is tartott. A majom viselkedésének a megfigyelésébôl is erkölcsi tanulságokat vont le, az ördögöt a majomhoz hasonlítva.

,,Egy majom, ha nem ügyelnek rá, különféle csínyeket visz véghez; ezzel szemben, ha figyelik, visszakozik, és nem próbálkozik tovább; ugyanúgy az ördög is kereket old, ha ellenállásra talál, nehogy a kísértés meghiúsultával az ember ennek révén érdemeket szerezzen.''

Mivel nem hajlandó elismerni az angol egyháznak Rómától való elszakítását, börtönbe kerül. A börtönt úgy fogja fel, mint Isten adta lehetôséget a szemlélôdô életre és felkészülést a halálra. Övéit jó elôre felkészíti arra az eshetôségre is, hogy ôt ki fogják végezni. Egyik családtagjának visszaemlékezéseiben olvashatjuk a következôket. ,,A bajt megelôzô idôben feleségével és gyermekeivel az égi boldogságról és a pokol kínjairól beszélgetett, a szent vértanúk életérôl, fájdalmas mártíromságukról, csodálatos türelmükrôl; arról, hogy inkább szenvedtek, és meghaltak, semhogy Isten ellen vétsenek. Azt mondta nekik, hogy boldog és szerencsés az, aki az Isten iránti szeretetbôl elveszti javait, birtokait, börtönbüntetést szenved, s elveszti életét is. Továbbá azt is mondotta, hogy ha a felesége és gyermekei bátorítanák arra, hogy meghaljon egy jó ügyért, ez olyan vigasztalást nyújtana számára, hogy boldogan menne a halálba. Elôre megmondta nekik, milyen baj szakadhat rá, s erényes beszédével annyira megerôsítette ôket, hogy amikor a baj valóban rászakadt, ezt sokkal könnyebben viselték el.''

Fontosnak tartotta a halálról való elmélkedést, nemcsak hogy másokat felkészítsen egy szeretett lény elvesztésére, hanem a saját halálára való felkészülés szempontjából is. Vallotta azt a felfogást, hogy

,,az életben legfôbb feladatunk a halálról való elmélkedés''.

Életének még felfelé ívelô szakaszában írja egyik értekezésében a következôket.

,,A híres régi bölcselôk közül némelyek, amikor megkérdezték tôlük, mi a bölcselet, azt válaszolták, hogy a halál feletti elmélkedés vagy a halál gyakorlása. Mert amiként a halál elkülöníti egymástól a testet meg a lelket, amikor a természet menete folytán külön kell válniuk, úgy (e bölcselôk szerint) a filozófia tanulmányozása is azt célozza, hogy különválassza a lelket a test szeretetétôl és indulataitól, amíg még együtt vannak.''

Kivégzése miatt tiltakozások hulláma söpört végig Európán. VIII. Henrik kormányzata ezeket a tiltakozásokat úgy igyekezett elhárítani, hogy hazug történeteket agyalt ki Morusnak az eretnekekkel szembeni kegyetlenségérôl, és ezeket terjesztette. A lázadást, zûrzavart és polgárháborút keltô eretnekségeket Morus valóban gyûlölte. Azokkal az eretnekekkel azonban, akiket belsô kétségek vagy vallási problémák gyötörtek, másként járt el.

,,Szeretném -- mondta --, ha kevés szigort és sok könyörületességet tanúsítanának ott, ahol együgyûségrôl van szó, nem pedig gôgrôl vagy rosszindulatról.''

Különbséget tett tehát lázító eretnek és belsô kétségek vagy tudatlanság miatti eretnek közt. És az eretnekeknek a bûnét utálta, nem pedig a személyüket.

Megadta VIII. Henriknek a királyt illetô tiszteletet. Még azt az óhaját is teljesítette, hogy kivégzése elôtt ne beszéljen hosszan. (A király bizonyára félt attól, hogy a nagy tudású és hatalmas erkölcsi tekintélyû volt lordkancellár szavai még jobban ellene hangolják alattvalóit.) Valóban csak néhány szót mondott, de ezek a szavak pontosan kifejezték mindenki elôtt, hogy miért is kellett meghalnia. Kérte a jelenlévôket, hogy imádkozzanak érte, és tanúskodjanak arról, hogy ô most a katolikus szentegyházba vetett hitben és ezért a hitért hal meg. Utolsó szavaival kifejezte hûségét királya iránt, aminél azonban magasabb rendûnek tekintette Isten szolgálatát.

Morus, hatalmas szellemi képességek birtokosa, a sikeres államférfi, mindent lelkiismereti szempontból nézett. Ez adja erkölcsi nagyságát, ezért lett a hatalmas szellemi tehetségû, sikeres államférfi nemcsak egy kiemelkedô történelmi személy, hanem szent vértanú, akit 1935-ben avatott szentté  XI. Pius pápa, barátjával, a szintén nagy tudású Fisher János püspökkel együtt, akit, ugyanazon okok miatt, elôtte két héttel végeztek ki.


Loyolai Szent Ignác

LOYOLAI SZENT IGNÁC (1491--1556)

A sokak által dicsért és sokak által gyalázott sôt üldözött Jezsuita Rend alapítója -- eredeti nevén Iñigo Lopez de Loyola (ejtsd: Inyigo Lopez de Lojola) -- ôsi baszk nemesi családból származott, egy olyan népbôl, amely Spanyolország és Franciaország határán élve, mindmáig megôrizte kultúráját, nemzeti hagyományait. 12 testvér között ô a legkisebb. Miután befejezte apród éveit egy lovag mellett, ahová -- a kor szokása szerint -- azért adták, hogy illemet tanuljon és elsajátítsa a nemeshez méltó viselkedés szabályait, kiképzô hadnagy lesz a navarrai alkirály szolgálatában. Ha életének elsô 29 évét nézzük, semmi jelét nem tudjuk felfedezni abban a késôbbi szentnek. Ismerôi jellemzése szerint, merész volt a szerencsejátékokban, kalandokban, verekedésben és fegyveres tettekben. Megkísértette és legyôzte a testiség.

Pamplona ostroma azonban fordulatot hoz életében. A francia támadók Navarrát akarták visszahódítani Spanyolországtól. Ignác a várat védô lovagok között harcolt, és buzdította ôket az ellenállásra. Súlyosan megsebesül, lábát egy ágyúgolyó zúzza szét. Ezután a várôrség is feladta a harcot. A sebesültet gyaloghintón haza viszik. Életveszélyes és fájdalmas mûtétek következnek, amiket hôsiesen visel.

Miután átesett az életveszélyen, és gyógyulni kezdett, hozzátartozóitól lovagregényeket kért (ezek voltak a kor közkedvelt olvasmányai), de csak egy Jézus életérôl szóló könyv és egy szentek élete volt található az egész várkastélyban, így ezeket olvasta. Ami megtetszett neki, azokat kijegyzetelte. Így teleír egy egész füzetet. Különösen Assisi szent Ferenc és szent Domonkos élete ragadja meg. Egyelôre még becsvágyból ugyan, de utánozni akarja ôket. Gyakran elismételgette magában:

,,Szent Domonkos ezt tette, tehát nekem is meg kell tennem; szent Ferenc ezt vitte véghez, én is meg fogom cselekedni.''

Lábadozása alatt érlelôdött meg benne egy szentföldi zarándoklat terve. Hogy erre felkészüljön, gyógyulása után elzarándokol annak a vidéknek egy kedvelt hegyi zarándokhelyére, a Montserrat-ra, ahol egy bencés apátság és a Boldogságos Szûz kegyhelye van. Bár már sebesülésétôl kezdve vannak különféle látomásai, az igazi lelkiéletrôl még nem sokat tud. Errôl maga számol be élete végén egy rendtársának, aki ezt leírja. Eszerint ,,a vezeklés külsô megnyilvánulásaira irányult minden figyelme, mivel azt olvasta, hogy a szentek is ilyeneket végeztek Isten dicsôségére.'' Egy mórral való esetét is annak illusztrálására meséli el, hogy akkor, jóllehet már erôs vágyat érzett magában arra, hogy Istennek szolgáljon, mégis még milyen vak volt. Montserrat felé tartva egy mórral találkozott, aki beszélgetés közben kétségbe vonta, hogy Szûz Mária a szülés után is szûz maradt. Miután a mór elment, Ignác gondolataiba mélyedt. Arra a következtetésre jutott, hogy azok által, amiket a mór mondott, Mária becsületén csorba esett. Feltámadt benne a vágy, hogy a mór után eredjen és néhány tôrdöféssel fizessen meg szavaiért. Útközben azonban kételyei támadtak, hogy vajon helyes cselekedet-e az, amire készül. Hosszas megfontolás után sem tudott dönteni. Végül is nem értelmi megfontolás volt az, amivel sikerült elkerülni a -- bár lovagias, de semmiképpen sem keresztényi -- vérontást. Egy útkeresztezôdésnél nem irányította öszvérét, hanem rábízta, hogy a mór után, vagy pedig a másik úton megy-e tovább. Az öszvér hagyta, hogy a mór menjen a maga útján, gazdájával a hátán a másik útra tért.

A Mária-kegyhelyen, háromnapi készülettel, írásban végzi el életgyónását. Máriának tisztaságot fogad, fegyvereit a templomban a kegyoltár mellé függeszti, lovagi öltözékét egyszerû zarándokruhára cseréli, öszvérét a kolostorra hagyja. Gyalog indul Barcelona felé, hogy onnan hajóra szállva a Szentföldre menjen. Útja egy Manresa nevû városkán visz keresztül. Elôbb úgy tervezi, hogy csak néhány napot marad, végül mégis egy évre nyúlik ottartózkodása.

A Manresaban eltöltött esztendô nagy kísértések és nagy kegyelmek ideje. Szigorú böjtökbe kezd, napi 7-8 órát  imádkozik, többnyire térden állva. Egyetlen olvasmánya a Kempis Tamás neve alatt ránkmaradt könyv, a Krisztus követése. Noha elvégezte már életgyónását, és itt Manresaban is hetente gyónik, súlyos aggályok gyötrik: folyton korábbi életének vétkei jelennek meg elôtte, olyan gyötrôdéseket okozva, hogy azt vallja, hogy még ha egy kutyát kellene is követnie, és attól tanácsot kérnie, hogy segítsen rajta, azt is megtenné. Öngyilkossági kísértések is zaklatják, de nem egyezik bele ezekbe. Többször is elismétli,

,,Uram nem teszek olyant, ami megbánthatna Téged!''.

Látomásokban is részesül. De még nem tudja eldönteni, hogy ezek közül melyik van a gonosztól és melyik Istentôl. Miközben egyszer a Manrésától néhány kilométerre lévô templomba ment, olyan megvilágosodásban volt része, amely után úgy érezte, hogy más emberré lett. Útja egy folyó mentén vezetett. Amikor megtette az út egy darabját, leült, tekintetét a folyóra szegezte. Ekkor szellemének szeme nyiladozni kezdett. Nem mintha valami látomást látott volna, hanem sokmindent megismert és megértett a lelkiélet, a hit és a teológia terén. Akkora megvilágosodás volt ez, hogy minden új színben tûnt fel elôtte. Nem tudta egyenként elmondani, amit akkor felfogott. Csak érezte, hogy nagy világosság költözött értelmébe. 62. életévében az összes kegyelmi segítséget, amelyet egész élete folyamán Istentôl kapott, és mindazt, amit csak tud, együttvéve sem tartotta annyinak, mint amit ezen az egyedülálló alkalommal kapott. Ez után az élmény után tudta csak megkülönböztetni, hogy egy színpompás jelenés, amelyben azelôtt többször is része volt, és amit addig oly szépnek látott, a gonosz lélektôl van. Egy ideig még többször ismétlôdött ez a jelenés, de ô mindig elûzte magától. Késôbb majd egyértelmûen megfogalmazza, hogy, nemcsak az olyan rendkívüli jelenségek, mint a látomások, hanem az emberben megszületô minden gondolat is végsô soron három forrásra vezethetô vissza.

Ignác sok kegyelmet kapott az Istentôl való látomások és megvilágosodások révén, emellett azonban maga is mindent megtett elôbbrehaladása érdekében. Sokat merített lelki jelenségeinek a megfigyeléseibôl is, amelyeket le is jegyzett. Röviddel a megtérése utáni idôben vette észre például a következôket. Ha világias vonatkozású álmodozásaival foglalkozott, míg ezek tartottak, nagy örömet érzett. Mihelyt rájuk unt és elejtette ôket, lelkét üresnek és elégületlennek találta. Ha viszont arra gondolt, hogy mezítláb zarándokol Jeruzsálembe, füvekkel táplálkozik és gyakorolja azokat a szigorú vezekléseket, melyeket a szenteknél megfigyelt, akkor nemcsak addig érzett örömöt, míg e gondolatokkal foglalkozott, hanem azután is megelégedett és vidám maradt, ha fölhagyott velük. Ekkor még nem figyelt és nem is gondolt erre a különbségre, míg egyszer meg nem nyílt a szeme. Ignácot saját tapasztalata világosította fel arról, hogy az egyik gondolat elkedvetleníti, a másik jókedvre hangolja. Ráeszmélt lassan a szellemek közti különbségre, melyek befolyásolták, megismerte a sátán és az Isten szelleme között fennálló különbséget. Ilyen jellegû megfigyeléseibôl születtek meg a ,,szellemek megkülönböztetésének szabályai'', amelyet nagy hírû lelkigyakorlatos könyvében fejt ki. E könyvet nem mind egyszerre írta, hanem önmegfigyelései vezették, és azok kerültek bele a könyvbe, amiket hasznosnak talált, és amelyekrôl úgy vélte, hogy másoknak is hasznára lehetnek. Ô maga az egészet isteni mûnek tekintette, úgy vélekedett róla, hogy Isten sugallta neki, ô csak eszköz volt Isten kezében.

A Manrésában töltött év után valósítja meg a szentföldi zarándokútra vonatkozó tervét. Nyelvtudás nélkül, nagy nehézségek árán, koldulva, pestist, hajótörést sikeresen elkerülve jut el a Szentföldre. Nagy áhítattal járja végig az Üdvözítô életének és szenvedésének színhelyeit. Jeruzsálemben sok törököt, pogányt lát. Itt érlelôdik meg benne egy társaság alapításának a terve, amely ezeket térítené. Hogy ezt a tervét megvalósítsa, 33 éves korában tanulni kezd. De igen nehezen megy neki a tanulás. Azokhoz a lelki élményekhez és tapasztalásokhoz képest, amikben már része volt, nagyon száraznak és unalmasnak tûnik számára a latin nyelv is, amely az akkori oktatás alapja volt. De megbirkózik a nehézségekkel, öt év múlva vizsgát tesz, és így elkezdheti egyetemi tanulmányait. Barcelonában, Alcalában, Salamancában, végül Párizsban, az akkor leghíresebb egyetemi városban tanul. Vándorlásainak oka a következô. Egyetemista társai közül többeknek megtetszik Ignác lelkisége és életmódja, ezért hozzá csatlakoznak, szabad idejükben prédikálnak, Ignác lelkigyakorlatokat ad, és olyanok is akadnak, akik lelkivezetését kérik. Ez kihívja bizonyos körök irigységét és féltékenységét, feljelentik az inkvizíciónál, és így többször is börtönbe kerül. Igazhitûsége mindig bebizonyosodik, de a prédikálástól és a lelkivezetéstôl tanulmányai befejezéséig eltiltják. Mivel errôl nem volt hajlandó lemondani, ezért kényszerült más egyetemen tovább folytatni tanulmányait. A Spanyolországban hozzá szegôdött társai elhagyják, a Párizsban csatlakozók azonban kitartanak mellette. 1534-ben Ignáccal közösen -- egyelôre még csak magán jellegû -- fogadalmat tesznek, amelyben szegénységet és szüzességet fogadnak, és azt, hogy segítenek a lelkeken. Ennek érdekében elhatározzák, hogy tanulmányaik befejezése után vagy a Szentföldre mennek vagy, ha ez nem sikerülne, Rómában a pápának ajánlják fel szolgálataikat, hogy Krisztus rajta keresztül mutassa meg, hogyan szolgálhatják ôt, nem a saját kedvük, hanem Isten szerint. Három év múlva pappá szentelik ôket, de a közben kitört és elhúzódó török háború miatt nem tudnak eljutni a Szentföldre. Így, sok nehézséget legyôzve (pl. magamutogatóknak, feltûnési viszketegségben szenvedôknek, álszenteknek bélyegzik ôket és ismét az inkvizíció elé kerülnek), végül is a pápának ajánlják fel szolgálataikat.

A megalakult jezsuita rendet, hivatalos nevén Jézus Társaságát, 1540- ben ismeri el a pápa. A következô évben Ignácot a rend általános fônökévé választják. Ettôl kezdve szinte minden idejét és energiáját a rend ügyeinek intézésére fordítja. Egyik legfôbb mûve a rend szabályzata, konstitúciója, amelynek megírásán tíz évig dolgozott. Minden mondatát átelmélkedte, átimádkozta. Hatalmas levelezést folytatott. Jelentôs írásai maradtak fenn például az engedelmességrôl, misztikáról, álmisztikáról.

Amellett az óriási szolgálat mellett, amelyet rendje tett és mindmáig tesz az Egyháznak és a lelkek üdvének, lelkigyakorlatai és a lelkiéletre vonatkozó tanácsai, utasításai adhatnak a legtöbbet a mai embernek. Életét végigkíséri a hatékony módszerek keresése. Ennek gyökerei valószínûleg megtérése elôtti idôkre nyúlnak, amikor egy ideig kiképzôtisztként tevékenykedett. Módszereit nemcsak mások szellemi-lelki fejlesztésére ajánlotta, hanem maga is edzette saját lelki-szellemi képességeit olyan sikerrel, hogy amikor egyszer azzal a kérdéssel szembesült, hogy mi történne, ha feloszlatnák élete fô mûvét, a jezsuita rendet, kijelentette:

,,Ha hibámon kívül történnék, elég volna az imádságos összeszedettségnek egy negyedórája, hogy minden békétlenség eltávozzék lelkembôl.''

Szellemiségét jól jellemzik a következô tôle származó idézetek.

,,Többre kell becsülni önmagunk megtagadását, mint a halottfeltámasztást.''

,,Ha csak egyetlen bûnt akadályozunk is meg egy egész élet munkája és gondja árán, az már elég nagy jutalom a befektetett munkáért.''

,,Ha az ellenség büszkévé akar tenni minket, meg kell magunkat alázni úgy, hogy bûneinket és nyomorúságunkat tartjuk szemünk elé. Ha viszont kishitûvé és csüggedtté akar tenni, akkor éppen ellenkezôleg: fel kell egyenesednünk erôs hitben és az Úrba vetett erôs reménységben.''

,,Gyakorolják magukat abban, hogy mindenben Isten jelenlétét keressék, például járás-kelés közben, a látásban, ízlelésben, hallásban, gondolkodásban egyáltalán mindenben, amit csinálnak, hiszen Isten fölsége ott van minden dologban.''

A jezsuita rend megalapítása mellett legjelentôsebb alkotása az un. szentignáci lelkigyakorlatok. Ahogyan maga beszámol róla, a Lelkigyakorlatos Könyvben lévôket nem mind egyszerre írta, hanem mindig csak egyes dolgokat, amiket lelkében megfigyelt és hasznosnak talált, és amelyekrôl úgy vélte, hogy másoknak is hasznosak lehetnek. Ô maga isteni mûnek tekintette, úgy vélekedett róla, hogy Isten sugallta neki, Ô csak eszköz volt Isten kezében. Lelkigyakorlatos Könyvébôl következik most néhány gondolat.

,,Lelkigyakorlaton értjük a lelkiismeret-vizsgálás, elmélkedés, szemlélôdés, szóbeli és elmélkedô ima és egyéb lelki tevékenység minden módját... Mert amiként a sétálás, gyaloglás és futás testgyakorlat, ugyanúgy lelkigyakorlatnak mondható minden tevékenység, amely a lelket elôkészíti és alkalmassá teszi arra, hogy eltávolítson magától minden rendetlen hajlamot, és miután azokat eltávolította, keresse és megtalálja az isteni akaratot, hogy életét aszerint rendezze és a lélek üdvösségét elnyerje''

,,Nem a sok tudással lakik jól és elégül ki a lélek, hanem ha a dolgokat bensôleg érzékeli és ízleli.''

A lelkigyakorlatozás céljából való

,,magányba vonulásból egyéb között három fô elôny származik.

Az elsô: Az isteni Felség elôtt nem csekély érdemet szerez az ember azzal, hogy sok barátjától és ismerôsétôl, valamint sok elintézetlen ügyétôl azért válik meg, mert Istennek, a mi Urunknak akar szolgálni és Ôt meg akarja dicsôíteni.

A második: Azzal, hogy így magányba vonul, és értelmét nem osztja meg sok dolog között, hanem minden törôdését egyetlen dologra irányítja, ti. Teremtôje szolgálatára és saját lelke elômenetelére, szabadabban használja természetes képességeit annak szorgos keresésére, amit annyira kíván.

A harmadik: Minél inkább egyedül van a lelkünk és elkülönül mindentôl, annál alkalmasabbá válik arra, hogy közeledjék Teremtôjéhez és Urához és Ôt elérje. És minél inkább eléri Ôt, annál jobban felkészül az isteni és legfôbb Jóság kegyelmeinek és adományainak befogadására.''

,,Szükséges hogy közömbösekké tegyük magunkat minden teremtménnyel szemben, ami szabad akaratunk döntésére van bízva és nincs neki megtiltva. Úgyannyira, hogy a magunk részérôl ne akarjuk inkább az egészséget, mint a betegséget, a gazdagságot, mint a szegénységet, a tiszteletet, mint a gyalázatot, a hosszú életet, mint a rövidet, és következetesen így minden másban egyedül azt kívánva és választva, ami jobban elvezet bennünket a célba, amire teremtve vagyunk.''

,,Vezeklés az, amikor a szükségesbôl vonunk el valamit, mégpedig minél többet és többet, annál nagyobb és jobb a vezeklés, csak a vezeklô le ne gyengüljön és ne következzék be komoly betegség... A szükséges alvásidôbôl azonban ne vonjunk el semmit, hacsak azért nem, hogy az ember megtalálja a középmértéket, ha esetleg az volna a rossz szokása, hogy túl sokat alszik... A külsô vezeklést fôleg három célból végezzük:

-- elôször: elégtételül az elkövetett bûnökért

-- másodszor: hogy legyôzzük magunkat, vagyis hogy az érzékek engedelmeskedjenek az értelemnek és az alsóbbrendû értékek jobban alá legyenek rendelve a felsôbbrendûeknek

-- harmadszor azért, hogy keressünk és elnyerjünk valamely kegyelmet vagy adományt, amelyet kívánunk és óhajtunk. Így például, ha valaki azt kívánja, hogy bensô töredelmet érezzen bûnei miatt, tudja nagyon megsiratni ôket, és tudjon sírni a kínokon és fájdalmakon, amelyeket Krisztus Urunk viselt el szenvedéseiben vagy hogy megoldást találjon valamilyen kételyére... Némelyeknek az felel meg, ha több vezeklést végeznek, másoknak viszont, ha kevesebbet... Sokszor érzékies önszeretetbôl hagyjuk abba a vezeklést vagy abból a téves hiedelembôl, hogy az emberi természet nem képes azt elviselni komoly megbetegedés nélkül. Máskor meg, ellenkezôleg, túlzásba esünk, azt gondolva, hogy testünk képes azt elviselni.''

Az étkezéssel kapcsolatban a következô szabályokat tanácsolja:

,,Az ételben való megtartóztatást -- a rendetlenség elkerülése végett -- kétféle módon gyakorolhatjuk: az egyik, ha hozzászokunk, hogy egyszerû ételeket együnk, a másik, ha a finomabból csak kis mennyiséget eszünk.''

Tanácsolja még:

,,Fôleg arra vigyázzon, hogy figyelme el ne merüljön abban, amit eszik. Ne legyen mohó az evésben, hanem legyen ura önmagának mind az étkezés módjában, mind az elfogyasztott mennyiségben.

Minden rendezetlenség elkerülése végett nagyon hasznos, ha az ember ebéd vagy vacsora után vagy más órában, amikor nem érez éhséget, meghatározza magában a következô ebédre vagy vacsorára és így következetesen minden egyes napra azt a mennyiséget, ami neki megfelel. Ezt semmiféle étvágy vagy kísértés miatt ne lépje túl.''

Mindenkinek meg kell tehát találni az étkezésben a körülményekhez illô helyes mértéket. Intenzív fizikai vagy intenzív szellemi munkához például más-más táplálkozásra van az embernek szüksége, de az elôzô szabályok -- hogy a lélek ezek által is biztosíthassa uralmát a test felett -- nélkülözhetetlenek. Egy olyan valakinek, aki a böjtölésben a túlzott szigor felé csúszott el, a következôket írta:

,,Ami a böjtölést és önmegtartóztatást illeti, azt tartom, Istennek inkább tiszteletét szolgálja általában a rendes emésztés és testi erônlét ápolása, mintsem az ellenkezôje... Fontolja meg jól, hogy testét és lelkét Istentôl kapta, aki azokat teremtette és fönntartja. Mindkettôrôl számot kell adnia. Isten kedvéért nem szabad testét gyöngítenie, különben nincs meg a léleknek a kellô ereje a munkákhoz.''

Az emberi életvezetés döntések, választások, ezek elôkészítésének és végrehajtásának a sorozata. Lelkigyakorlatos könyvében Szent Ignác ezeknek is külön figyelmet szentel.

,,Minden jó választásnál, ha az tôlünk függ, szándékunk tekintete legyen egyenes, egyedül azt nézzem, amire teremtve vagyok, azaz Isten, a mi Urunk dicsôségét és lelkem üdvösségét. Így bármit válasszak is, annak olyannak kell lennie, hogy segítsen engem a célhoz, amelyre teremtve vagyok. Ne a célt szabjam és irányítsam az eszközökhöz, hanem az eszközt a célhoz. Megtörténik ugyanis, hogy sokan elsôdleges célként választják a házasodást, ami eszköz, és csak másodlagosan, hogy a házasságban Istennek, a mi Urunknak szolgáljanak, holott ez az istenszolgálat a cél... Az ilyenek tehát nem egyenesen mennek Istenhez, hanem azt akarják, hogy Isten jöjjön egyenest rendezetlen hajlamaikhoz. Következésképpen a célból eszközt csinálnak vagyis amit elsôdlegesnek kellene tekinteniük, azt másodlagosnak tekintik. Mert elsônek azt kell magunk elé tûznünk, hogy Istennek akarunk szolgálni, ami a cél, és csak másodsorban -- mint eszközt a célhoz -- vagyonnak a megszerzését vagy házasodást, ha ezek az alkalmasabbak a számomra. Így semmi se indítson engem arra, hogy ilyen vagy olyan eszközt felhasználjak vagy mellôzzek, egyedül Istennek, a mi Urunknak szolgálata és dicsôítése és lelkem örök üdvössége.

Szükséges, hogy mindaz, ami között választani akarunk, önmagában véve közömbös vagy jó legyen és a hierarchikus Anyaszentegyház szellemével megegyezô, ne pedig rossz vagy azzal ellenkezô legyen.

Vannak dolgok, amelyek a visszavonhatatlan választások körébe tartoznak. Ilyen a papság, a házasság stb. Mások viszont a megváltoztatható választások körébe, mint például... az anyagi javak elfogadása vagy azok elutasítása.

Visszavonhatatlan választás esetén, ha az egyszer már megtörtént, többé nincs mit választani, mert azt a kötést nem lehet felbontani, így pl. a házasságot, papságot stb. Arra azonban vigyázni kell, hogy ha valaki nem megfelelô módon és rendezetten, nem a rendezetlen hajlamok kizárásával ejtette meg választását, bánja azt meg, és azon legyen, hogy jó életet éljen ebben a választásban...

Ha valaki megfelelô módon és rendezetten ejtette meg a választást olyan dolgokban, amelyeken változtatni lehet, és sem a testet sem a világot nem vette figyelembe, nincs oka, hogy újra válasszon. Inkább a már megejtett választásban tökéletesítse magát, amennyire csak tudja.

Lehetséges, hogy egy megváltoztatható választás nem volt ôszinte és jól rendezett. Ilyenkor hasznos a választást megfelelô módon újra megtartani, ha az ember azt akarja, hogy kiváló és Istennek, a mi Urunknak nagyon kedves gyümölcsöt teremjen...

Szükséges, hogy a választásban a célt tartsam szem elôtt, amire teremtve vagyok... Következésképpen szükséges, hogy minden rendezetlen hajlamtól mentesen közömbös legyek. Ne hajoljak, ne vágyódjam jobban a kérdéses dolog elfogadására, mint annak elutasítására.

Miután így megfontoltam és minden szempontból mérlegeltem a szóban forgó ügyet, nézzem meg, az ész merre hajlik inkább, és így a nagyobb értelmi súly és ne valamely érzékeknek kedvezô indíték alapján döntsek.''

A helyes választás ellenôrzéséhez is ad Szent Ignác szempontokat:

,,Mintha halálos ágyamon volnék, fontoljam meg azt a módot és mértéket, amelyet akkor kívánnék, hogy a jelen választásban alkalmaztam volna, és teljesen ehhez tartva magamat döntsek.

Mérlegeljem és fontolgassam, hogyan is érzem majd magamat az ítélet napján. Gondoljam meg, milyen módon szeretném akkor, hogy döntöttem volna a mostani ügyben. Azt a szabályt, amelyet akkor szeretném, hogy megtartottam volna, tartsam meg most, hogy akkor teljes gyönyörûségben és örömben legyen részem.''

,,A szeretet a kölcsönös közlésben áll, vagyis hogy az, aki szeret, adja és közli azt, amije van azzal, akit szeret vagy ad neki abból, amije van vagy amije lehet és viszont az, akit így szeretnek, adjon annak, aki ôt szereti. Így ha egyik tudománnyal rendelkezik, adjon belôle annak, akinek nincs, éppúgy ha méltósággal vagy gazdagsággal, adjanak egymásnak kölcsönösen.''

Megtanít az imának egy sajátos formájára, az un. ütemes imádságra:

,,Az imádkozásnak ez a módja abban áll, hogy minden egyes be- és kilégzésnél elménkben imádkozunk, mialatt a Miatyánk vagy más ima egy szavát kimondjuk. Az egyik lélegzetvétel és a másik között csak egyetlen szót mondjunk ki. A két lélegzetvétel között gondoljunk fôleg ennek a szónak jelentésére, vagy arra a személyre, akihez imádkozunk, vagy saját magunk semmiségére, vagy arra a különbségre, ami annak a személynek akkora méltósága és a mi saját kicsinységünk között van. Ugyanilyen módon és ugyanilyen szabály szerint járjunk el a Miatyánk többi szavánál is.''

Szerinte az emberben megszületô minden gondolat végsô soron három forrásra vezethetô vissza:

,,háromféle gondolat van bennem: a saját magamé, amely teljesen az én szabadságomból és akaratomból származik, és két másik, amely kívülrôl jön, egyik a jó szellemtôl, másik a rossztól.''

Ezeknek a gondolatoknak, indításoknak a megkülönböztetésére szabályokat ad. Ezek a híres ,,szellemek megkülönböztetésének szabályai'', amelyekkel a jó és rossz szellemeket különbözteti meg, az utóbbiakat ellenségnek nevezve.

,,Azok elé, akik halálos bûnt halálos bûnre halmoznak, az ellenség rendszerint élvezetek káprázatait állítja. Érzéki gyönyöröket és élvezeteket képzeltet el velük, hogy jobban megtartsa és növelje ôket romlottságukban és bûneikben. A jó szellem az ilyeneknél ellenkezô módszert alkalmaz, az ész ítéletével furdalja és mardossa lelkiismeretüket. Azoknál, akik bûneik irtogatásában lendülettel haladnak elôre, és Isten, a mi Urunk szolgálatában a jóról a jobbra emelkednek, a módszer az elsô szabályénak éppen az ellenkezôje. Ilyenkor ugyanis a rossz szellem sajátossága az, hogy a lelket mardossa, szomorúvá teszi és hamis okokkal nyugtalanítva akadályokat gördít eléje, hogy ne haladhasson elôre. A jó szellem sajátossága az, hogy bátorságot, vigaszokat, könnyeket, sugallatokat és nyugalmat ad, mindent megkönnyítve és minden akadályt elgördítve, hogy az ember a jó mûvelésében egyre elôbbre haladjon. Az ellenségnek az a tulajdonsága, hogy erôtlenné válik és bátorságát veszti, s kísértései megfutamodnak, ha az, aki gyakorolja magát a lelki dolgokban, bátran szembeszáll az ellenség kísértéseivel, és azoknak homlokegyenest az ellenkezôjét csinálja. Viszont, ha félni kezd és bátorságát veszti a kísértések elviselésében, nincs olyan dühöngô fenevad a föld határán, mint az emberi természet ellensége, midôn elvetemült szándékát oly ádáz gonoszsággal akarja végrehajtani. Az ellenség úgy viselkedik, mint egy álnok szeretô. Titokban akar maradni s fél a leleplezéstôl. Az álnok ember ugyanis, midôn hitegetéseivel valamely jó apának a leányát vagy jó férjnek a feleségét elcsábítani próbálja, azt akarja, hogy szavai és rábeszélései titokban maradjanak. Azért nagyon nincs kedvére, amikor a leány apjának vagy a feleség a férjnek feltárja az ô álnok szavait és gonosz szándékát, mert könnyen átlátja, hogy nem hajthatja végre megkezdett mûvét. Ugyanígy az emberi természet ellensége, amikor belopja cseleit és rábeszéléseit az igaz lélekbe, azt akarja és azt kívánja, hogy azokat titokban fogadja és titokban tartsa. Nagyon nincs tetszésére tehát, amikor a lélek feltárja azokat jó gyóntatójának vagy más lelki embernek, aki ismeri a kísértô csalárdságait és gonoszságait. Megérti ugyanis, hogy megkezdett gonoszságát nem viheti véghez, mert nyilvánvaló csalárdsága leleplezôdött. Az ellenség úgy viselkedik, mint valamely hadvezér: meghódítani és elrabolni akarja, amit megkíván. A hadvezér, egyben a sereg parancsnoka, elôször ugyanis tábort üt, kikémleli a vár erôsségét s védelmi állapotát és csak azután, a leggyengébb oldalán támadja meg. Hasonlóképpen, az emberi természet ellensége is körüljár és kikémleli minden szempontból valamennyi isteni, sarkalatos és erkölcsi erényünket. És ahol gyengébbnek talál és örök üdvösségünket illetôen védtelenebbnek, ott támad és igyekszik legyôzni bennünket.''

A megkülönböztetés szabályainak egy másik sorozatát is felállítja. Ebbôl is néhány szemelvény:

,,Nagyon figyeljük meg a gondolatok lefolyását! Ha a kezdet, a közép és a vég mind jó és a teljes jóra irányul, akkor ez a jó angyal jele. Ha azonban a gondolatok lefolyása valamilyen rossz vagy figyelmet elvonó dologban végzôdik, vagy kevésbé jó, mint amit a lélek azelôtt cselekedni szándékozott, vagy ha gyengíti, nyugtalanítja vagy megzavarja a lelket és megfosztja a régebben élvezett békéjétôl, csendjétôl és nyugalmától, akkor ez világos jele annak, hogy a gonosz szellemtôl, elômenetelünk és örök üdvösségünk ellenségétôl származik... Azokban, akik a jóról jobbra haladnak, a jó angyal kedvesen, könnyedén és szelíden érinti a lelket, mint a vízcsepp, amikor szivacsra hull, a gonosz angyal pedig élesen, zajjal és nyugtalansággal, mint amikor a vízcsepp kôre esik. Azokat viszont, akik a rosszról rosszabbra haladnak, a fent említett szellemek ellentétes módon érintik. Ennek oka az, hogy a lélek beállítottsága az említett angyalokkal szemben vagy ellenkezô vagy hasonló. Amikor ellenkezô, zajjal, feltûnést keltve, érzékelhetôen hatolnak be, amikor pedig hasonló, a szellem csendben lép be, mint nyitott kapun, a saját házába... Az ellenség nagyon megfigyeli, vajon a lélek durva-e vagy gyöngéd. Ha gyöngéd, iparkodik még gyöngédebbé tenni, egészen a végletekig, hogy jobban megzavarja és teljesen összekavarja. Ha például azt látja, hogy valamelyik lélek nem egyezik bele sem a halálos, sem a bocsánatos bûnbe, sôt a megfontolt bûnnek még a látszatába sem, akkor az ellenség, mivel olyan dologban, ami bûnnek látszik, nem tudja ôt elbuktatni, arra törekszik, hogy bûnt láttasson vele ott, ahol nincs bûn, így pl. valamely jelentéktelen szóban vagy gondolatban. Ha viszont a lélek durva, az ellenség iparkodik még durvábbá tenni. Ha pl. azelôtt a bocsánatos bûnöket semmibe vette, azon fog fáradozni, hogy a halálos bûnökkel se nagyon törôdjék ha pedig azelôtt törôdött valamit velük, most sokkal kevésbé vagy egyáltalán ne tegye.''


Szent V. Pius pápa

SZENT V. PIUS pápa (1504--1572)

A reneszánsz pápák életszentség szempontjából nem túl dicsôséges sora után az ô pápasága sok tekintetben újat hoz, mind az Egyház, mind a pápaság történetében. Közvetlen elôdei Szent Péter székében fôúri családok sarjai voltak, akiket sokkal inkább tekinthetünk humanista tudósnak, mûvészetpártolónak, diplomatának, világi uralkodónak, mint Krisztus helytartójának, vagy servus servorum Deinek (Isten szolgái szolgájának), aminek annak idején Nagy Szent Gergely pápa tekintette magát. V. Pius pápa a trienti zsinat gyökeres egyházmegújító határozatainak elsô nagy végrehajtója. A trienti zsinat egy új korszakot nyitott az Egyház életében, amelynek megalapozásán több pápa, ,,reformpápa'' is munkálkodott. A zsinat összehívását a hitszakadás elmélyülése, a Luther által elindított reformáció terjedése tette szükségessé, de siettette Róma német protestáns zsoldosok általi vandál kirablása és felégetése is 1527-ben.

Ghislieri (ejtsd: gizlieri) Mihály (ez volt az eredeti neve) szegény szülôk gyermeke, egy észak-itáliai kisvárosban, Boscoban látta meg a napvilágot 1504-ben. Szegényként született, szegényen élt és szegényen is halt meg. Taníttatását is egy módosabb gazda vállalja, hogy így saját fiainak tanulótársról és oktatóról gondoskodjon.

A szerzetesi élethivatást választja. A domonkosok koldulórendjébe lép. A szegénység életének egyik vezérfonala, még pápaként sem tûri maga körül a pompát. Elôdeinek használt öltözékét viseli, egyszerû, szegényes bútorai vannak, szalmazsákon alszik, hetenként csak három nap van hús az asztalán.

Pappá szentelése után 16 évig teológiai tanár Páduában, rendjében újoncmester és elöljáró, majd a comoi egyházmegye hitvédelmi biztosa, úgynevezett inkvizítora. Svájc határán kemény kézzel védte a katolikus hitet a beszivárgó hitújítókkal szemben. Nem volt ez népszerû tisztség akkor sem (elôfordult, hogy a tömeg kôzáporral fogadta vagy búcsúztatta), de korántsem azt jelentette inkvizítornak lenni, mint amit a késôbbi korok ráfogtak az inkvizícióra és az inkvizítorokra. Csak nagy tudású ember lehetett inkvizítor az Egyházban, és feladata nem az emberek kínzása volt, hanem a mindennél nagyobb értéknek tekintett hit védelme, és az egyes emberek és a közösség védelme is, a közveszélyes kártevôkkel vagy a saját politikai ellenfeleiket a vallás ellenségeinek kikiáltó és eretnekként üldözô uralkodókkal és hatalmasokkal szemben. Az inkvizíciót eredetileg arra a feladatra hozták létre, hogy tudós és hozzáértô emberek (ne pedig indulatoktól, hiú érdekektôl vezetett világi hatalmasságok és uralkodók) vizsgálják ki, hogy ki az eretnek, és mennyire veszélyes eretneksége. A spanyol inkvizíciónak, ennek a nem egyházi, hanem állami intézménynek a visszaéléseit sanda szándékú történészek, politikai demagógok az egyházi inkvizíció és az Egyház bûnéül szeretik beállítani. Ez azonban közönséges történelemhamisítás, különösen ha figyelembe vesszük azt is, hogy az Egyház több ízben is tiltakozását fejezte ki a spanyol módszerek ellen.

A nagy tudású inkvizítorra Rómában is felfigyeltek, elôbb püspökké, majd bíborossá, késôbb fôinkvizítorrá nevezték ki. Hivatását elfogultságok és egyoldalúságok nélkül, lelkiismeretesen látja el. A tévedéseket, hibákat nemcsak az eretnekeknél veszi észre, hanem az egyházi vezetôknél is, és határozottan szóvá is teszi. Tiltakozik például az ellen a korában teljesen bevett és megszokott eljárás ellen, hogy a pápák gyermek unokaöccseiket bíborossá nevezzék ki. Ilyen okok vezetnek oda, hogy Rómából az egyik észak-itáliai egyházmegyébe visszavonulva megkezdi a zsinat reformjainak a végrehajtását. Borromei Szent Károly nagyságát mutatja, hogy ô, aki maga is pápa-unokaöccsként lett bíborossá és a pápai diplomácia legfôbb irányítójává, felismerte Ghislieri Mihály kimagasló értékeit, maga javasolta, hogy ezt a megalkuvást és részrehajlást nem tûrô domonkos barátot pápává válasszák.

Pápaként a Pius (vagyis kegyes, vallásos, jámbor) nevet választotta. Tisztában volt vele, hogy sokan nem örülnek annak, hogy ô (egy koldulóbarát és inkvizítor) lett a pápa. Megválasztását a következô szavakkal kommentálta.

,,Remélem, Isten segítségével úgy kormányzok majd, hogy halálom órája nagyobb szomorúságot okoz, mint mostani megválasztásom.''

Ez valóban be is következett, mert hét éves pápasága alatt sokan megismerhették, hogy szigora nem öncélú, hanem szeretetbôl és felelôsségérzetbôl fakadt.

Szerzetesi szigorú életmódját pápaként is megôrizte. A pápakoronázáskor szokásos ünnepi lakomára összegyûlt pénzt például kórházaknak adományozta. Napjait reggelenként kétórás elmélkedéssel kezdte. A pápai udvartartás létszámát jelentôsen csökkentette. A hivatalok betöltésénél csak az alkalmasságra volt tekintettel, semmi egyéb szempontra. Mikor egyik rokonát valamilyen hivatalra ajánlották neki, azt válaszolta, hogy

,,becsületes ember ugyan, de sohasem mond nekem ellent, ezért alakalmatlannak találom''.

Mikor pedig egyik bizalmas embere figyelmeztette, hogy rokonaira is illenék már gondolnia, azt felelte, hogy

,,Isten nem azért tett pápává, hogy saját véreimrôl, hanem hogy Egyházáról gondoskodjam''.

Nem tûrt semmiféle hízelkedést, annyira, hogy senki sem mert környezetébôl valami hízelgôt mondani neki, még tréfából sem.

Pápasága idején a török nemcsak Európát, hanem közvetlenül az egyházi államot is fenyegette. Spanyolországot, Velencét és Genovát szövetségbe vonva, a pápa megszervezte a szent ligát, amelynek hajóhada 1571. október 7-én a korinthoszi öbölben, Lepantónál szétverte a török flottát. Szervezô munkája azonban nemcsak világi diplomáciai lépések megtételébôl állt, hanem egyidejûleg az egész keresztény világban böjtöt és könyörgéseket is elrendelt. A gyôzelmet ô maga elsôsorban az utóbbinak és Szûz Mária közbenjárásának tulajdonította. De úgy látszik, nemcsak ô, hanem a törökök is, mert Szulejmán szultán késôbb, Szeged ostrománál azt mondta, hogy a keresztények csapataitól és fegyvereitôl nem fél, annál inkább pápájuk imádságától.

Akkor, amikor a lepantói csata zajlott (több száz kilométerre Rómától) a pápa éppen bíborosaival tanácskozott. Egyszer csak hirtelen felállt, az ablakhoz ment, és azt mondta, hogy nem tanácskozhatunk tovább, inkább adjunk hálát Istennek, aki éppen most segítette gyôzelemre a keresztény hajóhadat.

Az Egyház legfôbb fegyverének az imát, a böjtöt, a bûnbánatot és a Bibliát tekintette. Nagyra értékelte rendtársának, Aquinói Szent Tamásnak a tudományát is. Az ,,angyali doktort'' ô avatta egyháztanítóvá; fô mûvét, a Summa Theologicát pedig a papképzésben tankönyvként írta elô. A trienti zsinat határozatainak értelmében katekizmus, misekönyv és breviárium (papi zsolozsmáskönyv) kiadásáról is gondoskodott, és arról is, hogy a plébánosok és a püspökök valóban a székhelyükön tartózkodjanak, és lássák el ott feladatukat, ne csak a tisztük után járó jövedelmeket élvezzék. Ha kellett, ennek érdekében az ellenszegülô püspököket az Angyalvárba záratta, és ha ott más büntetésük nem is volt, mint az, hogy ugyanazt kellett enniük, mint a pápának (említettük, hogy heti négy alkalommal hústalan napot tartott), ez is elég volt arra, hogy sietve egyházmegyéjükbe térjenek.

A pápa akkoriban a mainál jóval nagyobb egyházi állam feje is volt, tehát ha akarta, ha nem, világi uralkodóként is tevékenykednie kellett. Mint ilyen, felelôs volt a rábízottakért államfôként is, nemcsak mint Krisztus földi helytartója. Káros szokások és gyakorlatok ellen a meggyôzés és a tanítás mellett, hatalmi eszközöket is felhasznált. Rómában például megszüntette a bikaviadalokat. A kocsmai dorbézolás, a hazárdjáték és más alantas szórakozások korlátozására külön rendôrséget szervezett, és a római hatóságoknak meghagyta, hogy az erkölcstelen életû nôket utasítsák ki a városból. Mikor a hatóságok vonakodtak ezt végrehajtani, kilátásba helyezte, hogy egész udvarával más városba költözik. Hogy alattvalóit védje a nyerészkedô kizsákmányolóktól, bizonyos adókat és vámokat teljesen megszüntetett, másokat korlátozott. Az uzsorások ellen pedig úgy védte az embereket, hogy elômozdította tisztességes haszonnal mûködô, ellenôrzött bankok, kölcsönzô intézetek fejlôdését. A személy- és vagyonbiztonság megszilárdítása érdekében pedig erélyes kézzel megfékezte a hegyekben garázdálkodó banditákat. Nem választotta szét egymástól a hitet, a politikát és az erkölcsöt, hanem mindhárom területen igyekezett a tôle telhetô legjobban szolgálni felebarátai lelki és testi javát.


Avilai (Nagy) Szent Teréz egyháztanító

AVILAI (NAGY) SZENT TERÉZ egyháztanító (1515--1582)

Avilai Nagy Szent Teréz (a nagy jelzôt megkülönböztetésül szokták használni hogy össze ne tévesszük a 19--20. század fordulóján élt ugyancsak kármelita Lisieux-i Kis Szent Terézzel) olyan korban született, amikor Európa legtöbb országára még a feudális széttagoltság jellemzô. A spanyol nemesség központi hatalommal szembeni ellenállását azonban az uralkodóknak, korábban mint a többi európai országban, sikerült letörniük, és Aragóniai Ferdinánd és Kasztíliai Izabella házasságával létrejött egy viszonylag nagyobb hatalmi egység éppen egy olyan történelmi pillanatban, amikor az Újvilág felfedezése volt napirenden. A felfedezô utak finanszírozását egy csak a saját birtokain uralkodó király nem volt képes magára vállalni. A nagyobb gazdasági és katonai erôt egyesítô spanyol királyság viszont ezt meg tudta tenni. Ez a szerencsés történelmi adottság Spanyolország számára a további meggazdagodás forrása lett. Teréz testvérei is ott vannak a felfedezôk között, ott harcolnak a hódítókkal Dél-Amerikában.

Teréz is belép a nagy felfedezôk és hódítók sorába, és egyedül egy olyan új világot hódít meg és térképez fel, amely nem hullt darabjaira azóta sem, mint a rablott kincsekkel hirtelen nagyranôtt spanyol birodalom. A Teréz által felfedezett újvilág azért maradandóbb, mint a külsô, hatalmi hódítással összekovácsolt birodalom, mert ez a birodalom az emberi lélek belsejében található. Ennek a belsô világnak, Teréz szavával élve belsô várkastélynak, a felfedezése, és fô mûködéstörvényeinek a leírása a Kármelita rend megreformálása mellett Teréz legnagyobb érdeme.

Tizenketten voltak testvérek, ebbôl mindössze kettô a lány. Családi örökségként hozza magával a mély vallásosságot, a haza és a király iránti szeretetet. Egy apró kis történet gyermekkorából. A hétéves Teréz ráveszi a nálánál 4 évvel idôsebb bátyját, Rodrigót, hogy legyenek vértanúk, hiszen az jó üzlet: egy kis kínzás és utána rögtön jöhet a mennyország. El is indulnak, hogy tervüket megvalósítsák. A sétalovaglásból hazatérô nagybácsi csípi fülön a két vértanújelöltet, a vallatásnál derül ki, hogy Teréz volt a felbujtó.

Élénk és heves temperamentum, érzékiségre hajló természet, szellemes társalgó- és szórakoztató képesség Teréz fô jellemvonásai. Ezek lesznek fô motívumai szerzetbelépésének is. Úgy gondolja, üdvösségét csak a kolostor védôfalai közt tudja biztosítani. De szerzetbelépéshez bizony ez nem a legtökéletesebb motívum. Természetét a Megtestesülésrôl nevezett zárdában sem fogja levetkôzni, ahová szülôvárosában, Avilában belépett. A város elôkelôbb körei által kedvelt zárdában tizennyolc éven át inkább társasági, mint szerzetes életet élt. Egymást érik nála a látogatók, akiket szóval tart és elszórakoztat. Így nem sok ideje maradt az imára és az önmegtagadásokra. Ezt az életmódját folytatja egy jó ideig súlyos betegsége és 4 napig tartó tetszhalála után is, amelyek által pedig Isten elôre jelezte mindazt, amit tôle vár. Megásták már a sírját is, elmondták érte a gyászmisét, a kor szokása szerint viaszt is csöpögtettek a szemére. Apja azonban nem engedte eltemetni rajongásig szeretett lányát. Végül magához tér, és elmondja, hogy mit látott: a mennyországban járt, sok ember neki köszönheti majd üdvösségét, meg fogja reformálni szerzetét és szent hírében fog meghalni. Késôbb, ha ez a jelenet szóba került, azzal ütötte el, hogy lázas állapotában félrebeszélt. Pedig minden úgy lett, ahogyan akkor elmondta.

Csak nagy sokára, amikor az újonnan megalakult szerzet tagjai, a jezsuiták eljutnak Avilába, az ô hatásukra ismeri fel az apró önmegtagadások értékét. Ezek után fog majd lemondani a szórakozásokról, és az egyébként (világban élô emberek számára) ártalmatlan, de egy tökéletességre törekvô szerzetes számára káros apróbb élvezetekrôl. A kolostor vendégszobáit szórakozás, társalgás céljából felkeresô emberek szórakoztatása helyett ettôl kezdve többet imádkozik és lelki könyveket olvas. Így jut az általa felfedezett várkastélyban egyre beljebb, egyre bensôbb szobákba. De kezdetben még gyóntatói, bizalmas barátai sem értik a vele történteket, a lelkében végbemenô jelenségeket. Szerintük mindaz, ami ott lejátszódik az ördögtôl van. Ettôl az értetlenségtôl annyit szenved, hogy végül saját magát jelenti fel az inkvizíciónál, hogy ha tényleg ördögi kísértés áldozata, végezzenek vele. De éppen az inkvizítor nyugtatja meg, hogy Isten Lelke mûködik benne, s hogy ezt még egyértelmûbben meg lehessen állapítani, megíratja vele önéletrajzát. Egyik alkalommal látja a pokolban azt a helyet is, amit az ördögök készítettek számára arra az esetre, ha nem térne meg. Ez a látomás nagy hatással van rá, segíti abban, hogy még szigorúbb, bûnbánó, vezeklô életre adja magát. A pokol-élmény mellett azonban van mennyország-élménye is. Isten szeretetének intenzív megtapasztalása, amit 44 éves korában átélt, a misztikus átélések csúcsa azóta is a misztikus irodalomban. Ezt a jelenetet, a szívsebzést a híres szobrász, Bernini szobor alakjában is megformázta és az ma is ott látható a római kármelita templomban. A Kármelita Rendben errôl az eseményrôl külön ünneppel is megemlékeznek.

Keresztes Szent Jánossal együtt megreformálják a Kármelita Rendet. Reformjuk lényege a visszatérés az eredeti, szigorúbb szabályokhoz, amelyektôl az évszázadok során fokozatosan eltértek. Reformjuk nyomán az un. ,,sarutlan kármeliták'' húst például nem esznek, csak a betegek, kizárólag alamizsnából, adományokból élnek és kemény önmegtagadásokat, alázatossági gyakorlatokat folytatnak. Még Teréz életében tizenhét nôi és tizenöt férfi sarutlan zárda alakul Spanyolországban, száz év alatt pedig száznál is több sarutlan férfi kolostor.

Szent Teréz a lelkiéletnek mindmáig egyik legnagyobb tanítója. A spanyol irodalomtörténet is egyik legnagyobb alakjaként tartja számon. Hogy mindaz, ami lelkében végbement, és amit leírt, nem pusztán emberi mû, mutatja, hogy bizonyos dolgokban Teréz igen mûveletlen volt. Írásjeleket, nagybetût, bekezdéseket nem használ, sôt a szavakat is egybeírja, komoly munkát és fejtöréseket okozva kiadóinak. Egy könyv nála egyetlen egybeírt mondat. De mindez, ha kisebbíti is az ô alakját, annál inkább kiemeli Isten nagyságát, akinek Teréz teljesen átadta magát, aki vele lelki jegyességet és lelki házasságot kötött. Isten teljes mértékben tudta ôt használni. Istent Teréz helyesírásban való mûveletlensége sem akadályozta abban, hogy rajta keresztül a lelki élet magasságaiba vezessen mindenkit, aki hajlandó nyomába lépni és Terézt saját lelki életének tanítójául választani. Az Egyház minden-esetre ezt kifejezetten is ajánlja azzal, hogy Terézt szenttéavatása után egyháztanítóvá is avatta. Külön is felhívja figyelmünket ezzel írásainak tanulmányozására és a bennük leírtak követésére. Írásai mindmáig a misztika klasszikus írásai, a misztika késôbbi nagy tanítói, mint Szalézi Szent Ferenc vagy Liguori Szent Alfonz is belôle merítettek.

,,A lélek nagysága felülmúlja mindazt, amit el tudunk képzelni.''

,,Bármi jót teszünk is, az végelemzésben nem tôlünk származik, hanem abból a forrásból fakad, amelybe lelkünk fája ültetve van, s annak a napnak köszönhetô, amely éltetô melegét árasztja cselekedeteinkre.''

A lélek nagyságát és gazdagságát egy várkastélyhoz hasonlítja, amit ,,Belsô várkastély''-nak hív ilyen címû, a misztikus élettel foglalkozó mûvében.

,,E belsô várkastélyon kívül nem találhat sem biztonságot, sem békességet, hagyja már abba azt az örökös lótást-futást idegen házakba, maradjon saját lakásában, hiszen minden kincset megtalál benne, minden megvan ott, amire csak szüksége lehet éspedig sokkal jobban, mint bárhol másutt.''

,,Az önismeret rendkívül fontos, s még ha az égig emelkedtetek volna, akkor is azt akarnám, hogy szüntelenül gyakoroljátok magatokat benne. Ameddig ugyanis e földön élünk, nem létezik számunkra szükségesebb erény az alázatosságnál... Azt hiszem azonban, hogy sohasem fogjuk magunkat igazán megismerni, ha nem igyekszünk megismerni Istent. Csak akkor értjük meg igazában kicsinységünket, ha az Ô nagyságát szemléljük: csak akkor vesszük észre piszkos voltunkat, ha gyönyörködünk az Ô tisztaságában, és csak akkor látjuk be, mily messzire vagyunk az igazi alázatosságtól, ha az Övérôl elmélkedünk. Kettôs haszna van ennek az eljárásnak. Elôször ugyanis világos, hogy minden fehér tárgy fehérebbnek látszik fekete alapon, valamint hogy a fekete is feketébbnek tûnik fel, ha fehér alapra tesszük. Másodszor pedig, ha felváltva hol magunkkal, hol Istennel foglalkozunk, akaratunk és értelmünk megnemesedik és alkalmasabb lesz minden jóra.''

,,Egy alkalommal azon gondolkodtam, miért olyan nagy barátja Urunk az alázatosság erényének. Egyszerre csak -- anélkül, hogy következtetés útján jöttem volna rá --, ott állt szemem elôtt az igazság: azért szereti annyira, mert Isten maga az Igazság, az alázat pedig nem más, mint az igazság útján való járás.''

,,Higgyétek el, hogy ha valakiben megvan az alázatosság, az, még ha sohasem kap Istentôl vigasztaló kegyelmeket, oly békességet élvez lelkében s akarata annyira megegyezik az Úréval, hogy elégedettebb, mint mások rendkívüli szellemi örömeik között.''

,,Mihelyt a mi lelkünk teljesen megszabadult mindattól, ami teremtmény, s így Isten iránti szeretetbôl üres lesz, az Úr azonnal maga tölti azt be.''

,,Nem a szellemi örömökön fordul meg a szeretet nagysága, hanem azon a szilárd elhatározáson, hogy mindent, amit teszünk, Isten kedvéért tesszük, s óvatosan kerülünk mindent, ami Ôt megbánthatná.''

,,Tôlünk az Úr csak két dolgot kíván: azt, hogy szeressük Ôt és szeressük embertársunkat. Ezt a kettôt kell megvalósítanunk, s ha e két parancsot tökéletesen teljesítjük, akkor egyesülve vagyunk vele... Arra vonatkozóan, vajon megtartjuk-e ezt a két parancsot... a legbiztosabb jel az, ha teljesítjük a felebaráti szeretet kötelmeit. Mert hogy szeretjük-e Istent vagy sem, azt nehéz megmondani..., ellenben azt nem kell soká kutatnunk, hogy szeretjük-e embertársunkat. Legyetek meggyôzôdve, hogy minél jobban haladtok elôre ez utóbbiban, annál inkább fogtok haladni az Isten iránti szeretetben is. Ô Szent Felsége ugyanis annyira szeret bennünket, hogy jutalmul felebaráti szeretetünkért ezerféle úton-módon fogja megnövelni azt a szeretetet, amellyel neki tartozunk. Ez iránt nincs semmi kétségem. Nagyon fontos tehát szemmel tartanunk magunkat, hogy miképpen állunk e tekintetben... Mivel ugyanis a mi természetünk meg van romolva, nem lehet meg bennünk a felebaráti szeretet, ha nem gyökereznék Isten iránti szeretetünkben.''

,,Hogyan volna képzelhetô alázatosság szeretet nélkül és szeretet alázatosság nélkül? S ez a két erény viszont nem lehet meg nagyon tökéletes fokban az ember lelkében, hacsak nem szakított igen alaposan az összes teremtményekkel.''

,,Tudjátok-e, mit jelent igazi lelki életet élni? Azt, hogy Isten rabszolgái legyünk.''

,,A tökéletesség legfelsô foka nyilván nem a belsô vigasztalásokban és magasztos elragadtatásokban áll, nem is víziókban és prófétai lelkületben, hanem csak olyan megegyezésben a mi akaratunk és az isteni akarat között, hogy mindazt, amit úgy ismerünk meg, mint az Ô akaratát, egész akaratunkkal átöleljük, és ugyanolyan örömmel vesszük a keserû és fájdalmas dolgokat, mint a kellemeseket, ha felismerjük, hogy Ô Szent Fölsége ezt akarja.''

,,Van az engedelmességben valami titkos erô, amely könnyûvé szokta tenni még a kivihetetlennek látszó feladatokat is.''

,,Az ördög olykor nagyon magasztos vágyakat kelt bennünk, csak azért, hogy elhagyva az Úr szolgálatában ránk nézve kivihetô s éppen a kezünk ügyében levô dolgokat, a kivihetetlenek után sóvárogjunk.''

,,Isten csak azokat dédelgeti, akik nem szabnak határt az Ô mindenhatóságának.''

,,Elmélkedésen értem... az értelemnek a gondolkodását és fontolgatását például a következô módon: gondoljuk meg elôször, mekkora kegyet gyakorolt velünk az Úr, mikor egyszülött Fiát adta nekünk, de ne állapodjunk meg itt, hanem menjünk végig egész dicsôséges életén. Vagy pedig kezdjük azzal, hogy az Úr Jézust tekintjük a Getszemáni kertben, de értelmünk kövesse tovább az eseményeket, mígnem az Urat keresztre feszítve látjuk. Vagy pedig vegyünk egy részletet a kínszenvedésbôl, például az Úr elfogatását, és elmélkedjünk e titokról -- részletesen vizsgálva és megfontolva mindazt, amit tartalmaz, s átérezve azokat az érzelmeket, amelyeket kivált, így például Júdás árulását, az apostolok menekülését és a többit. Ez kitûnô és Isten elôtt nagyon is kedves elmélkedés.''

,,Nem olyan idôket élünk, hogy hinni lehetne mindenkinek. Ne higgyetek ti másnak, mint az olyannak, akinek élete az Úr Jézus életét tükrözi vissza!''

,,Az igazi szegénység -- ezen azt értem, amelyet az ember Istenért vállal -- akkora méltóságot foglal magában, hogy nem kell senki elôtt sem meghajtania a fejét: Istenen kívül nem kell senkinek sem a kedvét keresnie.''

,,Ha mi nem számolunk azzal az eshetôséggel, hogy meghalhatunk, vagy hogy egészségünk tönkremehet, úgy sohasem megyünk semmire.''

,,Ha egyszer az Úr karjain hordoz benneteket, mit törôdtök ti majd akkor azzal, ha az egész világ kígyót-békát kiált reátok! Elég hatalmas Ô arra, hogy bárkivel szemben is megvédelmezzen benneteket.''

,,A mi ellenségünk igyekszik nekünk ártani, ahol csak teheti, s mivel ô nem alszik, ne aludjunk mi sem! Ez az elv nagyon fontos, és sok mindenre kell alkalmaznunk, így például, akármennyi szellemi örömünk legyen is az imádságban, olykor meg kell azt rövidítenünk, amikor testi erônk fogytán van és fejünk kezd fájni. Az okosságra mindenben szükségünk van.''

,,Ahol Isten jelen van, ott van a mennyország.''

,,A fô dolog az, hogy elszánt akarattal teljesen odaadjuk Istennek lelkünket, s azt úgy üresítsük ki, hogy mint saját lakásába, azt tehesse bele s belôle azt vehesse ki, ami neki tetszik... Mindaddig, amíg nem adjuk magunkat teljesen neki, Ô sem adja magát egészen nekünk... Nem is rendezkedik be úgy a lélekben, mint mikor az minden megszorítás nélkül az övé. De nem is tudom, hogyan rendezkedhetnék be abban Ô, aki annyira barátja a rendnek, ha mi telerakjuk azt a palotát mindenféle csôcselék néppel és limlommal?''

,,Hazugság minden földi kegy, ha az csak némileg is visszatartja lelkünket a magábaszállástól.''

,,Annak is megvan a maga ideje, hogy dolgozzatok és megkeressétek a kenyereteket. Ezt is azonban mindig gondtól mentesen tegyétek! Szívetek érzelmeit sohase vesztegessétek ilyesmire és csupán a test dolgozzék -- mert méltányos, hogy megszerezzétek élelmeteket --, ellenben a lélek pihenjen azalatt!''

,,Akármilyen lanyhán imádkozzék is valaki, Isten mindig nagyon sokra becsüli azt, hogy mégis imádkozik.''

,,Azt gondolni, hogy bemehetünk majd az égbe, anélkül, hogy magunkba szálltunk, anélkül, hogy önmagunkat megismertük és nyomorúságunkat megfontoltuk volna, és anélkül, hogy mérlegeltük volna, mivel tartozunk Istennek, s végül anélkül, hogy sokat könyörögtünk volna irgalmáért: ez oktalanság.''

,,Nem szabad erôszakolni a lelki összeszedettséget, hanem szép lassan kell a dologhoz fogni, mert különben nem lesz tartós!''

,,Nem azért kell elmélkednünk és nem az után kell vágyódnunk, hogy szellemi örömeink legyenek, hanem azért, hogy erôsek legyünk Isten szolgálatában.''

,,Az imádság alapjai az erények.''

,,A sok könyv olykor csak arra szolgál, hogy elnyomja lelkünkben az áhítatot, holott azt nekünk mindenáron meg kell ôriznünk és ápolnunk kell.''

,,Az idôt, amelyet az imára szántam, úgy kell tekintenem, mint amelyhez nekem már semmi jogom sincs többé''.

,,Minden azon múlik, vajon erôs elhatározással fog-e valaki az imához... A szilárd elhatározás... elejét veszi az ördög kísértéseinek. Az ördög ugyanis nagyon fél a határozott jellemû lelkektôl... Ha pedig észreveszi, hogy valaki ingatag jellemû, hogy nem erôs a jóban és nincs meg benne az eltökélt szándék és az állhatatosság: az ilyen embernek nem hagy nyugtot egy pillanatra sem.''

,,Semmitôl ne félj, semmi meg ne rettentsen! Minden elmúlik. Egyedül Isten marad ugyanaz. A türelem mindent elér. Ha Isten a tiéd, semmid nem hiányzik: Isten egyedül elég!''


Szalézi Szent Ferenc

SZALÉZI SZENT FERENC (1567--1622)

Szavojában született, ôsi grófi családból. Családja félig olasz, félig svájci. Koraszülött volt, ezért különös gondossággal vették körül. Személyiségének alakulására elsôsorban édesanyja van hatással. Sokat olvas neki a szentek életébôl, fôként igazmondásra és ôszinteségre neveli, a szegényeknek szánt adományait fiával küldi el, aki így korán megszokja a keresztény felebaráti szeretetet. De hogy ez az anyai szeretet nem kényeztetô szeretet volt, mutatja, hogy amikor Ferenc iskoláit végezni elmegy otthonról, anyja ezekkel a szavakkal búcsúztatja: ,,Inkább ravatalon lássalak, mint halálos bûnben!''

Apja fényes jövôt szán neki, ezért felsôbb tanulmányok végzésére a párizsi egyetemre küldi, hogy ott jogot tanuljon. Ô azonban azzal a szándékkal megy, hogy pap lesz, a jog mellett ezért teológiát is tanul. De apja kívánságára a grófi készségekben, a lovaglásban, vívásban és táncban, is képezi magát. A Párizsban kitört vallási zavargások miatt apja hazarendeli. Pádovában fejezi be tanulmányait. Itt súlyosan megbetegedett, olyannyira, hogy társai megkérdezték tôle, mit csináljanak majd holttestével. Ezt válaszolta:

,,Adjátok boncolásra az orvosnövendékeknek. Ha már életemben nem tehettem hasznos dolgokat, legalább holtom után lássák valami hasznomat.''

De felgyógyult. Mindkét helyen, Párizsban és Páduában is keresett magának megfelelô lelkivezetôt, hetenként gyónt és áldozott.

Hazatérve bejelenti, hogy pap lesz. De atyja ekkorra már feleségjelöltet is szerzett és a lány ráadásul szereti is ôt. Hiúságánál megragadva törik le az apai ellenállást úgy, hogy unokabátyja egy kanonoki címet szerez neki, amely a püspök után a legnagyobb méltóság. Huszonhat éves, amikor pappá szentelik.

Püspöke egy teljesen kálvinistává lett vidékre küldi, ahol olyan nehézségekkel kell megküzdenie, hogy társa, aki vele megy nem bírja, más vidékre távozik. Az emberek elôször nem állnak vele szóba, sôt gyilkosokat is bérelnek fel megölésére. Egy szûk katlanban találkozik velük. Szánakozva szól hozzájuk:

,,nagyon szegények lehettek, ha gyilkosságra vállalkoztok''.

A szelíd szóra kezük lehanyatlott. A hajléktalanságot is meg kell tapasztalnia a hegyi tél hidegében. Egyszer farkasok támadták meg. Fára mászott elôlük és odakötözte magát, hogy a hidegtôl megdermedve le ne essen. Röpcédulákat szerkesztett és ezeket dugta az ajtók alá. Miután ezeket elolvasták az emberek szóba álltak vele. Öt év alatt hetvenezer embert térített vissza a katolikus hitre a kálvinizmus által festett ítélô Isten helyébe a szeretô Isten felmutatásával. A kifogyhatatlan szeretettel, szelídséggel, önfeláldozással és egyszerûséggel bemutatott példa hihetôvé tette, hogy valóban ilyen Isten. Éppen a szelídség volt az a tulajdonság, ami a kortársaknak Ferencben feltûnt. Pedig természeténél fogva egyáltalán nem volt szelíd. Heves, lobbanékony természetét kemény önneveléssel alakította úgy, hogy végül a szelídség mintaképe lett. Voltak, akik szemére vetették szelídségét a bûnösökkel és a máshitûekkel szemben, de ô így válaszolt:

,,inkább küldöm ôket szelídségemmel a tisztítóhelyre, mint keménységgel a pokolba''.

Tôle származik az a mondás is, hogy

,,egy csepp mézzel több legyet lehet fogni, mint hordónyi ecettel''.

Püspöke és Róma az eredményes térítômunka miatt felfigyelnek rá, és hamarosan segédpüspök lesz, majd püspökének halála után genfi megyéspüspök. Székhelye azonban, mivel Genfbôl idôközben ,,kálvinista Róma'' lett Annecy (ejtsd: anneszi) volt. Püspökként fô gondja buzgó, szentéletû papság nevelése. Szigorú gondot fordít a megfelelô papok kiválasztására. A teológia elvégzése után is évenkénti papi találkozókat rendezett számukra. A szigor mellett az emberek mégis Isten jóságát tapasztalták meg ôrá tekintve. Páli Szent Vince mondta róla, hogy ,,milyen jó lehet Isten, ha már a genfi püspök ilyen jó''.

Emberi és megértô volt, de akik személyes lelkivezetésére bízták magukat, azokat tökéletes lemondásra kötelezte. Sok energiát fordít egyéni lelkivezetésre. Több mint húszezer levele maradt ránk, amelyek legnagyobb része a lelkiéletre vonatkozó tanács. Chantal Szent Franciska is lelki gyermekei közé tartozott, akivel együttesen kontemplatív, szemlélôdô imádságot folytató nôi rendet alapít, a vizitációs nôvérek rendjét, Szûz Mária Erzsébetnél tett látogatásáról, vizitációjáról elnevezve. De nemcsak a lelkiéletben elôrehaladottak vezetését tekintette feladatának, hanem a kezdôket is tanácsokkal látja el. Filótea, (ami annyit jelent, hogy istenszeretô lélek) címû könyve mindmáig a lelkiéletbe való egyik legjobb bevezetô, amelyet azért írt, hogy megmutassa, hogy a világban is lehet szentül élni, nemcsak papként, nemcsak szerzetesrendben.

Az itt következô idézetek legnagyobb része egy a Szalézi Szent Ferenc mûveibôl, és az ôt személyesen ismerôk visszaemlékezéseibôl papok számára összeállított könyvecskébôl valók. De ahogy a Filóteát nemcsak a világban élô keresztények forgathatják gyümölcsözôen, hanem papok és szerzetesek is, ugyanígy sokat meríthetnek ebbôl az összeállításból nemcsak papok és szerzetesek, hanem a szentektôl tanulni akaró világiak is. Annál is inkább kell tanulniuk, mert egy elvilágiasodott társadalomban rájuk esetleg jobban odafigyelnek, mint a papokra és szerzetesekre.

,,Amilyen mértékben elôre haladunk a tökéletesség útján... egyre képesebbé válva az Istennel való egyesülésre, úgy egyesülünk egyre jobban egymással is.''

A szándék irányítása

,,A tökéletességet nem cselekedeteink sokféleségével érjük el, hanem azzal a tökéletes és tiszta szándékkal, amellyel azokat végezzük. Tisztítsuk meg tehát szándékunkat, hogy mindent Istenért és az Ô dicsôségére cselekedvén, egyedül Tôle várjuk jutalmunkat. Az Ô szeretete lesz bérünk ebben az életben és Ô maga lesz jutalmunk az örökkévalóságban.''

,,Nem a munkával szerzünk érdemeket, hanem a szeretettel, mellyel azt végezzük. -- nagy munkára nem mindig nyílik alkalmunk; a kicsinyeket azonban mindig kiválóan, vagyis szeretettel végezhetjük. Nézzük pl. azt a szentet, aki Isten nevében egy pohár vizet ad a szegény, szomjas vándornak: látszólag csekélység, amit tesz; de a szándék, a kedvesség, a szeretet, mely tettére indítja, olyan kiváló, hogy ezt az egyszerû pohár vizet az élet, mégpedig az örök élet vizévé változtatja.''

,,A cselekedetek a valóságban különbözôk, de a szeretet, amivel azokat végezzük egy és ugyanaz. Gyakorlataink értékét egyedül a szeretet milyensége teszi különbözôvé.''

Jelszava volt:

,,vagy meghalni vagy szeretni''

Az általános szándék

,,Munkánknak csak abban a mértékben lehet értéke és eredménye, amennyiben azt Istennel egyesülve végeztük, és munkáink értéke és eredménye az Istennel való egyesülés erejénél fogva kiszámíthatatlan.''

,,Hogy a jámborságban kiváló haladást tehessünk, ahhoz nem elég csupán csak megtérésünk kezdetén és azután minden esztendôben egyszer Istennek szentelni életünket és tetteinket, hanem meg kell ismételnünk ezt a felajánlást mindennap;... mert felajánlásunknak ezzel a naponkénti megújításával a szeretet erényének eleven erejét árasztjuk cselekedeteinkre, és szívünket újból Isten dicsôségének a szolgálatába állítva, annak megszentelôdését növeljük.''

Szt. Bernátról írja:

,,Változtatta helyét, de nem változtatta sem szívét, sem szívének szeretetét, sem pedig szeretetének tárgyát; és hogy az ô saját kifejezésmódját használjam, ezek a változások benne történtek ugyan, de nem belôle eredtek, mert bármilyen sokféle volt is elfoglaltsága, ô maga közömbös volt minden elfoglaltsággal szemben, és nem azonosította magát semmiféle foglalkozással; nem vette magára a dolgok és beszélgetések színét, mint ahogy a kaméleon felveszi környezetének színét, hanem mindig egyesülésben maradt Istennel, mindig a tisztaság fehérségét, a szeretet bíborát viselte és mindig telve volt alázatossággal.''

Külön szándék minden egyes gyakorlatnál

,,Az egész lelki élet bennfoglaltatik e három követelményben: 1. Minden cselekvés elôtt Isten kegyelmét kérni, 2. elôre felajánlani minden elvégzendô jót, 3. elôre elfogadni minden nehézséget és szenvedést, mint ami Isten kezébôl jön.''

,,Az isteni szeretet tisztasága azt kívánja, hogy mindenben egyedül csak Isten akaratát szeressük, saját érdekünk belekeverése nélkül.''

,,A jót mindenki készségesen elfogadja, de elfogadni a rosszat, csak a tökéletes szeretet sajátossága, mely azt szeretni képes, tiszteletbôl a kéz iránt, amelybôl kapja. A szent közömbösségben élô szív olyan Isten kezében, mint a viaszgolyó, mely egyformán befogadja az örök akarat minden érintését; a választás jogáról lemondott szív egyformán képes mindenre, mert akaratának nincs más tárgya, mint Istenének az akarata; nem a dolgokat szereti, amelyeket Isten akar, hanem Isten akaratát, mely akarja ôket.''

,,Tégy úgy, mint a kisgyermek, aki egyik kezével atyjáéba fogódzik, a másikkal epret vagy szedret szed a sövény mentén... Hasonlóképpen te is, míg egyik kezeddel evilág dolgait intézed, a másikkal mindig mennyei Atyád kezét fogjad, s idônként fordulj feléje, hogy lásd, kedvére való-e, amivel foglalkozol.''

,,E földi életben minden munkát és cselekvést imává kell tenni. A legjobb ima, amit csak végezhetünk, teljesen beleilleszkedni a mi Urunk akaratába.''

A reggeli felkelés

,,Reggel, amint az ágyból fölkelt, mindig térden állva köszöntse Mennyei Atyját, Miasszonyunkat és ôrzô angyalát. Ha nem is tart tovább ez a hódolat három percnél, ne mulassza el soha.''

,,Reggeli áhítatgyakorlatát gondosan végezze... és ha szellemének frissessége egyetlen pillantással át is tudná fogni ennek a gyakorlatnak összes pontjait, engedje át magát annak legalább annyi ideig, ameddig két Miatyánk elmondása tartana.''

,,Hogy a jámborságban kiváló elôrehaladást tehessünk, minden nap fel kell ajánlanunk minden tettünket Istennek... Mert felajánlásunknak ezzel a naponkénti megújításával a szeretet elevenségét és erejét árasztjuk cselekedeteinkre, és szívünket mindig újból Isten dicsôségére irányítva, azt mindig jobban megszenteljük.''

,,Mint ahogy a tengerbe hullott kicsiny vízcseppnek nincs többé saját élete, hanem benne él a nagy vízben és követi annak megmozdulásait, úgy az akarat lendítésével Istenbe vetett lélek sem él többé saját látókörének kicsiny, szûk világában, hanem magának Istennek életét éli, kint a szabad, hatalmas tengeren. Úgy gondolkozik, mint Isten, követi Isten mozdulatait, Istennel együtt cselekszik és jár. ,,Isten színe elôtt járt, aztán nem volt többé, mert Isten elvitte.'' (Ter 5,24) Vessük Istenbe lelkünket nemcsak reggel, hanem valahányszor észrevesszük, hogy önmagunkat keressük és úgy foglalkozunk magunkkal, hogy az ártalmára van lelkünk békéjének, örömének, bizalmának és bátorságának.''

,,Necsak reggel, fölkeléskor, hanem a napnak minden órájában mondjuk: Hiszem, hogy az én Megváltóm él, itt van velem, hogy megvilágosítson, megsegítsen, megszenteljen és megszentelje a rámbízott lelkeket.''

,,S milyen nagy vigasztalására lehet a léleknek Jób szava: ,,Szólítani fogsz engem'', hogy fölfedd elôttem szeretetedet, hogy megajándékozzál kegyelmeddel, hogy meghittségedbe vonj engem, ,,én meg jelentkezem nálad'' szent akaratod elfogadásával, szeretetemmel, buzgalommal és a lelkek iránti odaadásommal.''

,,Hogy biztosan elôre haladhassunk arra kell törekednünk, hogy a hozzánk legközelebb fekvô utat, vagyis azt, ami aznap áll elôttünk, jól tegyük meg. Ne azzal töltsük az idôt, hogy az út végére vágyódjunk, mikor még az elsô napit sem hagytuk magunk mögött. Bármit tegyünk is, tökéletlenségeink elkísérnek bennünket a sírig... Napról napra újra meg kell próbálnunk meghalnunk önmagunknak és tökéletlenségeinknek.''

Az elmélkedés

,,Az elmélkedés legyen a pap élete, ez az ô hatalma. Annyira hasznos és szükséges, hogy nélküle semmi jót el nem érhetünk.''

,,Az elmélkedô imádság a lélek társalgása Istennel. Az elmélkedô pap olyan emelô, amely fölemeli az egész világot.''

,,Azt kívánják, hogy az elmélkedésrôl mondjak valamit. Erôsen csalódnak sokan, akik azt hiszik, hogy jó elvégzéséhez különféle rendszerek kellenek. Az ilyenek állandóan keresik a nekik leginkább megfelelô módszert, és soha el nem mulasztják aprólékosan figyelni és vizsgálni elmélkedéseik módját, hogy megtalálják a leginkább kedvükre valót. Úgy képzelik, hogy az elmélkedés tartalma alatt még köhinteniük vagy mozdulniuk sem szabad, hogy el ne riasszák maguktól a Szentlelket. Milyen balgaság, mintha a Szentlélek olyan gyönge és érzékeny lenne, hogy jelenlétét a módszertôl és az elmélkedést végzô egyénnek a viselkedésétôl tenné függôvé. Nem azt akarom ezzel mondani, hogy egyáltalán ne használják az ismert módszereket, csak nem szabad annyira ragaszkodni hozzájuk, mint ahogy azok teszik, akik azt hiszik, hogy rosszul végezték elmélkedésüket, ha -- még mielôtt sorra vették volna az elôírt megfontolásokat -- azonnal átadják magukat azoknak az érzelmeknek, amelyeket a mi Urunk ébreszt bennük, holott a megfontolásoknak nincs más céljuk, mint éppen az, hogy ezeket az érzelmeket felkeltsék. Olyanok az ilyen elmélkedôk, mint az utas, aki mikor egyszerre ott találja magát azon a helyen, ahová igyekezett, visszafordul, mert nem a számára kijelölt úton jutott oda.''

,,Elmélkedésünk célja sohasem lehet más, mint egyesülés Istennel. Jó végzésének három feltétele van: elsô a jószándék, második a figyelem, harmadik a tisztelet. Ezeken kívül azonban még három más feltétel is szükséges az elmélkedés sikeréhez, még pedig a következôk: hogy szegények legyünk alázatosságból, gazdagok legyünk reménységben, és be legyünk oltva a mi Urunk keresztfájába. Minden elmélkedésben kérnünk kell Istent, hogy növelje bennünk a hitet, a reményt és a szeretetet.''

,,Egyike a legkitûnôbb szándékoknak mindent azért tennünk, mert azt a mi Urunk cselekedte.''

,,A mi Urunk életérôl és haláláról való elmélkedés: ez a legbiztosabb út. Minél többet ott kell tartózkodnunk a mi Urunk és Mesterünk közelében, hogy megtudjuk tôle, mit kíván, hogy cselekedjünk. Azok, akiknek ebben a képzelôtehetségük is segítségükre van, felhasználhatják, de ezt józanul, egyszerûen és röviden tegyék. A Szent Atyák többféle jámbor és ájtatos megfontolást hagytak hátra, melyeket erre a célra segítségül felhasználhatunk. Mert ha ezek a szent emberek használták, ki ne vehetné ugyancsak bátran segítségül ôket, és ki ne merné áhítattal hinni ugyanazt, amit ôk olyan jámbor hittel hittek. Ilyen tekintélyek nyomában nyugodtan haladhatunk.''

,,Ha elmélkedés közben bizonyos pontokat élvezni tudunk, ez annak a jele, hogy Isten ezt a módszert szánta lelkünknek, legalábbis egyelôre. Ha azonban megtörténnék ennek ellenére is, hogy Isten mindjárt elmélkedésünk kezdetén a jelenlétében való egyszerû elmerülésre hívna, és már ott is éreznôk magunkat, ne hagyjuk azt abba azért, hogy visszatérjünk elmélkedési pontunkhoz, mert általános szabály, hogy az isteni vonzást mindig követni kell, és hagyni, hogy Szent Lelke vezessen bennünket oda, ahová akar.''

,,Elhatározásainkat az elmélkedés buzgóságának a hevében kell megtennünk, akkor, amikor az Igazság Napja megvilágosítja lelkünket és buzdít sugallataival.''

,,Az elmélkedésnek egy másik módja az, hogy nem vesszük igénybe képzelôtehetségünket, hanem megmaradunk a betûnél, vagyis tisztán és egyszerûen az evangéliumról és hitünk titkairól elmélkedünk, miközben teljes meghittséggel és egyszerûséggel beszélgetünk a mi Urunkkal mindarról, amit tett és szenvedett értünk, anélkül, hogy magunk elé képzelnôk az eseményeket. Ez a módszer mindenesetre emelkedettebb és jobb, mint az elôbbi, szentebb és biztosabb is, ezért használhatjuk még akkor is, ha különösebb vonzódást nem érzünk hozzá.''

,,Nem fontos, hogy a nevét ismerjük, vagy egyáltalán tudjuk, melyik elmélkedési mód az, amit végzünk. Mert amilyen igaz -- mondja Szent Antal -- hogy az az ima, amelyben ráeszmélünk, hogy imádkozunk, tökéletlen, éppen olyan igaz az is, hogy az az ima, amelyet anélkül végzünk, hogy módjára gondolnánk, vagy azzal foglalkoznánk, amit kérünk, elég világosan mutatja, hogy lelkünk Istenével van elfoglalva, következésképpen tehát az ilyen ima jó.''

,,Ahhoz, hogy elmélkedésünk jó legyen, csak egyetlen egy dolog szükséges, mégpedig az, hogy karunkban tartsuk a mi Urunkat; ha ez megvan, akkor bármelyik módot használjuk is, imánk mindig jó. Semmi más fortélya nincsen; enélkül azonban sohasem ér az imánk semmit és Isten nem is fogadja el azt.''

,,Mind a szóbeli, mind pedig az elmélkedô imát mindig azzal kezdd, hogy helyezkedjél Isten jelenlétébe. Ezt a szabályt mindig kivétel nélkül tartsd meg, és meglátod, hogy rövid idôn belül milyen nagy hasznot merítesz belôle.''

,,A nehézség, amibe az elmélkedés kerül, egyáltalán nem csökkenti annak értékét Isten elôtt, mert Isten többre becsüli a külsô vagy belsô küzdelmek között végzett szolgálatokat, mint azokat, amelyeket lelki gyönyörûség és vigasz kísér, miután Ô maga is szentséges vére, fáradozása és halála által békített ki bennünket mennyei Atyjával, és tett minket kedvessé szent Felsége elôtt.''

,,Csak bátorság! Mondja meg a mi Urunknak, hogy nem hagyja el Ôt akkor sem, ha nem is juttat szívének semmi édeset soha, mondja meg Neki, hogy ottmarad elôtte mindaddig, míg meg nem áldja. Ha szíve közben elkalandozna vagy elszórakozna, térítse szépen, szelíden vissza, és helyezze gyöngéden Mestere mellé. És ha órák hosszat nem tenne egyebet, mint hogy szívét szépen, szelíden újra meg újra visszatérítené és odahelyezné a mi Urunk mellé, és valahányszor visszahelyezné, az mindig újra elfordulna, elmélkedése idejét igen jól használná fel akkor is, és szeretett Jegyese szemében nagyon kedves gyakorlatot végezne.''

,,Az elmélkedés nem kevésbé hasznos, és Isten szemében nem kevésbé kedves, ha közben szórakozottsággal küzdöttünk is. Sôt talán még hasznosabb, mintha sok vigasztalást találnánk benne, mert több munkánkba kerül, feltéve, hogy hûségesen igyekeztünk eltávolítani a szórakozottságot és nem szándékosan állapodtunk meg benne.''

,,Ami a szórakozottságot illeti, az lassankint meg fog szûnni, feltéve hogy megvan a buzgó elmélkedéshez megkívánt jószándéka. Ha mégsem szûnnék meg, elmélkedése annál jobb lesz, mert akkor kedv és érdek nélkül, tehát tiszta szeretetbôl végzi azt, csupán csak azért, hogy azzal megnyerje isteni Jegyesének a tetszését.''

,,Azt mondja, nem csinál semmit az elmélkedésben. De ugyan mi egyebet akarna tenni, mint amit tesz, vagyis hogy bemutassa és felajánlja Istennek semmiségét és nyomorúságát? A legszebb szónoklat, amit egy koldus tarthat nekünk, az, ha szemünk elé tárja sebeit és szükségeit. De talán azt mondja erre, hogy néha még ennyit sem tesz, hanem élettelen, mint valami szobor. Pedig még ez sem kevés. A királyok és hercegek palotáit telerakják szobrokkal és azoknak semmi más rendeltetésük nincsen, csak az, hogy gyönyörködtessék tulajdonosuk szemét. Elégedjék meg tehát azzal, ha legalább ugyanezt a célt szolgálhatja Isten jelenlétében. Ô majd lelket önt a szoborba, akkor, amikor neki úgy tetszik.''

,,Az a nyugtalanság és izgatott keresgélés, amellyel valami olyan tárgyat iparkodik találni elmélkedéséhez, ami megragadná és kielégítené lelkét, már egymagában elegendô arra, hogy ne találja meg, amit keres. Ha túlságosan nagy hévvel keresünk valamit, megtörténik, hogy az százszor is kezünk ügyébe vagy szemünk elé kerül, anélkül, hogy észrevennénk. Az ilyen hiú és haszontalan buzgóság nem eredményezhet mást, mint szellemi kifáradást, innen származik lelkének hidegsége és érzéketlensége. Olyan orvosságot, ami használna, nem tudok adni ellene, de erôsen hiszem, hogy ha ezt a hajszoló keresgélést meg tudná fékezni, sokat nyerne vele. Mert ez egyike a legnagyobb félrevezetéseknek, amivel a jámborság és az igazi erény találkozni szokott. Úgy tesz, mintha felhevítene, de ezt csak azért teszi, hogy utána annál jobban lehûljünk, futásra biztat, de csak azért, hogy könnyebben megbotoljunk. Ezért mindenkor, de fôképpen imádság közben ôrizkednünk kell tôle.''

,,Az elmélkedés megkezdésekor sohase feledkezzünk meg arról, hogy Istenhez közeledünk és az Ô jelenlétébe akarunk helyezkedni, mégpedig két okból. Elôször azért, hogy Istennek megadjuk az Ôt illetô tiszteletet és hódolatot, amit meg lehet tenni anélkül, hogy akár Ô beszélne hozzánk, akár mi Ôhozzá. Mert ennek a kötelességünknek eleget teszünk már azzal, ha hálásan elismerjük, hogy Ô a mi Istenünk, mi pedig az Ô hitvány teremtményei vagyunk, akik lélekben leborulva elôtte, parancsait várjuk. Hány udvaronc van, aki százszor is megjelenik királya elôtt, nem azért, hogy beszéljen vele, vagy hallja ôt, hanem egyszerûen csak azért, hogy a király lássa, ô pedig jelenlétével bizonyítsa, hogy készen áll szolgálatára. És ez a cél, hogy t.i. jelentkezzünk Isten elôtt, kimutassuk hálánkat és szolgálatára kész akaratunkat, nagyon szent, nagyon kiváló és nagyon tiszta szándék, következésképpen tökéletes is.''

,,A másik ok, amiért Isten jelenlétébe helyezkedünk, az, hogy beszéljünk vele, és meghallgassuk, amint Ô viszont bensô sugallatok és indítások útján szól hozzánk. Ez rendszerint édes öröm kíséretében történik, mert igen nagy jó számunkra ilyen fölséges úrral beszélni, és nagy gyönyörûséget adó, sokféle balzsam és drága kenet ömlik szét lelkünkben, amikor válaszol nekünk...''

,,Ennek a két dolognak legalább is egyike sohasem hiányozhatik elmélkedésünkbôl. Ha tudunk beszélni az Úrral, beszéljünk, dicsérjük Ôt, kérjük Ôt, hallgassuk meg Ôt. Ha nem tudunk beszélni vele, mert berekedtünk, maradjunk legalább szobájában, és mutassuk be neki hódolatunkat, Ô lát bennünket, szívesen fogadja türelmünket és hallgatásunkat... Amikor tehát a mi Urunk elé lép, beszéljen Vele, ha tud, ha azonban nem tud, akkor maradjon egyszerûen mellette, legyen a szeme elôtt és egyebet ne is erôszakoljon.''

,,Az igazi szeretetnek nincs szüksége módszerre.''

,,Ha lelkét fáradtnak érzi, használjon könyvet. Vagyis olvasson egy keveset, azután elmélkedjék, majd ismét olvasson és ismét elmélkedjék.''

,,Tekintse szabálynak, hogy az elmélkedés kegyelmét nem nyerhetjük meg semmiféle  szellemi erôfeszítéssel, inkább édes és szeretetteljes kitartás kell hozzá, telve alázatossággal.''

,,Milyen nagy megtiszteltetés szívünknek, hogy kettesben, bizalmasan beszélgethet az egyedülálló, hatalmas és végtelen Lénnyel. Igen, mert azt, amit a szív Istennek mond, nem tudja senki más, csak elsôsorban maga Isten, majd azok, akikkel Isten tudatja. Nem csodálatos titok ez? Azt hiszem erre gondolnak az Egyháztanítók, amikor azt mondják, hogy mikor elmélkedünk, igen jó elképzelni, hogy nincsen a világon senki más, csak Isten. Mert kétségtelen, hogy ez összefogja a lélek képességeit, és erôsebbé teszi azok használatát.''

A zsolozsma

,,Hogy a megfelelô tisztelet és figyelem el ne lankadjon, idôrôl idôre fontolják meg, milyen kitüntetés és kegyelem az, hogy ugyanazt tehetik itt a földön, amit az angyalok és a dicsôült szentek tesznek a mennyben. Mert más nyelven ugyan, de ugyanannak az Úrnak a dicséretét zengik, akinek nagysága és fönsége elôtt reszketnek még a szeráfok is.''

,,Szent Ágoston elbeszéli, hogy egyszer, még pogány korában, bement egy templomba, ahol Szent Ambrus váltott karral énekelte a zsolozsmát, mint ahogy azt azóta is végzik, s az olyan elragadtatásba ejtette, hogy azt hitte, a paradicsomban van. -- Akadtak többen, akik azt állították, hogy nem egyszer csoportosan láttak angyalokat jönni, akik belekapcsolódtak a zsolozsma éneklésébe. Milyen nagy figyelemmel kellene tehát nekünk is részt vennünk benne, ha még az angyalok is megjelennek elmondásához, odafönt a magasban pedig a Diadalmas Egyház ismétli azt, amit mi idelent mondunk... Sohasem lenne szabad a zsolozsmázásba fognunk... anélkül, hogy megkezdése elôtt bánatot ne indítanánk lelkünkben és a Szentlélek segítségét ne kérnénk. Ó, milyen boldogok is vagyunk, hogy már idelent elkezdhetjük azt, amit örökké teszünk majd a mennyben, ahová vezessen el minket az Atya, a Fiú és Szentlélek Isten.''

Boldog emlékû atyánk egyszer beszélgetés közben elmondotta, hogy egy alkalommal, amikor annyi dolga volt, hogy azt sem tudta, hogyan végezzen vele, mégis, amint meghallotta a vecsernyére hívó harangszót, abbahagyta munkáját és a templomba ment. Ez a tette annyira tetszett Istennek, hogy hazatérte után egy negyedórán belül elvégezte mindazt, ami annyi gondot okozott neki.

,,Isten cselekedte ezt''

-- tette hozzá.

,,Gyakran annyira el vagyok foglalva, hogy azt sem tudom, hol áll a fejem, s hogy hol kezdjem, vagy hol végezzem dolgaimat, de ez azért egyáltalán nem zavar a breviárium végzésében és sohasem tesz szórakozottá. Azt képzelem ilyenkor, hogy az égben vagyok és az angyalok társaságában zengem Teremtôm dicséretét, mikor aztán elhagyom a kórust és munkához látok, úgy találom, hogy az a sok dolog, ami elôbb annyi gondot okozott, alig néhány perc alatt elintézôdik. Mindezt a mi Urunk teszi.''

A szentgyónásról

,,Mindannyian szeretnénk, ha nem volna bennünk semmi tökéletlenség, de bele kell nyugodnunk, hogy emberi és nem angyali természettel bírunk.'' Tökéletlenségeinkben nem szabad tetszésünket találnunk, hanem azt kell mondanunk az apostollal: ,,Ó én nyomorult! Ki szabadít meg engem a halálnak e testétôl?''

,,De viszont nem is szabad meglepôdnünk fölöttük, sem pedig elveszítenünk miattuk bátorságunkat. Mindenesetre alázatosságot és önmagunkkal szemben való bizalmatlanságot kell merítenünk belôlük, de nem csüggedést, sem elkeseredést, és még kevésbé bizalmatlanságot Isten irántunk való szeretetében, mert Isten ugyan nem szereti tökéletlenségeinket és (bocsánatos) bûneinket, de bennünket azért nagyon szeret ezek ellenére is. Mint ahogy az édesanya sem szereti gyermeke gyöngeségét és betegeskedését, de szeretete azért nem fogyatkozik meg iránta, hanem gyöngéden és részvéttel szereti ôt. Éppenúgy, bár Isten nem szereti tökéletlenségeinket és (bocsánatos) bûneinket, minket azonban mégis gyöngéden szeret, annyira, hogy Dávidnak igaza van, amikor így kiáltott fel: ,,Könyörülj rajtam Uram, mert nyomorult vagyok.''

Mindig a legnagyobb határozottsággal igyekezett rávezetni bennünket, hogy gyûlöljük bûneinket, de ne haragos gyûlölettel, amely megzavarja a lelket, hanem nyugodt, békességes gyûlölettel.

,,Türelemmel kell látnunk, hogy vétkezünk, de ebbôl a ténybôl önmagunk szent megalázásával hasznot kell merítenünk. Enélkül ugyanis a tökéletlenségek, melyeket buzgón keresünk és érzékeny finomsággal felfedezünk, még finomabban, szinte észrevétlenül összezavarodnak, és ily módon megmaradnak, sôt növekednek, mert semmi sincs, ami annyira együtt tartaná a lélek hibáit és foltjait, mint éppen a nyugtalanság és az igyekezet, amellyel szabadulni akarunk tôlük.''

,,Most pedig elég ebbôl! Éljen vidáman! A mi Urunk nézi és szeretô tekintetével kíséri önt. Annyival is nagyobb gyöngédséggel szereti, amennyivel gyarlóbbnak látja. Ne engedje meg értelmének, hogy ezzel ellenkezô dolgokkal táplálkozzék! Ha ilyenek ötlenének eszébe, ne nézze ôket önmagukban, fordítsa el szemét gyarlóságairól, és forduljon inkább bátor alázatossággal Istenhez, hogy az Ô kimondhatatlan jóságáról beszéljen vele, amellyel szereti a mi esendô, megvetésre méltó emberi természetünket, minden nyomorúsága ellenére is. Mindannyian szeretnénk, ha nem volna bennünk semmi tökéletlenség, de bele kell nyugodnunk, hogy emberi és nem angyali természettel bírunk. Tökéletlenségeinkben nem szabad tetszésünket találnunk, hanem azt kell mondanunk az apostollal: ,,Ó én nyomorult! Ki szabadít meg engem a halálnak e testétôl?''

A szentmise

,,Mise elôtt: 1. Gondos lelkiismeretvizsgálat, és -- ha szükséges -- gyónás. 2. Egy fél vagy legalább negyedórás összeszedettség, melyben a következôket tesszük áhítatos és szeretetteljes szívvel: leszállunk semmiségünk feneketlen mélységébe, amely a mi igazi helyünk, és onnét hirtelen felemeljük szívünket Istenhez, mélységes hódolattal imádva a Szentháromságot és a megtestesült Igét, közben szívünkben, vagy kimondott szóval az imádás, a szeretet, a töredelem, az elégtétel, a felajánlás szavait mondva. Meghatározzuk, kiért akarjuk a misét felajánlani, és kikért és milyen szükségletekért akarjuk azt Istennek bemutatni. Végül megemlékezünk a mi Urunk Jézus Krisztus életének vagy szenvedésének valamely titkáról.''

,,Mise alatt. Az oltár lábánál, mielôtt megkezdenénk a szentmisét, emeljük fel lelkünket Istenhez és ajánljuk fel újra e fenséges áldozatot az örök Atyának, egyesülve azzal a mérhetetlen szeretettel, amellyel egyetlen fia önmagát a kereszten felajánlotta. A szentmisét mérsékelten emelt hangon kezdjük meg, a szavakat értelmesen, nem sietve mondjuk ki, az elôírt szertartásokat a jelenlevôk áhítatára és épülésére komolyan, áhítatosan, az elôírások szerint végezzük.''

,,Mise után. A szentmise után legalább egy negyedóráig magunkba szállva szemléljük a szívünkben lakozó Úr Jézust, mélységes szeretettel imádjuk a mi Urunkat és Istenünket, köszönetet mondva ezért a nagy jótéteményért, majd szeretetet és bánatot indítunk fel lelkünkben és felajánljuk Neki önmagunkat és egész életünket, végül pedig különféle kegyelmeket kérünk Tôle.''

,,A pap az áldozat bemutatója, de egyúttal áldozat is. A szentmisében feláldozza Megváltóját, a nap további folyamán pedig a Megváltó áldozza fel az ô papját.''

,,A pap, mielôtt felmenne az oltárhoz, mindennap elmondhatja boldog Perboyre imáját: Íme, isteni Megváltóm, méltatlanságom dacára olyan isteni létet adok Neked, amellyel nem bírsz, a szentségi létet. Esedezve kérlek, hogy ugyanazt a csodát, melyet én a tôled nyert és reám bízott hatalommal cselekszem, tedd Te is velem. Amikor azt mondom, ,,ez az én testem'', mondd Te is méltatlan szolgádnak, ,,ez az én testem.'' Változtass át, engem Uram, hatalmad és irgalmad erejével, hogy teljesen átváltozzam és átalakuljak Beléd.''

,,A pap, kiváltképpen a szentmisénél, egy másik Krisztus, alter Christus. Felszentelésekor a Szentlélek beborítja ôt is árnyékával, mint ahogy a boldogságos Szüzet beárnyékolta. Ó, kettôs misztérium! Jézus megtestesül Máriában... Jézus átformálja papját önmagába! Az ember eltûnik, s helyét maga az Úr Jézus foglalja el. Leszállunk semmiségünk mélységébe és onnét emeljük fel lelkünket Istenhez.''

,,Semmiségünket el kell ismernünk, de nem szabad megmaradnunk benne, mert csak azért semmisülünk meg, hogy annál bensôségesebben egyesüljünk a mi Mindenünkkel, aki maga Isten. Nem azért vetünk le magunkról mindent, hogy mezítelenek maradjunk, hanem, hogy Istent öltsük magunkra.''

,,Igen üdvös, ha zavart és szégyent érzünk, amikor felismerjük nyomorúságunkat és tökéletlenségünket, de itt megállapodnunk nem szabad... hanem föl kell emelnünk szívünket Istenhez, a szent bizalom útján, melynek alapja azonban ne bennünk, hanem Istenben legyen.''

,,Az elôkészület második része abban áll, hogy kiüresítjük szívünket mindenbôl azért, hogy azt egyedül az Úr Jézus tölthesse be. Annyi bizonyos, hogy ha nem részesülünk a megszentelôdés kegyelmében (mert egyetlen jól végzett szentáldozás elegendô arra, hogy szentté tegyen bennünket), annak oka nem más, mint az, hogy nem engedjük az Urat úgy uralkodni szívünkben, mint ahogy azt az Ô jósága kívánná. Lelkünk szerelmese eljön hozzánk, de mikor szívünkbe tér, azt különféle tárgyakkal, érzelmekkel telve találja. Ô pedig nem ilyen, hanem kiüresített szívet keres, hogy Ô lehessen annak egyedüli ura és Mestere... Csak akkor tarthatja be ígéretét, hogy átalakít bennünket önmagába, vagyis annyira fölemel minket semmiségünk mélységébôl, hogy egyesülhessünk az Ô nagyságával.''

,,Meghatározzuk, hogy kiért akarjuk a szentmisét felajánlani. Midôn imádkozunk és kérjük Istent, sohase imádkozzunk egyes számban, hanem mindig a ,,mi'' és a ,,nekünk'' szót használjuk, mint ahogy azt a mi Urunk tanította a Miatyánkban, ahol nincsen sem ,,én'', sem ,,nekem'', sem ,,enyém''. Ami annyit jelent, hogy mindig azzal a szándékkal kérjünk bárminemû erényt vagy kegyelmet, hogy abban mindazok részesüljenek, akiknek arra szükségük van, és hogy az mindig Istennel való minél nagyobb egyesülésünket szolgálja. Másképpen sem nem kérhetünk, sem nem kívánhatunk bármit is, akár magunk, akár felebarátunk számára, mert a szentségek erre a célra lettek alapítva. Nekünk pedig a mi Urunk szándéka szerint kell cselekednünk. Önmagának írt püspöki szabályzatából: a sekrestyébe érkezve elvégzi közvetlen elôkészületét, amelyet sem túl rövidre nem fog, sem túl hosszúra nem nyújt, hogy ne fárassza ki és ne untassa azzal a misére várakozókat, ugyanilyen a hálaadása is. A szentmise után, melyet szent komolysággal végez, nem beszél senkivel, de még kevésbé misére menet, kiváltképpen nem beszél semmi világi dologról, hogy lelkének összeszedettségét meg ne zavarja.''

A szentmisét mindig olyan elôkészülettel s olyan lelkiállapotban végezte, amilyenben meghalni és Isten ítélôszéke elôtt megjelenni óhajtott. Néhány nappal ezelôtt hallottam valakitôl, aki igen jól ismerte ôt, és akivel egy újmisés elsô miséjén találkozott, hogy a templomból kijövet a Szent egyik barátjához fordulva ezt mondta,

,,ó, milyen boldog ez az ember! Mostmár nem is gondolhat többé másra, mint arra, hogy Istent szolgálja, s majdnem lehetetlen vétkeznie.''

Erre valaki megjegyezte, hogy azért csak gyarló ember marad, következôleg éppúgy hajlamos a bûnre, mint azelôtt. Mire ô szent felháborodással válaszolta, hogy

 ,,Akik így beszélnek, azok nem tudják, mit jelent papnak lenni, Jézus testével foglalkozni és azt magunkhoz venni.''

Erre ismét más azt mondta, hogy nem mindenkinek ez a véleménye és érzelme.

,,Itt nem egyéni véleményrôl vagy érzelemrôl van szó

-- válaszolt a Szent --,

hanem az összes egyháziakra vonatkozó kötelességrôl, és akik nem olyan tiszták, mint az angyalok, azok csak névleg papok.''

A munka órái

,,A papok sohase legyenek tétlenek, hanem mindig foglalkozzanak valami hasznos testi vagy szellemi munkával.''

,,A tanulás tekintélyes helyet foglaljon el a pap életében. A tudomány Isten ajándéka, melyet legszívesebben a tiszta szívûeknek ad, mert, amint szent Cassián mondja, a szív tisztasága nyitja ki a lélek szemét, mely Istent szemléli.''

,,Mindazok, akik közülünk olyan munkával foglalkoznak, ami akadályozza ôket a tanulásban, úgy tesznek, mint akik, gyomruk természete ellenére csak nagyon könnyû húsféléket esznek, és ennek következtében lassan legyengülnek. Mondhatom önöknek, hogy a tudatlanság és a rosszaság között nincs nagy különbség, jóllehet a tudatlanságtól jobban kell félni, ha meggondoljuk, hogy az nemcsak önmagunknak árt, hanem a papi állapot megvetésére vezet, azért kérem önöket, kedves testvéreim, foglalkozzanak komolyan a tanulással, mert a pap számára az egyház hierarchiájában a tudomány a nyolcadik szentség. A mi szánalomra méltó Genfünk ugyancsak meglepett bennünket azzal, hogy észrevette tétlenségünket... és azt, hogy megelégszünk breviáriumunk elmondásával anélkül, hogy tudósabbá is igyekeznénk válni... Így azután, amíg mi aludtunk, az ellenség vadócot vetett az egyház szántóföldjébe, tévtanokat csempészett be, megosztott bennünket és lángba borította az egész vidéket... Azért intem önöket, tanuljanak, hogy mint tanult és példás életû emberek kifogástalanok legyenek, és feleletet tudjanak adni mindenkinek, aki önöknél a hit dolgai felôl kérdezôsködik.''

,,Bármilyen nagy legyen is a tudomány, szeretet és alázatosság nélkül veszélyes. De még mennyivel veszélyesebb akkor, ha kicsiny és dölyfös.''

,,Íme a mû jóságának valódi jelei. A kezdet mindig nehéz, az elôrehaladás valamivel könnyebb, a befejezés pedig szerencsés.''

,,Ha Isten valami munkával megbízott bennünket, azt sohasem szabad abbahagyni, hanem bátran le kell küzdenünk az akadályokat és felülkerekednünk a nehézségeken. De amilyen szilárdsággal vállaltuk a munka megkezdését és folytatását, ugyanolyan alázatossággal és egyszerûséggel kell arról lemondanunk is, ha így kívánják tôlünk. Mindenben és mindig fogadjuk nyugodtan és készségesen azokat az eseményeket, amelyeket Isten küld számunkra. ''


Alacoque Szent Margit

ALACOQUE SZENT MARGIT (1647--1690)

Margit viszonylag jómódú családban született. Apja paraszti sorból királyi jegyzôvé küzdi fel magát. Nem panaszkodhat belsô, öröklött tulajdonságok dolgában sem. Jellemvonásai, melyek végig kísérik: józan paraszti gondolkodás, mesterkéltség nélküli természetesség, szeret nevetni, szórakozni, kedveli a társaságot, de igen érzékeny lélek és érzékenysége erôs undorokban is kifejezôdik, nem tudja megenni például a sajtot. Amikor szerzetbe lép, fivére kiköti, hogy nem fogják arra kényszeríteni, hogy sajtot egyen.

Isten már kora gyermekkorában kiválasztja az Ô szolgálatára, már öt éves korában, amikor még nem is tudja, mi az, tisztasági ígéretet tesz Istennek. Iskolába mindössze két évig jár, ezalatt szerzi meg mûveltségének meglehetôsen hiányos alapjait. Elsôáldozása után a játék öröme helyett gyakrabban keresi a magányt és az imádságot. Hamarosan négy évig tartó súlyos betegség keríti hatalmába. Az orvosok nem tudnak rajta segíteni. Akkor gyógyul meg, amikor fogadalmat tesz, hogy szerzetbe lép. Tizennégy éves ekkor. Felgyógyulása után élvezi szabadságát, nem gondol fogadalmának a tejesítésére.

Ekkor újabb, más természetû megpróbáltatások következnek. Meghal apja, ettôl kezdve üldözött lesz saját otthonában. Nagynénjei szinte zsarnoki uralmat valósítanak meg a családban. Rengeteget kell dolgoznia, olykor napokon át éhezik, nem alszik, az ennivalót beteg anyja számára néha úgy kell összekoldulnia. Az üldözések miatt azonban nem panaszkodik, nem ejt ki lázadó szót, sôt jót mond üldözôirôl. Késôbb önéletrajzában azt írja, hogy ezt nem ô teszi, hanem Jézus benne.

Anyja és rokonai, amikor eléri azt a kort, férjhez akarják adni. Anyja így akar elmenekülni a rokonok elôl. Margitnak kemény belsô küzdelmet is kell vívnia. Nem tudja elfelejteni szerzetbelépési fogadalmát, ugyanakkor alkalmatlannak érzi magát a szerzetesi életre, ezekhez még az is hozzájárul, hogy úgy érzi, ha nem menekíti ki anyját házasságával a családból, bele fog halni a szenvedésekbe, és neki kell majd felelnie Isten elôtt haláláért. Közben gyermekek oktatásával, betegápolással is próbálkozik. Itt kell elôször legyôznie erôs undorait. Vezekléseket vállal magára, misztikus párbeszédeket folytat Istennel, de ugyanakkor vonzódásokat tapasztal magában továbbra is az élet örömeihez. Miután rokonai nagynehezen beleegyeznek, hogy szerzetbe lépjen, máshová akarják beléptetni, mint ahová Isten hívja. Egy olyan zárdába küldik, ahol van egy rokona, de ô világosan érzi, hogy nem ott a helye. Ez újabb szenvedéseket jelent számára.

Amikor fivérével elmegy látogatóba Paray le Monialba, megszólal belsejében egy hang: ,,Ez az a hely, ahol látni akarlak.'' Belép hát a Szalézi Szent Ferenc és Chantal Szent Franciska által alapított vizitációs rendbe. Vannak szentek, akik a szerzetbelépés után is még hosszan a középszerûség éveit élik, mint például Avilai Szent Teréz. Margitról egy nôvértársa a következôket mondta: ,,Már mielôtt beöltözött volna, sugárzott róla, hogy mélyen belemerült Istenbe.''

A szerzet sem lesz azonban a nyugalom helye számára, itt is kemény megpróbáltatások várnak rá. Legyôzi emberi vonzódásait, undorait, ebbôl következô rosszulléteit (nagy kínokat jelent számára, hogy megeszi a sajtot, amikor ráparancsolnak), búcsút mond az élet minden örömének, hogy teljesítse azt, amit tôle Isten elvár. Isten a rábocsátott szenvedések türelmes és önkéntes elviselésével saját kolostorának megmentésére, a tisztítótûzben szenvedô lelkek kiszabadítására, és kortársaiban az Isten iránti bizalom és szeretet helyreállítására hívja.

Egykori fônöknôje mondta róla: ,,A szerzetbe való belépésétôl kezdve egész élete végéig minden szabad idejét hûségesen az Oltáriszentség elôtt töltötte, mélységes imádatba merülve, kezét összetéve, egyetlen mozdulat nélkül.''

,,A belsô szenvedések, ha szeretettel fogadják ôket, tisztító tûzhöz hasonlítanak, amely a lélekben észrevétlenül megemészti mindazt, ami nem tetszik az isteni Jegyesnek.''

,,Isten kíváncsiság nélküli ítélôképességet, ítélkezés nélküli szellemet, elfogultság nélküli ítéletet és olyan szívet kíván, amelyben nincs más indulat, csak az ô szeretete.''

,,A pokol nem iszonyatosabb, mint egy lélek, amelybôl hiányzik a szeretet.''

,,Nem szabad önszeretetünkkel alkudozni, mert azt az okoskodások táplálják és hízlalják.''

,,Jó jel, ha az ördög nagy lármát csap, amíg ordít, nem találta meg számítását.''

,,Jézus Krisztus szerelmese számára a keresztek, a megvettetések, a fájdalmak, a lelki szenvedések (azok ti., amelyeket a lélek Jézusért vállal) jelentik a valóságos, igazi kincseket.''

,,Mindegy, milyen fából készült a keresztünk, az a fontos, hogy kereszt legyen, és Annak szeretete szögezzen rá bennünket, aki meghalt szeretetünkért.''

Egy alkalommal, mikor nagy szenvedések kerítették hatalmukba, megjelent neki Jézus, hogy megerôsítse, és közölte vele, hogy egy angyalt rendel melléje, aki segíteni fogja, és tanácsokkal látja el. Az egyszer, hogy megóvja a gôgtôl, így tanítja:

,,Vigyázz, Isten semmiféle kegyelme ne feledtesse el veled, hogy ki Ô, és ki vagy te!''

Az alázatról különféle alkalmakkor a következô tanításokban részesült:

,,Minél inkább visszahúzódsz semmiségedbe, annál több száll alá az én nagyságomból, hogy megtaláljon téged!''

,,Te semmit nem tudsz tenni nélkülem, kivéve, hogy ha semmi voltodat és gyengeségedet mindenkor belemeríted az én erômbe.''

,,... én a leggyengébbeket használom fel, hogy megalázzam az erôseket, és a legkisebbekre és a lélekben legszegényebbekre árasztom legnagyobb erôvel a hatalmamat, hogy ne tulajdonítsanak semmit maguknak.''

Amikor egyszer hiúságról tanúskodó kijelentést tett, az Úr részérôl dorgálásban részesült:

,,Mivel rendelkezel te, ó por és hamu? Hiszen nincs benned más, csak a semmi és a nyomorúság. Ezt soha nem szabad szem elôl tévesztened, sem pedig semmi voltod mélységét elhagynod!''

Jézus Szívérôl többek között a következô látomásban részesült:

,,Megjelent elôttem az isteni Szív csupa tûz és láng trónuson, vakítóbban ragyogott és világított, mint a Nap, és átlátszóbb volt a kristálynál. Rajta szemmel kivehetôen látszott a seb, amelyet a kereszten kapott. Koszorú fogta körül, tövisekbôl, a szúrások jelképeiként, amelyeket bûneink ejtenek rajta, fölötte pedig kereszt magaslott annak jelképéül, hogy megtestesülése elsô pillanatától fogva, tehát attól kezdve, hogy szent Szíve megalkottatott, belemélyedt a kereszt, és tele volt mindazzal a szenvedéssel, amit a sok megaláztatása, szegénysége, fájdalma, mindama megvettetés okozott neki, amit szent embersége volt kénytelen elszenvedni véges végig halandó élete folyamán, és amit mindama megaláztatás jelent számára, amelynek oltárainkon a legméltóságosabb Oltáriszentségben van kitéve szeretete az idôk végéig... Ég a vágytól (Jézus) hogy az emberek szeressék Ôt, és ezáltal visszahúzhassa ôket a kárhozat útjáról, ahová a sátán tömegestôl taszítja ôket. Ezért határozta el, hogy megmutatja az embereknek Szívét, a szeretet, az irgalom, a kegyelem, a szentség és üdvösség mindama kincsével együtt, amelyet az magában rejt, hogy mindazokat, akik megszereznek és megadnak neki minden tôlük telhetô szeretetet és tiszteletet, gazdaggá tegye, elárassza ôket azokkal az isteni kincsekkel, amelyeknek az ô szent Szíve forrása.''

,,Olyannak láttam ezt a szeretetre méltó Szívet, mint a Napot, amely mindenfelé és minden szívre árasztja sugarait, de nagyon különbözô módon, azoknak a szíveknek különbözô adottságai szerint, amelyekre ezek a sugarak ráesnek: mert a romlott lelkek még inkább megkeményednek, ahogy a sár megkeményedik a nap sugarai nyomán, az igazak szíve viszont tisztább lett és meglágyult, mint a viasz.''

Kolostorának egyik alapítónôvére mondta az imáról a következôket -- így tanítják majd ôt is imádkozni --: ,,Úgy teszem oda magamat Isten elé, mint egy elkészített vásznat a festô elé. Arra kérem ôt, rajzolja rám a keresztre feszített Jézus tökéletes képmását.''

A Jézus Szívérôl kapott kinyilatkoztatásokban, amelyekben részesült, az is szerepelt, hogy az Egyház szenteljen egy külön ünnepet Jézus Szívének. Az ünnepet el is rendeli XIII. Kelemen pápa, de csak 1765-ben, 75 évvel Margit halála után.

*

Alacoque Szent Margit felajánlása JÉZUS szentséges Szívének

,,Felajánlom és átadom Uram JÉZUS KRISZTUS szentséges Szívének önmagamat és életemet minden tettemet, nehézségemet és szenvedésemet, minden szeretetemet és munkámat, hogy egész valóm és mindenem csak arra szolgáljon, hogy az Ô szentséges Szívét dicsôítse és szeresse.

Szilárd elhatározásom, hogy egészen az Övé legyek, mindent Iránta való szeretetbôl tegyek és mindenrôl lemondjak, ami nem tetszhet, vagy ellenállhat Neki.

Ezért Téged választalak szentséges szent Szív egész szeretetemnek, életem védôjének, üdvösségem biztonságának, gyengeségem és állhatatlanságom orvosságának és engesztelésnek életem minden bûnéért.

Ó szelíd és jóságos Szív! Légy menedékem halálom óráján! Légy megigazulásom ISTEN elôtt és hárítsd el a büntetést, amelyet igazságos haragja szabna rám.

Ó szeretô Szív, Beléd helyezem minden bizalmamat! Félek az én gyengeségemtôl és gonoszságomtól, mert minden kitelik tôlem, -- de a Te szeretetedtôl mindent remélek. Töröld el bennem mindazt, ami nem tetszik Neked, vagy ellenáll Neked. Hassa át a Te tiszta szereteted olyan mélyen a szívemet, hogy soha el ne tudjalak felejteni, és soha ne legyek képes Tôled elválni.

Üdvözítôm, minden szeretetedre kérlek, írd be nevemet szentséges Szívedbe! Boldogságom és dicsôségem legyen a Te szolgálatodban élni és halni!

Amen


Liguori Szent Alfonz egyháztanító

LIGUORI SZENT ALFONZ egyháztanító (1696--1787)

Alfonz azok közül a szentek közül való, akik Istentôl igen sok talentumot kaptak. Nem szegény sorból kellett felküzdenie magát, hanem a felsô tízezer világából származott, apja a nápolyi flotta altengernagya volt. Szellemiekben is sokat kapott. Koraérett csodagyerek volt, zenélt, verseket írt. Tizenöt éves korában elvégezte a középiskolát, tizenhét évesen mindkét jog, a világi és az egyházi jog doktora, tizenkilenc évesen pedig már jónevû ügyvéd. Hiú, tehetségeit csillogtató fiatalember, de erkölcseire, tisztaságára kényesen ügyel. Hétéves ügyvédi pályafutása alatt egyetlen pert sem veszít, kivéve az utolsót. Ez viszont egy többmilliós per volt, és ráadásul egy olyan figyelmetlenség miatt veszít, hogy a bíróság a toscanai törvények szerint ítélt, ô pedig a nápolyi törvények szerint készült.

Isten tehát éppen hiúságánál fogta meg. Ez a kudarc hozza a megtérést életében. Egy idôre komoly krízisbe jut, több napig nem eszik, magába száll, otthagyja az ügyvédi pályát, keresi igazi hivatását. Végül egy templomban nemesi díszkardját Szûz Mária szobra elé akasztja, lemond elsôszülöttségérôl, teológiát tanul és pappá szentelik.

Fogadalmat tett, hogy egy órát sem veszteget el életébôl, hanem minden idejét Krisztus megváltói mûvének szenteli.

Apja ellenzi, hogy pap legyen, de ez ôt nem tartja vissza:

,,Isten hív, nem szabad ellenállnom.''

Apja még pappászentelése után is évekig neheztel rá. Mikor Alfonz egy alkalommal missziós prédikációt tartott egy templomban, apja is betévedt. Fia szavai szíven találták. A templomból kijövet megölelte fiát és bocsánatot kért tôle. Késôbb is mondogatta, hogy csak fia által ismerte meg igazán Istent.

Egy másik, világi szemmel nézve, kudarc, negatívum, egy betegsége indítja a szerzetalapítás felé. Gyógyulni, regenerálódni egy kis hegyi faluba vonul vissza, ahol közelrôl megismeri a legelhagyatottabbak életét. Ekkor döbben rá arra a mély szakadékra, amely a gazdagokat és a szegényeket egymástól elválasztja. Még a kisebb földbirtokosok is saját papot tartanak, ugyanakkor a szegény falusi nép lelkipásztorok nélkül marad. Püspökök, paptársai is biztatják szerzetalapításra, mondván, hogy szükség van a legelhagyatottabbak lelki gondozását felvállaló szerzetesrendre, és neki meg is vannak mindehhez a képességei. Egy apácának a következô látomása van. Jézus jobbján Assisi Szent Ferencet, balján Alfonzot látja. A látomás szerint Jézusnak az a kívánsága, hogy vegye át az Üdvözítôrôl nevezett társulat vezetését. Püspöke jelet lát benne, mások azt mondják, fejébe szállt a dicsôség. Testvére pedig azt mondja, ,,téged nem Isten vezet, hanem egy apáca vezet -- félre''.

Elsô alapítása vádaskodások, ellenségeskedések miatt szétesett, de végül megalapítja az Isteni Megváltó Misszionáriusai, ismertebb nevén redemptorista szerzetet, amelynek célja a legelhagyatottabb gályarabokkal, börtönben lévôkkel, szegény földmûvesekkel való foglalkozás. Az embereket elsôsorban népmissziókkal akarják Istenhez vezetni. Sorra járják a helységeket, egy-egy faluban tíz-tizenkét napig is elidôznek. Prédikációkat tartanak életkor, nem, állás szerint, majd a gyóntatószékben tétetik meg az emberekkel a személyes Isten felé való lépést. De a frissen Istenhez térteket nem hagyják magukra, hanem egy-két hónap múlva visszatérnek az eredményeket megszilárdítani. A kor cikornyás stílusa helyett egyszerû, erôvel teljes igehirdetéssel nyerik meg az embereket Istennek. Korukat megelôzve szorgalmazzák a gyakori szentáldozást és a csendes szentséglátogatást. Nôi ágat is alapítanak, amely a szemlélôdô életformával a missziók imahátterét biztosítja. A férfi ág tagjai is sok böjttel, éjszakai szentségimádásokkal támogatják az igehirdetést és a gyóntatást.

A Szent hatvanhat éves, amikor a pápai hírnök zörget kolostorának ajtaján. Alfonzot így köszönti: ,,püspöki méltóságod legengedelmesebb szolgája''. Ô megdöbben:

 ,,Mit mond?''

,,A pápa kinevezte önt püspökké'', és átadja a kinevezési okmányt. Ô azonnal tollat ragad leírja ellenérveit, és ezzel adja át a pápai nunciusnak:

,,Soha többé a szemem elé ne kerüljön ilyen szerencsétlen hírrel! A halálomat akarná!?''

De a pápa kitart kívánsága mellett. Közben Alfonz úgy megbetegedett, hogy feladták neki az utolsó kenetet. Ezután nem ellenkezik tovább, ezekkel a szavakkal adja meg magát:

,,Isten akarja, hogy püspök legyek; hát jó, az akarok lenni.''

Minden erejét igénybe veszi az egyházmegye rendbehozása. Alkalmazza a népmissziók már jól bevált módszerét. Egy-egy missziót személyes látogatásával tesz teljessé. Tapintatosan, de határozottan megszünteti a visszaéléseket, felszámolja a botrányokat. Püspökségének utolsó éveit betegen, nagyrészt ágyban töltötte. Mivel nem tudott minden kötelezettségének eleget tenni, le akart mondani, de a pápának más volt a véleménye: ,,Elég, ha Liguori Alfonz püspök ágyból irányítja egyházmegyéjét. Egyetlen imádsága, amit onnan küld az Égbe, többet ér, mint száz vizitáció (látogatás az egyházmegyében).''

Személyesen, saját életében tapasztalja meg a következô szavak igazságát.

,,A mások részérôl való ellenségeskedés, betegség, aggályosság, lelki szárazság, belsô és külsô szenvedések Isten vésôje, mellyel az örökkévalóság részére szobrait elkészíti.''

Püspöksége után még tizenkét évet tölt rendtársai körében. Közben nagy külsô és belsô szenvedések gyötrik. Teljesen meggörnyedt, álla a mellét sebesre nyomta. A táplálékot egy csövön keresztül vette magához. Az utolsó kenetet kilencszer adták fel neki. Átéli még az Istentôl való elvetettséget is. Így kiált fel:

,,Istenem, ne taszíts el; hiszen a pokolban már nem szeretnek Téged!''

A könyvek írását elég késôn kezdi. Elsô könyvét negyvenkilenc éves korában írja, az utolsót nyolcvanhárom évesen. Ekkor lelkiatyja eltiltja az írástól. Leghíresebb mûve a Theologia Moralis. Megírásához több év alatt az egész szakirodalmat áttanulmányozta. Összefoglalta az elôzô századok munkáját, és néhány évszázadra standard mûvet hoz létre. Egyéb írásai is hosszú idôn át hatnak, napjainkban is, különféle nyelveken újra meg újra kiadják ôket. Erkölcstan könyve mellett a legismertebbek a következôk. ,,Az ima erôs fegyvere.'' ,,Megélt Krisztus-szeretet.'' ,,Élet az örökkévalóság fényében.'' ,,Látogatások a szentségi Jézusnál és az Ô Szent Anyjánál.''

Mûveinek központi gondolata a hála Istennek irántunk való szeretete miatt. Az embernek hálából kell vállalnia az Isten parancsai szerinti életet is.

,,Te tenmagadat egészen és fenntartás nélkül átadtad nekem; így adom át én is magamat neked. Mostantól fogva már nem önmagamé, hanem a tied akarok lenni, én Jézusom! Tied legyen szívem-lelkem; minden tehetségem és érzékem csak arra szolgáljon, hogy velük kedves szent akaratodat teljesítsem s kedvedben járjak... Szállj le tehát, emésztô tûz; szállj le, mennyei szeretet; eméssz el bennem mindent, ami szent felségednek nincs kedvére, hogy mostantól fogva egészen és osztatlanul tied legyek, és csak azért éljek, hogy ne csupán törvényeidnek és végzéseidnek hódoljak, hanem még kívánságaidat is és kedvedet mindenben minél tökéletesebben teljesítsem!''


Hofbauer Szent Kelemen

HOFBAUER SZENT KELEMEN (1751--1820)

A Magyarországgal szomszédos Morvaországban született. Apja cseh, anyja német. Már gyermekkorában felismeri, hogy Isten papságra hívja, de hogy követni tudja ezt a hívást, sok nehézséget kell leküzdenie. Apját hét éves korában elveszti. Anyja ekkor a feszülethez vezeti, és így szól hozzá: ,,Fiam, mától fogva az Úr Jézus lesz a te atyád! Vigyázz, hogy mindig az Ô útjain járj!'' A család megélhetési gondokkal küzd, sok éhes szájat kell táplálni, ezért Kelemen kitanulja a pékmesterséget. Az akkori céhes szokások szerint vándorútra indul, hogy elsajátítsa mesterségének minden csínját-bínját, de ôt a vándorlásban más motívumok is vezetik, keresi a még végleg meg nem talált hivatását. Eljut Rómába is, buzgón imádkozik Szent Péter és Pál sírjánál. Közben remetéskedik is. A magányban töltött idô megérleli benne a felismerést, hogy küzdenie kell hivatásáért. Még valóban küzdelmek várnak rá. Visszatérve hazájába pékként tovább dolgozik. Mesterének a lánya belészeret, meg akarják házasítani. Végül támogatókat talál, akik finanszírozzák egyetemi tanulmányait. De ekkor már harminc éves.

A bécsi egyetemen folytatja tanulmányait. De az ott tanított hittudomány meglehetôsen a felvilágosodásnak nevezett természetfelettit kikapcsolni igyekvô szellemi irányzat hatása alatt áll. Kelemen sokáig nem tudja ezt elviselni. Egyik elôadás közben odakiált az elôadónak:

,,Professzor úr, amit ön mond, az már nem katolikus''.

Nem várta meg, hogy eltávolítsák az egyetemrôl, felállt és elhagyta a termet.

Útrakel, hogy Rómában fejezze be tanulmányait. Barátjával elhatározta, hogy abba a szerzetbe kérik felvételüket, amelyiknek harangja reggel elôször szólítja ôket templomba -- a harang szavát a gondviselés szavának fogják tekinteni. Így léptek be a Liguori Szent Alfonz által nemrég alapított missziók tartásával foglalkozó redemptorista szerzetbe. Az akkor már idôs rendalapító meg volt róla gyôzôdve, hogy ,,az Úristen e férfiú által fogja növelni dicsôségét az északi országokban''. -- Hofbauer Szent Kelemen elôbb Varsó majd Bécs apostola lett.

Varsóban az ott élô németek lelkipásztora huszonkét éven át. Itt iskolákat is alapított, amelyeket koldulásból tartott fenn. Miközben ezek számára gyûjtött, egy ember az arcába köpött. Ô arcát letörölve így válaszolt:

,,Ezt én kaptam, most már adjon valamit szegényeimnek is!''

Az illetô magába szállva nagyobb összeget adott.

1808-ban Napóleon kiutasítja Lengyelországból. Ô Svájcba vagy Kanadába készül, hogy szerzetét ott is meghonosítsa. De a Gondviselés most is közbeszól. Bécsben ragad és itt kapcsolatba kerül Széchényi Ferenc gróffal, akit megtérít és kiment egy vallásellenes társaságból. A gróf Kelemen hatására átengedi házát katolikus célokra, és fedezi a Szentírás kiadásának a költségeit is. A ,,legnagyobb magyarra'', Széchenyi István személyiségére is rányomják bélyegüket a Hofbauer Szent Kelemennel való találkozások.

A mindenütt forradalmat szimatoló bécsi rendôrség állandóan figyelteti. Halála elôtt majdnem kiutasítják Bécsbôl is, de ez a császár tudomására jut, aki kárpótlásul engedélyezi rendjének Ausztriában való letelepedését.

Többször elôfordult vele még élete utolsó éveiben is, hogy hevesen kikelt magából. Ilyenkor megjegyezte:

,,Sajnos, ez az én hibám. De hálát adok Istennek érte, mert ha ez nem lenne, még kísértésbe esnék, hogy csupa tiszteletbôl kezet csókoljak magamnak.''

A varsói Szent Benno templomban ,,állandó missziókat'' tartottak, egész nap miséztek és prédikáltak német és lengyel nyelven. A rendfônök Rómában sokallta a napi öt prédikációt. Hofbauer  válaszában azt írta, hogy

,,olyan országban, ahol a püspökök nem teljesítik kötelességüket, legalább a kutyáknak kell szorgalmasan ugatni.''

,,Az idô majdnem olyan sokat ér, mint maga Isten, mert egyetlen szempillantás alatt meg tudjuk nyerni vagy el tudjuk veszíteni Istent. Használjatok ki tehát minden pillanatot, amely hatalmatokban áll! Ha az elmúlt idôket nem is tudjuk többé visszaszerezni, valamiképpen megnyerhetjük ôket azzal, hogy a jócselekedetekben való buzgóságunkat megkétszerezzük.''

,,A lelkipásztorok a világ világossága. Rettenetes hivatás. Hogyan szentelhetne meg mást, aki maga nem szent? Ha pedig nem szent pap hirdeti az örök igazságot, saját ítéletét hirdeti.''

,,Én Jézusom, élni akarok, amíg Te akarod; szenvedni akarok, amíg Te akarod; meg akarok halni, amikor Te akarod.''


Vianney Szent János az arsi plébános

VIANNEY SZENT JÁNOS az arsi plébános (1786--1859)

Gyermekkorára, fiatal éveire a nagynak nevezett francia forradalom nyomja rá a bélyegét. Ez a forradalom elszakította a francia egyházat Rómától. Az alkotmányra, amely ezt kimondta, esküt kellett tenniük a papoknak. Aki nem tette le az esküt, annak bujdosnia kellett, aki letette, azt a nép árulónak tekintette, nem fogadta tôle a szentségeket. Az esküt le nem tevô papok vándorolva 15-20 falut is elláttak. Éjszakai, titokban hallgatott szentmisék, titkos elsôáldozás voltak az Egyházzal való gyermekkori élmények János számára.

Lyon közelében született, parasztcsaládból. Egyszerû, kemény munkásélethez szokott, nehézségekkel szembenézô jellem, magányra, bensôségességre irányuló hajlammal. Anyja papnak szánta, Szûz Mária oltalmába ajánlotta. Egy Mária érmét függesztett a nyakába, és ô azt ott hordta egészen haláláig.

Tanulmányait a forradalom miatt késôn kezdi. 16 éves fejjel ül be az iskolapadba. Egyébként is nehéz felfogású. Kudarcokat, megaláztatásokat jelent neki a tanulás. Teli van félénkséggel, gátlásokkal, szinte semmi sem marad meg a fejében. A szemináriumban akkortájt keveset követeltek. De ô még ezeknek a követelményeknek sem tudott megfelelni. A szemináriumot nem képes elvégezni. 29 évesen, könyörületbôl, plébánosára való tekintettel szentelik pappá. Igen sokat szenved bensôleg is tudatlansága miatt, de nem adja fel. Egész papi szolgálata idején állandóan tanult. Maga fogalmazza meg keserves gyötrôdések után:

,,A tudatlan ember nem ismeri sem a rosszat, amelyet a bûnnel követ el, sem a jót, amit elmulaszt, ezért a tudatlan ember elveszett ember.''

Magányra, bensôségességre való hajlama és a külsô kudarcok miatt többször is ott akarja hagyni plébániáját, de legyôzi ezt a vágyát és vállalja a lelkipásztorkodás fáradalmait. Kemény ellenállásokat is legyôzve küzd a nyomor és az iszákosság, a bûn és a bûn következményei ellen. Bár mindenkit nem tud megtéríteni még ô sem falujában, de kívülrôl, távoli vidékekrôl is tódulnak hozzá az emberek. A falucska vasútállomását meg kell nagyobbítani, hogy fogadni tudja a különvonatokat, amelyek az arsi plébánoshoz érkeznek. Ezt a hozzá gyónni és lelki vigaszt keresni özönlô tömeget csak úgy tudja ellátni, hogy életének utolsó 23 évét szinte teljesen a gyóntatószékben (naponta 15-17 órát) tölti. Ezért a gyóntatás vértanújának is szokták nevezni.

Egy kortárs híres szónok mondta, hogy ,,az én beszédeimet meghallgatják az emberek, és utána elmennek színházba, az arsi plébános beszédei után viszont elmennek gyónni''.

A falusi emberek nyelvén, egyszerû szavakkal szólt. Nem bonyolultan fogalmaz, hanem mindenki számára érthetôen. Engedjük ránk hatni ma is élô szavait, tanuljunk tôle!

,,Isten, nagy irgalmában, semmi olyat nem helyezett belém, amire támaszkodhatnék: se tehetséget, se tudást, se bölcsességet, se erôt, se erényt.''

,,Én eszköz vagyok Isten kezében. És ha talált volna még tudatlanabb, még méltatlanabb papot, azt állította volna az én helyembe, hogy megmutassa irgalma nagyságát.''

,,Amíg nem szeretitek Istent, nem lesztek soha boldogok, minden fárasztó, minden unalmas marad...''

,,Istent teljes szívvel szeretni az, hogy csak ôt szeretjük, és ôt tesszük jelenvalóvá mindenben, amit szeretünk.''

,,Urunk olyan a földön, mint egy anya, aki karjában hordja gyerekét. Ez a gyerek rossz, rugdossa anyját, beléharap, megkarmolja, de az anya ebbôl nem csinál ügyet. Tudja, ha elengedi, leesik a gyerek, hisz egyedül nem tud járni. Úgy van a mi Urunk is: elvisel tôlünk minden bántalmazást, gorombaságokat, tûri minden butaságunkat, szinte ellenünkre könyörül meg rajtunk...''

,,Egy napon kaptam egy levelet, amelyben szentként bánnak velem, ugyanakkor egy másikat, amely tele volt sértésekkel. Ha csak az elsôt kaptam volna, a gôg uralkodott volna el rajtam, a második viszont csak kétségbeesésbe sodort volna. Nem kell fontosságot tulajdonítani se az egyiknek, se a másiknak. Olyan az ember, amilyen Isten szemében.''

,,Én egyszer kértem Istentôl nyomorúságom teljes ismeretét. Ha Isten nem segített volna, azonnal kétségbeesésbe hullottam volna.''

,,Akiket a Szentlélek vezet, azoknak helyesek a gondolataik. Ezért vannak olyan mûveletlen emberek, akik végeredményben többet tudnak a világ bölcseinél.''

,,Barátom, szeretnélek odáig vezetni, hogy csak kétujjnyira légy a kétségbeeséstôl, hogy aztán megrémülve állapotodtól, elfogadd azokat az eszközöket, amelyeket Isten felkínál neked, hogy megmenekülj.''

,,Arra van szükség, hogy teljesen megváltoztassuk életünket, enélkül nem érdemeljük meg a feloldozást. Megvan az ok, hogy féljünk: szentségtörést követünk el. Istenem, hány szentségtörés! Ó, ha harminc feloldozás közül csak egy is érvényes lenne, rövidesen az egész világ megtérne!''

,,Ha nincsenek vigasztalásaink, akkor Istenért szolgálunk Istennek, ha viszont vannak, fennáll a veszély, hogy önmagunkért szolgáljuk Ôt.''

,,Hajnalban kénytelen vagyok magamnak kiosztani két-három ostorcsapást, hogy meginduljak elôre. Ez aztán felébreszt.''

,,Ha egyik lábam már a mennyben lenne, s valaki azt mondaná, menjek vissza a Földre, és dolgozzak egy bûnös megtéréséért, szívesen visszatérnék. És ha evégett a világ végéig is kellene a Földön maradnom, éjfélkor felkelni és úgy szenvedni, mint ahogy most szenvedek, egész szívvel elfogadnám.''

,,Istenem, add meg nekem plébániám megtérését! Kész vagyok minden szenvedés elviselésére, amit csak akarsz, akár egész életemben is, csak térjenek meg!''

,,A kocsma az ördög üzlete, egy olyan iskola, amelyben a pokol ismerteti meg tanítását; hely, ahol lelkeket adnak el, ahol családok hullanak szét, ahol megrendül az egészség, ahol megkezdôdnek a civódások és ahol gyilkosságok történnek.''

,,Soha nem voltam annyira boldog, mint azokban a pillanatokban, amikor üldöztek és rágalmaztak. Isten akkor elárasztott vigasztalásával, mindent megadott, amit csak kértem tôle.''

,,Valahányszor csak nyugtalankodtam a gondviselés miatt, Isten mindig megbüntetett, vagyis váratlan segítséget küldött.''

,,Isten mindenek elôtt bizalmat vár tôlünk. Amikor ôrá bízzuk minden gondunkat, igazságossága és jósága nem tudja elviselni, hogy ne segítsen.''

Miután felgyógyult súlyos tüdôgyulladásából, mondta valakinek:

,,...Amikor haldokló mellett van, hangosan olvasson, mert a haldokló akkor is jól hall, amikor úgy tûnik, hogy teljesen eszméletlen.''

,,A kísértések ellen három dologra van feltétlenül szükségünk: imára, hogy világosságot kapjunk, szentségekre, hogy megerôsödjünk és éberségre, hogy kitartsunk.''

,,A gonosz lélek csak akkor támad, ha megfeledkezünk Isten jelenlétérôl. Tudja ugyanis, hogy másképp nem nyerhet semmit.''

,,Nem szabad a gonosz lélekre hallgatnunk, aki -- miután már valami rossz elkövetésére rábírt -- arra törekszik, hogy kétségbeesésbe taszítson.''

,,Azok számára, akik szeretik Istent, a megpróbáltatás nem büntetés, hanem kegyelem.''

,,Amikor imádkozom, elképzelem Jézust, amint Atyjához imádkozik.''

,,Ha képtelenek vagytok imádkozni, rejtôzzetek el angyalotok mögött, s bízzátok meg ôt, hogy imádkozzék helyettetek.''

,,Felfoghatatlan az a hatalom, amelyet a tiszta lélek gyakorol Istenre. Nem a lélek teszi Isten akaratát, hanem Isten teljesíti az övét.''

,,Az alázat olyan, mint a mérleg. Minél jobban lesüllyeszt minket az egyik oldalon, annál magasabbra emel a másikon.''

,,Az alázat olyan, mint a rózsafüzérben a lánc: ha elszakad, a szemek szanaszét gurulnak. Ha megszûnik az alázat, az erények eltûnnek.''

,,Az alázat lefegyverzi Isten igazságosságát.''

,,Kérnünk kell a kereszt szeretetét: akkor édes lesz. Megtapasztaltam: négy vagy öt éven át sokat rágalmaztak, sok akadályoztatásban volt részem, eléggé megzavartak, voltak keresztjeim... szinte több, mint amit el tudtam viselni! Elkezdtem kérni, hogy szeressem ezeket a kereszteket... S akkor boldog lettem. Higgyétek el nekem: nincs másban boldogság!''

,,Amikor az ördög az ellenünk vétôk ellen gonosz gondolatokat ébreszt bennünk, e kísértés legyôzésének legjobb módszere, hogy azonnal imádkozzunk az illetôért. Úgy lehet a rosszat jóval legyôzni, s íme ilyenek a szentek.''

,,A szavak meggyôzhetnek, a példa magával sodor.''

,,A gôg kísértésének béketûrô elviselését ajánljátok fel az alázatosság kegyelméért, a nemi erkölcs elleni kísértések béketûrô elviselését a tisztaságért, az ellenszenv kísértésének béketûrô elviselését a szeretetért. Felajánlhatjátok a kísértések béketûrô elviselését a bûnösökért is. Ez feldühíti a gonosz lelket és megfutamítja, mivel a kísértést ellene fordították.''

,,...minden jótett visszavezethetô az imára, a böjtre és az alamizsnára...''

,,Bármilyen elfoglaltak legyünk is, van olyan ima, amit mindig gyakorolhatunk, anélkül, hogy ez elvonna munkánktól. Megmondom, hogyan. Az egész abban áll, hogy bármit teszünk, mindig Isten akaratát tegyük.''

,,Istennek tetszô módon akkor böjtölünk, amikor megfosztjuk magunkat valamitôl, amit szívesen megtennénk. A böjt ugyanis nemcsak abban áll, hogy nem eszünk vagy nem iszunk, hanem, hogy megfosztjuk magunkat attól, ami nagyon is kedvünkre lenne, egyesek úgy böjtöljenek, hogy engednek a másiknak, mások a nagy örömmel várt baráti látogatásban, ismét mások szavaikban és mondandójukban. Mindez komoly böjtöt jelent és igen kedves Isten elôtt, mivel legyûri a hibás önszeretetet, a gôgöt, a kellemetlen teendôktôl való félelmet; böjtöt jelent az is, ha elviseljük a jellemük vagy cselekvésmódjuk miatt számunkra ellenszenves embereket... Alkalmatok van arra, hogy kielégítsétek ínyencségteket? Nos, ehelyett észrevétlenül vegyetek abból, ami kevéssé van tetszéstekre... Mondjátok azonban, van-e olyan böjt, ami kedvesebb lenne Istennek, mint amikor türelemmel megteszünk és elszenvedünk számunkra gyakran nagyon kellemetlen dolgokat? Nem is beszélve a betegségekrôl, nyavalyákról, amelyek elválaszthatatlanok ettôl a nyomorúságos élettôl. Hány alkalmunk van arra, hogy megtagadjuk magunkat, elfogadva mindazt, ami kellemetlen és visszataszító? Vagy valami unalmas munka vagy egy ellenszenves ember, máskor meg egy megaláztatás, aminek elviselése sokba kerül? Nos, fogadjuk el mindezt Istenért, egyedül azért, hogy kedveskedjünk neki: íme ezek a böjtök tetszenek Istennek leginkább...''

,,Az alamizsna nem csupán abban áll, hogy tápláljuk az éhezôt vagy ruhát adunk a nincstelennek. Alamizsna minden felebarátnak tett jó, akár testének, akár lelkének szól, csak tegyük ezt a szeretet szellemében! Ha kevéssel rendelkezünk, hát keveset adunk. Ha nincs semmink, legalább kölcsönbe adjunk valamit, ha megtehetjük! Ha valaki semmit sem tud adni egy betegnek, meg tudja látogatni, mondhat neki néhány vigasztaló szót, imádkozhat érte, hogy hasznára váljék a betegség. Isten szemében mindez nagy és drága dolog, csak szeretet vezesse tetteinket. Jézus Krisztus maga mondta, hogy aki csak egy pohár vizet is ad, nem marad el jutalma. Látjátok tehát, hogy mindenki könnyen tud alamizsnát adni, még a szegények is.''

,,Amikor Isten táplálékot akart adni lelkünknek, hogy támogassa az élet zarándokútján, körültekintett a teremtett világon, s nem talált semmit, ami a lélekhez méltó lett volna. Akkor visszavonult önmagába és elhatározta, hogy önmagát adja neki..., lelkem, mily nagy vagy, hogy téged csak Isten tud kielégíteni!''

,,Ha az Úr csak arra gondolt volna, hogy méltók vagyunk-e rá, soha nem alapította volna meg a szeretet szentségét, mivel arra senki a világon nem méltó. Ô akkor szükségleteinkre gondolt, arra, hogy mindnyájunknak szükségünk van Ôrá.''

,,Ne féljünk attól, hogy a szentmise miatt ideigvaló ügyeink halasztást szenvednek. Ennek ellenkezôje történik... Azok, akik gyakran mennek szentmisére, jobban boldogulnak, mint azok, akik kishitûen azt gondolják, hogy erre soha nincs idejük.''

,,A megszólás magában foglalja mindazt, ami csak rossz. Igen, ez a bûn tartalmazza az összes bûn szennyét, például a hiúság hitványságát, a féltékenység mérgét, a harag kegyetlenségét, a gyûlölet bosszúját és a keresztényhez oly méltatlan végiggondolatlanságot... A megszólás mindenütt viszályt, megoszlást szít, szétválasztja a barátokat, megakadályozza az ellenségek kiengesztelôdését, megzavarja a családok békéjét, egymás ellen fordítja a családtagokat.''

,,A nagy tettek önmagukban nem tesznek szentté, hanem Isten parancsainak hûséges teljesítése és az állapotbeli kötelességek teljesítése ott, ahová Isten helyezett bennünket.''

,,Az összes szent nagy odaadással tiszteli a Szent Szüzet.''

,,A világ végén, azt hiszem, Mária igen nyugodt lesz, de amíg ez a világ tart, nincs egy pillanat nyugta se. A Szent Szûz olyan, mint egy sokgyerekes anya. Állandóan egyiktôl a másikig jár.''

,,Csak Mária teljesítette tökéletesen az elsô parancsot: egyedül Istent imádd és szeresd teljesen.''

,,Ennek az anyának (Máriának) a szíve csupa szeretet és irgalom. Nincs más vágya, mint hogy boldognak lásson minket. Elég, ha hozzá fordulunk, és imánk máris meghallgatást nyert.''

,,A Szent Szûz mindig figyel ránk. Ez a tudat serkentsen minket arra, hogy nagy bizalommal forduljunk hozzá!''


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)