Copyright: Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár


Címoldal
		Kiegészítve a Magyar Püspöki Kar két körlevelével: 1. Az abortusz ellen (1956. szeptember 12.) 2. A magzati élet védelmérôl (1992. december 21.) Tartalomjegyzék


A boldogabb családokért

A Magyar Katolikus Püspöki Kar körlevele a hívekhez és minden jóakaratú emberhez a házasságról és a családról Magyarországon

Magyar Katolikus Püspöki Kar

Budapest, 1999


Tartalomjegyzék

A körlevél elektronikus változata

Bevezetés: A körlevél megírásának célja

1. A család és a házasság Magyarországon

1.1. A család és a házasság múltjáról

1.2. A család és a házasság jelene: változó korunk hatásai

1.2.1. Gazdasági és társadalmi tényezôk

1.2.2. Kulturális-társadalmi környezet

1.3. A házasság és a család ma: változás vagy válság?

1.3.1. A házas kapcsolatok

1.3.2. A gyermek a családban

2. Személy és közösség: képünk az emberrôl

2.1. A család mint társadalmi közösség

2.2. A család mint személyes közösség

2.3. A házasság mint tartós életszövetség

2.4. A család mint termékeny közösség

3. A család és a házasság katolikus szemmel

3.1. A házasság szentsége

3.2. A házasság felbonthatatlansága

3.3. A házasság gyümölcse: a gyermek

4. Tennivalók a családért és a házasságért

4.1. Az Egyház feladatai

4.1.1. A családpasztorációról

4.1.2. Felkészülés a házasságra és a családi életre

4.1.3. Különleges esetek és válságos helyzetek

4.2 A társadalom tennivalói

4.3. Az állam és a jogrend feladatai

Befejezés

Rövidítések jegyzéke

Párbeszéd, hozzászólás

Függelék

A Magyar Püspöki Kar körlevele az abortusz ellen (1956. szeptember 12.)

A Magyar Püspöki Kar pásztorlevele a magzati élet védelmérôl (1992. december 21.)


A körlevél elektronikus kiadása

A körlevél elektronikus változata a Magyar Katolikus Püspöki Kar Sajtóirodájának engedélyével készült. A nyomtatott körlevél a Magyar Katolikus Püspöki Kar kiadásában jelent meg 1999-ben az ISBN 963 00 2427 6 azonosítóval. Az elektronikus szöveg eredete A Magyar Katolikus Püspöki Konferencia honlapja:

http://communio.hcbc.hu/hu/csdalad.html

Az elektronikus kiadás tartalmazza függelékként a Magyar Püspöki Kar 1956-os körlevelét az abortusz ellen és az 1992-es pásztorlevelét a magzati élet védelmérôl.


Bevezetés: A körlevél megírásának célja

1.   Az egyház segítôkész figyelemmel kíséri a társadalom és a benne élô emberek életét. Három évvel ezelôtt Igazságosabb és testvériesebb világot! címû pásztorlevelünkben Magyarország gazdasági és szociális helyzetérôl, politikai és kulturális életérôl szóltunk. Most a társadalom egyik legfontosabb intézményét, a családot és a házasságot tekintjük át keresztény szemmel, kifejtve katolikus egyházunk álláspontját ezekben a kérdésekben. Szavunkkal ismét minden jóakaratú emberhez fordulunk: mindazokhoz -- bármilyen világnézetet valljanak is -, akik felelôsséget éreznek hazánkért, és elkötelezetten keresik annak lehetôségeit, hogy életünket jobbá tegyék; köztük elsôsorban minden keresztény testvérünkhöz, fôleg azonban katolikus híveinkhez.

2.   Ötven éve adták ki az Egyetemes Emberi Jogok Nyilatkozatát. Ez a dokumentum és az emberiség fejlôdését szolgáló számos más megnyilatkozás a családot a társadalom alapvetô és létfenntartó egységének tartja, amely joggal igényli az állam különleges védelmét és támogatását. Ahogy az ENSZ nyilatkozata leszögezi: ,,A lehetô legmesszebbmenô védelem és támogatás illeti meg a családot, a társadalom természetes és alapvetô csoportos egységét, különösen azért, mert biztosítja annak fennmaradását, és gondozza és neveli a magukról gondoskodni nem tudó gyermekeket'' (10. pont). Az ENSZ azóta is számos kezdeményezéssel próbálta erôsíteni a családi életet. 1989-ben jóváhagyta a Gyermek Jogainak Egyezményét, ugyanebben az évben a gyermekekrôl, 1995-ben a nôkrôl rendezett világkonferenciát, az 1994-es esztendôt pedig a Családok Nemzetközi Évének nyilvánította.

3.   Az egyház azért emel szót a család és a házasság érdekében, mert védelmezni és erôsíteni akarja a teljesebb életnek, az ember személyes kibontakozásának, boldogulásának egyik legfontosabb színterét. Síkra száll azonban a házasságért mint Istentôl megáldott életformáért -- szentségért -- is. ,,Az egyes személy sorsa, valamint az emberi társadalom és ezen belül a keresztény közösség jóléte is, erôsen függ a családi, illetôleg a házastársi közösség kedvezô helyzetétôl. Ezért mindazokkal együtt, akik ezt a közösséget nagyra értékelik, a keresztények is szívbôl örülnek azoknak a korunkban több irányból is ható ösztönzéseknek, amelyek növelik az emberekben e szeretetközösség megbecsülését és az élet tiszteletét, örülnek mindannak, ami segíti a házastársakat és a szülôket nagyszerû hivatásukban. A keresztények azon vannak, hogy több legyen ez az ösztönzés és segítség, és a tôlük remélt jótétemény'' (GS 47).

4.   Az elmúlt évtizedekben az egyház különösen két irányban lépett ki a hitélet szûkebb világából, és két területen hallatja ismételten hangját a nyilvánosság elôtt. Egyrészt küzd a társadalmi igazságosság és a béke megvalósulásáért és megôrzéséért, másrészt pedig kiáll az emberi élet, a személy és a család védelmében. Mindkét törekvésnek lendületet adott a II. Vatikáni zsinat, amely különös figyelmet szentelt a családok lelkipásztori gondozásának. 1973-ban VI. Pál pápa külön pápai bizottságot hozott létre a családok szolgálatára, amely részben a világ politikai, társadalmi és tudományos fórumain védelmezi a családok jogait, részben az egyházon belül ösztönzi és irányítja a családközpontú lelkipásztori szolgálatot. A családok védelmében számos hivatalos egyházi megnyilatkozás született, így például II. János Pál Familiaris consortio kezdetû apostoli buzdítása 1981-ben, a családokhoz intézett körlevele 1994-ben, Evangelium vitae kezdetû enciklikája 1995-ben, a Szentszék által kiadott Családjogi Charta 1983-ban. Ide sorolhatjuk azonban a különbözô országokban megjelent püspökkari körleveleket is, amelyek a házasság és a család javát igyekeznek szolgálni.

5.   Körlevelünkben

(1.) áttekintjük a család és a házasság helyzetét a mai Magyarországon;

(2.) bemutatjuk azt az ,,emberképet'', amely alapja lehet a sikerült házasságnak és családnak;

(3.) vázoljuk a katolikus felfogást a családról és a házasságról;

(4.) végül arról szólunk, hogy melyek a legfontosabb tennivalói az egyháznak és a társadalomnak a boldogabb családok és házasságok érdekében.


1. A család és a házasság Magyarországon

6.   A család szó ma a köztudatban azt az általában egy fedél alatt élô kisközösséget jelöli, amelynek tagjait egyrészt házassági kötelék, másrészt pedig gyermek-szülô kapcsolat fûz egymáshoz. A történelem korábbi századaiban azonban Európában a család fogalma nem egészen ezt jelentette. A szó egyaránt utalhatott az együtt élôk közösségére, de a rokoni kötelékkel összetartozók csoportjára is. A csak együtt élô -- s inkább a háztartás szóval jelölt -- közösségnek nem minden tagja állt egymással rokoni kapcsolatban; ugyanakkor a vérségi rokonok -- akik viszont nem feltétlenül laktak egy fedél alatt -- szintén családként azonosították magukat.

1.1. A család és a házasság múltjáról

7.   A család, ,,e legrégibb emberi intézmény és közösség'' (FC Elôszó) számos mélyreható változáson ment át a történelem során. Sokféle feladatnak felelt meg: egyszerre adott teret a legszorosabb emberi kapcsolatoknak, de a munkának és a szórakozásnak is. Mindezeket pedig egybefogta és azonos elvek szerint rendezte a közös hit és erkölcs. A családtagok közös háztartásban éltek: ez volt a mindennapi élet alapvetô kerete, a párkapcsolatok elfogadott intézménye, a gyermeknevelés természetes helye, a jövedelemszerzés és az élet fenntartásához szükséges munkamegosztás szervezôje. Évszázadokon keresztül a család afféle érdekszövetségként is mûködött, mint az élet megszervezésének és fenntartásának szükségszerû formája. E gyakorlati szempont mellett kisebb jelentôséget tulajdonítottak a leendô házastársak szabad személyes választásának és az érzelmeknek, a meghitt párkapcsolatnak, sôt a gyermekek nevelésének is. A keresztény tanítás azonban a házasságot kezdettôl fogva felbonthatatlannak, a család alapjának tartotta, a családot pedig fôként a gyermeknevelés intézményének tekintette.

8.   A házasság és a család mai kapcsolatának megértéséhez messzire, a magyar államiság kezdetéhez kell visszanyúlnunk: a kereszténység felvételével a házasságkötés jogilag természetszerûen az egyház hatáskörébe került. II. József rendeletei emelték ki elôször az állami jog elsôdlegességét. A házasságkötés továbbra is az egyház kezében maradt, de az uralkodó azt olyan polgári szerzôdésnek tekintette, amelyet az állam szabályoz. A polgári házasságkötést a magyar törvényhozás 1894-ben tette kötelezôvé a házasulni kívánóknak. Ehhez kapcsolták hozzá a házasságra és a családra vonatkozó jogrendet. Ekkor alakult ki a polgári és az egyházi esküvônek párhuzamos, de egymástól elválasztott kettôs gyakorlata, amely mindmáig érvényben van.

9.   A házasság a családi élet intézményes alapjaként részben azért vált olyan fontossá, mert így az állam léphetett az egyház(ak) helyébe mint a családi életet irányító intézmény. Elsô lépésben az állam szabta meg a házasságkötés jogrendjét; a másodikban döntôbíróként lépett a szétválni igyekvô felek közé, törvényesítve a válás lehetôségét; a harmadikban elbírálta, hogy a szülô-gyermek kapcsolat valóban megfelel-e az általa megállapított normáknak (1900-tól az ún. gyermekvédelmi rendszabályok egész sora jelent meg); negyedik lépésként pedig a jóléti szolgáltatásokat a családi lét jogi intézményéhez kötötte (így például a gyermeknevelési pótlékot vagy különbözô lakásépítési hiteltámogatási rendszereket). Mindez lassanként olyan állami felügyeleti és igazgatási rendszerré állt össze, amely a házassággal megpecsételt együttélést tette a családok alapjává az állampolgárok részére. Az állam képviselôje elôtt kötött házassági szerzôdés egyben vagyonjogi megállapodássá is vált, amely részletesen szabályozta a jövendô férj és feleség jogait és kötelességeit, a válás feltételeit és következményeit.

10.   A létrejött házasságok erôsen patriarchálisak voltak: a férfi, a férj volt a család feje, aki a család anyagi fenntartásáról gondoskodott. A feleség általában alárendelt szerepet töltött be. Nem végzett külön jövedelemmel járó munkát, viszont vezette a családi háztartást, és az ô feladata volt a gyermekek gondozása-nevelése, a család belsô életérôl való gondoskodás.

1.2. A család és a házasság jelene: változó korunk hatásai

1.2.1. Gazdasági és társadalmi tényezôk

11.   Ha meg akarjuk érteni a családnak és a házasságnak az elmúlt évtizedekben végbement változásait, mindenekelôtt azt a változásban levô világot kell áttekintenünk, amelynek része a család és a házasság is. Ezt vizsgáltuk meg Igazságosabb és testvériesebb világot! címû körlevelünkben. Akkor tett megállapításainkat nem ismételjük meg. Mindössze néhány olyan tényre hívjuk fel a figyelmet, amely szorosabban kapcsolódik a család és a házasság mai magyarországi viszonyainak megértéséhez.

12.   A nyugati társadalmakban az elmúlt két évszázadban olyan változások zajlottak le és folytatódnak ma is, amelyek a mindennapi életet és az emberek gondolkodását alapvetôen meghatározzák. E folyamatok századunk második felében felgyorsultak. Európa keleti fele a szocialista rendszer miatt évtizedekig különleges helyzetben volt. Mégis a nyugatra jellemzô irányokban és módokon fejlôdött, csak lassabban. 1989 után a változások itt is fölerôsödtek, sokféle, ellentmondásos, helyenként kaotikus formát öltve. Bár mind nyugaton, mind keleten országonként, régiónként számos eltérést találunk, jól kirajzolhatjuk e folyamatok néhány általánosan jellemzô, fôbb vonását.

A korunk jellemzésére használt leggyakoribb jelzôket fölösleges volna megismételnünk. A század nagy ideológiáinak csôdje közismert. Mindenki egyetért abban, hogy átrendezôdnek a sok évszázados (helyenként ezredéves) hagyományok, általánossá válik a fogyasztói szemlélet, a társadalom eltömegesedik, a média behatol a mindennapokba és a magánéletbe, sokak gondolatvilágát egyre inkább kitölti egyfajta virtuális valóság, újfajta függôségbe kergetve ôket. Számosan elfordulnak a történelmi egyházaktól, ugyanakkor viszont hamis, nemegyszer veszélyes látszatvallási élményekben keresnek kielégülést.

A modern életforma sokféle biztonságot és kellemes élményt kínál, ennek ellenére növekszik a válság tudata, az emberek fokozódó elégedetlensége önmagukkal és a társadalommal, s ez reményt adhat arra, hogy új, józanabb gondolkodás kerekedik felül. Ezt sürgeti az is, hogy világunk egyre több oldalról vált fenyegetetté. A nukleáris katasztrófa változatlanul reális lehetôség maradt, közben azonban a tömegpusztítás több más lehetôsége jelentkezett: globális méreteket öltött a környezetszennyezôdés, mindennapjainkat sújtja a kiterjedt bûnözés, új -- a civilizációval sokban összefüggô -- betegségek és járványok bukkannak fel. II. János Pál pápa drámai szavai szerint korunk a ,,halál kultúrája'' felé sodródik.

13.   A világunkat általában jellemzô változások jól megfigyelhetôek Magyarországon is. Hatásuk gyökereiben érinti a családokat és a házasságokat. Erre mutat például a házasságkötések és a születések számának drámai csökkenése a nyugati világban és Európa keleti felében is. Napjainkra nyilvánvalóan válságba kerültek azok az európai családmodellek, amelyek a 18. századtól alakultak ki, és a 19. századra szilárdultak meg. Akadnak, akik ennek nyomán a családot idejétmúlt intézménynek tartják, s annak haláláról beszélnek. Mások egyrészt az egyén boldogulását, másrészt a társadalom mûködését látják veszélyeztetve a család ezredvégi átalakulása következtében. Pedig mindnyájunk élete valamilyen módon a családhoz kötôdik, több szálon is. A legtöbben családban nônek fel, majd házasságkötéssel saját családot alapítanak, végül pedig a szülôk tagjává lesznek gyermekeik családjának. A magyar társadalom túlnyomó többsége -- mintegy nyolc és fél millió ember -- családban él, a családok száma közel hárommillió. A család az emberek életének a legáltalánosabban elterjedt és elfogadott kerete, és fontos szerepe van a társadalom életének megszervezésében is. A közvélemény ma is a családot tartja az emberi boldogság egyik legfontosabb eszközének és értékének. Az emberek többsége nem nézett még szembe avval a ténnyel, hogy a család szerepe a korábbi idôkhöz képest megváltozott. Ebben jelentôsen közrejátszott a gazdasági-társadalmi helyzet változása, de a családról és a házasságról alkotott szemlélet átalakulása is.

14.   Korábban a tulajdon birtoklása döntô szerepet játszott az emberek életében. A modern társadalmakban viszont fontosabbnak tartják az egyéni képességeket, az egyéni teljesítményt és a személyes kapcsolatokat. Átalakultak a vagyon formái. Könnyebben és szabadabban lehet ma állást, sôt életformát változtatni, mint korábban. Gyakorivá lett a lakásváltoztatás, a költözés, esetleg más vidékre vagy más országba is. A tanulás és a sikeres karrier, nemritkán a változó piaci környezet lehetôvé, gyakran szükségessé tette, hogy az emberek életük folyamán különbözô területeken képezzék magukat, különféle beosztásokban, munkahelyeken dolgozzanak. Egyre általánosabb és természetesebb az igényük arra, hogy önállóan alakítsák életpályájukat, szakmai karrierjüket.

15.   Úgy látjuk, hogy korunkban nem csak a gazdasági élet került a szabadverseny irányítása alá, de a társadalom életét is áthatja a versengés. Ez próbára teszi az erre a helyzetre felkészületlen családot, sôt megjelenhet a családokon belül is. Korábban a patriarchális családi forma volt az általános. Ma viszont a nôk többsége is keresô munkát vállal. Ennek oka részben a nôk megváltozott azonosságtudata, jogos igényük a továbbtanulásra és az önálló szakmai teljesítményre, másrészt nemritkán az, hogy a családfô jövedelme nem elég a család fenntartásához vagy az általuk kívánt életszínvonal eléréséhez. A kétkeresôs családmodell következtében jelentôsen átalakult a családok idôbeosztása, az egyes családtagok közti munkamegosztás, és kevesebb idô jut egymásra, a gyermeknevelésre. A férj és a feleség más-más munkakörben dolgozik, szakmai érdeklôdésük, jövedelmük és kapcsolatrendszerük eltérô lehet, az érvényesülésre is különbözô esélyeik vannak. Az egyikük talán tanulhat, szakmai sikereket érhet el, a másikuk esetleg nem. Gyakran kulturális és emberi igényeik is eltérnek egymástól. Mindez könnyen megoszthatja a család életét.

16.   Az 1970-es évektôl kezdve Magyarországon lehetôség nyílt arra, hogy az emberek külön munkával többletjövedelemhez jussanak. Ennek következtében széles körben elterjedt az az önkizsákmányolás, amely az egészségi állapot általános romlásához és gyakran korai halálozáshoz vezetett. Ez ma sem változott lényegesen. A leginkább érintett középkorú férfiak jelentôs része ma is napi 12-14 órát dolgozik, s fölemészti testi-lelki egészségét. A magyar férfiak várható maximális életkora 8-10 évvel alacsonyabb a nyugat-európai átlagnál, holott 1970-ben még nem volt számottevô a különbség. A helyzet hasonló a 45 éven felüli, aktív korú nôk körében is. E tekintetben a rendszerváltozást követô években sem látunk lényeges javulást.

Más családoknak viszont a munkanélküliség jelent folyamatos fenyegetettséget -- fôleg az alacsonyabban képzett rétegekben. Az állami és a szövetkezeti vagyon újraelosztása csupán kevesek hasznát hozta, ebbôl a társadalom zöme kimaradt. Miközben egyesek kiugróan magas jövedelmekhez jutnak, sokan egyik napról a másikra elvesztik állásukat, s esetleg hosszabb idôre munka nélkül maradnak. A tartós munkanélküliség különösen a fiatalok körében járhat súlyos egyéni és társadalmi következményekkel.

17.   Az ötvenes évektôl kezdve Magyarországon is általánossá vált a kétkeresôs családmodell. Sôt, Európában az egykori Szovjetunió és Kelet-Németország után nálunk volt a legmagasabb a keresô munkát végzô nôk aránya. Akkoriban a nôknek a szülést követôen rövid idô után vissza kellett menniük a munkahelyükre. Ezek a korosztályok igen sérülékennyé váltak: halálozási arányuk rendkívül magas. A hetvenes évektôl ez a kötelezettség megszûnt. Napjainkban viszont egyre gyakrabban találkozunk a szabadverseny világának haszonlesô szemléletével, amely legalább ennyire veszélyezteti a nyugodt családi életet: a munkaadók elônyben részesítik azokat a nôket, akiket a gyermekszülés vagy gyermeknevelés nem ,,gátol'' abban, hogy minden energiájukat (esetleg túlórákat is) hosszabb távon is a munkahelyi feladatoknak szenteljék.

A korunkban általánossá vált nôi emancipáció gyökeresen új helyzetet teremtett a házaspárok és a családok életében. Úgy látjuk, hogy a nôk megváltozott azonosságtudatát, igényeit és szerepkörét még nem dolgozta fel a magyar társadalom. A dolgozó nôk közül ma is különösen veszélyeztetettek a családanyák. Többszörös elvárás nehezedik rájuk: családanya-, feleség- és munkahelyi szerepüket kell(ene) betölteniük egy idôben. Természetesen a nôknek a férfiakkal azonos joguk van ahhoz, hogy képességüknek megfelelô képzettséget szerezzenek, s tudásukat kellôen kamatoztatva végezzenek munkavállalói tevékenységet. A társadalom súlyos zavarát jelzi azonban, ha a gyermeküket nevelô anyák nem saját szabad döntésükbôl vállalnak állást, hanem azért kényszerülnek erre, mert jövedelmüket a család nem tudja nélkülözni. Az is tény azonban, hogy nem kevesen vannak olyanok, akiknek a gyermeknevelésnél fontosabb a szakmai elôrehaladás. A lányokat ma az oktatás arra készíti fel, hogy elsôsorban keresô tevékenységükben törekedjenek sikereket elérni.

A magyar gyes és gyed a puha diktatúra idején kísérletet tett a nôk anyaságának és társadalmi munkavégzésének összehangolására. Ért is el némi eredményt, valódi megoldáshoz azonban nem vezetett. A családtámogatási rendszert néhány éve megrendítették a megszorító állami intézkedések: a családok elbizonytalanodtak, megingott a hosszú távú tervezhetôségbe vetett addigi hitük, beszûkültek anyagi forrásaik. A jelenleg érvényes gyermekgondozási támogatások több segítséget nyújtanak a családoknak, de még mindig nem elégségesek, hiszen csak mérsékelni tudják a gyermekvállalás anyagi hátrányait, megszüntetni azonban nem képesek.

18.   Úgy látjuk, hogy a gyermeket nevelô szülôk anyagi tekintetben és az életük megszervezésében is hátrányos helyzetben vannak a gyermeket nem nevelô felnôttekkel szemben. Akik a legtöbb idôt fordítják a napi keresô-termelô tevékenységre, azoknak többsége három vagy több gyermekes család fenntartásáról gondoskodik. Ôk az átlagos munkaidônél jóval többet kénytelenek jövedelemszerzô tevékenységre fordítani. Ma Magyarországon a kétgyermekesek 25%-a, a háromgyermekesek 60%-a az átlagos létminimum alatti jövedelembôl él. A családok jelentôs többsége abba a körbe tartozik, amelyben a fogyasztás legföljebb az alapvetô létfenntartási cikkekre korlátozódik. A gyermekek számának emelkedése együtt jár az egy fôre jutó jövedelem zsugorodásával. 1997-ben a gyermektelen háztartásokban az egy fôre jutó havi nettó jövedelem 28.855 Ft, három vagy több gyermek esetén ugyanez 14.497 Ft volt. Ehhez járul még, hogy a gyermekes nôk és az apai szerepüket fontosnak tartó férfiak egyre nyilvánvalóbban hátrányba kerülnek a munkaerôpiacon.

Külön említést érdemel, hogy az elmúlt évtizedek lakásépítési politikája sem kedvezett a családok létrejöttének és növekedésének. A fiatalok többsége csak akkor juthatott lakáshoz, ha ebben szülei vagy rokonai segítették. A lakótelepi lakások többsége méreteinél fogva alkalmatlan többgyermekes család befogadására.

19.   Szembetûnô aránytalanságok keletkeztek a személyi jövedelemadó rendszerébôl, amely a jövedelmet attól függetlenül adóztatja meg, hogy abból hányan élnek. A gyermekes családok ezért magasabb jövedelem megszerzésére kényszerülnek: ezáltal több személyi jövedelemadót fizetnek (hiszen az adókulcsok progresszívek), és a magasabb fogyasztás miatt áfabefizetéseik is magasabbak. E befizetéseknek csak csekély részét kapják vissza a családtámogatási rendszereken keresztül, azt is jelentôs költséggel, sokszor nem teljesen igazságosan, kicsinyes és megalázó helyzetekben. Mindennek negatív hatásait az e téren újabban bevezetett változások még nem tudták kellôképpen ellensúlyozni.

20.   Az egyik legszembetûnôbb jelenség, hogy a századfordulótól kialakult többgenerációs nagycsaládot felváltotta a szülôkre és a gyermekekre korlátozódó kis család. A háztartások átlagos nagysága 1960-tól 1996-ig 3,1 fôrôl 2,6 fôre csökkent. Összeszûkültek a család határai: egyre kisebb azoknak a rokonoknak a köre, akik számíthatnak egymásra, és a család egészéért vagy egyik tagjáért önzetlenül közösséget vállalnak. A családok nehezebben tudnak gondoskodni önellátásra képtelen tagjaikról: a kisgyermekekrôl, a betegekrôl és az idôsekrôl. Egyre több magára maradt idôs ember (többségük nô) él tanyán, falun és városban egyaránt. Sok fiatal házaspár azért tud nehezebben gyermeket vállalni, mert messzire kerültek a nagyszülôktôl, akik segíthetnék ôket gyermekeik ellátásában és nevelésében. E problémák áthidalására a modern társadalmak megteremtették az intézményes ellátás rendszereit: egyebek között a nyugdíjrendszerrel, a szociális hálózatokkal; a házi és intézményi betegápolás rendszerével; a gyes-sel, a gyeddel, bölcsôdék, óvodák, napközik és idôsek otthonainak mûködtetésével. Mindezek valóban csökkentik a családra nehezedô nyomást, és segítik problémáik megoldását. Ritka kivételektôl eltekintve azonban legföljebb az anyagi ellátásról tudnak gondoskodni, a személyes törôdés igényét aligha elégíthetik ki.

21.   Napjainkban megnôtt a társadalmi mobilitás. Az emberek gyakrabban és könnyebben változtatják lakóhelyüket, munkahelyüket, a társadalomban betöltött szerepüket. A megnövekedett iskoláztatási lehetôségek sok fiatalt vonzanak a családjuktól távoli településekre. Ott könnyebben gyarapíthatják ismereteiket, viszont egyre kevésbé állnak családjuk védelme és irányítása alatt. Sokaknak éveken-évtizedeken keresztül lakóhelyüktôl, családjuktól távol kell dolgozniuk, s a jobb vagy biztosabb kereset árát a családi összetartás lassú elsorvadásával fizetik meg. Sokan túlságosan gyakran kényszerülnek lakóhely-változtatásra. Ezzel fokozódik bennük és hozzátartozóikban az ideiglenesség tudata. Gyengült a lakóhelyi (szomszédsági) és a távolabbi rokoni kapcsolatok jelentôsége is.

Új jelenség, hogy a személyes kapcsolatok megritkultak, a személytelen viszonylatok sokasodtak. Futólagosan az emberek százai érintkeznek egymással, például az iskolában és a munkahelyen, a hivatalos ügyek intézésekor, vagy akár az üdülés és a szórakozás keretei között. A felszínes és formális, legtöbbször csupán konkrét tennivalókra szorítkozó érintkezések világában folyik az élet. Az emberi kapcsolatok két típusra bomlottak: túlnyomó többségük a mindennapjainkat kitöltô felszínes és alkalmi találkozásokból áll; ezekhez képest kevés az a kapcsolat, amely a személyiség mélyeit érinti, s nem csupán eszköz valaminek a megvalósításához vagy eléréséhez. Ezért különösen fontossá váltak a bensôségesebb, személyes kötôdések, ezeknek elsôdleges színtere pedig a család.

1.2.2. Kulturális-társadalmi környezet

22.   Manapság sokan azt mondják: a család válságban van. Ez azonban nem csupán a családi élet zavaraiból ered, hanem része napjaink mély és mindent átható társadalmi átalakulásának, amely semmibe veszi vagy felmorzsolja az emberi együttélés korábban megszokott és elfogadott normáit. Az emberi kapcsolatok mai radikális átalakulásában a család bizonyult a leginkább életképesnek. A szocializmus az elsô idôszakban súlyosan családellenes volt. Mindent el akart pusztítani, ami az egyént a központi hatalommal szemben erôsítette, és a kisebb közösségeket védte. A központi eszmék uralmának erôszakos fenntartása, a mindenbe beavatkozó párt és állami akarat azonban éppen belsô ellenállást váltott ki, s ez erôsebbé tette a családokat. Az emberek a bensôséges kisközösségben, így a családban kerestek védelmet a kényszerített közéleti szerepvállalással szemben. Itt folytatták a családi hagyományokat, itt ôrizték és tanították a vallást, itt adták át a családi-történelmi titkokat (ez tört a felszínre a rendszerváltozás után), itt élt tovább az emberi együttélés reményt adó biztonsága.

A szocializmus megengedôbb szakaszában váltás történt a család megítélésében. Felismerték, hogy az állami intézményeknél olcsóbb, ha a család gondoskodik a gyerekekrôl, az öregekrôl, megéri tehát -- pusztán gazdasági okokból is -, ha erôsítik a család szerepét (gyes, gyed, családi pótlék). Másrészt ráeszméltek arra is, hogy a családra szükség van az elemi szocializáció érdekében.

23.   A magyarországi társadalom egymásra torlódó eszmerendszerek és korok szorításában él; sokkal inkább, mint olyan szerencsésebb országokban, ahol szervesebb volt a fejlôdés, ahol kevesebb erôszakosan átalakító nemzetközi hatást kellett feldolgozni. Ebben a térségben oly sokszor történt ,,mûvi'' beavatkozás a társadalom menetébe, hogy a gyors változások hatása kivédhetetlen volt. Ennek következtében eltérô, sôt egymással ellentétes eszmék és eszmények, életcélok és gondolkodásmódok, családi és személyes kapcsolatrendszerek élnek egymás mellett, egymással gyakran összekeveredve. A társadalomban jelentkezô feszültségek és rendezetlenségek behatolnak a családok életébe is. Más ösztönzôkre épülnek a gazdaság, másra a hatalom, megint másra az erkölcs ösztönzô és tiltó rendszerei. Az ellentétes eszmék és a valóság között létrejött feszítô erô konfliktusokat teremt, ezek feloldására nincsenek igazán felkészülve sem az egyének, sem a kis és nagyobb közösségek.

24.   A hagyományos társadalomban a család rendje szerves részét alkotta a tágabb közösséget szabályozó rendnek. A modern világban az egyén az élet különbözô területein különféle normákkal kerül szembe. Más elvárásokkal találkozik a munkahelyén, más szokásokat követ barátai és rokonai körében, másokat a szórakozás és másokat a szakma világában. A különbözô környezetek többsége a saját törvényeit követi, nemegyszer szembeszállva a családban érvényesülô hittel és erkölccsel. Napjainkban a család veszélyeztetett helyzetbe került. Nem vonhatja ki magát teljesen a korszellem, elsôsorban az elszemélytelenedett, haszonra és versenyre épülô társadalom hatása alól. Ebben a környezetben kell kialakítani a család saját azonosságtudatát, sajátos értékrendjét, amely kiállja az idô próbáját. Annál fontosabb ez, mert a mai társadalomban éppen a család tud leginkább emberi és érzelmi menedéket biztosítani az élet egyéb területein átélt nehézségekkel és kudarcokkal szemben.

25.   A mai magyar fiatalokban kétféle törekvés találkozik. Egyfelôl vágyódnak a családalapításra, arra, hogy gyermekeik legyenek. Másfelôl nem tudják, hogyan boldoguljanak a világ sokféle kihívása között. Szeretnék megôrizni függetlenségüket, ösztönösen félnek azoktól a kötöttségektôl, netán konfliktusoktól, amelyek együtt járnak a házassággal és a gyermekneveléssel. A függetlenség igénye különösen akkor nyomhatja el vágyukat a családra, ha nagy nehézségekkel kell szembenézniük családalapításkor. Ehhez járul a fiatalok körében erôsödô hangulat a házasságkötés ellen, amely puszta jogi formaságnak tekinti az esküvôt. Mások viszont annyi rossz házasságot tapasztaltak környezetükben, hogy nem látnak sok esélyt saját házasságuk sikeréhez sem, s ezért nem akarják elkötelezni magukat.

26.   A házasságok ma fôként az egymás iránti személyes vonzódásból, szabad döntésbôl születnek, nem pedig gazdasági vagy más külsô kényszerek hatására. A házasság és a család ma sokkal inkább az egyén személyes és intim életterévé vált, mint korábban. Ez az a hely, ahol az ember számíthat a másikra, biztonságban érezheti magát mellette, mert megbízhat benne. Sok családban megnôtt a gyermekekért vállalt felelôsség is: a szülôk tudatosabban, személyesebben foglalkoznak fejlôdésükkel, neveltetésükkel, mint az a múltban történt.

Megnövekedett az önkéntesség és a személyesség szerepe. Az önkéntesség azonban kétarcú jelenség. Nem csak a párválasztásban nagyobb a szabadság, de a párkapcsolat felbontásában is. A társadalmi környezet nem, vagy egyre kevésbé jelent összetartó erôt, netán éppen segítséget a házasságokban és a családokban.

27.   Nehezíti a család és a házasság helyzetét a Magyarországon is tapasztalható értékvesztés, erkölcsi elbizonytalanodás, a fogyasztói társadalmi környezet és az individualista életszemlélet. Egyre többek számára válnak ismeretlenné vagy a felkínált formában elfogadhatatlanná azok az eszmények és igazságok, amelyek irányt, tartást és célt adhatnak az ember életének. Az életben nélkülözhetetlen értékek közül jó néhánynak társadalmi szabályozó ereje csökkenni látszik -- például a megbízhatóság, a hûség, a becsületesség, a szolidaritás, az egymásért való közös felelôsségvállalás, a tisztességesen végzett munka. Gyorsan változó korunkban egyre nehezebb különbséget tenni a hamis és az igazi, a maradandó és a korral változó, az abszolút és a viszonylagos értékek között. Sokan csak rövid távú érdekeiket veszik tekintetbe, nem kívánják és talán nem is tudják életüket hosszabb távon megtervezni, és tudatosan felépíteni.

28.   A versengés szelleme, a mások legyôzésére való törekvés azonban nemcsak a gazdasági életet határozza meg, hanem az emberek egyéni életvitelét is. A közvélemény jelentôs része szerint a legfôbb cél az egyéni érdekek érvényesítése. Egyre inkább elsikkad az önfegyelem fontossága, terjed az ,,önmegvalósítás''-t mindennek fölébe helyezô magatartás: az emberek érvényesülésre és érdekeik érvényesítésére törekszenek a piacgazdaság által diktált versenyben. Fôleg a munka világában valóban fontos a teljesítmény, a siker és a hasznosság. Veszélyessé válhat azonban, ha ez határozza meg az élet minden területét, és ennek rendelik alá a segítôkészség és a szolidaritás szempontjait. Eredményre törekvô korunk jelentôs tudományos, technikai és gazdasági sikereket mutathat fel. Azonban észre kell venni a fejlôdés árnyoldalait is. Embertelenné válik az a társadalom, amely csak a birtoklásra és a rövid távú örömök megszerzésére rendezkedik be, az embereket pedig a gazdasági élet puszta termelôivé és fogyasztóivá alacsonyítja le. Így a családot is könnyen csupán ,,haszonélvezeti eszköznek'' tekintik, amely az egyéni érdekek kielégítését szolgálja.

29.   Fontos változás napjainkban, hogy kialakult az emberiség által felhalmozott tudás terjesztésének és továbbadásának intézményes rendszere. A család egyre kevésbé képes az élethez szükséges teljes tudásanyag összegyûjtésére és továbbadására. A társadalom szakosított intézményeket létesített a közoktatásban, a szakoktatásban és a felsôoktatásban, megteremtette az iskolán kívüli mûvelôdés különféle módjait és ennek részeként a tömegkommunikációt. Ezek egyaránt közvetítenek ismereteket, értékeket, viselkedésmintákat, nemritkán azonban olyanokat, amelyek nem kellôképpen jelenítik meg a család értékrendjét. Ezek az intézmények nélkülözhetetlenek a modern társadalomban, mégis csökkentik a család hatását a gyermekek szemléletének alakításában. Gyakran elôfordul az is, hogy az általuk közvetített értékrend éppen ellentétes a családéval. Az egyház az egész társadalom számára hasznos feladatot tölthet be akkor, ha ebben a helyzetben segíti a tájékozódást: megmutatja a különbséget a valódi emberi értékek és a hamis elgondolások, viselkedésminták között, bárhol bukkanjanak is fel azok.

30.   Napjainkban a média túlnyomó része is a családi élet ellen hangolja a közvéleményt. Az erôszakot és a durvaságot tükrözô, közösség- és családellenes magatartásokat gyakran vonzó formában mutatják be. Másrészt viszont kevés szó esik arról, milyen örömöket kínál a családi élet, a gyermekek növekedése, fejlôdése.

Gyönge a társadalmi összefogás a család jogaiért, a közös fellépés a családot romboló nézetekkel szemben. Meggyöngült az élet tisztelete, fôleg a magatehetetlen, hasznot nem hajtó, kiszolgáltatott csoportok esetében, amilyenek a magzatok, a gyermekek, a testi vagy szellemi sérültek, a magatehetetlen idôsek.

1.3. A házasság és a család ma: változás vagy válság?

1.3.1. A házas kapcsolatok

31.   A családi élet átalakulása nem pusztán tükrözi a társadalmi és történelmi változásokat, hanem részben okozza is azokat. Ez egyaránt vonatkozik a szülô-gyerek és a házastársak közti kapcsolatra. A ,,házasság válságának'' emlegetését a többség elutasítja. Egy 1993-as vizsgálat során a megkérdezett 20-40 éves fiatalok 85%-a nem értett egyet azzal az állítással, hogy ,,a házasság elavult intézmény''. (A legalacsonyabb iskolai végzettségûek között ez az arány ,,csak'' 78% volt, a diplomások között viszont 93%.) Számos jel viszont azt mutatja, hogy a családot megalapozó házasságok napjainkban könnyebben felbomlanak, mint korábban, s mellette más együttélési formák is terjedôben vannak. Növekszik azok száma, akik nem élethosszig tartónak tervezik házasságukat. Napjainkra egyre jellemzôbbek a rövid ideig tartó párkapcsolatok.

32.   Ehhez kapcsolódóan az utóbbi évtizedek egyik legfeltûnôbb folyamatának a ,,házasodási kedv'' fogyatkozását tartjuk: a házasságkötések száma évtizedek óta csökken Európa-szerte. Magyarországon ez a csökkenés még erôsebb, mint a környezô országokban. Ötven évvel ezelôtt, 1949-ben 1.000 lakosra 11,7 házasságkötés jutott, 1997-ben viszont csak 4,6. A visszaesés a 25 éven aluliak között a legnagyobb: mintha a fiatalok egyre kevésbé éreznék az együttélés egyetlen kötelezô formájának a házasságot. Ennek következménye az is, hogy a házas népességnek az összlakosságon belüli aránya az 1980 óta eltelt idôben 52%-ról 45%-ra esett vissza. A házasság helyett mind többen választják a kapcsolattartás és az együttélés más formáit.

Ennek az átalakulásnak számos közvetlen és közvetett oka van. Bizonyára közrejátszik a nôk szerepének átalakulása a családban és a nyilvános életben. A házasságon belül a nôk kevésbé fogadják el azt a patriarchális hagyományt, amely a férjet helyezte a ,,családfô'', a család irányítójának szerepébe. Egyre több nô tanul tovább, s vállal munkát. Ennek következtében módosul a családon belüli munkamegosztás és szerepvállalás, a felelôsségek, jogok és döntések megoszlása is. Jelentôsen megváltozott a nemek közti kapcsolat, a szexuális viselkedés szokásrendszere is: a keresztény értékrendet vagy akár a hagyományok által kialakított normákat kevesebben fogadják el, mint korábban. Evvel párhuzamosan változott a leányanyák és a házasságon kívül gyermeket vállalók társadalmi megítélése is.

33.   Bár egyre kevesebben kötnek házasságot, a válások száma mégis folyamatosan emelkedik. Ezer házasságkötésre ma 510 válás esik, 1970-ben ez a szám ,,csak'' 236 volt. Lehetetlen itt felsorolnunk a váláshoz vezetô összes okokat, még kevésbé azok következményeit. A felsoroltakon túl a házasságok felbomlásában bizonyára döntô szerepet játszik a mindenek fölé emelt individualizmus, az életmód önkényes megválasztásának igénye, mindenfajta kötöttség és elkötelezôdés elutasítása. Szoros összefüggés mutatható ki a házaspárok vallásossága és házasságuk stabilitása között. Az egyház elôírásait követô vallásos emberek között éppen fele annyi a válás, mint a magukat nem hívônek vallók között.

Hosszan lehetne elemezni a válások következményeit is. A felbontott házasságokat egyre gyakrabban inkább élettársi kapcsolat követi, mint új házasság. A 16-24 éves fiatalok egy ötödének szülei elváltak. Egyre jobban terjed a ,,rekombináció'', az újraházasodások vagy együttélések nyomán létrejött bonyolult kapcsolatok szövevénye. A válások rendszerint súlyos érzelmi megpróbáltatással, olykor anyagi terhekkel járnak a házastársak valamelyike, esetleg mindkettôjük számára. Elsôsorban azonban a széttört családokban élô gyermekek szenvedik meg szüleik házasságának kudarcát és azokat a kusza érzelmi viszonyokat, kötôdéseket, amelyekbe belekényszerülnek. A tapasztalat szerint az elváltak gyermekei több pszichés problémával küszködnek az életben, mint azok, akiknek a szülei nem váltak el. Ez akkor is igaz, ha nehéz szétválasztani, hogy ezekbôl mit okozott a család kettészakadása, és mit azok a korábbi problémák, amelyek a váláshoz vezettek. A túl korai elsô szexuális kapcsolat és a mûvi abortusz jelentôsen gyakoribb azok között, akiknek a szülei elváltak. Elsôsorban nem a szociális helyzet, hanem a családi érzelmi háttér idézi elô a korai szexualitást, a gyakori partnerváltást, az abortuszt. A családi szocializáció gyengülése jelentôsen csökkenti az egészséges társadalmi érintkezés esélyeit is.

34.   Úgy látjuk, hogy a mai magyarországi társadalomban sokan, fôleg a fiatalok közül, szinte közösségen kívül vagy átmenetileg vállalt és szabályozott közösségekben élnek, rokoni kapcsolataik szinte eljelentéktelenedtek. Az egyéni érdekérvényesítést, örömszerzést bálványozó divat hatására úgy érzik, hogy a házasság és a család gátolja énjük kibontakoztatását, az önmegvalósítást. A ,,fiatalkori kultúra'', a ,,fiatalságkultusz'' arra ösztönzi ôket, hogy hosszabbítsák meg kötetlen fiatalságuk éveit, és késleltessék a felnôtté válást. Legföljebb az ideiglenes együttélési formákat választják, a házasságkötést és a gyermekvállalást halogatják. A kamaszkori válságok elhúzódnak, a pályaválasztás és a családalapítás ideje késôbbre tolódik. Korábban a családalapítás és a munkavállalás a felnôtt élet kezdetének, kitüntetett értéknek számított, s elérése véglegesen lezárt egy életszakaszt. A mai fiatalok életében viszont megnövekedett a készülôdés, a próbálkozás ideje: egybemosódhatnak, párhuzamosan folyhatnak vagy akár újrakezdôdhetnek a tanulás, a hivatásra készülôdés, a pályaválasztás és a pénzkeresô munka szakaszai. Természetesnek tekintik azt, hogy többféle tevékenységet, foglalkozást és párkapcsolatot próbáljanak ki mindkét nem tagjai. Ezzel párhuzamosan módosulnak az együttélés szakaszai és különféle formái.

35.   Fontos módosulásokat látunk az idôsek világában. Az utóbbi két-három nemzedék életében alaposan kitolódott a családi élet azon szakasza -- néha üres fészeknek nevezik -, amelyben már nincsenek napi szülôi kötelezettségek. Mivel az átlagos életkor rövidebb volt, korábban alig létezett ez az idôszak, jelenleg viszont akár évtizedekig is eltarthat Magyarországon is -- bár nálunk rövidebb ez az idô, mint a legfejlettebb országokban. Amikor a felnôtt gyermekek elköltöznek, a szülôk újra ketten maradnak. Sokuk két irányban válik elkötelezetté. Még segítenek gyermekeiknek az önálló lakás felépítésében vagy megszerzésében, majd részt vesznek unokáik gondozásában, ezzel egyidôben azonban saját idôs szüleiket is gondozzák, támogatják. A modern társadalmakban jól lehet érzékelni ennek az életszakasznak sajátos feszültségeit, válságait.

36.   Az idôsek csoportjához tartozik a legtöbb egyedül élô ember. Az egyszemélyes háztartások száma hosszabb ideje megszakítás nélkül növekszik. 1980-ban még csak minden ötödik, 1996-ban már minden negyedik háztartás tartozott ezek közé. A népesség egytizede él ma egyedül. Köztük a fiatalok aránya mindössze 9%, a középkorúaké 33%, az idôseké pedig 58%. Jelentôsen megcsappant a több családból álló háztartások száma is. Ezek az arányváltozások azt a folyamatot jelzik, hogy a fiatal családok egyre ritkábban laknak együtt az idôs szülôkkel. Az egyedül élôk közül a legnehezebb helyzetbe azok az elmagányosodott öregek jutnak, akik elvesztették legközelebbi hozzátartozóikat, gyermekeiket, vagy azok magukra hagyták ôket. Sokuk napi megélhetési gondokkal küzd, nem tudják fedezni a legfontosabb kiadásaikat, például gyógyszereiket sem; mások rendelkeznek ugyan a szükséges anyagiakkal, szenvednek azonban a magánytól, az elhagyatottságtól.

37.   A családok 16%-ában egyetlen szülô neveli a gyermeket vagy gyermekeket, az esetek 84%-ában az anya. Az ilyen családok százalékaránya az utóbbi évtizedekben mintegy másfélszeresére nôtt (1970-ben még csak 10% volt, 1980-ban 11%, 1997-ben pedig már 17%). A gyermeket egyedül nevelô anyák és apák száma 1980-ban 300.000, 1996-ban viszont már 402.000 volt; a házasságra épülô családok száma 1980-ban 2.450.000 volt, 1996-ban kétszázezerrel kevesebb, 2.235.000.

38.   Nem házasságra, hanem élettársi kapcsolatra épül a családok mintegy 7%-a (nem számítva családnak az egynemûek együttélését). Arányuk a fiatalabb generációban lényegesen nagyobb. Ôk az átlagosnál megengedôbben vélekednek kapcsolatukról és a házasságon kívüli gyermekvállalásról: nem látnak különbséget közte és az egyházi vagy polgári házasságra épülô családok között. Az élettársi kapcsolat gyakoribb azok között, akik nem ismerték az apjukat, és azok között is, akiknek a szülei maguk is így éltek. Hátterében gyakran egyéni és családi problémák, a társadalomba való beilleszkedés zavarai állnak.

Kétségtelen azonban, hogy ezek a kapcsolatok is bizonyulhatnak szilárdnak. Egy részük ezt a házassággal egyenértékû, tartós kapcsolatnak tekinti, bár elutasítja mind az egyházi esküvôt, mind a házasságnak a jog és a társadalmi nyilvánosság által szabályozott, hagyományos intézményét. A tapasztalatok szerint gyakran partnerkapcsolattal kezdôdik az együttélés, s csak késôbb kötnek házasságot. Egy részük a kényszerítô külsô körülmények miatt dönt így, más részük azért, hogy elôbb ,,kipróbálja'', kapcsolatuk alkalmas-e a házasságra. Ennek következtében az élettársi kapcsolatok jóval bomlékonyabbak, mint a házasságok.

39.   Az élettársi kapcsolatok termékenysége alacsonyabb, mint a házasságoké. Korábban a házasság elôtt együtt élô párok igyekeztek legalább a gyermek megszületése elôtt házasságot kötni. Az utóbbi években már kevésbé törekszenek erre. Az élettársi kapcsolatok terjedése a termékenység további csökkenését és az egyszülôs, csonka családok arányának növekedését vetíti elôre, ennek következtében károsítja a társadalom testi-lelki egészségét, és növeli a szociális kiadásokat. 1997-ben az összes születés 24,8%-a származott nem házas nôktôl, 1990-ben ez a szám még 13% volt. A 20 évesnél fiatalabb anyák gyermekeinek több mint fele születik házasságon kívül, a 20-24 évesekének 25%-a.

40.   A házas kötelékek meglazulásának egyik okát a fiatalkori nemi kapcsolatok terjedésében látjuk. A modern kor szexuális ideológiái azt hirdették, hogy a házasság elôtti nemi tapasztalatok szükségesek a kiegyensúlyozott házasságok létrejöttéhez, és hogy a házasság elôtti nemi élet elterjedésével majd tartósabbá és kiegyensúlyozottabbá válnak a házasságok. A tények ennek ellenkezôjét tanúsítják: a házasság elôtti nemi élet elterjedésével csökkent a házasságok tartóssága. Aki fiatal korában elfogadja a média által gyakran sugallt folyamatot, hogy egy futó szerelmi kaland gyorsan testi kapcsolathoz vezethet, vagy aki megszokja, hogy a másik nemû emberben elsôsorban saját szexuális igényeinek kielégítôjét lássa, az kevésbé lesz képes házasságában az elmélyült szeretetkapcsolatra és a tartós hûségre.

41.   A ,,házasodási kedv'' mérséklôdése és a válások számának növekedése a házasság intézményének gyengülését jelzi. Pedig a család volt az az intézmény, amely éppen a 20. században a legnagyobb segítséget nyújtotta az emberek számára a túléléshez. A szûkebb és tágabb (rokonsági) család volt az emberi szolidaritás, a kölcsönösség, a gondoskodás, a törôdés, a gyengédség és a szeretet kifejezôdésének legfontosabb színtere. A 90-es évekre azonban a rokoni kapcsolatrendszerüket elvesztô családok nagy része már társadalmi gonddá válik -- a válás, a ,,csonka'' családi állapot, a fiatalkori beilleszkedési zavarok, a mentális betegségek növekvô elôfordulása miatt. A gyermek születése az elszigetelôdött családformában élô házaspár számára napjainkban néha már akkora teher lehet, hogy némelyik család nem tudja ezt károsodás nélkül viselni.

1.3.2. A gyermek a családban

42.   A magyar társadalom a gyermeket értéknek, szülei számára a boldogság forrásának tartja. Egy 1991-es nemzetközi felmérés azt mutatta, hogy több ország közül Magyarországon volt a legmagasabb (87%) azoknak az aránya, akik szerint jobb azoknak, akiknek gyermekei vannak. Egy 1995-ben végzett vizsgálat megerôsítette a korábbi eredményt. A többség a kétgyermekes családot tartja ideálisnak, de népszerû a háromgyermekes családmodell is (ezt 1997-ben a lakosság 62%-a tartotta jónak). Nagyon kevesen vannak, akik a gyermektelenséget eszményítik. A gyakorlat azonban többnyire mást mutat, mint az említett felmérések. Jóval kevesebben vannak azok, akik valóban szívesen vállalnak egynél több gyermeket. A többgyermekes családokat pedig gyakran csodálkozás, olykor értetlenség, sôt gúny veszi körül. Sajnálatos, hogy még az egészségügyben dolgozók is nemegyszer a gyermek vállalása ellen hangolják a hozzájuk forduló kismamákat.

A közvélemény által ideálisnak vélt gyermekszám Magyarországon folyamatosan csökken. A 18-29 éves fiatalok között pedig -- az 1991. évi adatok szerint -- még alacsonyabb, mint a lakosság átlagában. Megjelent az a nézet is, hogy a gyermek léte akadályozza az érvényesülést. Egyes társadalmi csoportokban a 30%-ot is eléri azok aránya, akik ezt a véleményt képviselik. A vizsgálatok szerint a gyermekszámot elsôsorban nem a szülôk anyagi helyzete határozza meg, hanem az, hogy nehéz élethelyzetben a házastársak mennyire számíthatnak egymásra. A bizonytalannak megélt élettársi kapcsolatokban és a labilis, válásra számító házasságokban lényegesen alacsonyabb a gyermekszám. Az élettársi kapcsolatokban átlagosan csupán fele annyi gyermek születik, mint a házasságokban, viszont sokkal gyakoribb a nem kívánt terhesség.

43.   Az általános tapasztalat szerint a kívánt gyermekszámnak (átlagosan 2,0-2,1) alatta marad a végül ténylegesen megszületett gyermekek száma (átlagosan 1,3 körül). Ha szociálpolitikai intézkedésekkel sikerülne csökkenteni a gyermekvállalással járó anyagi nehézségeket, várhatóan közelebb kerülnénk mind a kívánt, mind az ország népességének megmaradásához szükséges gyermekszám (2,1-2,3) eléréséhez. Ez azonban önmagában még kevés ahhoz, hogy a gyermekvállalási kedv növekedjék: ennek érdekében a társadalom egészének összefogására, értékrendjének átalakítására lenne szükség. Tapasztalatunk szerint az elkötelezett hívôk másoknál több gyermeket vállalnak, és ezt örömmel teszik.

A születéseknek már eddig is alacsony száma az utóbbi idôszakban tovább csökkent: 1997-ben az ezer fôre jutó születések számra 10 alá esett, pedig 1970-ben még 14,7 volt. A természetes szaporodás 1970-ben még 3,1/ezer fô. 1988 óta a népesség folyamatosan csökken: 1997-ben az ezer fôre esô fogyása 3,8. A termékenység Magyarországon békeidôben még sohasem süllyedt ennyire alacsonyra, mint most. A népesség fogyása a nem túl távoli jövôn belül tragikus és szinte visszafordíthatatlan folyamattá válhat az elöregedés következtében. Ezért is fontos, hogy a társadalom nevében az állam is segítse a gyermekvállalást, és erôsítse a tartós kapcsolatra nagyobb esélyt adó házasságokat.

44.   Jelentôs különbségek tapasztalhatók a férfiak és a nôk között a háztartás és a család ellátásában. A nôk társadalmi szerepének változásával megnôtt a férfiak szerepvállalása a háztartásban és a gyermeknevelésben. Idôközben viszont csökkent a nôknek a család és a háztartás ellátására fordított ideje. Egy felmérés szerint a gyermekek ellátásával töltött idô az apák esetében nem haladja meg átlagosan a napi 20 percet, de az anyák is átlagban csak napi háromnegyed órát foglalkoznak gyermekeikkel. Ugyanakkor viszont a felnôttek sok idôt töltenek tv-nézéssel: a férfiak hétköznapokon két, ünnepnapokon három óránál is többet. Különösen figyelemre méltó, hogy a szülôk alig 9%-a fordít naponta idôt arra, hogy meséljen gyermekének, vagy segítse otthoni tanulását. Ez a kis csoport viszont napi másfél óránál is többet tölt a gyermekekkel. Az ilyen családokban többnyire bensôségesebb kapcsolatok alakulnak ki a szülôk és gyermekeik között.

45.   A családok nem kis részében hiányzik a családtagok egymás iránti szolidaritása. A nehézségek láttán a házaspárok gyakran inkább szembefordulnak egymással, ahelyett, hogy egymásra támaszkodva komolyan törekednének a problémák megoldására. Ezt elsôsorban a gyermekek szenvedik meg, hiszen családjuk nem nyújt számukra védelmet. A szülôk gyakran megszenvedtetik a gyermekeikkel is az ôket ért szenvedéseket. Azokat a visszásságokat, amelyeket sem elviselni, sem megtorolni nem tudnak, továbbítják azoknak, akik velük szemben tehetetlenek, és náluk gyengébbek: a saját gyermekeiknek. A társadalmi terheket ugyan a szülôk viselik, a szülôk torzult magatartásának, életvitelének terheit viszont a gyerekek. A gyerek-verés közel sem mindig pedagógiai célzatú: a szülôk sokszor egyszerûen azért okoznak fájdalmat és keltenek félelmet, hogy a saját indulataikat levezessék.

46.   A család maga is válhat veszélyforrássá a gyermekek számára. Ez elôfordulhat úgy is, hogy a szülô nem tudja elhárítani a társadalom veszélyeit és terheit, hanem -- olykor a saját bajaival megtetézve -- továbbhárítja a gyerekre. Máskor viszont a család zilált belsô viszonyai károsítják a gyermekeket, és így maga a család veszélyezteti ôket. Ez utóbbi azért különösen ártalmas, mert a gyermek védtelenül kiszolgáltatott a megföllebbezhetetlen és ellenôrizhetetlen szülôi hatalomnak. Utólagos védekezése -- amilyen például a dac, a lázadás, a meghunyászkodás, az elfojtás, a gyûlölködés -- nem szolgálja sem a családi konfliktusmegoldást, sem a társadalmi integrációt.

A szeretethiányos családi légkör, a gyerekek elhanyagolása, a szülôi felelôtlenség károsítja a gyerek fejlôdését, beilleszkedését a közösségbe. Ezek a gyerekek többnyire olyan csoportokat alkotnak vagy keresnek maguknak, amelyekben az erkölcsi és társadalmi normákat elutasítják, vagy amelyekben antiszociális, erôszakos, gyûlöletkeltô normák érvényesülnek. Ez súlyosan veszélyezteti a gyerekek fejlôdését, a közösségek együttélését és a társadalom stabilitását. Tévesnek látszik az az álláspont, hogy még mindig jobb egy sok szempontból sérült vagy problematikus családi környezet a gyerek számára, mint az örökbefogadás.

47.   A gyerekekkel és házastársakkal, illetôleg az idôs emberekkel, betegekkel szembeni erôszak mindig a családon belüli kapcsolatok torzulásait jelzi. Lehetetlen nem látnunk, hogy a családon belüli bántalmazás és erôszak, másrészt a gyermek elhanyagolása nem lebecsülhetô mértékben van jelen a magyar családokban (is). Tudunk ezekrôl, de megbízható adatok nincsenek; már csak azért sem, mert a magyar társadalom a gyerekek testi fenyítését csak a legkirívóbb esetekben tekinti közügynek. Még inkább így vélekedik a társadalom, ha az egyik házastárs rendszeresen bántalmazza a másikat. A rendelkezésünkre álló adatok azonban mutatják a helyzetet: igaz -- úgy látjuk -- talán csak a jéghegy csúcsát. Magyarországon a felnôttek több mint fele úgy nôtt fel, hogy fájdalomban és megaláztatásban kellett elviselniük a szülôk -- fôként az apa -- brutalitását. A halállal végzôdô erôszakos bûncselekmények felét családon belül követik el. Becslések szerint minden tizedik nôt bántalmaz a férje vagy az élettársa.

48.   Nem csupán a válás, a házassági kötelék formális fölbomlása okoz zavart a gyermek fejlôdésében, hanem a családtagok életminôségének megromlása is. Az alkoholizmus és a drogfüggôség is sok áldozatot követel. Mintegy öt-nyolcszázezerre becsülik az alkoholista szülôk számát, ez legalább egy-másfél millió veszélyeztetett gyermeket jelent. A 0-6 év közötti korcsoportban a gyerekek 50%-a él szegénységben, nemegyszer az éhezés szintjén. Ma mintegy 30-35 ezer olyan gyermek él Magyarországon, akiket saját szüleik nem vállaltak, és állami gondozásba kerültek. A különleges családi és társadalmi gondoskodást igénylô fogyatékos gyerekek száma az újszülöttek 2%-át teszi ki. Ezen belül az alacsony iskolai végzettségûek között az újszülöttek 6%-a születik fogyatékosan.

49.   Úgy látjuk, hogy a mai családok legnagyobb részében elhomályosult a férfi ideál, és tisztázatlan a férj, illetve az apa szerepe is. A családok egy részében ténylegesen hiányzik a férj, illetve az apa szerepét betöltô személy. Másutt a kényszerûségbôl vállalt túlmunkák miatt az apa alig van együtt a családdal. Ezeken az okokon túl azonban komoly zavarok mutatkoznak az ,,apa képben'' is. A mai családok olyan (férji és szülôtársi) igényeket támasztanak a férfiakkal szemben, amelyeknek nagy részük nem képes megfelelni. Ennek következtében mind férji, mind pedig szülôi szerepükben kudarcra ítéltnek érzik magukat. Mindez természetesen együtt jár a nôk helyzetének átalakulásával a családban. Hosszabb idôre van szükség, hogy a férfiak és a nôk szerepe újra tisztázódjék a családok átrendezôdött körülményei között.

Az ,,erôs apa'' már a jelenlegi változást megelôzôen is szerepét vesztette. A szocializmusban a parancsuralmi rendszernek voltak kiszolgáltatva, többségük függô helyzetben élt. Majd a rendszerváltás idején, a szocializmus gazdasági összeomlása után sok családfenntartó férfi -- a keresôk egyharmada -- vesztette el munkahelyét hosszabb-rövidebb idôre. A világban sikeresek pedig gyakran akkora küzdelmek árán tudták elérni azt, amit akartak, hogy ez elvonta figyelmüket és idejüket a családjuktól. A közvetlenül látható férfieszmény hiányát növeli a pedagógus-pálya elnôiesedése. A felnövekvô fiúk többsége nem találkozik olyan férfival, akitôl a férj és az apa szerepét megtanulhatná, s ez súlyos zavarokhoz vezethet késôbbi kapcsolataikban.

50.   Sok szülô nem tud eléggé segíteni gyermekeinek a tanulásban, mivel tárgyi tudása, olykor élettapasztalata sem áll egyértelmûen fölötte a serdülôkének. Ezért veszítenek hagyományos tekintélyükbôl, és egyre inkább kiszorulnak gyermekeik életébôl. Ebbôl is következik, hogy a kortárs csoport fontossága megnôtt a családdal szemben. Gyakran így a kortársak normái érvényesülnek a szülôk normái helyett. A felnôtt divatot sok tekintetben a serdülôk ízlése diktálja. A családtól elszakadó fiatalok a szülôket korlátlan kritikával illetik, a kortárs csoportot viszont kritikátlanul elfogadják. A szülôket ez aggodalommal, idônként felháborodással tölti el. Sem idejük, sem türelmük nincs az ebben az életkorban oly fontos beszélgetésekre gyermekeikkel. Elvesztett tekintélyüket és fontosságuk hiányát sokszor agresszióval pótolják, ahelyett, hogy figyelmet szentelnének gyermekeikre, és a kapcsolat biztonságát próbálnák megadni nekik. Jellemzônek látjuk a 14-18 éves budapesti fiatalok válaszát arra a kérdésre, hogy kivel tudják megbeszélni otthon a problémáikat. A fiúk 4%-a tud az apjától, 17%-a az anyjától segítséget kérni gondjai megoldásához.


2. Személy és közösség: képünk az emberrôl

2.1. A család mint társadalmi közösség

51.   A család és a házasság intézménye valamilyen formában minden társadalomban létezik. A családi kapcsolatok sajátos mikro-világot alkotnak, meghatározott belsô törvényekkel, szokásokkal, hagyományokkal. A ,,család-világok'' számos viselkedési szabályt tartalmaznak: hogyan kell a családtagoknak egymással érintkezni, beszélni, együttérzést, olykor ellenvéleményt, indulatokat kinyilvánítani vagy éppen elrejteni. Az együttélés és az együttmûködés összetett kapcsolatrendszerben valósul meg, amely átsegít a mindennapok nehézségein, erôsíti a kölcsönös alkalmazkodást és szolidaritást, a megkötött szövetségek szilárdságát. A legszorosabb kapcsolatok a gyermekek vállalásában és gondozásában együttmûködô férfiak és nôk között jönnek létre. A család-világok a párkapcsolatok során fokozatosan formálódnak, s kialakításuk mindig együtt jár -- nyílt vagy elfojtott -- konfliktusokkal. Ez a család-világ határozza meg a család önálló lényegét, azonosságtudatát. A házastársak nem egyszerûen saját önálló lényükkel vesznek részt benne, hanem a megvalósított egység közös azonosságával is.

52.   A párkapcsolatból kialakuló család fejlôdésében fontos, hogy tagjai mennyire tudják megérteni egymás szüleinek, rokonságának értékeit, szempontjait és értelmezési mintáit, s mennyire tudnak és akarnak alkalmazkodni azokhoz. Saját családjuk megalapításakor természetesen megváltozik a családtagok személyes kapcsolatrendszere. Gyakori próbák, alkalmazkodási feladatok, olykor szakítások és újrakezdések formálják a kapcsolatot, s alakítják annak saját világát. A családnak sok szempontból elôre jelezhetô, törvényszerû fejlôdési szakaszai vannak. ,,Hosszú alku a házasság'', állítja egy szólás. A néphit szerint a házasság tartóssága idôvel növekedhet: ,,hét tél, hét nyár próbálja meg ôket''. Ahogy a statisztikai adatokból látszik, valóban az elsô években a leggyakoribb a válás.

53.   A társas kapcsolatokat, a közösségi együttélés szabályait minden nemzedéknek újra meg kell tanulnia. A házasságra lépôk ezeket részben családjukból hozzák magukkal, részben a külvilágból tanulják el. A környezetükben látott minták kialakításában fontos szerep jut a korszellem, napjainkban egyre erôsebben a média által sugallt eszméknek, magatartásformáknak, életvezetési stílusoknak. Meghatározó, hogy ki-ki mennyire tud különbséget tenni a valóban értékes, követendô példák, és az értéktelen, sôt káros formák között. A házasságban szükség van a mindennapokon túlmutató olyan életszemlélet kialakítására, amely segíti a kapcsolódást a múlthoz, a jövôhöz és a tágabb társadalmi környezethez. Ez azért különösen fontos, mivel napjainkban meggyöngült a nagycsalád és a helyi közösség, a szokások és a hagyományok szabályozó funkciója.

54.   A család a társadalom összetett funkciójú, alapvetô egysége. Életteret ad tagjainak, biztosítja az újabb nemzedékek létrehozását és fölnevelését, segíti a személy kiteljesedését és a konfliktusok megoldását. A család élettere legalább részben megvédhet a külvilág ártó hatásaitól, és otthont nyújthat tagjainak, amelyben a társadalmi szerepek kötöttségeitôl felszabadultan önmaguk lehetnek, bensôséges kapcsolatban egymással. Ugyanakkor szervezeti és gazdasági egység is, amelynek zökkenômentes mûködését a családtagok átgondolt és tudatosan vállalt együttmûködése tudja biztosítani.

A család a gyermekvállalás és a gyermeknevelés helye, ezen keresztül válik a társadalom és a kultúra fenntartójává és gyarapítójává. A szülôk feladata nem ér véget gyermekük megszületésével, felelôsséget kell vállalniuk gyermekük jövendô életének alakításáért is. Ideális esetben ez a családi ,,háttér'' határozza meg elsôdlegesen a gyermekek életét. Segíti egyéniségük fejlôdését, tájékozódásukat és elhelyezkedésüket a világban, megadja anyagi és szociális biztonságukat.

55.   A család olyan személyes kapcsolatrendszert kínál fel tagjainak, amely lehetôvé teszi önmegvalósításukat, életük személyes kibontakoztatását. A család maga a kommunikáció: a kölcsönösség, a bizalom, a felelôsségvállalás, a leleményes problémamegoldás elsajátításának legdöntôbb helye. A család alapozza meg a gyermek helyes önbecsülését, önszeretetét, nevel rá az önismeretre és az önfegyelemre. Az ember számára olyan minôségû (például fenyegetô vagy befogadó) lesz a világ, amilyennek a családi szocializáció során megismerte, s annyi boldogulási lehetôséget lát benne a maga számára, amennyit a családja megengedett neki. Az elsôdleges szocializáció révén szerzett tapasztalat nem megváltoztathatatlan ugyan, de igen mélyen gyökerezik bennünk. Többnyire csak különleges esetekben lehetséges az emberek ,,újraszocializációja'', a világhoz való viszonyuk és világképük radikális megváltozása. A családban uralkodó szeretet egyszerre irányítja tagjainak életét, ösztönzi a szülôket a gyermekvállalásra, erôsíti az összetartozás érzését. Megerôsíti és jutalmazza az egymás iránti hûséget és a gyermekgondozás eredményét: az utódok viszontszeretete jutalmazza meg a szülôket önfeláldozásukért.

56.   A család az egyik legalkalmasabb közösség arra, hogy tagjai egymás segítségével oldják meg problémáikat, elégítsék ki személyes igényeiket. A felnôttek a család bensôséges körébe vonulhatnak vissza a nyilvánosság elôl, a gyermekek itt tanulhatják meg a beilleszkedést egy közösségbe, a harmonikus együttélést másokkal. Természetesnek látszik azonban, hogy a konfliktusok a családban is megjelennek. Ezek egy részét az élet normális velejárójának kell tekintenünk: megoldásukra minden családnak készen kellene állnia. Másik részük viszont -- akár a család belsô életébôl, akár a külsô környezetbôl származnak -- felkészületlenül éri a család tagjait. Napjainkban többnyire az értékek és normák változása okoz nehézséget. Ennek nyomán nagyobb szabadság érhetô el a párválasztásban, a családi kapcsolatok alakításában, ez azonban több konfliktussal és kockázattal jár. A párkapcsolatokban résztvevôknek nagyobb személyes felelôsséget kell vállalniuk, hiszen kevesebb a társadalom által felkínált viselkedésminta.

A családi konfliktusok keletkezésének, fennmaradásának, sôt kezelhetetlenné válásának leggyakoribb forrása a családtagok között megszakadó kommunikáció. Képtelenek megbeszélni egymással az esetenként fölmerült vagy tartósan kialakult feszültségeket, türelmetlenné, ingerültté válnak egymással szemben, nem is törekszenek a feszültségek feloldására.

2.2. A család mint személyes közösség

57.   A társadalommal és az emberrel foglalkozó tudományokban ma sokféle nézet lát napvilágot az emberrôl és társas kapcsolatairól. Ezek között egyre szélesebb körben elterjedt az egyén és a közösség perszonalista, személyközpontú felfogása, amelynek alapvetô vonásait az egyház is magáénak vallja, és szívesen tekinti azt a családdal és a házassággal kapcsolatos keresztény felfogás egyik kiindulópontjának.

58.   Az emberi személynek két arculata van. Egyrészt önálló, senki máshoz nem hasonlítható, helyettesíthetetlen, autonóm egyed, aki védi önállóságát, és önmaga kibontakoztatására törekszik. Másrészt olyan öntudatos és szabad lény, aki csak a többi személlyel együtt találhat önmagára: szabadsága a szeretetben, léte az együtt-létben válhat teljessé. Természetébôl adódik, hogy lénye kiteljesítéséhez fizikai, szellemi és lelki téren egyaránt rászorul másokra. Magába zártságát csak egy társ, egy ,,Te'' tudja feloldani, aki által valóban ,,Én''-né, tudatos személlyé válhat. Énje, egész bensô valója csak a többiekre nyitottan, önmagát ajándékozva tud igazán kibontakozni. Ez az ,,Én''-tôl a ,,Te'' felé tartó, saját önös magából kilépô szeretet nem egyszerûen a kölcsönös érdekekre, az ,,adok-veszek'' törvényére épít, hanem a másikat állítja a középpontba. Az igazi szeretet odaadó: elsôsorban a másikra figyel: neki akar örömet szerezni, nem önmagának. Örömét találja abban, hogy örömet okozhat, nemcsak figyelmességeivel, ajándékaival, gyengédségével, hanem önmagával, egész lényével.

59.   Az individualista szemlélet nincs tekintettel arra, hogy az ember önállósulása, másoktól való függetlenedése nem teszi teljessé személyiségét: ehhez társakra van szüksége. Azáltal válunk önmagunkká, hogy másokkal kapcsolatot létesítünk, tartósan segítünk azoknak, akiknek szükségünk van ránk, és elfogadjuk mások segítségét. Hamisnak bizonyul az a korunkban elterjedt szemlélet, amely szerint a személy kizárólag önmagát meghatározó, autonóm egyéniség, aki folytonos harcban áll a többiekkel azért, hogy saját érdekeit érvényesíteni tudja, és független maradjon tôlük. Sokan csak akkor tapasztalják meg individualista életmódjuk csôdjét, amikor már önellátásra képtelenné válnak. A betegségben, öregségben kiderül, mennyire rászorulunk másokra.

60.   Az ember közösségi lény: rá van utalva embertársaira. Mély vágy él benne a szeretetre és a megbecsülésre. Igényli, hogy legyen valaki, akivel kölcsönösen szerethetik, tisztelhetik és támogathatják egymást. Szeretne otthon lenni valahol, valakivel, az intim egymáshoz tartozás gyengéd és oltalmazó, felszabadult légkörében. Vágyódik a biztonságra: arra, hogy feltétlen bizalommal bízhassa rá magát valakire, olyan kölcsönös és tartós kapcsolatban, amely fölötte áll az érzelmi-hangulati hullámzásoknak. Szüksége van a személyes szabadságra és értékeinek kibontakoztatására. E folyamatban a másik embert nem eszköznek használja, hanem magához hasonlóan értékes és helyettesíthetetlen személynek tartja.

Legteljesebben a harmonikus házasság tudja biztosítani azt a környezetet, amely egyszerre véd és kibontakozásra ösztönöz: egy férfinak és egy nônek tartós és termékeny életszövetsége, amely a szeretetükbôl származó gyermekek világra hozatalában és fölnevelésében teljesedik ki. Ebben a kapcsolatban a házastársak kölcsönösen és végérvényesen elfogadják egymást: rábízzák magukat -- részben még az önmaguk feletti rendelkezés jogát is -- a másikra, és felelôsséget vállalnak egymásért. A házastársakat egész lényüket átfogó személyes szeretet kapcsolja egymáshoz, amelyben annak minden formája helyet talál és kiteljesül. Tartalmazza az erotikus és a szexuális szeretetet, az érzelmekkel teli, közös célokra és vonzódásra épülô baráti szeretetet, végül pedig a másik iránti elkötelezett, odaadó szeretet is. A boldog házasság feltétele az, hogy megvalósuljon benne mindhárom fajta szeretet -- talán az idô függvényében változó mértékben és intenzitással.

61.   A kultúrák többségében a személy egyik természetes élettere a család. Bármilyen külsô és belsô átalakulásokon ment is keresztül a család intézménye, mégis az egyének és a társadalom életének legfontosabb és legszemélyesebb sejtje maradt minden korban és kultúrában. Másként fogalmazva: társas természetünkhöz tartozik az, hogy a férfi és a nô a nyilvánosság által is elismert házasságban él egymással. A család szerepváltozásait nem tekinthetjük csupán értékvesztésnek, az egykor volt ,,ideális'' állapot fokozatos leépülésének. Minden változás és válság ellenére a házasság és a család nélkülözhetetlen az ember életéhez és boldogulásához.

A gyermeknek itt van a legnagyobb esélye a harmonikus felnôtté válásra. A gyermek és a serdülô a leghatékonyabban a család légkörében tanulhatja meg a társadalmi beilleszkedést, a mások iránti megértést, a közös élményekben való osztozást, a közös célokért való együttmûködést. A felnôttek személyiségének kibontakozását és védelmét is itt lehet a legjobban biztosítani egészen a halálukig. A családban-lét tehát nem csupán a felnövô nemzedékek létérdeke, hanem minden emberé. A felnôtt ember a házasságban találhat ,,haza''. Itt nemcsak fedél van a feje fölött, hanem biztonságra, gondoskodásra és oltalomra számíthat. Házastársa elfogadó szeretetében szabadon és önfeledten bontakozhat ki legbensô énje. Neki sem elég azonban csupán külsô ,,teljesítményt'' nyújtania; meg kell felelnie a bensô világába hatoló elvárásoknak is. Harmonikus házasság csak akkor jöhet létre, ha mindkét házastárs az egész személyiségét megosztja a másikkal. ,,Én'' és ,,Te'' a házasságban lép olyan szeretetközösségre, alkot olyan ,,Mi''-t, amely az egészséges és termékeny élet lehetôségét biztosítja nekik és a házasságukban születô gyermekeknek.

62.   A család magját egy házaspár alkotja, akik tudatos szeretetbôl léptek életközösségre egymással. Ha családról beszélünk, legtöbbször csak a kiskorú gyermekeikkel együtt élô házaspárokra gondolunk, valójában azonban a család fogalma ennél lényegesen tágabb. A családban születô és felnövô gyermekek elôbb-utóbb elhagyják a szüleiket, akik többnyire újra kettesben maradnak, ahogyan házas életük kezdetén voltak. Meghitt és bensôséges házasságban élhetnek azok is, akiknek valamilyen okból nem született, nem születhetett gyermekük. A demográfiai változások következtében a házastársak gyermek nélkül töltött évei megszaporodtak a korábbi idôkhöz képest. Ez az állapot mégsem jelent egyedüllétet, hiszen a család tágabb köréhez tartoznak a házastársak szülei, megházasodott vagy másként önállósult felnôtt gyermekei, egyéb rokonai és mindezek családjai is.

63.   A házastársak kölcsönös szeretete és önfeltárulkozása fejezôdhet ki szexuális egyesülésükben. E fontos egzisztenciális élményben kölcsönös egymásnak adottságuk nyilvánulhat meg, amely testi-lelki feloldódáshoz és az egymásban megtalált kielégüléshez vezet. A szexualitás így megnövekedett örömet hordoz, hiszen a férfi és a nô közti személyes szeretet részévé vált, amelyet a házasság intézménye törvényesít a társadalomban.

64.   A jó házasságban mindkét fél föltétel nélkül arra törekszik, hogy a másikat boldogabbá tegye, hogy nehézségeiben segítségére siessen. Érzékenyek és nyitottak egymás szükségleteire. Szolidárisan állnak a másik mellett, nemcsak jólétben, egészségesen és gazdagon, hanem szegénységben, betegségben, bajban is. A házas élet gyakran kíván lemondást az egyéni szempontokról, hangulatokról, az egyéni érdekek egyoldalú érvényesítésérôl. Megkívánja az alkalmazkodást, a készséget a kisebb-nagyobb érdekellentétek feloldására. A szerelem nem pusztán örömteljes érzelmeket kínál, hanem hûséget és kitartást is kíván. Olyan ajándék, amely feladat is, amiért tenni kell, olykor áldozatok árán is.

A jó házastársak figyelik és tiszteletben tartják egymás terveit, céljait, igényeit, és segítik azok megvalósulását. Készek a kiengesztelôdésre, a megbocsátásra. Nem rögzülnek meg a rosszban, hanem mindketten igyekeznek felülkerekedni a nehézségeken és hiányokon. Feszültség esetén elôször magukban keresik a hibát, nem pedig a másikat okolják. Felelôsnek tudják magukat a másikért, és ezzel biztonságot és önbizalmat adnak neki. Ahogyan a szülô és gyermeke között, úgy a férfi-nô kapcsolatban is a föltétlen elfogadottság élménye teremtheti meg azt a légkört, amelyben az ember személyisége a felnôtt évek során is fejlôdhet.

65.   A tények azt mutatják, hogy a családok jelentôs részében nem, vagy csak részben valósul meg az az ideális légkör, amelyet a fentiekben leírtunk. A házasságban be nem teljesült vágyak nyomán támadt hiányérzetükre az emberek különféleképpen válaszolhatnak. Sokan -- mivel házastársukban csalódtak -- mással próbálkoznak, nemegyszer egymást követô kapcsolatokban, esetleg megvásárolt élvezetekben keresnek kielégülést. Mások egyre jobban kiábrándulnak, végül kétségbeesnek, és az önpusztítás különbözô formáit, az élettôl való menekülést választják. Egyre többen vallják azt a hamis nézetet, hogy jogukban áll a számukra legelônyösebbnek tetszô életformát választani, függetlenül attól, hogy avval önmagukat és környezetüket építik vagy károsítják-e. Úgy látszik, hogy a házasságban és családban élô személyeknek nagyobb esélyük van az egészségre, mint a családon kívül élôknek. A felmérések szerint az önkárosító magatartásformák, a drog- és a mértéktelen alkoholfogyasztás, továbbá a dohányzás lényegesen gyakoribb az elváltak és az élettársi kapcsolatban élôk, mint a házasok között. (A drogfogyasztás háromszor gyakoribb az elváltak és a különélôk között, mint a házasoknál, az öngyilkossági kísérletek aránya az elváltak és a különélôk között 10%-nál magasabb, a házasok között 3%. Hasonló arányok mutathatók ki az alkoholfogyasztás, a dohányzás és a depressziós-szorongásos tünetek esetében is.)

2.3. A házasság mint tartós életszövetség

66.   A házasságra lépôk odaadó szerelmükben aligha gondolnak a másik elhagyására, a válásra. A párválasztás, mint a jövôt építô minden emberi vállalkozás, kiszámíthatatlan kockázatokkal jár. Ezért csak életre szóló, alapvetô döntés teheti szilárddá a házasságot, és csökkentheti annak kockázatait, azáltal, hogy fölébe emeli a változó, olykor szeszélyes érzelmeknek. Ez kölcsönös, feltétlen bizalmat és elszánást kíván: akik egymás társává szegôdtek, azok minden változás ellenére összetartanak. Mély személyes kötôdés csak abban a házasságban alakulhat ki, amely tartós életközösségre épül, hiszen az ilyen kapcsolatoknak hosszú idôre van szükségük, hogy megszilárduljanak és elmélyüljenek. A futó kalandok csak pillanatnyi és felszínes kielégülést adhatnak. A család olyan szövetségi viszony, amelyben a hûtlenség és az elhagyás -- vagy akár ezek reális veszélye -- elpusztítja a házastársak biztonságérzetét és bizalmát, de veszélyezteti a gyermekek életét és fejlôdését is.

Egyesek úgy vélik, hogy a hûséget csak az érzelmi kielégülés idejére, átmenetileg kell megtartani: ,,ha a másik iránt érzett lelkesedés elmúlik, váljunk el''. Nem törekednek a fölmerült konfliktusok együttes megoldására, ehelyett kilépnek a házasságból, s többnyire egy másik szerelemben keresnek feloldódást. Az elkötelezôdés nélkül vagy éppen felelôtlenül megkötött házasságok és az átmeneti partnerkapcsolatok sok fájdalmat okozhatnak az egyik vagy mindkét félnek.

Aki feltétlen hûséget fogad, az lemond a többi lehetséges partnerrôl. Önként korlátozza tehát azt a ,,szabadságát'', hogy mindig újabb partnert választ, megkapja viszont az elkötelezettség szilárdságát. Az egymást feltétlenül elfogadó szeretet légköre segíti a válságok megoldását, és a meghitt otthon örömével ajándékoz meg.

67.   Aki az elválás lehetôségét eleve beleszámítja házasságába, és nem nyújtja a feltétel nélküli szeretet biztonságát és örömét a másiknak, az könnyebben el is válik. Akik nem bíznak társukban, és ellenségesen vagy sértôdötten gyakran szembekerülnek vele, azoknak kevés esélyük van arra, hogy tartós életszövetséget alakítsanak ki.

Akik kapcsolatukat felbontják, mihelyt nehézségek támadnak, azok többnyire a következô alkalommal is ugyanazokkal a nehézségekkel kerülnek szembe. Az ember saját korlátaiba ütközik: az önzés képtelenné tesz az alkalmazkodásra, mások tiszteletére és szeretetére. A házastársak egymásnak való elkötelezôdésükkel önmagukat is védik: hullámzó érzelmeiktôl, saját természetük szorongást vagy agresszivitást kiváltó, maguknak és másoknak is fájdalmas vonásaitól. A tartós elkötelezôdés tervet, irányt és tartást ad az életnek. Aki maradandó, élô és éltetô partnerkapcsolatra vágyódik és törekszik, s erre társával együtt kölcsönösen elkötelezi magát, annak nagyobb esélye van arra, hogy ezt meg is tudja valósítani.

68.   Sokan úgy vélekednek a személyes viszonyokról, hogy azok stabilak: egyszer s mindenkorra fennállnak, akárcsak a minket körülvevô természet, nem igényelnek tehát gondozást és védelmet. A tapasztalat erre sokszorosan rácáfol. A legforróbb szerelem is elhamvad, ha csupán érzelmi fellángolás, ha nem válik egyre mélyebb odaadássá. A barátság, a szülôk és gyermekeik kapcsolata is rászorul arra, hogy az egymást szeretô emberek jelét adják összetartozásuknak: törôdjenek egymással, figyeljenek egymásra; akarják közösen megoldani a külsô és a belsô nehézségeket.

Ha a házasság a tartós és szilárd család alapításának szándékával jön létre, akkor van esély arra, hogy a felek megoldást találnak hétköznapi konfliktusaikra. Akik a család szeretô összetartozását biztos alapnak tekintik, mindnyájan törekszenek arra, hogy a nézeteltéréseket kölcsönös erôfeszítéssel eloszlassák. Ez akkor lehetséges, ha a házastársak igyekeznek mindig egymás kedvében járni, tudatosan alkalmazkodnak egymáshoz, érdekeik ütközése esetén pedig közösen keresik a megoldást, s nem rögtön a válás révén próbálnak menekülni a konfliktusoktól.

69.   Ha a házasok csupán önmagukat, saját érdekeiket keresik a kapcsolatban, elvesztik a házasság biztonságát és örömét, amire pedig ma különösen nagy szükség van, hiszen korunk -- minden eredménye ellenére is -- több szempontból bizonytalanná tette az életet. A munka világa a hasznosságra, a teljesítményre, a versenyre épít, és így sokakat fenyeget a munkanélküliség veszélye: egyik napról a másikra fölöslegessé vagy haszontalanná válhat bárki. Napjainkban megnôtt a szilárd házasság értéke. A szeretet a másik személyéhez ragaszkodik, mégpedig minden körülmények között. Ezt a vonzódást megkönnyíthetik a másik értékes vonásai, figyelmes, kedves, örömszerzô magatartása, nehezíthetik viszont a lényében, viselkedésében mutatkozó kellemetlen vagy taszító jelenségek. A biztonságot azonban éppen az adja, hogy ilyenkor is lehet számítani a másikra. A védettség és a megtartó erô csak arra a tudatra épülhet, hogy tartósan és feltétlenül bízhatnak egymásban. A bizonytalanság és a félelem légkörében nem alakulhat ki az otthonosság érzése. Egyesek úgy próbálnak boldogulni, hogy megállapodnak: mindegyikük a saját érdekeit keresi; a legtöbben azonban csupán sodródnak hangulataik szerint, saját érdekeik játékszereként. Akarva-akaratlanul mindkét csoport ,,érzelmi hajléktalanná'' válik: elveszítik vagy éppen eltaszítják maguktól a valódi otthon lehetôségét.

70.   Személyek szoros közössége, egysége nem jöhet létre s nem maradhat fenn folytonos és eleven érintkezés, kapcsolatok nélkül. Ez elsôsorban a családra mint az élet egészét átfogó szeretetközösségre érvényes. Elsorvadnak a személyes kapcsolatok a családban, ha a házastársak, a szülôk és a gyermekek érintkezése csupán a hétköznapi életvitelhez szükséges gyakorlati teendôk megbeszélésére szorítkozik.

A család életét erôsítik a felszabadult, közös tréfálkozások, a meghitt beszélgetések, az ünnepi együttlétek. Nagy segítség az is, ha a család mindegyik tagjának van olyan ,,bizalmasa'' a családon belül, akinek el tudja mondani személyes életének titkait is, akit minden körülmények között biztonságos támaszként tudhat maga mellett. A jó házasság velejárója, hogy a házastársak ilyen szoros és intim kapcsolatban vannak egymással. A gyermekeknek is szükségük van arra, hogy valakivel megoszthassák bontakozó bensô életüket.

A családon belüli kommunikáció javítása üres jelszó marad, ha a családtagok nem állnak szóba egymással, vagy közléseik csupán az események felszínén mozognak. A beszélgetések tartalmát elsôsorban együttes élmények szolgáltathatják. Ezek hiányában az egymás iránti érdeklôdés hamar kielégül és lelohad, és legföljebb az együttlakásból, a közös háztartásból adódó témákra, a gyakorlati tennivalókra korlátozódik. Jól mûködô családok rendszeresen megosztják egymással egyéni élményeiket, emellett azonban tudatosan törekszenek közös élményekre is.

71.   Együttes élményeket legkönnyebben a közösen átélt ünnepek kínálnak fel. Ilyenkor nyilvánul meg leginkább a családtagok és a rokonok tartós összetartozása, amely erôsebb a múló idônél. Az évrôl évre visszatérô karácsonyok során például egy-egy családtag ,,hiányozhat'' ugyan, új családtagok jelenhetnek meg, mégis a nagyobb ünnepeken szimbolikusan jelen van a ,,nagy család'': mindazok, akik egymással valaha szeretô kapcsolatban voltak. Az élet nagy -- örömteli vagy megrendítô -- fordulatai -- egy-egy születés, esküvô vagy haláleset -- még a zavarokkal küzdô családok tagjait is közelebb tudja hozni egymáshoz. Az emlékezést, az élet fordulópontjaihoz kötôdô ünnepeket, a jól élô családok hagyománnyá nemesítik. Ilyenkor a szûkebb rokonság, vagy alkalmanként a rokonok tágabb körét összefogó nagyobb család átélheti az összetartozás tudatát, megoszthatja élményeit, együttes emlékezéssel felelevenítheti a többeket összefogó közös élményeket.

72.   Jóllehet ma már egyre ritkább, hogy ,,nagy'' családok élnek együtt, mégis, a család teszi leginkább lehetôvé a különbözô korú nemzedékek közötti érintkezést. Sokszor tapasztalható, hogy a felnôtt generáció sem a múltját, sem a jövôjét nem tekinti élete szerves részének. Ennek következtében a nemzedékek közti termékeny érintkezés lehetôsége beszûkülôben van. Az idôs kor sokak számára fenyegetésként jelenik meg, a vele várhatóan együtt járó kiszolgáltatottság, magatehetetlenség és elmagányosodás veszélye miatt.

Az idôsek egy részében erôs a segítôkészség. Fôleg a gyermektelen vagy egyedül maradt öregek örömmel kamatoztatják képességeiket, tapasztalataikat, hálásak azért, hogy hasznukat veszik a családban. Az idôseknek erôt és örömet adhat, ha felelôsséget vállalnak a fiatalabbakért. Ennek hiányában az elmagányosodás, a boldogtalanság testileg és lelkileg is könnyebben felôrli ôket. A családban és a családon kívül minél több alkalmat kell adni nekik arra, hogy segítsenek környezetükben, elsôsorban saját gyermekeiknek, unokáiknak. A nagyszülôk nem csak tehermentesíteni tudják a szülôket a gyermeknevelésben, de ellensúlyozhatják, gyógyíthatják is a családi problémák, esetleg a szülôk válása miatt kialakuló személyiségzavarokat. Ôk viszont védelmet, gondoskodást kaphatnak felnôtt gyermekeiktôl, felnövekvô unokáiktól.

2.4. A család mint termékeny közösség

73.   A sikerült házasság és az arra épülô család elsôként a házastársak számára biztosítja a kiegyensúlyozott és harmonikus életet. Ezen túlmenôen azonban a férfi és a nô szeretetébôl új életek, gyermekek születnek. A férj apává, a feleség anyává válik, és ez segíti személyiségük, örömteli életük kiteljesülését. A gyermeknemzés több pusztán biológiai folyamatnál. A gyermek mindkét szülô tulajdonságait hordozza, s így kettejük szeretet-egységének élô szimbóluma, ezáltal pedig teljesebbé, felelôsebbé és örömtelibbé teszi házasságukat. A házasság lényegéhez hozzátartozik, hogy kész a gyermekek befogadására és fölnevelésére. Igaz ez akkor is, ha a házastársaknak rajtuk kívül álló okok következtében saját gyermekeik nem lehetnek.

74.   A szülôk felelôsek gyermekük életéért annak megfoganásától kezdve. Az emberi lény létének elsô pillanatától fogva, tehát már az anyaméhben potenciális személy, akinek személyi jogait el kell ismerni, mindenekelôtt sérthetetlen és elidegeníthetetlen jogát az élethez. A legújabb biológiai, genetikai kutatások igazolják, hogy a petesejt megtermékenyülésével kezdôdik meg az emberi élet, mégpedig egy konkrét és helyettesíthetetlen ember élete, már teljesen egyedi tulajdonságokkal. Az emberi élet csodálatos folyamata a fogamzással kezdôdik, a magzat tehát az anyától és az apától különbözô egyedi emberi lény -- nem pedig dolog vagy tárgy, amely tetszés szerint elvethetô.

75.   Az élethez és az emberi méltósághoz való jog alapvetô: teljes, sérthetetlen és korlátozhatatlan. Ez a jog nem ruházható át sem az anyára, sem az apára, sem az államra. A megfogant élet ezért nem az anyáé vagy az apáé, hanem az új, mindenki mástól különbözô emberi lényé. Mivel magzat nélkül nincs ember, és mivel minden magzati életbôl egyedi és helyettesíthetetlen emberi élet születik, a magzat léte mind erkölcsi, mind jogi szempontból kizár minden olyan beavatkozást, amely az élet elpusztítására irányul. A meg nem született gyermek megölése nem eshet más elbírálás alá, mint a megszületetté. A nem kívánt terhesség megszakítását nem igazolhatja sem az anya önrendelkezési joga, sem egyéni érdek, de még a magasabb életminôségre való törekvés vagy bármilyen népességpolitikai szempont sem, mert az élet és az emberi méltóság a jog fölött álló, sérthetetlen és korlátozhatatlan érték. A lelkiismeretes orvos még a várandós anya egészségének veszélybe kerülésekor is erôfeszítéseket tesz mindkét élet megmentésére. Az állam és a jog számára itt egyetlen lehetôség kínálkozik: az emberi élet feltétlen tiszteletérôl való rendelkezés és védelmérôl való gondoskodás.

76.   Sajnálatos, hogy a világi törvényhozás -- noha egyéb vonatkozásban (például a halálbüntetés eltörlése tekintetében) elismeri az élet feltétlen tiszteletét -- az élet védelmét a magzati életszakaszra nem terjesztette ki. Az idevágó állami törvények hiányában is ki kell azonban mondani, hogy minden direkt terhességmegszakítás sérti az élethez való jogot. Az államnak a törvényhozás és a tájékoztatás, az oktatás és a nevelés eszközeivel is hatékonyan kell küzdenie a mûvi terhességmegszakítás minden (eszközös és gyógyszeres) formája ellen. Jogszabályai és alkotmányos-jogállami felfogása nem sugallhatják azt, hogy összhangban áll e megtûrt jelenség értékrendjével és emberképével. A jogszabályok azonban önmagukban nem sokat érnek, ha a társadalom közvéleménye nem utasítja el az abortuszt, és egyedül az anya megítélésére bízza, hogy döntsön a születendô gyermek életérôl, sôt fölmentô szempontokkal is készteti az abortusz végrehajtására.

77.   Az abortuszban a nô anyasága is megsérül, még akkor is, ha azt külsô vagy belsô kényszer hatására, lelki vagy szociális krízishelyzetben ,,kénytelen'' megtenni. Az anya ezt a sebzettséget gyakran egész élete folyamán viseli. A magzatától megváló nô a legnagyobb kudarcot éli át, mert az abortusz ôt az anyaság legszebb lehetôségétôl, az élet adásától fosztja meg. A megsebzett anyai állapotot, az elhagyatottságot és a kiszolgáltatottságot erkölcsi vereségként éli meg. Az abortusz után a legtöbb nôben fellép kisebb-nagyobb mértékben valamilyen -- anyaságának feladásából és saját kudarcából fakadó -- pszichés zavar. Ugyanakkor egyetlen mûvi terhességmegszakítás se végezhetô el a testi károsodás, a másodlagos meddôség kockázata nélkül.

78.   A nô legbensô lényege az anyaságban jut a legteljesebben kifejezésre. A nô teste magában rejti az anyaság misztériumát: ô hordozza az új életet, amely megfogant és fejlôdik benne, és méhébôl születik a világra. A megfogant magzat már az anyja méhében elnyeri egyszeri és különleges emberi jellegét. Ezért a legnagyobb tisztelet illeti meg az édesanyákat: minden anyát, aki felismeri az élet ajándékozásának titkát, amely folytonosan megújul az egyes nemzedékekben. Túlzás nélkül mondhatjuk, hogy a gyermeket -- különösen a több gyermeket -- vállaló édesanyák az emberiség hôsei közé tartoznak, akik követik az életnek szívbe írt erkölcsi törvényét. Ezért különös hálával tekintünk a gyermeket szülô édesanyákra és a gyermeket nevelô szülôkre.

79.   A szülôk páratlanul sok örömet kaphatnak gyermekeiktôl: gyönyörködnek bontakozó énjükben, megtapasztalják saját fontosságukat és értéküket azáltal, hogy gyermekeik -- kimondatlanul is -- bennük látják életük forrását és táplálóját. A szülôk mégsem tekinthetik gyermeküket kisajátítható birtokuknak vagy eszköznek ahhoz, hogy életük teljesebbé váljék, és gyermekükben folytatódjék. A szülôknek nemcsak gyermekeik testi jólétérôl kell gondoskodniuk, hanem nevelésükrôl, lelki-személyes fejlôdésükrôl is. Ennek mércéje azonban eltér a munka világának attól a szemléletétôl, amely a sikert tekinti elsôdlegesnek. A szülô feltétlenül elfogadja gyermekét: ôt magát szereti, nem pedig a teljesítményét, hogy hasznát vegye vagy büszkélkedjék vele. Magáénak vallja és igenli akkor is, ha fogyatékosságai vannak, akkor is, ha a gyermek nem úgy fejlôdik, ahogyan elvárnák tôle.

80.   A jó szülô kezdettôl fogva tiszteletben tartja gyermekei bontakozó egyéniségét. Fölfedezi és támogatja páratlan, a szülôktôl is különbözô személyiségüket, sajátos élethivatásukat, segíti ôket önismeretük fejlesztésében és önnevelésük folyamatában. Amikor pedig gyermekei eljutnak a felnôttkor küszöbéhez, akkor el tudja engedni ôket, hogy saját életútjukat járják. A szülôk és gyermekeik között korábban fennállt függô viszony ekkor fokozatosan egyenrangú felnôttek barátságává alakul át. Így remélhetik a szülôk azt, hogy idôs korukra is számíthatnak felnôtt gyermekeik szeretetére és gondoskodására.

81.   A megszületô gyermek mind biológiai, mind pszichológiai szempontból kiszolgáltatott. Minden késôbbi bizalom ôsforrása a szülôk és a gyermek harmonikus kapcsolata, amelyet a házastársak közötti szoros és intim összetartozás alapoz meg. Az ilyen légkörben nevelkedô gyermek elsô éveiben olyan kincset gyûjt össze, amelynek birtokában késôbb a társadalomban könnyebben fog megbirkózni a nehézségekkel, és képes lesz tartós, teherbíró kapcsolatokra, barátságra, szerelemre. A gyermekkorban megszerzett ôsbizalom teszi lehetôvé, hogy a többiekben el tudja fogadni azt, hogy másfélék: különböznek tôle, értékeik mellett vannak korlátaik, gyöngeségeik, testi-lelki hibáik, esetleg betegségeik. Az ilyen ember képes hosszú távra tervezni, mer tartós kapcsolatokat építeni, nyitottan és bizalommal fordulni embertársaihoz. Maga is komolyan törekszik arra, hogy megbízható ember legyen, akire mások is támaszkodhatnak.

82.   A gyermek számára életbe vágóan fontos, hogy elsô életéveiben a feltétlen elfogadás és a szeretô gondoskodás légköre vegye körül. Ennek elsôdleges helye a harmonikus családi otthon. A család Aquinói Szent Tamás kifejezésével -- és a modern embertudományok szerint is -- ,,szellemi-lelki anyaméh'' a gyermek számára: éppen annyira nélkülözhetetlen egyénisége kibontakozásához, mint ahogyan a magzati állapot a test kifejlôdéséhez. Ahhoz, hogy az ember személyisége kialakuljon, szeretetre, ,,lélektôl-lélekig'' ható párbeszédre és érzelmi kötôdésre van szüksége. Megszületése után a csecsemô befogadja a reá sugárzó szeretetet, és annak légkörében nô fel: kapcsolatokat épít ki a körülötte élô, vele foglalkozó emberekkel, elsôsorban szüleivel, testvéreivel, rokonaival. Idôvel azonban el kell jutnia e szeretet viszonzásáig, sôt a másokra figyelô, róluk gondoskodó szeretethez is. Szomorú tapasztalatok igazolják, hogy a gyerekkori, különösen a kora gyermekkori biztonság hiánya késôbb már alig behozható károsodásokhoz vezet.

83.   A közösség és a kultúra fennmaradását a normák megtartása, az értékek megôrzése és átadása tudja biztosítani, ennek kerete pedig az élet kezdetén elsôsorban a család. Itt lehet a legkönnyebben megtanulni azt is, hogyan kell megoldaniuk a közösségben fölmerülô problémáikat. A gyerek, a fiatal és a felnôtt is többnyire magára van utalva társas viszonyainak elrendezésében, a kulturális értékek elsajátításában. A szülôk leginkább avval segíthetik gyermekeik felkészülését a jövôre, hogy megmutatják, hogyan lehet tudatosan és tisztességesen megformálniuk környezetüket és saját életüket, közben pedig milyen normákhoz és hogyan kell igazodniuk. Sajnos ez sokszor nem így történik. A gyermekek szüleiknek nemcsak helyes viselkedési mintáit veszik át, hanem gyakran a torzakat is. Ennek következtében a szülôk nemritkán mintegy saját életmódjuk karikatúráját láthatják gyermekeiknél. Amikor az idôsebb nemzedék a fiatalok romlottságát korholja, könnyen megfeledkezik arról, hogy éppen az ô példájuk nyomán jár az ôket követô nemzedék.

84.   A gyermek személyiségének fejlôdésében, a szocializáció, a társas életbe való beletanulás folyamatában az öröklött tulajdonságok és a szülôi minták mellett a kortársaknak van legjelentôsebb szerepe. A családban is a nagyobb testvérek, a családon kívül pedig a többi gyerek hatása bizonyul a legerôsebbnek. A gyermek elsôsorban kortársainak társaságához alkalmazkodik. Eközben érlelôdik a jövendô felnôttségre, készül a sikeres szülôi feladatra is. Ezt a tanulási folyamatot a legeredményesebben a család körében és a szülôk támogatásával tudja végrehajtani. A gyermekek és a fiatalok baráti köre igen nagy hatással lehet jellemük és életvitelük alakítására -- jó és rossz irányban egyaránt.

85.   A család természetes nevelô szerepe csökkent, hiszen a kisgyermekek igen hamar bölcsôdébe, óvodába kerülnek, s napjuk egyre nagyobb részét a családon kívül töltik. Ez a mai élet természetes velejárója az esetek többségében. Semmilyen intézményi ellátás nem tudja azonban helyettesíteni még a pedagógiában kevésbé jártas szülôk gondoskodását sem.

A gyermekeket nem szabad megfosztani gyermekkoruktól, hiszen még növekedésre, biztonságos támaszra szorulnak, és saját, védett kis világukban tudnak a legjobban fejlôdni. Hosszú távú károsodást okoz az, hogy kicsiny felnôtteknek tekintik ôket. A médiumok és a reklámok önkényesen, gyakran a piaci szempontok szerint manipulálják képzeletvilágukat, és alakítják úgy, hogy a fogyasztói társadalomnak majd felnôttekként is infantilis bábjaivá váljanak. Ha a gyermekek elveszítették azt a védelmet, amelyre pedig nélkülözhetetlen szükségük volna, akkor kénytelenek felnôttként viselkedni, holott sem szellemileg, sem lelkileg nincsenek felkészülve arra, hogy szembenézzenek a társadalom kihívásaival.

86.   A gyermek vállalása és nevelése nem csupán az egyes családokat érinti, hanem hatással van az egész társadalom életére. Része a ,,közjó''-nak, hiszen a nemzet fennmaradását, a társadalom jövôjét biztosítja. A gyermekeknek azonban nem elég megszületniük: gondoskodni kell megfelelô növekedésükrôl, neveltetésükrôl is. Ha a gyermek olyan családban születik, amely támogatja testi-lelki fejlôdését, akkor erôsíteni fogja a társadalmat. Ha viszont nem ilyen család veszi körül kicsi korában, akkor személyisége könnyen fejletlen marad vagy eltorzul, s idôvel súlyos kockázatot jelenthet a közösségnek, embertársainak. A szeretethiányos család, a nevelés elhanyagolása károsan hat a gyermekek fejlôdésére, ennek következtében pedig a társadalomba való beilleszkedésére. Ilyenkor többnyire olyan közösséghez csapódnak vagy olyan környezetet választanak, amelyben a normák elsajátítása és megtartása megtörik, illetve közösségellenes, konfliktusokat keltô, erôszakos normák érvényesülnek. Ez nemcsak a gyermek fejlôdését veszélyezteti, hanem a közösségek együttélését és a társadalom stabilitását is. A társadalomnak is érdeke, hogy elôsegítse az egészséges családok kialakulását, biztosítsa életfeltételeiket, támogassa a ,,problémás'', bármilyen szempontból hátrányos helyzetbe került családokat, illetve képessé tegye ôket feladataik teljesítésére.

87.   A gyermekek egészséges testi-lelki fejlôdésének legjobb élettere a családi otthon. Ha ettôl megfosztják, vagy az a házasság zavarai, esetleg szétesése miatt nem tölti be rendeltetését, és nem biztosítja számukra a szülôk gondoskodását, akkor nagyobb a veszélye annak, hogy torzult vagy sérült személyiséggel kerülnek ki az életbe. Ha pedig nagyobb tömegben jelennek meg a halmozottan sérült fiatalok és felnôttek, akkor beteggé teszik magát a társadalmat is.


3. A család és a házasság katolikus szemmel

88.   Az Egyház a házasságot és a családot Isten teremtô és üdvözítô tervének távlataiban is szemléli. Az embert nemcsak önmagában és társas emberi kapcsolataiban vizsgálja, hanem Istentôl való eredetében és általa kitûzött végcéljában is. Hisszük, hogy ,,Isten a szeretet'', aki szeretetbôl alkotta meg az embert, azért, hogy részt adjon nekünk saját végtelen szeretetközösségébôl, a Szentháromság életébôl. Ezért hinnünk kell azt is, hogy a szeretetnek azt a vágyát és képességét is a Teremtô Isten oltotta belénk, amely csak az Ô szeretetében tud igazán kibontakozni és beteljesülni.

89.   A házasság két különbözô nemû ember szabad akarattal vállalt testi-lelki szeretetközössége, amely a teremtô Isten különös áldásában és oltalmában részesül. Egy ôsi bibliamagyarázat így értelmezi a Teremtés könyvének azt az archaikus elbeszélését, amely szerint Éva teste Ádáméból származik: Isten nem a férfi fejébôl teremtette az asszonyt, hogy uralkodjék fölötte, de nem is a lábából, hogy a rabszolgája legyen, hanem az oldalából, hogy a szívük közel legyen egymáshoz. A Szentírás így foglalja össze az ember lényegét: ,,Isten megteremtette az embert, saját képmására alkotta, férfinak és nônek teremtette'' (Ter 1,26). Az istenképiséget tehát a két nemre osztott, egymással egyenértékû ember együtt hordozza. Ketten együtt folytatják Isten teremtô tevékenységét, nemcsak alkotó munkájukban, hanem egymásnak adottságukban, élettermô szeretetükben is. ,,Sem a férfi nincs asszony nélkül, sem az asszony férfi nélkül'' (1Kor 11,11).

90.   A katolikus egyház tanítása a házasságról és a családról három mozzanatra világít rá.

(1.) megkereszteltek által kötött házasságot szentségnek vallja.

(2.) Mivel a házasság Isten feltétlen szeretetét jeleníti meg, ezért felbonthatatlan.

(3.) A házas szeretet a teremtô Isten mûvét folytatja a világon, amikor utódoknak ad életet, s elindítja ôket az evilági boldogulásuk és túlvilági üdvösségük útján.

3.1. A házasság szentsége

91.   Isten szeretetbôl alkotta az embert, avval a céllal, hogy életébôl részt adjon neki. Megajándékozta szabadsággal, a szeretet képességével és vágyával, hogy életét az embertársai és Isten iránti szeretetre használja fel. A teremtô Atya Fiában, Krisztusban tárta fel elôttünk eget-földet átfogó szeretetét. Isten végérvényesen és visszavonhatatlanul elkötelezte magát arra, hogy az üdvösségre segíti az embert. Ez Krisztusnak az Egyházzal kötött jegyesi szövetségében nyilvánul meg a történelemben. A keresztség által ennek válunk részeseivé. Amikor egy férfi és egy nô házasságra lép, akkor életközösségük Krisztus jegyesi szeretetében részesedik. A házastársak egymás iránti szeretetükben Isten örök szeretetérôl tesznek tanúságot: ,,Az igazi házastársi szerelemben az istenszeretet nyilatkozik meg'' (GS 48). Vagyis az emberi szeretet -- minden fogyatékossága és törékenysége ellenére -- Istent, az ô jóságát teszi jelenvalóvá ezen a világon. Éppen ezért valljuk a házasságot szentségnek, Isten ajándékának, Krisztus kegyelmét közvetítô jelének. ,,Ha szeretjük egymást, Isten bennünk van'' (1Jn 4,12).

92.   Krisztus tette lehetôvé azt is, hogy emberi szeretetünk révén az Ô isteni szeretetének váljunk részesévé. ,,Ez az én parancsom -- mondta Jézus -: szeressétek egymást, mint ahogy én szerettelek titeket'' (Jn 15,12). Ahol két ember egész valójukat átfogó szeretetben egyesül, ott hatékonyan jelen van Isten szeretete, amely az emberiséget az üdvösség, az Istenben való végsô egység felé vonzza. Egy férfinak és egy nônek életszövetsége az egyetlen a szentségek közül, amelyet a benne részesülôk egymásnak szolgáltatnak ki.

93.   Amikor az egyház nyilvánossága elôtt egy férfi és egy nô életre szóló és kizárólagos életközösségre kötelezi el magát, akkor a szeretetnek a szentségét hozzák létre. Az így létrejött házasság olyan szentségi állapot, amelyet a Szentlélek egyesítô ereje tesz teljessé. ,,A házasság szentségi erejével kölcsönösen életszentségre segítik egymást a házaséletben, a gyermekek vállalásában és nevelésében, és ezért életállapotuk alapján saját ajándékuk van az Isten Országában. A házastársak egysége hozza létre a családot, és a családban születnek a társadalom új polgárai...'' (LG 11).

94.   Az esküvô a házas életnek Isten kegyelmével megáldott kezdete. A házasság szentsége új valóságot teremt. Egymás elfogadása nyilván korábban kezdôdött, és életük során fokozatosan teljesedik ki. A házasságkötés ünnepi pillanatában, életük e csúcspontján mégis szóban is kifejezik ezt. Krisztus kegyelmébôl az így házasságra lépôk szeretete szentséggé, Isten jelenlétének helyévé lesz. Mindez persze nem jelenti azt, hogy a keresztény házastársak mentesülnek a nehézségektôl, a küzdelmektôl. Mégis páratlan biztonságot és beteljesülést találhatnak az Isten hitében megélt házasságukban: tágítja szeretetük korlátait, növeli örömeiket, erôt ad a kudarcok elviselésére. A házasság szentsége mutatja, hogy Isten kegyelme mennyire beépül emberi életünkbe: Krisztus az üdvösségre vezetô utat nyitott általa az emberek számára.

95.   Az esküvô alkalmával Isten színe elôtt nyilvánosan is kimondott házassági ígéret a szeretetnek három lényeges elemét tartalmazza: egymás feltétlen elfogadását, a teljes életközösséget és a készséget a gyermekek vállalására és fölnevelésére. A házastársak egész életre szólóan, visszavonhatatlanul kötelezik el magukat arra, hogy szövetségre lépnek, és egész lényüket-létüket átfogó sorsközösséget alkotnak egymással. Életszövetségük annak a szeretetnek a megnyilvánulása, amely Istent és az embereket egyesíti. Annak jele, hogy a szeretet az emberiség egységét és boldogságát építô hatékony és gyôzelmes erô. Szent Pál a házasságot Krisztus és az egyház kapcsolatához hasonlítja. Krisztus szeretetben egyesül egyházával, odaadja magát érte, saját testeként táplálja és gondozza. E feltételek nélküli, minden áldozatra kész elfogadásnak és odaadásnak kiemelt helye a házasság: Istennek az ember iránti hûséges és föltétlen szeretetét jeleníti meg.

96.   A családnak maga a Szentháromság a mintaképe. A Szentháromság már az emberi személy titkában tükrözôdik: az ember is úgy szeretne egy lenni azzal, akit szeret, hogy közben nem akarja elveszíteni önmagát. A Szentháromság személyeinek lényege ugyanis az egymásnak mindent átadó szeretet, amelyben nem veszítik el önmagukat, hanem éppen ez a létük. A házasfelek, a férfi és a nô közötti igazi egységet a Fiú által az Atyától belénk árasztott Szentlélek valósítja meg. Ôáltala lesznek a szülôk a Teremtô társai az élet továbbadásában, a gyermekek világrahozatalában.

Hisszük tehát, hogy a házasság a Szentháromságnak sajátos földi képmásává válhat, amelyben a felek a teljes átadás és a teljes befogadás készségével fordulnak egymás felé. Ebben nem vesztik el személyiségüket, hanem éppen ellenkezôleg: megtalálják kiteljesedett emberségüket.

97.   Minden szentség kegyelmi hatékonyságához hozzátartozik, hogy a benne részesülôk ,,Igen''-t mondanak Isten szeretetére. A házasság szentségének is lényeges eleme, hogy az abban részesedôk magának a Teremtô Istennek akaratára mondanak igent, amikor egymást vállalják.

98.   A II. Vatikáni zsinat teológiája kiemeli a férfi és a nô egyenrangúságát a házasságban is. A patriarchális, férfiközpontú családmodellt az egyenjogú partnerek személyes kapcsolatára épülô család képe váltja fel. Csak a személyi méltóság figyelembevételével beszélhetünk ,,kölcsönös alárendeltségrôl'' (vö. Ef 5,21), vagy a mai szóhasználat szerint ,,áldozatkészségrôl''. A patriarchális felfogást már Jézus érvénytelenítette, amikor a válásra vonatkozó mózesi törvény helyett a Teremtô eredeti szándékát helyezte elôtérbe az egy testté válás bibliai szimbólumára hivatkozva. A férj és a feleség egyenlô jogokkal rendelkezô társakká váltak. A nôi egyenjogúság természetesen nem a férfi tulajdonságainak utánzását jelenti, hanem a sajátos nôi tulajdonságok értékeinek a tudatosítását és megélését. Mindkettônek egyenlô, noha nem azonos, hanem kölcsönösen kiegészítô szerepet kell vállalnia a családi élet feladataiban.

99.   A házasságkötés szentsége a házas élet szentségében folytatódik. A házastársak nemcsak egymást fogadják el, hanem a házas életállapotot is, amely kialakítja a maga saját világát s ezáltal családdá lesz. A család Istennel is párbeszédben élô közösség. Tagjainak sajátos papi küldetésük van. Elsôsorban -- természetesen -- a szülôk vezetik egymást és gyermekeiket az Istennel való kapcsolatra. Kicsiben és ,,sejt''-szerûen, maga az Egyház jelenik meg: a család a Krisztus életformáját követô hívôk közössége. Ezért ,,a II. Vatikáni zsinat a családot ôsi kifejezéssel így nevezi: Ecclesia domestica'', családegyház (KEK 1657), ,,a keresztény élet elsô iskolája'' (GS 52), amely az Egyháznak is éltetô alapsejtje.

A ,,családegyház''-ban közösen törekszenek arra, hogy Krisztus lelkületével, gyöngéden és figyelmesen, szolgálatra és megbocsátásra mindig készen éljenek, ,,a Szentlélek egyesítô erejével''. A keresztény házasság másik éltetô és összetartó ereje a házastársak rendszeres közös imája egymással és gyermekeikkel, továbbá a mélyebb, személyes, lelki beszélgetések, amelyekre idôrôl idôre mindenképpen idôt kell találniuk.

100.   A családok ,,az éltetô és sugárzó hit tûzhelyei'' (KEK 1656): bennük minden földi viszontagság közepette is a Jézus által hirdetett Isten Országa, az ,,igazságosság, béke és öröm'' élete jelenik meg. Örömüket azonban közzé kell tenniük: arra is meghívást kapnak, hogy az Evangéliumról életükkel is tanúságot tevô közösséggé legyenek (FC 49), továbbadják testvéreiknek Krisztus szeretetét. II. János Pál pápa szerint a házastársak ,,tegyék mindenki számára kézzelfoghatóvá az Üdvözítô éltetô jelenlétét a világban, és az egyház igazi természetét: a házastársaknak egymás iránt való szeretete, a gyermekáldás nagylelkû vállalása, az egység és a hûség ápolása, továbbá valamennyi családtagnak szeretettel teljes együttmûködése által'' (FC 50).

101.   Minden értéke ellenére a házasság mint életállapot nem egyetlen útja az üdvösség elérésének. Aki tehát Isten iránti feltétlen szeretetbôl lemond a házasságról, hogy önként vállalt szüzességben egészen személyesen Istennek és az emberek szolgálatának szentelje életét, az szintén igen nagy értéket választ. A krisztusi szeretetben megélt házasság és a Krisztus szeretetéért vállalt szüzesség kölcsönösen kiegészítik egymást. Az Egyházban a házasság mellett kezdettôl fogva megtaláljuk a szüzességet mint Istentôl megszentelt életállapotot. Különösen kiviláglik ez a szerzetesek és a papok életében. ,,A szûz, bár lemondott a testi termékenységrôl, lelkileg termékeny személlyé válik, sokaknak atyja és anyja lesz, és így hozzájárul az Isten terve szerinti család megvalósításához'' (FC 16). Akik az evangéliumi tanácsokat követve egész életre szólóan Istennek szentelik magukat, azok arról tesznek tanúságot, hogy lehetséges elragadtatott és minden mást felülmúló szeretettel elfogadni és viszonozni Isten szeretetét. ,,A házasság és a szüzesség Isten és az ô népe szövetsége misztériumának és a belôle fakadó életnek két megnyilvánulási formája'' (FC 16).

102.   Isten megáldja azokat is, akik akár életkörülményeik folytán, akár önkéntes elhatározásból nem kötöttek házasságot, és egyedül élnek. Mint minden ember, ôk is a szeretet életére kaptak meghívást. Egyéni találékonyságukon és lehetôségeiken múlik, hogy életüket az önzetlen szeretet tevékenységeiben átalakítsák, és Isten szeretetének helyévé tegyék. Egyedüllétük nem teheti ôket magányossá. Meg kell találniuk azokat az emberi kapcsolatokat, az embertársak szolgálatának azokat a formáit, amelyek célt és értelmet adhatnak az életüknek.

103.   Bízhatnak Isten irgalmában azok is, akik valamilyen okból nem templomban kötöttek házasságot. Egy részük azért kényszerült erre, mert korábban már kötött érvényes egyházi házasságot. Másik részük nincs élô kapcsolatban az egyházzal, és így nem ismeri fel a szentségi házasság értékét. Akik így alapítanak családot, azok nem részesülnek a házasság szentségi kegyelmében, és nem járulhatnak szentségekhez, de Isten megáldja az ô szeretetüket is, ha hûségesen és elkötelezetten élik házaséletüket, önzetlenül és odaadóan nevelik gyermekeiket, hiszen Isten és az emberek szeretete el nem választható egységet alkot. Házaséletüket jóval teljesebbé tehetné Isten kegyelme, ha tudatosan és nyilvánosan is az ô föltétlen szeretetére bízhatnák életközösségüket. Akiknek a hitbeli meggyôzôdése hiányzott, azok elôtt mindig nyitva áll a megtérés lehetôsége, s azt követôen utólagos rendezéssel részesülhetnek a házasság szentségében. Az elvált újraházasodottak pedig akkor köthetnek szentségi házasságot, amikor érvényét veszti az elôzô egyházi házasságkötés (akár mert azt az illetékes egyházi hatóság érvénytelennek nyilvánította, akár az elôzô házastárs halála miatt).

3.2. A házasság felbonthatatlansága

104.   A szeretet belsô lényege megkívánja, hogy ha egy férfi és egy nô valóban megszereti egymást, és testben-lélekben eggyé akar válni, akkor feltételek nélküli szövetségre kötelezze el magát, és tartós életközösségre lépjen. Az Egyház a szeretetnek ezt a mélységes vágyát erôsíti meg akkor, amikor a házasság egységét és felbonthatatlanságát vallja. ,,Jézus igehirdetésében minden kétséget kizáróan tanította a férfi és nô egyesülésének eredeti értelmét: (...) a férfi és a nô házassági egysége felbonthatatlan'' (KEK 1614).

105.   A Biblia házassághoz hasonlítja Istennek Izraellel kötött szövetségét. Az emberek közti szeretô elfogadásban Istennek az emberrôl gondoskodó szeretete nyilvánul meg. ,,Maga Teremtôd lesz hitvesed, a Seregek Ura a neve'' (Iz 54,5). S bár a választott nép sokszor hûtlenül megszegte szövetségi ígéretét, az Úr mégsem hagyta el, hanem feltétlen szeretettel kitartott népe mellett. ,,Örök szeretettel szerettelek, azért megôriztem irántad irgalmasságomat'' (Jer 31,3). Az Énekek éneke pedig, a világirodalomnak ez a páratlan gyöngyszeme, az emberi szerelmet és Isten szeretetét azonos szimbólumrendszerben fejezi ki. ,,A kedvesem az enyém, s én az övé vagyok'' (Én 2,16). ,,Tegyél szívedre pecsétnek, mint valami pecsétet a karodra! Mert mint a halál, olyan erôs a szerelem'' (Én 8,6).

A házas szeretet és hûség az Egyház hite szerint Isten föltétlen szeretetét jeleníti meg: azt a végérvényes szándékát, hogy az embert -- minden vonakodása és gyöngesége ellenére -- elvezeti az Istenben beteljesült szeretetre, az üdvösségre. A házastársak belôle meríthetnek erôt és kitartást saját elkötelezettségükhöz.

106.   Ahogyan az életnek, úgy a házas szeretetnek is egyetlen biztos alapja az, hogy Isten végérvényesen elfogadta, és magáénak vallja a jegyeseket, ezért tudják vállalni az életfogytig való elkötelezôdést. A Szentírás Krisztus önfeláldozó szeretetét állítja követendô példának a házastársak elé: ,,Férfiak! Szeressétek feleségeteket, amint Krisztus is szerette az egyházat, és feláldozta magát érte. (...) Ragyogó tisztává akarta tenni az egyházat, amelyen sem szeplô, sem ránc, sem egyéb efféle nincsen, hanem szent és szeplôtelen'' (Ef 5,25). Csak akkor lehet bízni egy házasság sikerében, ha a házastársak a másik javát és szeretetük egységét fontosabbnak tartják a pillanatnyi örömöknél. A szerelem is részesedik a kereszt titkában: a házastársak egymásért kilépnek önközpontúságukból, és odaadóan, áldozatokra is készen vállalják egymást és gyermekeiket. Az embernek az önfeledt szeretetben sem könnyû kilépnie önmagából, hogy a másikat állítsa élete középpontjába. A házasság keresztény eszménye, az életre szóló szövetség a kereszt és a feltámadás jegyében áll.

107.   A keresztény ember tudja, hogy az élet, így a családi élet válságaiban sincs magára hagyatva. Emberi szeretetének Isten segítô kegyelme ad erôt. Az ember vágyódik rá, hogy megajándékozzák, de arra is, hogy ô maga ajándékká váljék. Ebben az élményben kiemelkedik saját szûkös világából, és megtapasztalja Isten gyöngéd segítségét: nemcsak a közös beteljesülésben, a megajándékozottság örömteli élményében, hanem a félreértések, az ellentétek fájdalmas helyzeteiben is. ,,Ezért az ember elhagyja atyját és anyját, feleségéhez ragaszkodik, és a kettô egy test lesz. Nagy titok ez, én Krisztusra és az egyházra vonatkoztatom'' (Ef 5,31-32).

Napjainkban a személyes-partneri kapcsolatokban megnôtt az igény az intimitásra és az érzelmi kielégülésre. Ez személyesebbé, de ugyanakkor törékenyebbé is tette a házasságot. A bensôséges, intenzív érzelmi kapcsolatok fenntartása az egész személyiséget igénybe veszi, formálja, és folytonosan új feladatok elé állítja. Ezt tudatosan kell vállalniuk a házastársaknak. Nem szabad viszont olyan túlzott követelményeket támasztaniuk egymás iránt, mintha a házastárs lenne az egyetlen, végsô és abszolút értelme az életnek. A házastárssal való közös élet, a gyerekek világrahozatala és fölnevelése fontos értelmet ad az életnek, és sok örömmel jár. Egyik sem válhat azonban minden mást kiszorító, abszolút végcéllá, valláspótlékká, bálvánnyá. Senki sincs kizárólag a házastársára utalva azért, hogy az élete sikerüljön. Az élet végsô célja nem a házasság, hanem beteljesülésünk a végtelen szeretetben, Jézus szavával: az Isten Országa. A házasság út a cél felé, de nem maga a cél, amely az üdvösséget meghozza. A házas szeretet beágyazódik Isten nagyobb szeretetébe.

108.   Kétségtelen, hogy a templomban kötött házasságok közül sem mindegyik sikeres. Ezek közül is sok fut zátonyra, és végzôdik válással. Széles körû tapasztalat mutatja azonban, hogy az elkötelezett keresztények házasságai általában kiegyensúlyozottabbak, tartósabbak, boldogabbak: igazi otthont tudnak adni a házasfeleknek és a gyermekeknek, reményt és példát környezetüknek.

A reményt azoknak sem szabad feladniuk, akiknek házassága végképp elviselhetetlennek bizonyult. Mindent meg kell tenniük a keletkezett károk mérséklésére, elsôsorban a válás által érintett gyermekek életében. Bármi történt is a házas felek között, még ha elválnak és új (polgári) házasságot kötnek is: mindig ôk maradnak gyermekeik édesanyja és édesapja. A szülôi felelôsséget továbbra is vállalniuk kell, annál is inkább, mert a zátonyra futott házasságok többnyire a gyermekek bontakozó életében okoznak a legtöbb kárt.

109.   Az Egyház olyan szövetségnek tekinti a szentségi házasságot, amely egy és felbonthatatlan, s azt minden erejével erôsíti és oltalmazza. Ezért nem teszi lehetôvé házastársuk életében az újabb házasságkötést azoknak, akik egyszer érvényes szentségi házasságot kötöttek (FC 84., KEK 1665). Csak így maradhat hû a Krisztustól kapott parancshoz: amit Isten egybekötött, azt ember ne válassza szét.

Csak akkor érvényes azonban a templomban kötött házasság, ha ,,a felek Isten terve szerint kötnek házasságot, azaz eldöntötték, hogy életüket visszavonhatatlan megegyezésükkel, felbonthatatlan szerelmükkel és hûségükkel feltétel nélkül összekötik'', s szeretetük természetes gyümölcseként nyitottak a gyermek vállalására (FC 68). Ezért ha egy házasság felbomlik, az Egyház megvizsgálja, vajon az elsô házasság valóban érvényes volt-e. A templomi esküvô által sem jön ugyanis létre érvényes házasság, ha a felek nem kellô tudatossággal, megfelelô ítélôképesség nélkül léptek az oltár elé, vagy valamilyen kizáró, érvénytelenítô akadály áll fenn, vagy pedig a házasság lényegi kötelezettségeit pszichikai alkalmatlanság miatt nem tudták vállalni (CIC 1095). Az illetékes egyházi bíróságnak kell azonban minden esetben gondos vizsgálattal megállapítania, hogy a megkötött házasság érvénytelen volt, tehát új egyházi házasság köthetô. Az egyházi elôírások nem menthetnek fel senkit az egyéni felelôsségvállalás alól. A keresztény ember nem felejtheti: tetteiért nemcsak önmagának és a vele érintkezô embereknek, hanem elsôsorban Istennek tartozik felelôsséggel.

110.   A polgári házasságból elvált katolikusok akkor köthetnek templomi házasságot, ha a polgári bíróság elválasztó döntése jogerôsen megszületett, és korábban még nem kötöttek egyházi házasságot.

111.   Az Egyház lelkipásztori gondoskodással igyekszik segíteni azokat is, akiknek házassága emberi szemmel nézve visszavonhatatlanul tönkrement, akiknek együttélése gyakorlatilag lehetetlenné vált. Tagjai mellett áll akkor is, ha érvényes szentségi házasságuk valamilyen súlyos ok miatt meghiúsult, és ôk új, polgári házasságot kötöttek. Az egyházi házasság ilyenkor -- kánonjogi értelemben -- továbbra is érvényben marad. A hívôk tehát nem gyónhatnak és áldozhatnak, s így fájdalmas tanúi a házasság felbonthatatlanságának. Ennek ellenére azonban tagjai maradhatnak a hívô közösségnek, és sokféle módon részesülhetnek Isten kegyelmében. Az Egyház arra buzdítja lelkipásztorait és a hívô közösséget, hogy ,,támogassák az elváltakat, gondoskodásukkal és szeretetükkel óvják meg ôket az Egyháztól való elszakadás érzésétôl...; buzdítsák ôket arra, hogy vegyenek részt a szentmisén, ... gyakorolják a szeretet cselekedeteit, gyermekeiket neveljék a keresztény hitben... Ha kitartanak az imádságban, a bûnbánatban és a szeretetben, elnyerhetik Istentôl a megtérés és az üdvösség kegyelmét'' (FC 84).

3.3. A házasság gyümölcse: a gyermek

112.   A házasság és a család az élet szolgálatában áll: a gyermek a házastársak szeretetének gyümölcse, akivel kölcsönösen megajándékozzák egymást. ,,A házasság intézménye és a házastársi szerelem természetszerûleg irányul utódok létrehozására és felnevelésére'' (GS 48). ,,A gyermek a házasság legszebb ajándéka, és éppen a szülôk számára lesz a legnagyobb kincs'' (GS 50). Hisszük, hogy a házastársi szeretet a teremtô Isten mûvét folytatja a világon, amikor utódoknak ad életet. ,,A házastársak sajátos küldetését az emberi élet továbbadásában és felnevelésében kell látnunk. Feladatuk teljesítésével a teremtô Isten szeretetének munkatársai és mintegy tolmácsolói. Tisztüket tehát emberi és keresztény felelôsséggel töltsék be'' (GS 50). Legyenek ezért készek a gyermekáldás elfogadására, s bízzanak Istenben, hogy segíteni fogja ôket nagylelkû döntésükben.

113.   Hisszük, hogy a világ Isten teremtése, az élet az Ô ajándéka. Ennek következtében a szeretetben történô önátadás és az élet fakasztása a házasságban is egységet alkot. A házasság Isten teremtô szeretetét folytatja a történelemben. Az ember a házastársi szeretetbôl születik: ez biztosítja legjobban a születendô személy méltóságát. Amit Isten egybekötött a teremtés aktusában, azt ember ne válassza szét az élet továbbadásában. Emiatt kell a házasságnak nyitottnak lennie a gyermekáldásra (vö. HV 5,6).

114.   A II. Vatikáni zsinat szerint a házasságban a hitvesi szerelmi életet és a teljes életközösséget felelôsen kell összehangolni a házasélet termékenységével. A szülôknek ,,Isten színe elôtt'' vállalt felelôsségtudattal, ,,az isteni törvény szerint tájékozódó lelkiismeretükhöz igazodva'' kell eldönteniük, mikor és hány gyermeket tudnak vállalni, gondoskodva nemcsak világrahozatalukról, hanem fölnevelésükrôl is. E tervezésben a házastársaknak figyelembe kell venniük a maguk javát, születendô gyermekeik érdekeit, az anyagi és a szellemi létfeltételeket és a közjót egyaránt. Saját szempontjaik mellett azonban el kell fogadniuk az egyház útmutatását is, amely az isteni törvényt az Evangélium fényénél hiteles módon értelmezi (vö. GS 50). A magyar püspöki kar korábban kiadott nyilatkozata szerint a szülôknek ,,felelôs családtervezéssel kell lelkiismeretükben végiggondolniuk, mikor és hány gyermeket tudnak vállalni, testi-lelki egészségük, anyagi helyzetük, önfeláldozó szeretetük mértékében, hogy ôket a család biztonságos légkörében boldog emberekké neveljék'' (MKPKLB). A felelôs családtervezés nem ad teret az egyéni önkénynek. Az egyházi megnyilatkozások ismételten hangsúlyozzák, hogy a házasélet két alapvetô eleme, a hitvesi szeretet és a gyermekáldás elválaszthatatlanul összetartozik, s a felelôs családtervezésnek e két szempontot kell összehangolnia.

115.   Tisztában vagyunk avval, hogy a családtervezés, annak konkrét módjai és eszközei nemegyszer komoly lelkiismereti kérdéseket vetnek föl éppen a házasságukat tudatosan és elkötelezetten keresztény szellemben élô házastársakban. A ,,természetes családtervezési módszerek'' ma örvendetesen terjedôben vannak, de számos kérdés továbbra is nyitva maradt. Semmiképpen sem fogadhatóak el azok a fogamzásgátló módszerek, amelyek a már megfogant élet kioltására is alkalmasak. El kell utasítani a mesterséges megtermékenyítés és a béranyaság gyakorlatát is.

Tudatában vagyunk azonban annak, hogy az általános irányelvek nem adnak eligazítást minden konkrét élethelyzetben. Ilyen esetekben a hívek gyóntatójuktól vagy más, ebben illetékes katolikus szakembertôl kérjenek tanácsot és felvilágosítást lelkiismeretük eligazítására.

116.   A gyermekek nevelése, tehát felkészítése a felnôtt életre a szülôk elsôrendû kötelességei, de legnagyobb örömei közé is tartozik. A nevelést elsôsorban a család egész légköre, a szülôk életpéldája teszi hatékonnyá. Ahogyan a ,,mennyei Atya'' örök hûséggel szeret minket, úgy kell a szülôknek is minden körülmények között szeretniük gyermekeiket: akkor is, ha nem olyannak vagy akkor születtek, amilyennek és amikor a szülôk remélték; akkor is, ha tragikus fogyatékosságokat hoztak magukkal az életbe, ha növekedésük nem a szülôk által elgondolt módon halad, esetleg ha tartósan letérnek a jó útról. A szülôk a legnagyobb ajándékkal, a boldog és teljes élet lehetôségével ajándékozzák meg gyermeküket, ha figyelmes és igényes szeretettel segítik életútjukon, de különösen ennek elsô szakaszában.

117.   Teljes értékû lehet azonban azoknak a házastársaknak az élete is, akiket Isten nem ajándékozott meg gyermekkel. ,,Házasságukból messze sugározhat a termékeny szeretet, a befogadás és az áldozat szelleme'' (KEK 1654). Hiszen ,,a házasságnak nemcsak az életadás a rendeltetése''. Célja az is, hogy ,,a házastársak kölcsönös szerelme gazdagodjék és érettebbé váljék. Így még akkor is, ha nélkülözniük kell a sok esetben forrón óhajtott gyermekáldást, a házasság azért teljes életközösség marad, megôrzi értékét és felbonthatatlanságát'' (GS 50).


4. Tennivalók a családért és a házasságért

118.   A II. Vatikáni zsinat kötelességünkké tette: ,,Azok (...), akik hatni tudnak a közösségekre és társadalmi csoportokra, erôteljesen sürgessék a házasság és a család helyzetének javítását. A közhatalom tartsa szent kötelességének, hogy elismeri, óvja és erôsíti a házasság és a család igazi természetét, védi a közerkölcsöket és segíti a családok boldogulását'' (GS 52). A józan ész fényénél sem juthatunk azonban más következtetésre. A társadalom egyik legfontosabb intézményének, a családnak és vele kapcsolatban a házasságnak megkülönböztetett figyelemre és hatékony segítségre van szüksége a magyar társadalomban.

Reméljük, hogy pásztorlevelünk alkalom arra, hogy a katolikusok és általában a hívô emberek, de az egész társadalom, fôként pedig annak felelôs csoportjai, szervezetei folytassák a családokért tett erôfeszítéseiket, és tevékenységük hatékonyságának fokozása érdekében keressék a párbeszéd és az összefogás lehetôségeit.

4.1. Az Egyház feladatai

119.   Erôsen reméljük, hogy legalább a keresztények egyre többen felismerik, hogy a boldog család és házasság csak Isten abszolút szeretetében találhat erôforrást és példát. Egyre több család él családegyházként, amelynek tagjai Krisztus lelkületével, gyöngéden és figyelmesen, szolgálatra és megbocsátásra készen élnek. Ezek a családok példát adhatnak mindenkinek a boldogabb élet útjára. Választ kínálhatnak gyorsan változó korunk radikális kihívásaira, és segíthetik a családi életnek annyira szükséges megújulását is.

4.1.1. A családpasztorációról

120.   A Magyar Katolikus Egyház a II. Vatikáni zsinat szellemében már eddig is sokat tett a családpasztoráció érdekében. Az elmúlt években tartott egyházmegyei zsinatok lelkipásztori tervei foglalkoznak a családokkal is. Az Országos Lelkipásztori Intézet pedig a Magyar Katolikus Püspöki Konferencia egyik tagjának vezetésével 1991 óta szervezi az egyházmegyei családpasztorációt. Kiépülôben van az egyházmegyei családreferensek rendszere. Munkájukhoz megfigyelôként, nemegyszer együttmûködôként is csatlakoznak határon túli magyar egyházmegyék és szervezetek. Sokat tesznek a rászoruló családokért a magyar karitatív szervezetek is. Bízunk benne, hogy pásztorlevelünk új lendületet ad ennek a munkának.

A családok lelkipásztori gondozása erôsíteni igyekszik egyrészt a házasfelek kapcsolatát Istennel, másrészt a házaspárok és a családok közösségeit is. Az egyház szeretné végigkísérni útján a keresztény családot (FC 65). Minden erejével azon van -- hangsúlyozzák az egyetemes egyház dokumentumai -, ,,hogy a család lelkipásztori gondozása erôsödjön, fejlôdjön és valóban elônyt élvezzen'' (FC 65). S ez nem korlátozódhat csupán a hozzá közel álló családokra, hanem ki kell terjednie minden családra, különösen azokra, akik nehéz körülmények között élnek (vö. FC 65).

121.   Meggyôzôdésünk, hogy e sajátos lelkipásztori feladatra ma egészen különös figyelmet kell szentelni. Ez fontos feladatokat ró mind a papnevelésre, mind a lelkipásztori munka megszervezésére. Az egyházi rendelkezések elôírják: a papoknak és a világi lelkipásztori munkatársaknak külön képzésben kell részesülniük, hogy megfelelô családsegítô munkát tudjanak folytatni (FC 70). Az ebben való közremûködésre meg kell hívni világiakat, ,,orvosokat, jogászokat, pszichológusokat, szociológusokat, akik saját szaktudásukkal hasznos segítséget nyújthatnak a családnak'' (FC 70). Fontos volna hasonló képzésben részesíteni a pedagógusokat is, elsôsorban a katolikus iskolák tanárait.

A II. Vatikáni zsinat szerint ,,a papságnak kötelessége, hogy miután kellô képzést kapott a családi élet kérdéseiben, ápolja a házastársak hivatását, hitvesi és családi életükben, a különbözô lelkipásztori módszerek igénybevételével'' (GS 52). A plébániai és egyházmegyei szintû családpasztoráció legismertebb módjai Magyarországon is elterjedtek: a családokkal való kapcsolattartás, a családlátogatás, a vasárnaponként külön szentmise a gyermekeknek és szüleiknek, a felkészítés a házasságra jegyeskurzusokkal és egyéni beszélgetésekkel, a családközösségek, a családoknak szóló lelkigyakorlatok, lelkinapok, tanfolyamok.

122.   A szorosan vett lelkipásztori tevékenységen kívül olyan családgondozó intézmények létrehozását is sürgetik az egyházi elôírások, amelyekben az érdekeltek tanácsokat kaphatnak szakemberektôl.

Püspöki karunk ezért elhatározta, hogy az Országos Lelkipásztori Intézet mellett Országos Családsegítô Intézetet állít fel, amely részben a házasság és a család teológiájának gyakorlati eredményeit teszi közkinccsé, részben támogatja az egyház családsegítô munkáját országos és egyházmegyei szinten.

123.   Kívánatos volna, hogy a családokat összefogó és támogató egyesületek és mozgalmak egyre nagyobb szerepet vállaljanak az egyházi családsegítô szolgálatban. Fôleg a következô területeken: a szociálpolitikában; az ifjúságnak szóló családcentrikus nevelési programokban; az egyházi pályaválasztási tanácsadás kialakításában; az egyházi házassági és családi tanácsadó és terápiás rendszer mûködtetésében és fejlesztésében; a válásokkal kapcsolatos konfliktusok kezelésében; az önkéntes társadalmi segítô munka megszervezésében a bajba jutott családok részére; a családcentrikus idôsgondozásban; a gyakoribb családi problémák kezelésében; a házasság és a család szempontjából elônyös társadalmi mozgalmak támogatásában.

Kívánatos, hogy maguk a családok is mindinkább vegyenek részt ezekben a tevékenységekben.

124.   Reméljük, terjed az a felismerés is, hogy a katolikus családpasztoráció nem jelentheti kizárólag a családokkal való közvetlen foglalkozást. Az állam és az önkormányzatok szintjén is támogatni kell a családpolitikát, a gyermek- és ifjúságvédelmet, a családi értékek korszerû nevelési rendszereit, a család erôsítésére irányuló szolgáltatások sorát (családvédelem, családsegítés, családterápia stb.).

4.1.2. Felkészülés a házasságra és a családi életre

125.   A házasság és a család az élet egyik legnagyobb és legszemélyesebb vállalkozása. Esélytelenül vágnak neki azok, akiknek személyisége éretlen vagy önzô, individualista, képtelen a másokkal való bensôséges és tartós kapcsolatra; továbbá azok is, akik ötletszerûen, kalandok sorozataként élik végig életüket, s így sodródnak egyik kapcsolatból a másikba. Napjainkban minden korábbinál nagyobb szükség van arra, hogy a házasságra készülôk megfelelô elôkészítésben részesüljenek. ,,Azok a változások, amelyek korunk szinte minden társadalmában lezajlottak, azt követelik, hogy ne csupán a család, hanem a társadalom és az egyház is törekedjék arra, hogy a fiatalokat jól felkészítse eljövendô feladataira. (...) Az egyháznak jobb és bôségesebb házassági elôkészítésrôl kell gondoskodnia, hogy (...) egyre nagyobb számban jöhessenek létre boldog házasságok'' (FC 66).

126.   Kívánatos, hogy a felnôtt élet kapujában minden fiatal vegyen részt házasságra felkészítô kurzusokon, akkor is, ha még nem készül esküvôre, házasságra. E tanfolyamokon megtanulhatják és gyakorolhatják az egymással való érintkezés, az egymáshoz való alkalmazkodás törvényeit, a konfliktusok megoldásának alapszabályait. Ezeknek az ismereteknek s fôleg készségeknek mindenképpen hasznát veszik, akárhogyan alakul is késôbb az életük. A lelkipásztoroknak legyen gondjuk arra, hogy jól felkészült elôadókkal rendezzenek ilyen tanfolyamokat. Nagy segítséget jelenthetnek azok a házaspárok, akik saját életük tapasztalatát meg tudják osztani a fiatalokkal. Annál nagyobb szükség van erre, mert sok fiatal rossz családi környezetben, vagy éppen család nélkül nôtt fel, ezért nem volt arra lehetôsége, hogy meglássa a családi élet örömeit, és elsajátítsa az ehhez nélkülözhetetlen erényeket.

A házasságra való felkészülésre ugyanis többnyire elégtelen az esküvôt közvetlenül megelôzôen tartott néhány ,,jegyesoktatás'', de ugyanígy alkalmatlanok a hittanórák hagyományos keretei és módszerei is, minthogy a házasságra való alapvetô felkészülés a személyiség formálásával kezdôdik. Az Egyháznak egyre több módon részt kell vállalnia abban, hogy a helyes önismeretre, rendszeres önnevelésre és tudatos életvezetésre, a másokkal való kapcsolatteremtésre elôsegítse a gyermekeket és a fiatalokat, ennek pedig már a gyermekkorban el kell kezdôdnie. Különleges felelôsség hárul itt a katolikus iskolákra: a személyiség formálásának és a családi életre nevelésnek példaadó mûhelyévé kell válniuk.

127.   Reményeink szerint egyre több házasságra készülô pár kaphat segítséget tapasztaltabb házaspártól, akik bevezetik ôket a gyakorlati tudni- és tennivalókba, tanácsaikkal, segítségükkel átsegítik ôket az indulás nehézségein. Reméljük azt is, hogy egyre több lelkiségi mozgalomban, sôt egyházközségben alakulnak házas csoportok. Ezekben a közösségekben megosztják az egymást erôsítô tapasztalatokat, bíztatással, munkával, ha kell anyagiakkal is támogatják egymást, esetleg a szabadidejüket is közösen töltik el.

128.   Reméljük, hogy egyre gyakrabban olyanok is templomban akarják megkötni házasságukat, akik addigi életük folyamán távol éltek a hittôl. Ilyen esetekben az egyház hosszabb, ,,a katekumenátushoz hasonló házassági felkészítést'' (FC 66) ajánl. A hitre vezetô útjuk során megismerkednek Krisztus misztériumával, a hit alapvetô igazságaival, a keresztény élet gyakorlatával, az egyház közösségével. A hittel való találkozás által nemcsak a jövendô házastársukhoz való viszonyuk újulhat meg, hanem Istennel való kapcsolatuk is.

4.1.3. Különleges esetek és válságos helyzetek

129.   Bízunk benne, hogy körlevelünk segítségére lesz azoknak is, akiknek a családi élete megromlott, s akiknek a házasság fôleg szenvedést okoz. A házasságokban sok szenvedéssel is lehet találkozni. Ennek számtalan oka lehet, amelyek részletes vizsgálata vagy akár felsorolása is lehetetlen. Nincs az életnek még egy állapota, amely ilyen sokféle arculatot mutatna. Vannak olyan házasságok, amelyek ugyan templomban köttettek, mégsem sikeresek vagy éppen nem is érvényesek; vannak olyanok, amelyek válással végzôdnek, és új kapcsolatoknak adnak helyet; egyesek csak polgári házasságot kötnek, vagy házasság nélkül élnek együtt, esetleg próbaházassággal kísérleteznek; mások késôbb kívánnak egyházi házasságot kötni, és még sorolhatnánk.

A katolikus tanítás eligazítást ad ezekben a különbözô módon ellehetetlenült helyzetekben. Tudjuk jól, hogy a házasság misztériumát nem könnyû fölfedezni és megélni a hétköznapokban, s az abból kialakult erkölcsi parancsokat alkalmazni a konkrét egyedi élethelyzetekben. Senki se higgye azonban azt, hogy a keresztény ember a családi élet válságaiban magára van hagyatva. Az Egyház minden nyomorúságunkban mellettünk van, s boldogulásunkat kívánja segíteni Krisztus szándéka szerint.

130.   Növekvô számban találkozunk ,,vegyes házasságokkal'', azaz katolikus és nem katolikus keresztények, illetve katolikusok és nem keresztények házasságával. Az egyház arra szólítja fel lelkipásztorait, hogy a házasságra való felkészítésük során világosan fejtsék ki számukra a katolikus tanítást a házasságról, majd támogassák a katolikus felet hite gyakorlásában, s abban, hogy gyermekeit katolikus módon tudja nevelni. Egyúttal arra is figyelmeztet, hogy az ökumené és a lelkiismereti szabadság szellemében tartsák teljes tiszteletben a nem katolikus fél vallási vagy világnézeti meggyôzôdését, és semmiképp se korlátozzák azt (FC 78).

Katolikus és nem katolikus keresztény házassága esetén a felek ,,éljék meg a lelki és erkölcsi értékekben való közösséget'': mindketten teljesítsék hûségesen vallási kötelességeiket, s ebben kölcsönösen tartsák egymást tiszteletben. ,,Fontos, hogy a katolikus pap és a nem katolikus lelkész között már a házasságra való felkészülés alkalmával jóakaratú együttmûködés alakuljon ki'' (FC 78).

131.   A csak polgári házassággal, a házasság nélküli együttéléssel és a próbaházasság gyakorlatával az egyház az imént kifejtettek szellemében nem tud egyetérteni. A lelkipásztori gondoskodásnak azonban szeretetteljes türelemmel és tisztelettel kell fordulnia az ilyen párokhoz is. Meghívjuk ôket arra, hogy vegyenek részt az egyház életében az egyházközségen vagy valamelyik lelkiségi mozgalmon keresztül. Itt közvetlenül feltárulhat elôttük a keresztény házasságfelfogás szépsége és értéke.

132.   Együttérzéssel tekint az egyház a terméketlen és így gyermektelen házaspárokra, és támogatja ôket abban, hogy a lelki termékenység valamilyen formáját választhassák, amilyen az örökbefogadás, a különféle nevelési intézményekben való munka, a segítségnyújtás más családoknak, gyermekeknek, sérült embereknek. ,,Az egyház bátorítja a tudományos kutatást, hogy tárja fel a terméketlenség okait, hogy úgy tudjanak gyermekeket világra hozni, ami az ô és a születendô gyermek emberi méltóságának megfelel'' (DV II. 8). Azok számára pedig, akik család nélkül élnek, ,,az Egyház szélesre szeretné tárni a nagyobb család kapuit, amely megtestesül a plébánián és a kisebb közösségekben'' (FC 85).

133.   Gondoskodó szeretettel kell körülvenni mindazokat, akik bármilyen okból -- például házastársuk halála, válásuk, felnôtt gyermekeik elköltözése miatt -- magukra maradtak. Egy részüknek az egészsége még lehetôvé teszi, hogy felszabadult energiáikat mások szolgálatába állítsák. Az egyházközségek és a lelkiségi mozgalmak kitûnô keretet tudnak adni e segítô tevékenységnek, amelyben nincsenek eltartók és eltartottak, hiszen a kölcsönös támogatás és szolgálat fogja össze ôket önszervezôdô és önsegélyezô közösséggé. Másik részük viszont testi egészségének megrokkanása miatt ápolásra, vagy legalábbis segítségre szorul. Nemritkán pedig a kínzó elmagányosodást lehet és kell enyhítenie a közösségnek. Minden egyházközségnek meg kellene szerveznie a gondoskodást idôs, sérült, magatehetetlenné vált tagjairól, szoros kapcsolatban az erre szakosodott intézményekkel.

Különös gonddal kell felkarolnunk azokat a gyermekeket, akik széthullott házasságokból származnak, és ezért önhibájukon kívül nem kapták meg azt a biztos és szeretô otthont, amely harmonikus fejlôdésüket biztosíthatta volna. Ezeknek a gyerekeknek a személyisége, értékrendszere, gyakran a hite is sérülten vagy hiányosan fejlôdik. Kellô segítség mellett felnôtté érésük idején képesek már tudatosan szembenézni hiányosságaikkal, és rendszeres önneveléssel pótolni azokat. Így szeretetben fogyatékos gyermekkoruk ellenére is képessé válnak a jó házasságra és a boldog családi életre.

4.2 A társadalom tennivalói

134.   Reméljük, hogy újra családbaráttá válik a magyar társadalom. Ennek azonban nem csupán gazdasági és jogi feltételei vannak, hanem kulturálisak is: a közgondolkodásnak kell átalakulnia. Éppen ezért nem valósulhat meg egy csapásra, hanem csak következetes, kitartó munkával lépésrôl lépésre.

Meghívjuk a társadalom vezetô csoportjait és személyiségeit: indítsunk közösen olyan nyilvános párbeszédet, amelyben fölvetôdhetnek és megoldódhatnak azok a problémák, amelyek jelenleg akadályozzák a családbarát társadalom létrejöttét. Ez a párbeszéd egyidejûleg sokféle fórumon folyhat; az egyházi sajtóban, az egyházközségekben, az egyház szakembereinek bevonásával, nyitottan és érzékenyen értelmezve a társadalomban mutatkozó folyamatokat.

135.   A családbarát szemlélet kialakítása társadalmi méretekben inkább a civil szervezetek feladata, mint az állami intézményeké. Hatékony mûködésük feltételeit azonban az államnak kell biztosítania. Kívánatos volna az is, hogy a hasonló céllal mûködô állami intézmények és a civil szervezetek között a jövôben szorosabb együttmûködés alakuljon ki.

Jelenleg szomorú tényként kell megállapítani, hogy a civil szervezôdések nagy számához viszonyítva a család ügyével foglalkozók részaránya elenyészôen kicsi. Reméljük, hogy hamarosan a jelenlegihez képest sokkal több olyan egyesület mûködik majd, mint a Nagycsaládosok Országos Egyesülete (NOE), vagy az egyház életében jelentôs szerepet játszó lelkiségi mozgalmak családsegítô kezdeményezései. Minél több szervezet foglalkozik e kérdésekkel, annál jobb, feltéve, hogy munkájukat összehangoltan, a valós értékek és érdekek képviseletében, védelmében végzik.

136.   A család mûködésének és segítésének alapja a szolidaritás és a szubszidiaritás elve. A szolidaritás elve alapján az egyéneknek és a társadalmi csoportoknak nemcsak jogaik, hanem kötelességeik is vannak. A szubszidiaritás elve alapján pedig az államnak akkor kell segítôen beavatkoznia, ha az egyén vagy a kis közösség -- például a család -- nem képes egy-egy feladat ellátására. Ha a család nem tud magáról gondoskodni, akkor az állami szociálpolitikának kell támogatnia. Az állam legfôbb feladata azonban elsôdlegesen az, hogy családbarát környezetet alakítson ki a gazdasági életben, a közigazgatásban és a társadalomban. Ez vonatkozik az élet minden területére, így az iskolarendszerre, a lakáspolitikára, a munkaidôre és munkarendre, az ünnepekre stb.

A társadalmi szervezetek feladata az önszervezôdés elôsegítése, az egészséges család értékeinek felmutatása, ezek társadalmi elfogadtatása, a családi életre nevelés és a közösségek összefogása. Az önszervezôdés történhet intézményi keretek között (mint az azonos iskolába járók családjait összefogó egyesületek, csoportosulások), a területi elv alapján (kerületi, lakóközösségi vagy például plébániai szinten), vagy különbözô rétegeket megszólítva országosan.

137.   A családbarát társadalmi felfogás létrejöttével elkerülhetôvé válhat a kettôs nevelés, amely napjainkban is sok kárt okoz. Számos olyan hatás éri mind a felnövekvô nemzedékeket, mind az idôsebb korosztályokat, amelyek a társadalmi környezetbôl származnak, és ellentétesek a családok életszemléletével.

A kortárs környezet, a család és az iskola mellett a média hatása a legnagyobb. Sajnos ma sem a magyar, sem a külföldi adókban nem látszik törekvés családbarát szemléletû mûsorok készítésére. A változtatás szükségessége nyilvánvaló. Olyan új mûsorfajták bevezetését reméljük, amelyek valóban szolgálják a család ügyét, kerülik a negatív, romboló elemeket, mint az erôszakot, a méltatlan szexet és a pornográfiát, a kábítószerek propagálását és általában a fogyasztói társadalom által diktált hamis szemléletet.

Azt reméljük, hogy a nyomtatott sajtó is törekszik a pozitív családkép bemutatására és ápolására, nemcsak a negatív szemlélet kerülésével, hanem építô példák segítségével is. Tudatosan kellene boldog családokat, megelégedett, kiegyensúlyozott gyermekeket bemutatni, olyanokat, akik személyes példájukkal érvelhetnek a család értéke mellett.

138.   A családi életre nevelés már a gyermek megszületésekor elkezdôdik a családban. A növekvô gyermek személyiségét azonban a család csak az iskolával együtt tudja továbbfejleszteni. Mind a tanároknak, mind a szülôknek törekedniük kell arra, hogy szoros kapcsolat alakuljon ki az iskola és család között. Ezt elôsegíti az, hogy a szülôk szabadon választhatják meg gyermekeik iskoláját, sôt, a szülôk kezdeményezhetik iskolák alapítását is. Az utóbbi évtizedben számos példa mutatja, hogy a szülôk milyen áldozatokra képesek gyermekeik megfelelô iskoláztatása érdekében. Reméljük, az efféle törekvések a jövôben még nagyobb támogatásban részesülnek.

139.   A házasság elôtti tanácsadás egyik legfontosabb feladata az, hogy felkészítse a jegyeseket a kapcsolatuk fejlôdésével együttjáró konfliktusokra, azok megoldására. A házasságnak felismerhetô fejlôdési menete van. A családok erôsítésének általános irányelveit, különösen a családokat segítô intézmények mûködési céljait és kereteit külföldi szakértôk részletesen kidolgozták. Ezeket érdemes tanulmányozni, és hazai alkalmazásuk lehetôségeit mérlegelni. Reméljük, hogy a jövôben a tudományos kutatás is segíti majd azt, hogy többet tudjunk a családi kapcsolatok alakulásáról. Hasznos volna feltérképezni és összehangolni a házasságot és a családot támogató kezdeményezéseket, valamint az ilyen céllal mûködô szervezetek, intézmények tevékenységét.

4.3. Az állam és a jogrend feladatai

140.   Az állam törvényeinek segíteniük kell a társadalomban együtt élôk eligazodását. Mivel a család a társadalom legkisebb élô egysége, indokolt követelmény a család intézményes rendjének szabályozása is. Keresztények és nem keresztények egyaránt igénylik a család jogi védelmét, azt, hogy az állam biztosítsa és egyben oltalmazza a családnak mint természetes közösségnek alapvetô jogait. Elvárható, hogy az állam törvényei hûen tükrözzék a család természetes valóságát, garantálják jogait és méltóságának tiszteletét. A törvényeknek azt az értékrendet kell kifejezniük, amelyet a család a társadalomban betölt. A társadalom alapvetô érdeke, hogy az állam a család jogait minden részletükben tartsa tiszteletben, és támogassa azok érvényesülését.

141.   A keresztény tanítás szerint a családnak -- mint természetes és egyetemes közösségnek -- elidegeníthetetlen és alapvetô jogai vannak. Mindezek abból a törvénybôl származnak, amelyet a Teremtô írt bele minden emberi lény szívébe. Ezek a jogok nemcsak az Egyház törvényeiben fogalmazódnak meg, hanem a nemzetközi közösségek számos dokumentumában is. A közjóért felelôsséget vállaló fejlett államok felismerik a család pótolhatatlan társadalmi szerepét, és a család nagyobb megbecsülésére, védelmére ösztönöznek alkotmányukban, törvényhozásukban és családpolitikájukban.

142.   A modern államok jogrendszerei a családot nemcsak mint jogi egységet védelmezik, hanem mint társas közösséget is. Az ún. alternatív családformák és más, a keresztény felfogással és az évezredes emberi hagyománnyal ellentétes együttélési formák mentesülnek minden diszkriminációtól. Ez azonban nem jár -- és nem is járhat -- együtt azzal, hogy a házasságra lépett férfi és nô, valamint gyermekeik közössége -- mint alapvetô közösség -- ne élvezne elsôbbséget minden más együttélési formával szemben. Azok az ,,alternatív'' törekvések, amelyek a szülôk és a gyermekek szeretetközösségén alapuló családdal azonos jogokat követelnek maguknak -- például, hogy az egynemû együtt élôknek is joguk legyen gyermeket örökbe fogadni és nevelni -, nincsenek tudatában a család pótolhatatlan és helyettesíthetetlen szerepének a társadalomban. Ezekkel a mozgalmakkal szemben az állami jogrend feladata, hogy a hagyományos család intézményének megszilárdítását és fennmaradását biztosítsa még akkor is, ha egyidejûleg megnyitja a jogi elismerés kapuit e kisebbségi közösségek elôtt. Az államoknak is fel kell ismerniük: minden nemzet számára létfontosságú, hogy az állam egész jogrendje segítse a családok életét és kibontakozását családbarát törvényekkel és intézkedésekkel.

143.   A magyar jogrend lényegében a családok tényleges helyzetét tükrözi a mai Magyarországon. A jogszabályoknak nagyobb súllyal kellene kifejezésre juttatniuk a családnak a társadalomban betöltött szerepét. A családra vonatkozó jogszabályok sokkal inkább a társadalomban és a családokban meglevô értékzavarok visszatükrözôdései, mintsem megfelelô igazodási pontok, amelyek alkalmasak lennének arra, hogy családbarát irányban befolyásolják a közgondolkodást és a közvéleményt. A családban élô és a családra vágyódó társadalmi többség úgy érzi, hogy a házasságnak és a családnak a különféle állami és jogi fórumokon nincs megfelelô becsülete. Ez -- különösen a fiatalokban -- fokozza a család értékeinek elbizonytalanodását, és csökkenti a családért való felelôsségvállalást. A tartós házastársi, családi kapcsolatban élôk és különösen a nagycsaládosok úgy érzik, hogy velük szemben az állam és a jogrend közömbös, mert nem születnek ôket fokozottabban támogató intézkedések és törvények.

144.   A családokra vonatkozó törvények és egyéb jogszabályok többsége a rendszerváltást megelôzôen született. Hiányzik belôlük a család intézményi védelmét és erôsítését szolgáló összehangolt törekvés. Az 1950-es évektôl napjainkig a családra vonatkozó jogszabályok az éppen aktuális politikai felfogást tükrözik. A jogrendben alig vannak olyan állami intézkedések, amelyek a család egységét erôsítenék, hogy a családok gyakorolhassák a társadalomban betöltött különleges funkciójukat. A kellô hatékonyságú jogi szabályozás hiánya miatt is fennálló égetô társadalmi problémák az állam sürgetô beavatkozását igénylik.

145.   Üdvözölni kell minden olyan intézkedést, amely erôsíti a családok életét, és segíti azt, hogy a jövendô nemzedék testben-lélekben egészségesen növekedhessék. A törvényeket a családbarát társadalom szellemében kell megalkotni, szem elôtt tartva, hogy a kérdéses törvények hogyan hatnak a családokra. A törvények ne állítsák szembe egymással a társadalom különbözô rétegeit -- például a nagycsaládosokat és a nyugdíjasokat. Ez napjainkban, amikor az idôs emberek aránya növekszik, és a demográfiai egyensúly megbillenni látszik, kiemelten fontos kérdés.

146.   Az adórendszer legyen családbarát, ismerje el, hogy a család nevelô munkájával értékteremtô, társadalmilag alapvetôen fontos és hasznos munkát végez, ezért az e feladatokat ellátók részesüljenek tevékenységükkel arányos adókedvezményben. Választható formában jelenjen meg a magyar adópolitikában a családi adózás lehetôsége. Ha ez nem vezethetô be egy lépésben, az adórendszert fokozatosan ebben az irányban módosítsák. A gazdasági szabályzórendszer segítse családi vállalkozások alapítását, mûködtetését és versenyképessé tételét.

Az anyák gyermeknevelésre fordított éveit, vagyis azt az idôt, amíg nem állhattak munkaviszonyban gyermekeik nevelése miatt, vegyék figyelembe a nyugdíj alapjául szolgáló munkaévek meghatározásánál. Az állam anyagilag támogassa a családalapítási és gyermekvállalási kedvet (kölcsönök, egyszeri, vissza nem fizetendô anyagi segítség, gyes, gyed, családi pótlék, tanulmányi támogatás stb.). Elô kell segíteni, hogy az anyák otthonról végezhessék keresô munkájukat.

147.   Ezek a jogi változások azonban egyelôre csak elindítói lehetnek egy átfogó és általános családvédelmi programnak. A közterhek viselésére vonatkozó alkotmányi rendelkezés csak a jövedelmi és vagyoni viszonyok figyelembevételét rendeli el, márpedig az alkotmányban kell garanciális biztosítékot adni arra is, hogy az államnak a közterhek megállapítása és kivetése során a családi viszonyokra is tekintettel kell lennie. A jelenlegi adórendszer -- a kezdeti változtatások mellett is -- olyan családokat kényszerít arra, hogy segélyeket vegyenek igénybe, amelyek egy igazságosabb adórendszer mellett elérnék a létminimumot. A segélyezés természeténél fogva megalázó és hosszú távon eredménytelen, másrészt önfenntartásra képes rétegeket csábít a könnyû pénzszerzésre.

148.   A jelenlegi nyugdíjrendszer nem veszi figyelembe a gyermeknevelést. A sok gyermeket vállaló családokat kétszeresen is sújtja: elôször a gyermekek eltartása során, másodszor akkor, amikor a keresôvé vált felnôttek azokról az idôs személyekrôl is gondoskodni kényszerülnek, akik nem vállaltak gyermeket. A most megindított társadalombiztosítási reform folytatása alapvetô társadalmi igényt elégít ki. Ezt a reformot azonban az igazságos teherelosztás és a szolidaritás alapelveire építve kell véghezvinni. Meg kell szüntetni azokat a jogszabályokat, amelyek az anyagi különbségek mesterséges felerôsítésével csak a gazdagoknak kedveznek, a szegényeket viszont még nagyobb nyomorba sodorják.

149.   A keresztény tanítás szerint az emberi élet tökéletes tiszteletet és védelmet érdemel a fogamzás pillanatától kezdve. Az abortusz közvetlenül megsérti az emberi lénynek az élethez való alapvetô jogát, ezért annak törvényesítését az ember méltóságának tisztelete kizárja. Ha az állami törvényhozás e szigorú keresztény értékrendet nem követi is, aligha hagyhatja figyelmen kívül az Európa Tanács határozatát, amely leszögezi, hogy ,,a magzatnak minden körülmények között részesülnie kell az emberi méltóságnak kijáró tiszteletben''. Ezért a törvényhozónak a magzati élet védelmérôl szóló törvény újrafogalmazása során olyan megoldásra kell törekednie, amely lehetôleg az egész társadalmat mozgósítja a magzati élet védelme érdekében, megállítja a korábbiakban bemutatott drámai demográfiai válságot, és olyan életvédelmi intézkedéseket hoz, amelyek különleges védelmet nyújtanak az édesanyáknak, és ezzel segítik a megfogant magzatok megszületését.

150.   A családi életre nevelés elsôdleges színtere maga az élô család. A házasságra és a családi életre való felkészítés azonban nemcsak az egyházak feladata és egyik küldetése, hanem az államé is. Kívánatos, hogy a családi életre nevelés az alap-, közép- és felsôfokú képzési rendszerekben egyaránt meghonosodjon. A család a társadalom alapsejtje, ezért az állami jognak is biztosítania kell a családi életre nevelés iskolai feltételrendszerét, és korlátokat kell állítania a média és az internet útján terjesztett erkölcsromboló és családpusztító mûsorok elé.

151.   Azok a törekvések, amelyek a házasság komolyságát, tartósságát és szilárdságát a jogi szabályozásban is biztosítani kívánják, nem jelentik az egyházi törvények átvételét az állami törvényhozásba. Ezek a családpolitikai elvek az egész közösség elvárásait és érdekét szolgálják. Hiszen a család nem pusztán jogi, szociális és gazdasági egység, hanem olyan kulturális, etikai, szociális, szellemi és vallási értékeket hordoz, amelyek nélkülözhetetlenek a társadalom jólétéhez és fejlôdéséhez. Ezért felszólítunk minden intézményt és jóakaratú embert, hogy támogassa ezeket a törekvéseket.

152.   A gyermekeknek -- születésük elôtt és után -- különleges védelemre és segítségre van joguk teljes értékû személyi fejlôdésük érdekében. Ezért a társadalom által támogatást érdemel minden olyan családpolitikai elképzelés, amely a gyermekeknek a családban való nevelését és felnövését célozza, és a gyermekek jogait és érdekeit biztosítja. Az örökbefogadásról olyan törvényeket kell alkotni, amelyek segítik a gyermekre vágyódó és a gyermeknevelésre alkalmas családokat azoknak a gyermekeknek a befogadásában, akik nélkülözik a gondoskodást. A gyermek és a szülôk kapcsolatában pedig a törvényeknek tiszteletben kell tartaniuk a szülôk természetes jogait, köztük elsôdleges jogukat a gyermekek nevelésére.


Befejezés

153.   Ahogy a II. Vatikáni zsinat meghirdette a szegények melletti kiállást, úgy szólítunk fel mindenkit a házasságok és a családok védelmezésére és erôsítésére. Azért is, mert napjainkban ôk sodródtak a leginkább válságos helyzetbe, ôk tehát a mi korunk ,,szegényei'', de azért is, mert ôk a legnagyobb kincsei a társadalomnak és az egyháznak: a család megújításával remélhetjük a megújulást korunk emberétôl és társadalmától. II. János Pál szavai szerint ,,a család az egyház elsô és legfontosabb útja'', a társadalom emberiességének az alapja. Amikor a házasság és a család védelmében szeretnénk mozgósítani minden jóakaratú embert, elsôsorban híveinket, akkor ezzel társadalmunk legigazibb javát kívánjuk szolgálni.


Rövidítések jegyzéke

CIC	Kánonjogi Kódex

CsJCh	Családjogi Charta

DV	Donum vitae

EV	Evangelium vitae

FC	Familiaris consortio

GS	Gaudium et spes

HV	Humanae vitae

IT	Igazságosabb és testvériesebb világot!

KEK	A Katolikus Egyház Katekizmusa

MKPKLB	A Magyar Katolikus Püspöki Kar Lelkipásztori Bizottságának körirata a családpasztorációról


Párbeszéd, hozzászólás

A család és a házasság élete valamilyen módon mindnyájunkat érint. A körlevél párbeszédre hívja minden olvasóját, hiszen számos kérdésben csak így juthatunk közelebb az igazsághoz.  Kérjük ezért, hogy észrevételeit, javaslatait, véleményét  írja meg részünkre, a közös továbbgondolkodás érdekében.  A hozzászólásokat a következô címre kérjük küldeni:

Levélcím:	A Magyar Katolikus Püspöki Kar

Tömegkommunikációs Irodája

1364 Budapest, Pf. 48.

E-mail cím:	csalad-korlevel@katolikus.hu


A Magyar Püspöki Kar körlevele az abortusz ellen (1956. szeptember 12.)
A Magyar Püspöki Kar körlevele az abortusz ellen (1956. szeptember 12.)	Függelék

Kedves Hívek!

Október hónapja a Rózsafüzér hónapja. Templomaitokban megtartjátok az esti ájtatosságot és megismétlitek a titkokat, amelyek Jézus és Mária életére: örömeire, szenvedéseire és dicsôségére emlékeztetnek. Ezek között a titkok között az elsô azt mondja: ,,Áldott a te méhednek gyümölcse Jézus, kit te szent Szûz a szentlélektôl fogantál; a második pedig így szól: ,,Áldott a te méhednek gyümölcse Jézus, akit te szent Szûz Erzsébetet látogatván méhedben hordoztál!'' Emlékeztet bennünket ez a két titok arra, hogy Jézus földi élete nem Betlehemben kezdôdött, ahol született, hanem Názáretben, ahol fogantatott. És a magzat, akit Mária Erzsébetet látogatván szíve alatt hordott, ugyanaz a jézus volt, akit késôbb a betlehemi istállóban pólyába takart és jászolba fektetett; ugyanaz a Jézus, akit a templomban bemutatott és megtalált; ugyanaz, aki késôbb tanított, csodákat tett, szenvedett, meghalt és feltámadott.

A mi életünk is, Kedves Hívek, fogantatásunkkal kezdôdött. Akkor lehelte Isten belénk a halhatatlan lelket, amelyet az Ô képmására teremtett. Áldottak legyenek szüleink, akik jelentkezésünket e világra áldozatos lélekkel fogadták. Áldott legyen édesanyánk, aki gondosan óvakodott minden olyan lépéstôl, amely nekünk ott a szíve alatt ártalmunkra lehetett volna; és édesapánk is, aki vigyázott anyánkra miattunk. örömmel várták, elôre találgatták nemünket, tanácskozták meg nevünket, készítették számunkra a bölcsôt, a ruhácskákat! A mennybéli Atya fizessen nekik ezért a jóságukért, és a Szûzanya szeresse ôket; mi meg köszönjük nekik, hogy életben tartottak, és meg nem öltek minket!

Hogy meg nem öltek minket? Hát ez is lehetséges lett volna?

Bizony igen, Kedves Hívek, mert nagyon sok gyermek nem látja meg élve a napvilágot, mert szülei megölik, mielôtt a világra jöhetett volna. Százezrek és százezrek pusztulnak el így, többen, mint a világháborúban, és újabban csak szaporodik az ártatlan áldozatok száma. Úgy hívják ezt, hogy ,,a terhesség megszakítása''. Az anya elmegy az orvoshoz, és az orvos kioperálja belôle eleven magzatát, mintha csak egy ártalmas daganat volna. Vajon mit vétett az ártatlan teremtés, hogy a szülôk oly gyûlölettel vannak ellene és életére törnek? Miért kell neki kereszteletlenül meghalnia és Isten látásától -- önhibáján kívül -- örökre megfosztania? Nagy bûn ez, Kedves Hívek, igen nagy bûn! És ne mondja senki, hogy a törvény megengedi, mert Isten törvénye nem engedi! És Isten egykoron nem emberi törvény szerint fog megítélni titeket, hanem a saját örök törvénye szerint, mely így szól: ,,ne ölj!'' Természetellenes bûn is a magzat megölése, mert Isten az ember természetébe oltotta a szülôi szeretetet, és most maga a szülô fordul magzata élete ellen. És ne mondja senki, hogy a gyermek anyja méhében nem eleven: mert bizony élô lény az, akinek lelke van és aki növekszik, fejlôdik, sôt sokszor megmozdul az anyai szív alatt, mint ahogyan Keresztelô Szent János repesett anyja, Szent Erzsébet méhében, amikor a Boldogságos Szûz köszöntését meghallgatta.

És azt se mondja senki, hogy nem fáj neki, nincs öntudata, mert hisz az újszülött gyermeknek sincs öntudata, és nemde megrettenünk a gondolattól, hogy gyilkos kezet emeljünk ellene!

Igenis tehát bûn a magzatelhajtás, a terhesség megszakítása! Bûn Isten ötödik parancsolata ellen, de a negyedik ellen is, és pedig olyan nagy bûn, hogy az Anyaszentegyház kiközösíti azokat, akik ezt elkövették: a szülôket is, a tettnek végrehajtóit is, és ezen kiközösítés alól csak a püspök oldozhat fel, ha a vétkesek bûnüket ôszintén megbánják, és erôsen megfogadják, hogy azt többé el nem követik.

Elismerjük, hogy a terhesség megszakításának sok jószándékú híve van, nemcsak nálunk, hanem külföldön is mindenütt; és némely országban, pl. Svédországban a törvény meg is engedi azt. Akik pedig a terhesség megszakítását megengedhetônek tartják, a többi közt szociális okokra, pl. a szülôk nehéz megélhetési körülményeire, lakáshiányra hivatkoznak. De vigyázzunk, Kedves Hívek: nem szabad bûnt cselekedni azért, hogy könnyítsünk magunkon, sem rosszat tenni, hogy jó következzék belôle. Vajon megtehetik-e a szülôk, hogy elvágják a már megszületett gyermekük nyakát azért, mert nehezen tudnak megélni, és mert szûk a lakás? Nemde egy ilyen merénylet ellen felháborodva tiltakoznánk. Hát az anyaméhben levô gyermeket szabad összevagdalni, megsemmisíteni megélhetési nehézségek okából? Még akkor sem szabad ilyet tenni, ha az anya egészségérôl, sôt életérôl van szó, mégkevésbé akkor, amikor csak az anyagi viszonyok könnyítését kívánjuk. Ha ezt megengedjük, vége az emberi életcsíráknak. Mert akkor pusztulnia kell a gyermeknek, mielôtt megszületik, nehogy sírásával szülei álmát, kényelmét zavarja; pusztulnia kell, nehogy apjának a motorbiciklirôl, vagy anyjának a cigarettáról le kelljen mondania; pusztulnia, hogy szüleinek szebb bútorra, szônyegre, nyaralásra jusson, hogy kereshessenek mindketten szabadon, nyûg és akadály nélkül! Elismerjük, hogy vannak helyzetek, amikor a szülôknek tényleg nagy gondot okoz a következô gyermek jövetele, ellátása, és amikor a lakásviszonyok különösen nehézzé teszik a kis jövevény befogadását; ámde: van isteni gondviselés, és a Teremtô nem hagyja el azokat, akik benne bíznak! Nem hallottuk-e az evangéliumi igéket: ,,Ne aggódjatok megélhetésetek miatt, hogy mit esztek, vagy mit isztok, sem testetek miatt, hogy mibe öltözzetek!... Hisz tudja mennyei Atyátok, hogy minderre szükségtek van. Ti keressétek elsôsorban az Isten országát és annak igazságát, és a többit is mind hozzá kapjátok.'' (Mt 6,25 stb.) Múló elônyért tehát ne hagyjátok el Isten törvényét és igazságát, mert akkor téves úton keresitek a boldogulást. Ne riadjatok vissza áldozattól és erôfeszítéstôl sem a gyermek élete érdekében. Kormányzatunk is sokat fáradozik a szociális viszonyok javításán, az életnívó fokozásán és lakások építésén. Bizalommal nézhetünk tehát a jövôbe és nem kell vallásunktól tiltott eszközökhöz fordulni létfenntartásunk érdekében. A terhesség megszakítása ugyanis nem létfenntartó tényezô, hanem létet pusztító eszköz. Török, tatár nem tudta elpusztítani nemzetünket, de a szülôk elpusztíthatják, ha a magzatirtás végzetes útjára lépnek.

A terhesség megszakításának súlyos következményei vannak nemcsak lelki szempontból, azaz nemcsak azért, mert ezen cselekedet Isten ellen való bûn, hanem az anyák egészsége szempontjából is, továbbá erkölcsi és szociális szempontból egyaránt.

Hogy a terhesség megszakítása árt az anya egészségének, az orvosilag elismert, kétségbevonhatatlan tény. Amikor a terhesség bekövetkezik, akkor az egész anyai test áll a magzat növelésére, kialakítására, az anyatejképzôdés elôkészítésére. Fokozott mirigykiválasztódás történik, a vérkeringés is új utakat vesz, arrafelé, ahol a születendô gyermek van, és ha most eltávolítják ezt a gyermeket, hirtelen brutálisan megzavarják a szervezet megindult mûködését, ami oly megrázkódtatást idéz elô az anya szervezetében, amelyet nehezen hever ki, és amelynek káros nyomai maradnak. És ha ismételten történik olyan operáció, amely e terhességet megszakítja, akkor biztosan tönkremegy az anya egészsége, leromlik idegileg és mindenfajta betegséget, belsô gyulladásokat, vérzéseket szerez. És ezekhez a testi következményekhez járulnak a lélektani következmények: mert a lelkiismeret megmozdul a szülôkben, különösen az anyákban, egyik-másik hallani véli elemésztett gyermekének sírását; a szülôk egymásnak szemrehányást tesznek, ellenséges indulattal, sôt gyûlölettel fordulnak egymás ellen, felborul a családi béke, és amiként elôfordul az, hogy a világra jött gyermek megjavítja a rossz házasságot, hasonlóképpen bizony sokszor megtörténik, hogy a világra nem engedett gyermek elrontja a jó házasságot. Az is elôfordul, hogy a szülôk késôbb már szeretnének gyermeket, kivált ha már egy nagyobbacska gyermek meghalt, ámde nem kaphatnak, mert a terhesség megszakítása beteggé és meddôvé tette az anyaméhet! Hiába a természet ellen nem lehet bûnhôdés nélkül véteni!

Erkölcsi szempontból is súlyos következményei vannak a terhesség megszakításának. A terhesség megszakítása kiöli a nôbôl a szeméremérzetet, továbbá az áldozatos, odaadó anyai érzést; jó anyák nélkül pedig egy nép fenn nem maradhat. Az ifjúságot viszont könnyelmû, erkölcstelen életre bátorítja a magzattól való szabadulás lehetôsége. A leány, ha teherbe esett, elmegy az orvoshoz, elvéteti magzatát és folytatja ott, ahol abbahagyta. Fiúk felelôsség nélkül érintkeznek a leányokkal, gyermektartás nem fenyegeti ôket és el sem kell venni a bûntársat, csak az útból el kell tenni a bûnös viszony kellemetlen gyümölcsét. A válások is szaporodni fognak, a vallásos érzés pedig meggyengül, sôt megsemmisül, ami természetes, ha ilyen fontos erkölcsi kérdésben vallásunktól eltávolodunk.

Végül szociális szempontból is káros a terhesség megszakítása! Nagy emberek egész sora sokgyermekes családból származott. Vianney Szent János negyedik gyermeke volt szüleinek. Ozanám, Párizs szegényeinek világi apostola szintén negyedik, Hans Memling festômûvész a hatodik, Shakespeare, a nagy angol drámaíró harmadik, Mozart a hetedik, Bach a nyolcadik, Frauenhoffer a nagy fizikus tizedik, Franklin Benjamin a tizenhatodik. Loyolai szent Ignác a tizenharmadik, Veuster Damján a bélpoklosok apostola és atyja a hetedik gyermeke volt szüleinek. És így folytathatnók. Ha szüleik nem engedték volna világra jönni ezeket a nagy embereket, az emberiségnek ez igen nagy vesztesége lett volna.

Hiányozni fognak a munkáskezek is, ha nem lesz gyermek a családban; kevés lesz a fiatal és sok lesz az öreg, és az öregek eltartása súlyosan fog nehezedni a fiatal nemzedékre. A többgyermekes családban kifejlôdik az apai tekintély és öntudat, vezetôképesség alakul ki a családapákban, amelyet az üzemekben és hivatalokban is hasznosan tudnak értékesíteni, az anyák pedig áldozatos lelkû asszonyok lesznek, amilyenekre a társadalomnak nagyon is szüksége van. Ahol több a gyermek, ott ezek különbözô jellemûek és így kicsiben a társadalom képét nyújtják. Megtanulják egymást segíteni, támogatni, egymás hibáit elviselni, és ezt a készséget a családon kívül is hasznosítják. Míg ott, ahol csak egy gyermek van, az ilyen -- szegényke -- társaság nélkül senyved, szociális képességei elsorvadnak, elkényeztetett gyenge palánta lesz az élet kertjében.

Kedves Hívek! Hogy mi ebben a kérdésben felszólaltunk, arra hivatali kötelességünk kényszerített. A terhességmegszakítás a tapasztalás szerint valóságos mozgalommá, sôt divattá lehet az orvosok, hatóságok és lelkipásztorok nagy megdöbbenésére, és ha ez bekövetkeznék, külön kórházakat kellene majd létesíteni és külön orvosi hadat az anyák részére, akik szabadulni akarnak a gyermektôl. Azon a költségen pedig, amelybe az ilyen kórházak, kórházi ágyak, orvosok és ápolónôk kerülnének, az anyák szociális helyzetét lényegesen emelni lehetne úgy, hogy születendô gyermeküket szívesen fogadják. De nem ez a szempont indít bennünket elsôsorban szavunk felemelésére, hanem a valláserkölcsi szempont; az Isten parancsának tiszteletben tartása, az anyai méltóság megóvása, a házasok közt fennálló kölcsönös tisztelet, szeretet és megbecsülés ápolása, az ifjúság erkölcseinek ôrzése és minden, ami ezzel összefügg: népünk földi és híveink örök boldogsága. ,,Clama! Ne cessas clamare!'' -- mondja az Úr a prófétának! ,,Kiálts, ne szûnj meg kiáltani!'' (Iz 58,1) Mi tehát kiáltunk és kérünk, halljátok meg szavunkat. És egyúttal imádkozunk. Az októberi ájtatosságokat is arra a szándékra ajánljuk, hogy kövessétek tanításunkat, amely nem a miénk, hanem Istenünké, Urunké, az Úr Jézusé. Amen.

Budapest, 1956. szeptember 12.

A Magyar Püspöki Kar


A Magyar Püspöki Kar pásztorlevele a magzati élet védelmérôl (1992. december 21.)
A Magyar Püspöki Kar pásztorlevele a magzati élet védelmérôl (1992. december 21.)	Függelék

Kedves Testvérek!

A Magyar Országgyûlés megalkotta a január 1-én életbelépô új törvényt ,,a magzati élet védelmérôl''. A törvényjavaslattal kapcsolatos viták a parlamenten belül és kívül, majd a törvény megalkotása utáni magyarázatok különösen is ráirányították a figyelmet az abortusz kérdésére. A Magyar Katolikus Püspöki Kar a magzati élet védelmében többször is hallatta a szavát abban a reményben, hogy a magyar Parlament erkölcsi felelôssége tudatában olyan törvényt fog hozni, amely az élethez való alapvetô emberi jogot érvényesíti és korlátozás nélkül védi a magzati életet.

Az új törvény tartalmaz pozitív·rendelkezéseket is, amelyek egészségügyi és anyagi segítséget nyújtanak a gyermeket váró anyának, kitér az orvosok lelkiismereti szabadságának a biztosítására. Mivel az emberi élet a fogamzással kezdôdik, sajnálattal látjuk, hogy a törvény lehetôvé teszi a magzat elpusztítását. Látszat, szerint tartalmaz bizonyos korlátozásokat, de az anya ,,válsághelyzetének'' egyéni értelmezésével -- mégha szépen hangzó magyarázatokat is lehet hozzáfûzni -- gyakorlatilag minden korlátozás nélkül megengedi a magzati élet kioltását. Ezért a törvény nem ,,a magzati élet védelmérôl'', hanem a ,,magzati élet elpusztításáról'' szól.

A törvény ugyan senkit sem kötelez abortuszra, de büntetlenül megengedi. Mivel a törvény adta lehetôség, és a közvélemény megtévesztheti híveinket is, kötelességünk a téves indokolásokat elutasítanunk, a katolikus tanítást megismételnünk, és egy különös veszélyre a figyelmet felhívnunk.

I.   Megtévesztô indokolások, magyarázatok úgy mutatják be a törvényt, hogy humánus, az anya jogait érvényesíti, a fejlôdés irányába mutat, a nemzetközi gyakorlattal megegyezik.

A ,,ne ölj'' erkölcsi parancs az emberi természetbôl ered, vallási és világnézeti meggyôzôdéstôl függetlenül. Az emberi törvényhozásnak nincs joga az emberi természetbôl eredô erkölcsi törvény lerontására, az ártatlan élet kioltásának igazságtalan megengedésére.

A vitában sokszor szerepelt az anya lelkiismeretére történô hivatkozás. Sajnálatos módon megmutatkozott, hogy a lelkiismeret szó elvesztette eredeti értelmét, az erkölcsi jó és rossz megkülönböztetését, és helyébe a szabad egyéni vélekedés került.

Az anya jogainak a hangoztatása a születendô gyermek életének a kioltásával kapcsolatban a nôi méltóság és az anyai hivatás megcsúfolása.

Az ártatlan emberi élet elpusztítására irányuló törvény sohasem lehet humánus, hanem minden esetben embertelen és életellenes, nem szolgálja a társadalmi fejlôdést, mégha egyes országok példáját követi is.

II.   A katolikus tanítás az abortusz kérdésében egyértelmû. Most jelent meg ,,A Katolikus Egyház Katekizmusa'', amelyet a Szentatya 1992. december 7-án, nyújtott át az Egyháznak. Ennek a szavaival tárjuk híveink elé a katolikus Egyház világos tanítását:

,,Az emberi életet tisztelni és védeni kell teljes mértékben fogantatásától kezdve. Az emberi lényben létének elsô pillanatától a személy jogait kell elismerni, és ezek közé tartozik az ártatlan lény sérthetetlen joga az élethez.

Már az elsô századtól kezdve az Egyház hirdette minden szándékos abortusz erkölcsi bûnösségét. Ez a tanítás nem változott meg, és nem is módosítható. A szándékos abortusz súlyosan ellenkezik az erkölcsi törvénnyel.

Az abortusz elkövetése súlyos bûn. Az Egyház ezt az élet ellen elkövetett bûnt kiközösítéssel sújtja az Egyházi Törvénykönyv szerint. (Ez annyit jelent, hogy olyan súlyos bûn, amely alól a gyóntató pap csak különleges felhatalmazással adhat feloldozást.)

Minden ártatlan emberi lény elidegeníthetetlen joga az élethez a polgári társadalom és a törvényhozás alkotó eleme.''

III.   Az új törvény sajátos erkölcsi veszélyt is tartalmaz, fôleg a fiatalság számára, mivel elôírja az iskolában a szexuális felvilágosítást, a fogamzásgátló eszközök ismertetését. A felvilágosítás szükséges. Megvan azonban a veszély, hogy a szexuális felvilágosítást biológiai kérdéssé egyszerûsítik le, ahol gyakorlati tanácsokat adnak, még nagyobb teret nyitva a szabadosságnak, ahelyett, hogy az egész embert készítenék fel a házasságra és a felelôs családi életre.

Isten parancsolatai között a ,,ne paráználkodj'', a ,,felebarátod házastársát ne kívánd'' ma is teljes mértékben érvényesek. Ennek mellôzése a keresztény nevelésben a mulasztás súlyos bûnét hozza magával.

A keresztény nevelés rámutat az erkölcsi alapokra, a személy méltóságára, a lelki értékekre, különösen is a fegyelmezettség szükségességére az ösztönös hajlamokkal és indulatokkal szemben. Mindehhez szükségünk van Isten kegyelmére, amelyet a szentségek gyakori vételébôl merítünk.

Tudatában vagyunk annak, hogy az új törvény adta lehetôség, a közvélemény, a szexuális szabadosság elterjedése és vonzása igen nagy kísértést jelent mindenki számára. De azt sem feledhetjük, hogy Krisztus kegyelme erôt ad a ,,ne ölj'', ,,ne paráználkodj'', ,,felebarátod házastársát ne kívánjad'' isteni törvényei nem embertelenek, hanem igényesek, amelyek feltételei az igazi szabadságnak és az emberi kiteljesedésnek. Mindnyájan esendô emberek vagyunk, akik bûnbánatra szorulunk. Egyházunk ezért szólít fel a bûnbánatra, és hirdeti Isten megbocsátó irgalmának és szeretetének örömhírét.

A keresztény közösség tanúságtétele Krisztus tanításának a megtartásával ma is társadalomformáló erô, amint a kereszténység elsô századaiban is az volt. Híveink Krisztus tanításához hûséges élete ma is hozzájárul az egészséges családi és társadalmi életünk formálásához. Kapcsolódjék hozzá állhatatos imánk és áldozatvállalásunk, hogy kieszközöljük Isten kegyelmét a magyar családokért és ifjúságért, a szebb és keresztényibb jövô kialakításáért.

Budapest, 1992. december 21.

A Magyar Katolikus Püspöki Kar


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása
A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár

	Isten hozta a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárban, a magyarnyelvû keresztény irodalom tárházában! A Könyvtár önkéntesek munkájával mindenki számára elektronikus formában terjeszti Isten Igéjét. A Könyvtár bemutatása


A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár bemutatása

Célkitûzés

Állomány

Irányítás, központ

A Könyvtár használata, a könyvek formája

A Könyvtárban található file-ok neve

A file-ok felhasználási módjai

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Megkötések a szöveg formájára

Érdeklôdés/Javaslat

Minôség -- állandó javítás

A könyvtár mottója

Célkitûzés

A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár (PPEK) célja az, hogy mindenki számára hozzáférhetôvé tegye a teljes magyarnyelvû katolikus egyházi, lelki irodalmat elektronikus formában. A lelkipásztori munka támogatása mellett elôsegíti az egyházi kutatómunkát, könyvnyomtatást és az írott, magyar keresztény értékek bemutatását, megôrzését, terjesztését. A könyvállomány mindenki számára ingyenesen rendelkezésre áll az Internet hálózaton keresztül. Egyházi intézményeknek és személyeknek postán is elküldjük a kért anyagot.

Állomány

Minden szabadon másolható, szerzôi jogvédelem alá nem esô egyházi és vallási vonatkozású kiadvány része lehet a Könyvtárnak: a Szentírás (többféle fordításban), imakönyvek, énekeskönyvek, kódexek, pápai dokumentumok, katekizmusok, liturgikus könyvek, teológiai munkák, szentbeszéd-gyûjtemények, keresztutak, lelkigyakorlatok, himnuszok, imádságok, litániák, istenes versek és elbeszélések, szertartás-könyvek, lexikonok, stb.

Irányítás, központ

Központ:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055, USA
	(Az Egyesült Államok New Jersey államában levô Szent István Magyar Római Katolikus egyházközség)
Levelezés:	Felsôvályi Ákos
	322 Sylvan Road
	Bloomfield, NJ, 07003, USA
	Tel: (201)338-4736
	Fax: (201)778-4263
	e-mail: felsoval@email.njin.net
A Könyvtár használata, a könyvek formája

Ebben az elektronikus könyvtárban nincs olvasóterem, hanem a szükséges könyveket ki kell venni (vagyis ,,letölteni''). Letöltés után mindenki a saját számítógépén olvashatja, ill. használhatja fel a szöveget. A hálózaton keresztül böngészni, ill. olvasni drága és lassú. A saját személyi számítógép használata a leggyorsabb és legolcsóbb, a könyv pedig az olvasó birtokában marad. Azoknak, akik nem rendelkeznek Internet-kapcsolattal, postán elküldjük a kért könyveket. Ebbôl a könyvtárból ügy kölcsönözhetünk, hogy nem kell (és nem is lehet) a kikölcsönzött könyveket visszaadni!

	A Könyvtár a kiadványokat kétféle alakban adja közre:
1.	formálatlan szövegként, ami a további feldolgozást (könyvnyomtatás, kutatómunka) teszi lehetôvé szakemberek számára és
2.	a Windows operációs rendszer Súgó (,,Help'') programjának keretében, ami a könnyû olvasást és felhasználást teszi lehetôvé mindenki számára (a szövegek -- külön begépelés nélkül -- egy gombnyomással egy szövegszerkesztô programba vihetôk át, ahol azután szabadon alakíthatók).
A Könyvtárban található file-ok neve

Minden kiadvány négyféle file formában található meg a Könyvtárban: text file (formálatlan változat), help file (,,Súgó'' formátum), sûrített text file és sûrített help file. Ezenkívül minden help file-hoz tartozik egy ikon file.

Minden file nevének (file name) a két utolsó karaktere a verziószám (01 az elsô változaté, 02 a másodiké, stb). A file nevének kiterjesztése (file extension) mutatja a file típusát:

	txt:	text file,
	zpt:	sûrített text file,
	hlp:	help file,
	zph:	sûrített help file és
	ico:	a Help file-hoz tartozó icon file.

Például a Vasárnapi Kalauz címû könyv elsô változatának (,,01'') négy formája: VASKAL01.TXT, VASKAL01.HLP, VASKAL01.ZPT, VASKAL01.ZPH; az ikon file pedig: VASKAL01.ICO.

A sûrítést a legelterjedtebb sûrítô programmal, a PKZIP/PKUNZIP 2.04 DOS változatával végezzük. A sûrítés nagymértékben csökkenti a file nagyságát, így a letöltés/továbbítás sokkal gyorsabb, olcsóbb. A file-t használat elôtt a PKUNZIP program segítségével kell visszaállítani eredeti formájába. (Például a  "PKUNZIP  VASKAL01.ZPH" utasítás visszaállítja az VASKAL01.HLP file-t.)

A file-ok felhasználási módjai

Mivel minden mûvet kétféle formában ad közre a Könyvtár, a következô kétféle felhasználási mód lehetséges.

1. A text file felhasználása

Ez a file formálatlanul tartalmazza az anyagot. A felhasználó betöltheti egy szövegszerkesztô programba, és ott saját ízlése, szükséglete szerint formálhatja. Például ha az anyagot ki akarjuk nyomtatni könyv alakban (feltéve, hogy az szabadon publikálható), akkor ebbôl a text file-ból könnyen  elô tudjuk állítani a nyomdakész változatot.

Vigyázat! A text file minden sora sorvég-karakterrel végzôdik, ezeket elôbb el kell távolítanunk, és csak utána szabad a formálást elkezdenünk.

A szövegben a kezdô idézôjelet két egymást követô vesszô, a felsô idôzôjelet két egymást követô aposztrófa és a gondolatjelet két egymást követô elválasztójel képezi (lásd a szöveg formájára vonatkozó megkötéseket késôbb).

Az egyes fejezeteket csupa egyenlôségjelbôl álló sorok választják el egymástól. A file eleje ezt az ismertetést tartalmazza a Könyvtárról.

Ezt a text file-t felhasználhatjuk szövegelemzésre is, amihez természetesen szükségünk van valamilyen elemzô programra.

2. A,,súgó'' file felhasználása

Ez a file formátum igen egyszerû olvasást, felhasználást tesz lehetôvé a Windows operációs rendszerben megszokott ,,súgó'' programok formájában. (Az ajánlott képernyô felbontás VGA.)

Az elektronikus könyv legnagyobb elônye az, hogy a szöveg elektronikus formában áll az olvasó rendelkezésére. A ,,Másol'' gombbal a teljes fejezet átvihetô a vágóasztalra [Notepad]) és onnan a szokásos módon: ,,Szerkesztés'' és ,,Másol'' [Edit és Paste] paranccsal bármilyen Windows szövegszerkesztôbe. Ugyanezt érjük el a Ctrl+Ins gombok együttes lenyomásával is. Ha nem akarjuk a teljes szöveget átvinni, akkor használjuk a ,,Szerkesztés'' [Edit] majd a ,,Másol'' [Copy] utasítást a program menüjérôl, minek következtében a fejezet teljes szövege megjelenik egy Másolás párbeszéd-panelban. A kijelölt szövegrészt a ,,Másol'' utasítás a vágóasztalra [Notepad] viszi, és onnan az elôbbiek szerint folytathatjuk a munkát.

A programból közvetlenül is nyomtathatunk fejezetenként a ,,File'' és ,,Nyomtat'' [Print] utasítással. A nyomtatott szöveg formája kissé eltérhet a képernyôn láthatótól. A nyomtatott szöveg betûtípusa ,,Arial'', betûmérete 10 pontos. Ha más formátumra, betûtípusra vagy -nagyságra van szükségünk, akkor vigyük elôbb a szöveget a szövegszerkesztô programunkba, ott állítsuk be a kívánt formátumot, és utána nyomtassunk.

	Ahhoz, hogy a ,,súgó'' file-t használni tudjuk, a következôket kell tennünk (a ,,Vasárnapi kalauz'' címû könyvvel mutatjuk be a lépéseket).
1.	A Pázmány Péter Elektronikus Könyvtárból töltsük le a VASKAL01.HLP és a VASKAL01.ICO file-okat a saját gépünk ,,C:\PAZMANY'' nevû alkönyvtárába. (A VASKAL01.HLP helyett letölthetjük a sokkal kisebb VASKAL01.ZPH file-t is, de akkor letöltés után ki kell bontanunk a "PKUNZIP VASKAL01" utasítással.)
2.	Készítsünk egy programindító ikont. A Programkezelôben kattintsunk elôször a ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoportra. (Ha az még nincs felállítva, akkor hajtsuk végre a fejezet végén leírt ide vonatkozó utasításokat.) Ezután válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Program'' utasításokat a menürôl. A párbeszed-panelban a következôket gépeljük be:
	Megnevezés:	Vasárnapi Kalauz
	Parancssor:	WINHELP C:\PAZMANY\VASKAL01.HLP
	Munkakönyvtár:	C:\PAZMANY
	Ezután kattintsunk az ,,Ikon'' nevû utasításra, és adjuk meg a C:\PAZMANY\VASKAL01.ICO file-t.

Ha ezután rákattintunk az így felállított ikonra, a program elindul, és olvashatjuk a könyvet.

A ,,Pázmány Péter E-Könyvtár'' nevû programcsoport felállítása:

A Programkezelô menüjérôl válasszuk a ,,File'', ,,Új'' és ,,Programcsoport'' utasítást. A párbeszéd-panelban a következôt gépeljük be:

	Megnevezés:	Pázmány Péter E-Könyvtár
Ezután zárjuk be a párbeszéd-panelt.

Hogyan lehet a könyvekhez hozzájutni?

A könyveket bárki elektronikus úton letöltheti a Könyvtárból (lásd a Könyvtár Internet címét) vagy postán megrendelheti (lásd a postai címet). Egyházi intézményeknek és személyeknek ingyen küldjük el a könyveket, mások a rendeléssel együtt 3 dollárt vagy annak megfelelô pénzösszeget küldjenek a lemez- és postaköltség megtérítésére.

A Könyvtár használatának jogi kérdései

Az általános elvek a következôk:

1.	A Könyvtár mindenkinek rendelkezésére áll személyes vagy tudományos használatra. Ha a Könyvtár anyagát publikációban használják fel, akkor kérjük az alábbi hivatkozás használatát:

,,A szöveg eredete a Pázmány Péter Elektronikus Könyvtár -- a magyarnyelvû keresztény irodalom tárháza.''

2.	Egyházi intézmények és személyek kereskedelmi célokra is ingyenesen használhatják a Könyvtár anyagát, csak azt kérjük, hogy a kiadványuk elején helyezzék el az elôbbi utalást. A Könyvtár fenntartja magának azt a jogot, hogy eldöntse: ki és mi minôsül egyházi személynek, ill. intézménynek. Kérjük, keresse meg ez ügyben a Könyvtárat.

3.	Ha a Könyvtár kiadványait nem egyházi intézmény vagy személy kereskedelmi célokra használja fel, akkor az elôbbi utalás feltüntetésén kívül még kérjük a haszon 20%-át a Könyvtár számára átengedni. A befolyt összeget teljes egészében a Könyvtár céljaira használjuk föl.

Elôfordulhat, hogy ezek az elvek bizonyos könyvekre nem vonatkoznak, mert a szerzôi jog nem a Könyvtáré. Az ilyen könyv része az állománynak, lehet olvasni, lelkipásztori munkára felhasználni, de kinyomtatása, -- bármilyan formában --, tilos. Az ilyen jellegû korlátozások minden könyvben külön szerepelnek. (Lásd a könyvek elektronikus változatáról szóló fejezetet!)

Hogyan lehet a Könyvtár gyarapodásához hozzájárulni?

Minden pénzügyi támogatást hálásan köszönünk, és a központi címre kérjük továbbítani. Az anyagi támogatásnál is fontosabb azonban az az önkéntes munka, amellyel állományunkat gyarapíthatjuk.

 Kérünk mindenkit, akinek a magyar katolikus egyház sorsa és az egyetemes magyar kultúra ügye fontos, hogy lehetôségeinek megfelelôen támogassa a Könyvtár munkáját. A munka egyszerû, bárki, -- aki már használt szövegszerkesztô programot --, részt vehet benne.

Hogyan lehet az állomány gyarapításában részt venni?

A munka egyszerûen egy-egy könyv szövegének számítógépbe való bevitelét jelenti. Elôször optikai beolvasással (szkennolással), automatikus úton, egy nyers szöveget készítünk, amit aztán az önkénteseknek ki kell javítaniuk. A munka lépései így a következôk:

1.	Ellenôrizzük, hogy a kiválasztott könyv szabadon másolható-e (nem esik-e szerzôi jogvédelem alá), vagy meg lehet-e kapni a Könyvtár számára a másolás jogát. Ez ügyben vegyük fel a kapcsolatot a Központtal.
2.	Ellenôrizzük, hogy a könyvet még nem kezdte-e el senki begépelni. Ez ügyben is vegyük fel a kapcsolatot a Központtal. A Könyvtár állandóan tájékoztat a begépelés alatt álló munkákról.
3.	A könyvet küldjük el a Központnak, ahol optikai beolvasással elkészítik a nyers szöveget.
4.	A Központ visszaküldi a nyers szöveget egy számítógépes lemezen a könyvvel együtt. A nyers szöveget tetszôleges szövegszerkesztô-formában lehet kérni. Ha az eredeti kiadvány nem alkalmas optikai beolvasásra (rossz minôség, régies betûtípusok stb. miatt), akkor az önkéntesnek kell a nyers szöveget is begépelnie.
5.	Végezzük el a nyers szöveg ellenôrzését és javítását. Ez a munka legidôigényesebb része, és ettôl függ a végleges szöveg helyessége! Kövessük a szöveg formájára vonatkozó megállapodásokat (lásd a következô részt).
6.	A kész szöveget küldjük vissza lemezen a Központnak.
7.	A Könyvtár ezután elkészíti a kívánt file-formákat és a könyvet behelyezi a Könyvtár állományába.
Megkötések a szöveg formájára

Mivel mindenki számára hozzáférhetô módon kell a szövegeket tárolnunk, egyszerûségre törekszünk. Általános szabály az, hogy semmilyen tipográfiai karaktert vagy kódot nem használunk, csak a billentyûzetrôl bevihetô karakterek szerepelhetnek a szövegben. A szöveg készítésekor kérjük a következô megállapodásokat betartani:

1.	Margó: 1 hüvelyk (2.54 cm) bal- és jobboldalt.
2.	Betûtípus: Arial, 10 pontos.
3.	Alsó idézôjel: két vesszô szóköz nélkül,
	felsô idézôjel: két aposztrófa szóköz nélkül,
	gondolatjel: két elválasztójel szóköz nélkül,
	idézôjel idézôjelen belül: aposztrófa (alsó és felsô idézôjelként egyaránt).
4.	Tabulátor karakter megengedett (a tabulátorokat fél hüvelyk, azaz 1.27 cm távolságra kell  egymástól beállítani).
5.	Semmilyan más formálási kód nem megengedett.
6.	Lábjegyzet helyett szögletes zárójelbe kerüljenek a hivatkozások száma (pl. [1]), és a hozzátartozó magyarázatok a file legvégén egymás után, mindegyik új sorban kezdve.
Érdeklôdés/Javaslat

A már meglevô állományról, a készülôfélben levô könyvekrôl, az önkéntes munka lehetôségeirôl és a Könyvtár legújabb híreirôl a következô címeken lehet tájékoztatót kapni:

1. levél:	St. Stephen's Magyar R.C. Church
	223 Third St., Passaic, NJ 07055-7894, USA

2. elektronikus posta (e-mail): felsoval@email.njin.net

3. elektronikus hálózat (World Wide Web): http://www.piar.hu/pazmany

Minôség -- állandó javítás

A Könyvtár állományának minôségét állandóan javítjuk, újabb és újabb változatokat bocsátunk közre (a file nevének utolsó két karaktere a változat számát jelenti). Kérjük ezért a Könyvtár minden tagját, olvasóját, hogy jelentsen minden felfedezett szöveghibát. A levélben (postai vagy elektronikus levélben egyaránt), közöljük az új, javított sort az ôt megelôzô és követô sorral együtt. Így a szövegkörnyezetben elhelyezve, könnyû lesz a hibát megtalálni és javítani. Miután a file új változata (új verziószámmal) felkerült a Könyvtárba, a régit töröljük.

Kérjük, a könyvekkel és a Könyvtár munkájával kapcsolatos észrevételeit, javaslatait, kritikáját közölje velünk! Segítségét hálásan köszönjük.

A könyvtár mottója egy szentírási idézet

Ha ugyanis az evangéliumot hirdetem, nincs mivel dicsekednem, hiszen ez a kötelességem. Jaj nekem, ha nem hirdetem az evangéliumot! Ha önszántamból teszem, jutalmam lesz, ha nem önszántamból, csak megbízott hivatalnok vagyok. (1Kor 16-17)